Vaják
Author: Andrzej Sapkowski
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

AZ UTOLSÓ KÍVÁNSÁG

Andrzej Sapkowski: Ostatnie życzenie

© 1993 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Szathmáry-Kellermann Viktória

A belső hang I

Hajnalban jött el a férfihoz.

Óvatosan lopózott be, halkan, alig susogva lépett, úgy szállva át a termen, mint egy látomás, egy szellem – az egyetlen hangot, ami mozgását kísérte, a meztelen bőréhez dörgölőző köpönyeg adta. Mégis, ez a gyenge, alig hallható susogás felébresztette a vajákot, vagy talán csak félálmából riadt fel, melyben egyhangúan ringatózott, mint valami feneketlen mélységben, a csendes tenger alja és felszíne között, a könnyedén hullámzó hínárszálak ölelésében lebegve.

Nem mozdult, meg sem rezzent. A lány közelebb libbent, leengedte köpönyegét, és lassan, habozva az ágy szélének támasztotta behajlított térdét. A férfi leeresztett szempillája mögül figyelte, továbbra sem árulva el, hogy ébren van. A lány óvatosan felkapaszkodott az ágyra, fölé került, combjaival átölelte a férfit. Széttárt karjára támaszkodva végigsimította az arcát kamillától illatozó hajával. Elszántan, már-már türelmetlenül hajolt fölé, mellbimbójával simítva végig szemhéját, arcát, ajkait. A férfi elmosolyodott, és egy végtelenül lassú, óvatos és lágy mozdulattal karon ragadta. Ujjai elől menekülve a lány felegyenesedett, és sugárzott, saját ragyogásától megvilágítva és körvonalait vesztve a hajnal ködös világosságánál. A férfi feléje mozdult, de a lány tenyerének határozott nyomása nem engedte helyzetet váltani, csípőjének könnyű, ám határozott mozdulatai választ követeltek.

Megadta. A lány már nem hátrált a kezek elől, hátrahajtotta fejét, és megrázta a haját. A bőre hűvös volt és bámulatosan finom. Ahogy arca az arcához közeledett, a férfi meglátta a szemét; hatalmas volt és sötét, mint egy ruszalkáé.

A vaják ringatózva merült alá a kamillatengerbe, mely türelmét vesztve háborgott és morajlott.

A vaják

I

Később azt beszélték, a férfi északról érkezett, a Kötélverők kapuján keresztül. Gyalogolt, felmálházott lovát kantáron vezette. Késő délután volt, a kötélverők és szíjgyártók már bezárták bódéikat, a sikátor üresen ásított. Meleg volt, de ő fekete köpönyeget vetett a vállára. Vonzotta a figyelmet.

Megállt a Régi Narakorthoz címzett fogadó előtt, várt egy percig, hallgatta a kiszűrődő lármát. Az ivó, mint ilyentájt mindig, tele volt emberekkel.

Az ismeretlen nem tért be a Régi Narakortba. Tovább vezette lovát az utca vége felé, ahol egy másik, kisebb fogadó állt, a Róka. A kocsma kihalt volt; nem volt éppen a legjobb a híre.

A kocsmáros felemelte fejét a savanyú uborkás hordók mögül, és végigmérte a vendéget. Az idegen, még mindig magán tartva köpönyegét, mereven és mozdulatlanul állt a söntés előtt. Hallgatott.

– Mit adjak?

– Sört – szólt az ismeretlen. Kellemetlen hangja volt.

A kocsmáros megtörölte a kezét vászonkötényében, aztán megtöltött egy agyagkorsót. A korsó csorba volt.

Bár az ismeretlen nem volt idős, a haja szinte teljesen fehér volt. Köpönyege alatt a nyakánál és a karjánál átkötött, kopott bőrzekét viselt. Amikor levetette köpenyét, észrevették, hogy a vállán egy szíjon kard függ. Nem volt ebben semmi szokatlan, Vizimában szinte mindenki fegyverrel járt, de azért senki sem hordott pallost a hátán mint valami íjat vagy tegezt.

Az ismeretlen nem ült le az asztalhoz, ahol néhány vendég iszogatott. A söntés mellett maradt, a kocsmárosra szegezve metsző tekintetét. Meghúzta a korsót.

– Szobát keresek éjszakára.

– Nincs – morogta a kocsmáros, vendége poros és mocskos csizmáját bámulva. – Kérdezd meg a Régi Narakortban.

– Én itt szeretnék.

– Nincs. – A kocsmáros végre felismerte az idegen beszédét. Rív volt.

– Megfizetem – tette hozzá halkan, szinte bizonytalanul az ismeretlen.

Ekkor vette kezdetét az egész csúf história. A nyurga himlőhelyes, aki azóta nem vette le róla komor tekintetét, hogy belépett az ivóba, felállt, és a söntéshez ment. Két társa alig két lépés távolságra állt meg mögötte.

– Nincs hely, te semmirekellő, rív csavargó – hördült fel az idegen mellett a himlőhelyes. – Nincs szükségünk a magadfajtákra itt Vizimában. Ez egy rendes város!

Az ismeretlen fogta a korsóját, és félreállt. A kocsmárost nézte, de az elkerülte a tekintetét. Eszébe sem jutott védeni a rívet. Végül is, ki szereti a ríveket?

– Minden rív tolvaj – folytatta a sörtől, fokhagymától és rosszindulattól bűzlő himlőhelyes. – Hallod, mit beszélek, te rühes kutya?

– Nem hallja, mit mondasz. Szar van a fülében – szólt közbe az egyik hátrébb álló, a másik meg felröhögött.

– Fizess és takarodj! – üvöltött a himlőhelyes.

Az ismeretlen csak ekkor nézett rá.

– Megiszom a sört.

– Segítünk – sziszegte a hórihorgas. Kiverte a korsót a kezéből, és karon ragadta, ujjait a mellkasán keresztbe futó szíjba mélyesztve. Egy másik hátulról ütésre emelte kezét. Az idegen hirtelen leguggolt, ezzel kibillentve a himlőhelyest az egyensúlyából. A kard felszisszent hüvelyében, aztán egy pillanatra megcsillant az olajlámpások fényében. Szinte forrt a levegő. Kiáltás hallatszott. Valaki a vendégek közül az ajtó felé rohant. Nagy robajjal feldőlt egy szék, tompán csapódtak a padlóhoz az agyagedények. A kocsmáros szája remegett, ahogy a himlőhelyes förtelmesen széthasított arcába nézett; amaz ujjaival a söntés szélébe kapaszkodva lassan összecsuklott, és mint aki vízbe süllyed, eltűnt a szeme elől. A másik kettő a földön feküdt. Az egyik már nem mozdult, társa összegörnyedve rángatózott az egyre terjedő vértócsában. A levegőben még ott vibrált egy nő fülsüketítően vékony, hisztérikus sikolya. A kocsmáros zihálva megremegett, majd okádni kezdett.

Az ismeretlen a falhoz hátrált. Összekuporodva, feszülten, éberen figyelt. Két kézzel fogta a kardot, hegyével a levegőt pásztázta. Senki sem mozdult. A rémület jeges verítéke ütött ki rajtuk, megbéklyózva tagjaikat és elszorítva a torkukat.

Nagy dérrel-dúrral három őrszem rontott be a kocsmába; valahol a közelben kellett lenniük. Szíjas botot tartottak a kezükben, de ahogy meglátták a holttesteket, azonnal kardot rántottak. A rív a falnak vetette hátát, és bal kezével előhúzta a csizmaszárába rejtett tőrt.

– Dobd el a fegyvert! – kiáltott rá remegő hangon az egyik őrszem. – Dobd el, te gazember! Velünk jössz!

A másik őr félrerúgta az asztalt, hogy oldalról kerülhessen a rív közelébe.

– Treska, eredj a többiekért! – ordított az ajtóhoz legközelebb álló társukra.

– Nem szükséges – mondta az ismeretlen, és leengedte a kardját. – Magam megyek.

– Jössz te, kutyafajzat, de kötélre verve! – kiáltott fel az őr reszketve. – Dobd el a kardod, vagy szétverem a fejed!

A rív felegyenesedett. Kardját azonnal a bal karja alá csapta, és jobb kezét az őrök felé emelve egy gyors mozdulattal bonyolult jelet rajzolt a levegőbe. A fény megcsillant a bőrzeke könyékig érő kézelőjének sűrű szegecselésén.

Az őrszemek azonnal hátrálni kezdtek, karjukkal védve arcukat. Egy vendég felpattant, megint egy másik az ajtó felé iramodott. A nő újra felsikoltott, vadul és élesen.

– Magam megyek – ismételte meg az ismeretlen ércesen zengő hangján. – Ti hárman pedig előttem. Vezessetek a várnagyhoz. Nem ismerem az utat.

– Igen, uram – motyogta az őr leszegett fejjel. A kijárat felé indulva bizonytalanul tekintett körbe, a másik kettő gyorsan hátrálva követte. Az ismeretlen hüvelyébe csúsztatta a kardját, a tőrt a csizmájába rejtette, aztán a nyomukba eredt. A vendégek kabátjuk szárnya mögé rejtették arcukat, ahogy a csoport elhaladt az asztalok mellett.

II

Velerad, Vizima várnagya elgondolkozva megvakarta szakállát. Nem volt ő se babonás, se ijedős, de nem örült a gondolatnak, hogy kettesben kell maradnia a fehérhajúval. Végül döntött.

– Kifelé – parancsolt az őrökre. – Te meg ülj le! Ne, ne ide. Oda távolabb, ha megengeded.

Az ismeretlen leült. Nem volt már nála sem a kardja, sem fekete köpönyege.

– Hallgatlak – szólt Velerad az asztalon heverő nehéz buzogánnyal játszva. – Velerad vagyok, Vizima várnagya. Mi mondanivalód van, haramia uram, mielőtt tömlöcbe vettetlek? Három halott, ráadásul szemmel verés kísérlete. Nem rossz, egyáltalán nem rossz. Az ilyesmiért itt nálunk Vizimában karóba húznak. De mivel én igazságos férfiú vagyok, előbb meghallgatlak. Beszélj hát!

A rív meglazította zekéjét, majd előhúzott egy fehér kecskebőr tekercset.

– Ezt szegeztétek ki a keresztutakon és a kocsmákban – mondta halkan. – Igaz, ami itt áll?

– Áhá – morogta Velerad a bőrre rajzolt rúnákra pillantva. – Tehát ez a helyzet. Hogy nem jöttem rá azon nyomban! Úgy van, igaz, a lehető legigazabb. Úgy van aláírva: Foltest király, Temeria, Pontar és Mahakam ura. Vagyis igaz. Na de a felhívás az egy dolog, a törvény meg egy másik. Én itt, Vizimában a törvényt és a rendet őrzöm! Nem engedem, hogy embereket gyilkoljanak! Megértetted?

A rív bólintott, jelezve, hogy megértette. Velerad bosszúsan sóhajtott.

– Nálad van a vajákok jele?

Az ismeretlen újra zekéjébe nyúlt, és előhúzott egy ezüstláncon függő, kerek medált, ami egy vicsorgó fogú farkasfejet ábrázolt.

– Van valami neved? Akármit mondhatsz, nem kíváncsiságból kérdem, csak mert úgy könnyebb beszélgetni.

– Geraltnak hívnak.

– Lehet Geralt is. Ríviából, ha nem csal a fülem?

– Ríviából.

– Igen. Tudod mit, Geralt? Ezt – csapott Velerad tenyerével a felhívásra – verd ki a fejedből. Komoly az ügy. Már sokan megpróbálták. Ez, barátom, nem ugyanaz, mint kardélre hányni pár akasztófavirágot.

– Tudom. Ez a szakmám, várnagy uram. Azt írja: háromezer oren a jutalom.

– Háromezer. – Velerad lebiggyesztette az ajkát. – Meg a királylány feleségnek, ahogy az emberek beszélik, bár ezt a kegyelmes Foltest nem tette hozzá.

– Nem érdekel a királylány – mondta nyugodtan Geralt. Kezét a térdén pihentetve, mozdulatlanul ült. – Azt írja: háromezer.

– Micsoda idők! – sóhajtott a várnagy. – Micsoda szörnyű idők! Húsz évvel ezelőtt még részegen se hitte volna senki, hogy ilyen szakmák lesznek. Vajákok! Vándor baziliszkuszírtók! Házaló sárkány- és vízbefúltölők! Geralt? Szabad a te céhedben sört inni?

– Persze.

Velerad a markába csapott.

– Sört! – kiáltotta. – Te meg, Geralt, ülj közelebb. Mit bánom én.

A sör hideg volt és habos.

– Szörnyű idők járnak – mondta magában Velerad, és meghúzta a korsót. – Elszaporodott mindenféle mocsadék. Mahakamben, a hegyekben csak úgy nyüzsögnek a hódfajzatok. Régen legfeljebb farkasok üvöltöttek az erdőkben, most meg: mindenféle lidércek meg vargányok, és ha elhajítasz egy követ, biztos egy vérfarkast vagy valami más nyavalyát találsz el. A falvakból manapság százával ragadják el a gyerekeket a ruszalkák és a ríkatók. Olyan betegségek vannak, amilyenekről régebben soha senki nem hallott, az ember haja égnek áll. Na és már csak ez hiányzott! – Félrelökte az asztalon fekvő bőrtekercset. – Nem csoda, Geralt, hogy ekkora a kereslet a szolgálataitok iránt.

– Ez királyi felhívás, várnagy uram – emelte fel a fejét Geralt. – Ismered a részleteket?

Velerad hátradőlt a székében, és összekulcsolta kezét a hasán.

– A részleteket, azt mondod? Hát, ismerem. Nem amúgy első kézből, de biztos forrásból.

– Épp erre gondoltam.

– Csökönyös vagy. De ha gondolod... Figyelj. – Velerad belekortyolt a sörbe, majd halkabban folytatta. – A mi kegyelmes Foltestünk már királyfi korában, az apja, a vén Medella uralkodása idején megmutatta, mire képes, és bizony sok mindenre képes volt. Arra számítottunk, hogy idővel kinövi. De röviddel a megkoronázása után, rögtön az apja halálát követően Foltest még önmagán is túltett. De úgy, hogy mindannyiunknak leesett az álla. Röviden szólva: gyereket csinált Addának, az édes húgának. Adda fiatalabb volt nála, mindig összetartottak, de senki sem sejtett semmit, talán csak a királynő... Röviden: nézünk, aztán ott van Adda, ilyen hasasan, Foltest meg elkezd esküvőről beszélni. A húgával, Geralt, érted? Pokolian feszült volt a helyzet, mert a novigradi Vizimir elhatározta, hogy Foltesthez adja az ő Dalkáját, követséget küldött, mi meg kezét-lábát le kellett fogjuk a királynak, hogy ne rohanjon a követeket szidalmazni. Sikerült, és jó, hogy így történt, mert a sértett Vizimir kiontotta volna a beleinket. Később sikerült lebeszélni a kölyköt a gyors esküvőről, ami nem ment volna Adda segítsége nélkül, aki képes volt hatni a testvérkéjére. Na, aztán Adda megszült az elrendelt időben, na de hogy! És most figyelj, mert itt kezdődik. Nem sokan látták azt, ami született, de az egyik bába kiugrott a torony ablakából, és szörnyet halt, a másiknak pedig megzavarodott az elméje, és a mai napig háborodott. Következésképp azt gondolom, hogy őfattyúsága nem volt kifejezetten csinoska. Kislány volt. Egyébként azonnal meghalt, úgy tűnik, senki sem sietett túlságosan elkötni a köldökzsinórt. Adda, legnagyobb szerencséjére, nem élte túl a szülést. És ekkor, barátom, Foltest ismét bolondot csinált magából. A fattyút el kellett volna égetni, vagy mit tudom én, elföldelni valahol a pusztában, nem pedig szarkofágba temetni a kastély alagsorában.

– Most már túl késő ezt megvitatni – emelte fel Geralt a fejét. – Mindenesetre hívni kellett volna valakit a beavatottak közül.

– Azokról a csillagos kalapos szélhámosokról beszélsz? Hogy is ne, jött vagy tíz, de csak később, amikor kiderült, mi is van abban a szarkofágban. És hogy mi mászik elő belőle éjszakánként. Mert nem kezdett ám azonnal kimászni, ó nem! A temetés után hét évig csend volt. Aztán egy éjszaka, teliholdkor kiabálás, sikoltozás, felfordulás az udvarban! Minek beszélek ennyit, tudod, miről van szó, te is olvastad a felhívást. A csecsemő felcseperedett a koporsóban, nem is kicsit, és láthatóan megnőttek a fogai is. Egyszóval: striga. Kár, hogy nem láttad a tetemeket. Mint én. Valószínűleg jó messzire elkerülted volna Vizimát.

Geralt hallgatott.

– Akkor – folytatta Velerad – ahogy mondtam, Foltest egész sereg varázslót csődített ide. Mindegyik próbálta a másikat túlkiabálni, épp csak nem verték össze egymást azokkal a dorongjaikkal. Biztos azért hordják magukkal, hogy ha rájuk uszítja valaki a kutyáját, el tudják kergetni; és tudod, szerintem rendszeresen rájuk eresztik őket. Bocsánatodat kérem, Geralt, ha más véleménnyel lennél a varázslókról, a te szakmádban biztos máshogy vagytok vele, de számomra csak ingyenélő tökfilkók. Ti vajákok nagyobb bizalmat keltetek az emberekben. Legalább, hogy is mondjam, egyenesek vagytok.

Geralt elmosolyodott, de nem fűzött hozzá semmit.

– No, de térjünk a tárgyra! – A várnagy belenézett a korsóba, aztán töltött még sört a rívnek és magának. – A varázslók némely ötlete egész okosnak tűnt. Az egyik azt javasolta, égessük el a strigát a kastéllyal és a szarkofággal együtt, egy másik azt tanácsolta, szabadítsuk meg a fejétől egy ásóval, a többi meg annak volt a híve, hogy verjünk nyárfakarókat mindenféle testrészeibe, természetesen nappal, amikor az ördögfajzat az éjszakai mulatozástól fáradtan a koporsóban alszik. Sajnos akadt egy idióta, púpos remete kopasz fején csúcsos süveggel, aki kitalálta, hogy ez átok, amit fel lehet oldani, és hogy a striga akkor újra Foltest lánykája lesz, szépséges, mint egy festmény. Egyszerűen csak ott kell üldögélni a kriptában egész éjszaka, és sutty, vége is a gondnak! Ezután, gondolj bele, Geralt, micsoda eszement, bevonult éjszakára az udvarházba. Ahogy az könnyen sejthető, nem túl sok maradt belőle, talán csak a sapka meg a bot. De az ötlete kullancsként fészkelte be magát Foltest gondolataiba. Megtiltotta, hogy a strigát bármiképpen megpróbálják elpusztítani, és az ország minden eldugott szegletéből Vizimába hívta a sarlatánokat, hogy a strigát királylánnyá változtassák. Az volt csak a díszes társaság! Mindenféle őrült nőszemély meg sánta, retkes, tetves alakok, barátom, rossz volt rájuk nézni! Még ha varázsoltak is, legfeljebb a tál meg a korsó fölött. Persze némelyiket hamar leleplezte Foltest vagy a tanács, párat fel is húztak a palánkra, de keveset, túl keveset. Én mindet felakasztottam volna. Azt, hogy a striga fittyet hányt a szélhámosokra és a varázslataikra, és továbbra is időről időre felfalt valakit, gondolom, mondanom sem kell. Ahogy azt se, hogy Foltest már nem lakik a kastélyban. Már senki sem lakik ott.

Velerad pihenőt tartott, és meghúzta a sörét. A vaják hallgatott.

– És így megy ez, Geralt, hat éve, mert vagy úgy tizennégy éve született. Volt időközben más bajunk is, megharcoltunk a novigradi Vizimirrel, de tisztes, érthető okokból, mert a határcövekek arrébbtolásáról volt szó, nem holmi lányokról meg atyafiságról. Mellesleg Foltest mostanában kezd házasságról sugdolózni, és meg is nézi a szomszédos udvarokból küldött arcképeket, amiket korábban hajlamos volt az árnyékszékbe hajítani. Na de időről időre újra megszállja ez a rögeszme, és szétküldi a lovasokat, hogy új varázslókat keressenek. Aztán meg jutalmat is ígért, háromezer orent, amire rögtön idecsődült néhány agyament meg kóbor lovag, még egy pásztorlegény is. Mindenki ismerte a környéken azt a kretént, nyugodjék békében. A striga meg jól van. Épp csak annyi, hogy időnként felfal valakit. Hozzá lehet szokni. A hősökből meg, akik vissza akarják varázsolni, legalább annyi hasznunk van, hogy a beste még ott helyben telezabálja magát, és nem kóborol az udvarházon kívülre. Foltestnek pedig új kastélya van, egész szemrevaló.

– Hat éven keresztül – nézett fel Geralt –, hat éven keresztül senki nem tudta elintézni?

– De nem ám. – Velerad éles tekintettel a vajákra nézett. – Mert úgy tűnik, ezt az ügyet nem lehet elintézni, és ideje lenne ebbe belenyugodni. Foltestről beszélek, a mi kegyelmes és szeretett urunkról, aki még mindig kiszögezteti ezt a felhívást a keresztutakon. Csak mintha kevesebb vállalkozó akadna. Bár igaz, hogy nemrég volt egy, de okvetlenül előre kérte a háromezret. Zsákba tettük, és a tóba hajítottuk.

– Szélhámosokból sosincs hiány.

– Nem, nincs. Sőt egész sok akad – helyeselt a várnagy, le sem véve a szemét a vajákról. – Úgyhogy ha elmész a kastélyba, ne kérj aranyat előre. Ha egyáltalán elmész.

– Elmegyek.

– Jól van, a te dolgod. Csak ne feledd a tanácsomat. De ha már a jutalomról van szó, újabban beszélnek a másik részéről is, amit már említettem. A királylány feleségnek. Nem tudom, kinek jutott az eszébe, de ha a striga úgy néz ki, ahogy beszélik, akkor ez egy kivételesen gonosz tréfa. Ettől még voltak olyan tökfilkók, akik vágtatva rohantak a kastélyba, amint híre kelt, hogy bekerülhetnek a királyi családba. Egész pontosan két cipészlegény. Miért ilyen hülyék a cipészek, Geralt?

– Nem tudom. És vajákok, várnagy uram? Próbálkozott valaki?

– Voltak néhányan, de még mennyire. Ahogy meghallották, hogy a strigát vissza kell változtatni, nem pedig megölni, többnyire megvonták a vállukat, és továbbálltak. Éppen ezért tisztelem egyre jobban a vajákokat, Geralt. Na és aztán jött egy, fiatalabb volt nálad, a nevére nem emlékszem, ha egyáltalán megmondta. Az megpróbálta.

– Na és?

– Az agyaras királylány szép nagy darabon terítette szét a beleit. Úgy fél íjlövésnyire.

Geralt a fejét csóválta.

– Ez minden?

– Volt még egy.

Velerad egy pillanatra elhallgatott. A vaják nem sürgette.

– Igen – mondta végül a várnagy. – Volt még egy. Először, amikor Foltest akasztófával fenyegette, ha megöli vagy megnyomorítja a strigát, csak felnevetett, és csomagolni kezdett. Na de később...

Velerad beszéde újra elhalkult, már-már suttogott áthajolva az asztalon.

– Később elvállalta a feladatot. Tudod, Geralt, van itt Vizimában pár eszes ember, néhányan magasabb poszton is, akiket ez az egész ügy untat. Az a pletyka járja, hogy ezek az emberek titokban meggyőzték a vajákot, hogy ne teketóriázzon meg szórakozzon bármiféle boszorkánysággal, hanem verje agyon a strigát, a királynak meg mondja azt, hogy a varázslat nem hatott, hogy a lányka leesett a lépcsőről, szóval, na, hogy munkabaleset történt. A király meg majd nyilván dühbe gurul, és azzal ér véget az egész, hogy egyetlen orent sem fizet jutalmul. A vaják persze úgy okoskodott, hogy ingyért menjünk magunk a striga után. Na, hát mit lehetett tenni... Összeadtuk, alkudoztunk... Csak aztán a végén nem lett az egészből semmi.

Geralt felvonta a szemöldökét.

– Mondom, semmi – bizonygatta Velerad. – A vaják nem akart rögtön első éjszaka bemenni. Ott járkált a környéken, leselkedett, sündörgött. Azt mesélik, végül meglátta a strigát, és valószínűleg éppen akcióban, mert a beste nem kimondottan azért jön elő a kriptából, hogy kinyújtóztassa a lábait. Szóval meglátta, és még akkor éjjel elpucolt. El sem búcsúzott.

Geralt könnyedén elfintorodott, ami vélhetően mosoly akart lenni.

– Az eszes embereknek – kezdte – bizonyára megvan még a pénze? A vajákok nem kérik el előre.

– Úgy hát – mondta Velerad –, bizonyára megvan.

– A pletyka nem szól arról, mekkora az összeg?

Velerad kivicsorította a fogait.

– Egyesek azt mondják: nyolcszáz...

Geralt csóválta a fejét.

– Mások – motyogta a várnagy – ezerről beszélnek.

– Nem sok, ha figyelembe vesszük, hogy a pletyka mindent felnagyít. Végtére is a király háromezret ad.

– Ne feledkezz meg a menyasszonyról – gúnyolódott Velerad. – Miről beszélünk? Nyilvánvaló, hogy nem kapod meg azt a háromezret.

– És miért is lenne nyilvánvaló?

Velerad tenyerével az asztallapra csapott.

– Geralt, ne rontsd el a vajákokról bennem élő képet! Mindez már több mint hat éve tart! A striga évente majd’ félszáz emberrel végez, bár újabban kevesebbel, mert mindenki távol tartja magát a kastélytól. Nem, barátom, én hiszek a varázslatokban, láttam is már nem egyet, és hiszek, persze csak bizonyos mértékig, a mágusok és vajákok képességeiben. De ez a visszaváltoztatás marhaság, amit egy púpos, taknyos vénember talált ki, akinek az agyára ment a remeteélet; egy marhaság, amiben senki sem hisz. Foltestet leszámítva. Nem, Geralt! Adda strigát szült, mert a saját bátyjával hált, ez az igazság, és ezen semmilyen varázslat nem segíthet. A striga embert zabál, mert striga, és meg kell ölni, simán és egyszerűen. Figyelj, két évvel ezelőtt Mahakam valami világvégi segglyukában, ahol egy sárkány felzabálta a juhokat, a parasztok odamentek csapatosan, lőcsökkel agyonverték, és még csak nem is érezték különösebb szükségét, hogy dicsekedjenek ezzel. Mi meg itt, Vizimában, várjuk a csodát, és minden teliholdkor bereteszeljük az ajtókat, vagy bűnözőket kötözünk az udvarház előtti cölöpökhöz, azt remélve, hogy a beste telezabálja magát, és visszamászik a koporsóba.

– Nem is rossz módszer – mosolyodott el a vaják. – Csökkent a bűnözés?

– Cseppet sem.

– A kastélyba, már az újba, hogy jutok el?

– Magam vezetlek oda. És ami az eszes emberek javaslatát illeti?

– Várnagy uram – szólt Geralt. – Minek sietnénk? Elvégre a szándékaimtól függetlenül valóban történhetnek balesetek a munkám során. Az eszes emberek majd ráérnek akkor gondolkodni, hogyan mentsenek meg a király haragjától, meg összeszedni azt az ezerötszáz orent, amiről a szóbeszéd járja.

– Ezerről szól az.

– Nem, Velerad uram – szólt határozottan a vaják. – Akinek ezret adtatok, már a striga látványától megfutamodott, még csak nem is bocsátkozott alkuba. Ez azt jelenti, hogy a kockázat nagyobb ezer orennél. Az majd csak később derül ki, nem nagyobb-e ezerötszáznál. Természetesen ez esetben én búcsúzom.

Velerad a fejét vakarta.

– Geralt? Ezerkétszáz?

– Nem, várnagy uram. Ez nem könnyű feladat. A király hármat ad, és meg kell mondjam, visszaváltoztatni néha könnyebb, mint ölni. Végül is valamelyik elődöm csak megölte volna a strigát, ha annyira könnyű lenne. Gondoljátok, hogy csak azért hagyták, hogy felfalja őket, mert féltek a királytól?

– Jól van, barátom. – Velerad búsan ingatta a fejét. – Áll az alku. De a király előtt egy szót se arról, hogy munka közben történhet baleset. Ezt melegen ajánlom.

III

Foltest karcsú és szép – túlságosan is szép – arcú férfi volt. A vajáknak úgy tűnt, nem tölthette még be a negyvenet. Ébenfából faragott, keresztlábú karosszékben ült, lábait kinyújtóztatta a kandalló felé, aminél két kutya melegedett. Mellette a ládán egy idősebb, robusztus alkatú, szakállas férfi ült. Egy másik, díszesen öltözött méltóság büszke arccal állt a király mögött.

– Vaják Ríviából – törte meg a király a pillanatnyi csendet, ami Velerad bevezető beszéde után beállt.

– Igen, felség – hajtott fejet Geralt.

– Mitől őszült meg így a fejed? A varázslatoktól? Látom, nem vagy öreg. Jól van, na, jól van. Tréfáltam, nem kell felelned. Ha jól sejtem, van már valamiféle tapasztalatod.

– Igen, felség.

– Szívesen meghallgatnám.

Geralt még mélyebbre hajolt.

– Hiszen tudod, uram, hogy a törvényünk tiltja, hogy bárkinek is a munkánkról beszéljünk.

– Kényelmes az ilyen törvény, vaják uram, nagyon kényelmes. Hagyjuk a részleteket, de mégis, volt már dolgod vargánnyal?

– Igen.

– És vámpírral meg lesivel?

– Azokkal is.

Foltest habozott.

– És strigákkal?

Geralt felemelte a fejét, és a király szemébe nézett.

– Azokkal is.

Foltest elfordította a tekintetét.

– Velerad!

– Hallgatlak, kegyelmes uram.

– Beavattad a részletekbe?

– Igen, kegyelmes uram. Állítja, hogy a királylányt vissza lehet változtatni.

– Ezt már rég tudom. De milyen módon, vaják uram? Oh, igaz is, elfelejtettem. Törvény. Jól van. Csak egy apró figyelmeztetés. Járt már nálam néhány vaják. Velerad, mesélted neki? Jól van. Tőlük tudom, hogy ti inkább a gyilkolásra, mint átkok levételére szakosodtok. Az pedig itt nem jöhet számításba. Ha a kislányomnak csak a haja szála görbül, hóhérpadra juttatlak. Erről ennyit. Ostrit, és te, Segelin uram, maradjatok, osszatok meg vele mindent, amire csak kíváncsi. Ezek a vajákok mindig sokat kérdeznek. Adjatok neki enni, és hadd lakjon a kastélyban. Jobb, ha nem lődörög a kocsmákban.

A király felállt, füttyentett a kutyáknak, és az ajtó felé menet félrerugdosta a terem padlóját borító szalmát. Az ajtóból visszafordult.

– Ha sikerül, vaják, tiéd a jutalom. Talán adok is még mellé valamit, ha jól teszed a dolgod. Természetesen abból, amit a népek pletykálnak a házasságról a királylánnyal, egy szó sem igaz. Csak nem gondolnád, hogy odaadom a lányomat holmi jöttmentnek?

– Nem, felség. Nem gondolom.

– Jól van. Ez is azt bizonyítja, hogy van eszed.

Foltest kiment, és becsukta maga után az ajtót. Velerad és az országnagy, akik eddig álltak, azonnal az asztalhoz ültek. A várnagy kiitta a király félig teli serlegét, belenézett a korsóba, és elkáromkodta magát. Ostrit, aki Foltest karosszékében ült, tenyerével a faragott karfát simogatva, zordul figyelte a vajákot. Segelin, a szakállas, a fejével intett Geraltnak.

– Foglalj helyet, vaják uram, foglalj helyet! Rögvest tálalják a vacsorát. Miről is kívánhatnál még beszélni? Velerad várnagy már biztosan mindent a tudomásodra hozott. Ismerem őt, és tudom, hogy inkább mondott túl sokat, mint túl keveset.

– Csak néhány kérdésem lenne.

– Tedd fel hát!

– A várnagy azt mondta, hogy a striga felbukkanása után a király több Beavatottat is idehívott.

– Úgy volt. De kérlek, ne mondd azt, hogy „striga”, mondd inkább azt, hogy „királylány”. Így könnyebben elkerülheted a király jelenlétében az ilyesfajta ballépéseket... és a kellemetlen következményeket.

– Volt a Beavatottak között valaki, akiről hallottatok? Valaki híres?

– Akadtak ilyenek akkor is, később is. A nevükre nem emlékszem. Hát kegyelmed, Ostrit uram?

– Nem emlékszem – szólt az országnagy. – De tudom, hogy nem egyet hírnév és elismerés övezett. Sokat beszéltek erről.

– És egyetértettek abban, hogy az átkot fel lehet oldani?

– Messze voltak azok az egyetértéstől – mosolyodott el Segelin. – Minden kérdésben. De elhangzott egy ilyesforma kijelentés. Egyszerűnek tűnik, vagyis nincs hozzá szükség mágikus képességekre. Ha jól értettem, elegendő, ha valaki ott tölti az éjszakát naplementétől a harmadik kakasszóig az alagsorban, a szarkofág mellett.

– Persze, egyszerű – röhögött fel Velerad.

– Szeretném hallani, hogy néz ki a... királylány.

Velerad felugrott székéből.

– A királylány úgy néz ki, mint egy striga! – kiáltott. – Mint a legstrigább striga, amiről valaha hallottam! A király felséges leánya, az az átkozott fattyú, négy rőf magas, egy söröshordóra emlékeztet, fültől fülig ér a szája, és tele van pengeéles fogakkal, vörös a szeme és rőt a bozontja! Az undorító mancsai, olyan karmokkal, mint valami vadmacskáé, egészen a földig lógnak! Csodálkozom, hogy még nem kezdtük szétküldeni a miniatúrákat a baráti udvarokba. A királylány, hogy törné ki a nyavalya, tizennégy is megvan, ideje elgondolkodni, melyik királyfihoz adják!

– Uralkodj magadon, várnagy uram. – Ostrit homlokát ráncolva az ajtóra pillantott. Segelin könnyedén elmosolyodott.

– Bármily festői volt is a leírás, azért meglehetősen pontos. Így kívánta vaják kegyelmed, nem igaz? Velerad elfelejtette hozzátenni, hogy a királylány hihetetlen gyorsasággal mozog, és sokkal erősebb, mint amire a termete és felépítése következtetni engedne. Az, hogy tizennégy éves, tény. Már ha fontos.

– Fontos – mondta a vaják. – Csak holdtöltekor támad emberre?

– Igen – felelte Segelin. – Ha a régi kastélyon kívül csap le. A kastélyon belül nem függ a holdfázistól, ott mindig is haltak meg emberek. De csak teliholdkor jön elő, és akkor sem mindig.

– Előfordult akár egyetlen egy alkalom, amikor nappal támadott?

– Nem. Nappal nem.

– Mindig felfalja az áldozatát?

Velerad keményen a szalmára köpött.

– Ne már, Geralt, mindjárt itt a vacsora! Pfuj! Felzabálja, megcsócsálja, ott hagyja, változó, biztos a hangulatától függ. Volt, akinek csak a fejét harapta le, párat kibelezett, és párnak tisztára rágta a csontjait, úgy is mondhatnánk, hogy leszopogatta. Az anyja mindenségit!

– Vigyázz, Velerad – sziszegte Ostrit. – A strigáról azt mondasz, amit akarsz, de Addát ne sértegesd a jelenlétemben, csak mert a király előtt nem mered!

– Volt olyan, akit megtámadott, és túlélte? – kérdezte a vaják, mint aki észre sem vette az országnagy kirohanását.

Segelin és Ostrit egymásra néztek.

– Igen – mondta a szakállas. – A legelején, hat évvel ezelőtt, két katonát támadott meg, akik a kripta előtt őrt álltak. Az egyiknek sikerült megmenekülnie.

– És később – szólt közbe Velerad – volt egy molnár, akit a város határában kapott el. Emlékeztek?

IV

A molnárt másnap, késő este vitték el az őrszoba feletti terembe, ahol a vajákot elszállásolták. A katona, aki odavezette, csuklyás köpönyeget viselt.

A beszélgetés nem vezetett túl sokra. A molnár ijedt volt, össze-vissza hebegett-habogott. A sebei többet árultak el a vajáknak: a striga tekintélyes méretű állkapcsában kétségkívül éles fogak terpeszkedtek, köztük rendkívül hosszú szemfogak – mindkét oldalon kettő, összesen négy. Karmai valójában élesebbek voltak a vadmacskáénál, de kevésbé görbék. Csak ezért sikerülhetett a molnárnak kiszabadulnia.

A vizsgálat végeztével Geralt intett a molnárnak és a katonának, hogy elmehetnek. A katona kilökte a parasztot az ajtón, majd felhajtotta csuklyáját. Foltest volt az személyesen.

– Maradj ülve, nem kell felállnod – szólt a király. – A látogatás nem hivatalos. Elégedett vagy a látottakkal? Hallottam, hogy délelőtt az udvarházban jártál.

– Igen, felség.

– Mikor látsz munkához?

– Négy nap van holdtöltéig. Azután.

– Szeretnéd előbb szemügyre venni?

– Nincs rá szükség. De ha a... királylány... jóllakott, kevésbé lesz mozgékony.

– Striga, mester, striga! Ne szórakozzunk a diplomáciával. Királylány majd csak lesz. Ezért is jöttem el beszélni veled. Válaszolj, magunk között, röviden és világosan: lesz, vagy nem lesz? De meg ne próbálj semmiféle törvény mögé bújni.

Geralt megtörölte a homlokát.

– Megerősítem, felség, hogy a bűbájt le lehet venni; és ha nem tévedek, valóban egy éjszaka eltöltésével az udvarházban. Amennyiben a harmadik kakasszó a szarkofágon kívül éri a strigát, az átok megtörik. Általában ez a helyzet a strigákkal.

– Ilyen egyszerű?

– Egyáltalán nem egyszerű. Először is túl kell élni az éjszakát. Aztán elképzelhetőek a szokványostól való eltérések is. Például hogy nem egy éjszaka szükséges, hanem három. Egymás után. Akadnak olyan esetek is, amelyek... hogy is mondjam... reménytelenek.

– Igen – fintorodott el Foltest. – Egyesektől csak ezt hallom. Meg kell ölni a szörnyeteget, mert gyógyíthatatlan. Mester, biztos vagyok abban, hogy már beszéltek veled. Igaz? Hogy mindenféle teketóriázás nélkül, azon nyomban verd agyon az emberevőt, a királynak meg mondd azt, hogy nem ment máshogy. A király nem fizet, de mi igen. Nagyon kényelmes megoldás. És olcsó. Mert a király vagy lefejezteti, vagy felakasztatja a vajákot, az arany meg a zsebükben marad.

– A király biztosan lefejezteti a vajákot? – Geralt arca eltorzult.

Foltest hosszan a rív szemébe nézett.

– A király nem tudja – mondta végül. – De a vajáknak jobb számolnia ezzel az eshetőséggel.

Most Geralt hallgatott el egy pillanatra.

– Mindent meg kívánok tenni, ami módomban áll – szólt aztán. – De ha rosszul alakulna, megvédem az életemet. Ezzel az eshetőséggel, felség, magának is számolnia kell.

Foltest felegyenesedett.

– Nem értesz. Nem erről van szó. Világos, hogy megölöd, ha forró lesz a helyzet, akár tetszik nekem, akár nem. Különben ő öl meg téged, ez kétségtelenül biztos. Nem híresztelem, de nem büntetnék meg senkit, aki önvédelemből öli meg. De nem engedem, hogy úgy haljon meg, hogy nem próbálták meg megmenteni. Kísérleteztek már a régi kastély felgyújtásával, lőttek rá nyilakat, gödröket ástak, csapdákat és hálókat állítottak, amíg fel nem akasztattam néhányat közülük. De nem erről van szó. Figyelj, mester!

– Hallgatlak.

– A harmadik kakasszó után, ha jól értettem, már nem lesz striga. De mi lesz?

– Ha minden jól megy, tizennégy éves lány.

– Vörös szemmel? Krokodilfogakkal?

– Átlagos tizennégy éves. Csak annyi, hogy...

– Hogy?!

– Testileg.

– Na már csak ez hiányzott! És szellemileg? Minden nap egy vödör vér reggelire? Vagy kislánycomb?

– Nem. Szellemileg... Azt nem lehet előre tudni... Úgy hiszem, talán egy három-négyéves gyerek szintjen állhat majd, de ebben nem lehetek biztos. Hosszú ideig törődésre és gondoskodásra lesz szüksége.

– Világos. Mester?

– Hallgatlak.

– Visszatérhet? Később?

A vaják hallgatott.

– Aha – szólt a király. – Visszatérhet. És akkor?

– Hogyha hosszú, többnapos ájultság után meghalna, el kell égetni a testet. Azonnal.

Foltest elkomorodott.

– De nem gondolom – tette hozzá Geralt –, hogy ez bekövetkezne. A biztonság kedvéért megosztok veled néhány tanácsot, felség, hogy csökkentsük a veszélyt.

– Máris? Nem túl korai ez, mester? És ha...

– Máris – szólt közbe a rív. – Történhet másképp is, felség. Előfordulhat, hogy akkor reggel a kriptában a holttestemet találjátok a visszavarázsolt királylány mellett.

– Így volna? Annak ellenére, hogy felhatalmaztalak, hogy megvédd magad? És ez, úgy tűnik, még csak nem is túl fontos neked?

– Ez egy komoly ügy, felség. Nagy a kockázat. Ezért kérlek, figyelj: a királylánynak állandóan a nyakában kell viselnie egy zafírt, lehetőleg zárvánnyal, ezüstláncon. Állandóan. Éjjel-nappal.

– Mi az a zárvány?

– Apró légbuborék a zafírkő belsejében. Ezen kívül a teremben, ahol aludni fog, égessenek el időnként boróka-, zanót- és mogyoróágakat a kandallóban.

Foltest elgondolkodott.

– Köszönöm a tanácsokat, mester. Követni fogom őket, ha... És most te hallgass figyelmesen végig! Ha úgy látod, hogy a helyzet reménytelen, öld meg. Ha megtöröd az átkot, de a lány nem lesz... normális... ha csak szemernyi kétséged is támad arról, hogy sikerült teljesen átváltoztatni, akkor is öld meg. Nem kell félned, részemről semmi nem fenyeget. Üvölteni fogok veled az emberek előtt, kikergetlek a kastélyból és a városból, de semmi több. Jutalmat természetesen nem adok. Talán valamit kialkudsz – tudod, kiktől.

Egy ideig hallgattak.

– Geralt! – Foltest először szólította nevén a vajákot.

– Hallgatlak.

– Mennyi igaz a szóbeszédből, hogy a gyerek azért lett olyan, amilyen, mert Adda a húgom volt?

– Nem sok. Az átkot valakinek ki kell mondania, senkire nem száll magától. De úgy vélem, a húgoddal való kapcsolatod volt az oka az átok kimondásának, így a következményeinek is.

– Én is így gondoltam. Ezt beszélték néhányan a Beavatottak közül, bár nem mindegyik. Geralt? Honnan jönnek ezek a dolgok? Az átkok, a mágia?

– Nem tudom, felség. A jelenségek okait a Beavatottak kutatják. Nekünk, vajákoknak, elég annyit tudnunk, hogy erős akarattal előidézhetőek, és azt, miként győzhetjük le őket.

– Gyilkolással?

– A leggyakrabban igen. Végtére is a leggyakrabban ezért fizetnek minket. Kevesen kívánják, hogy átkokat fordítsunk vissza, felség. Az emberek általában egyszerűen csak meg akarják védeni magukat a veszélytől. Ha pedig a szörnyetegnek embervér szárad a lelkén, még a bosszúvágy is hozzájárul ehhez.

A király felállt, néhány lépést tett a teremben, aztán megtorpant a vaják falon függő kardja előtt.

– Ezzel? – kérdezte, nem is nézve Geraltra.

– Nem. Az emberek ellen van.

– Hallottam róla. Tudod mit, Geralt? Veled megyek a kriptába.

– Kizárt dolog.

Foltest felé fordult, felcsillant a szeme.

– Tudod te, varázsló, hogy nem is láttam? Sem a születésekor, sem pedig... később. Féltem. Lehet, hogy már soha sem fogom látni, igaz? Csak van jogom látni, hogyan végzel vele.

– Ismétlem, kizárt dolog. Az a biztos halál. Mindkettőnké. Ha a figyelmem, az akaratom meggyengülne... Nem, felség.

Foltest megfordult, és az ajtó felé indult. Geralt egy percig azt hitte, szó nélkül távozik, egyetlen búcsúintés nélkül, de a király megállt, és a szemébe nézett.

– Bizalmat ébresztesz – mondta. – Annak ellenére, hogy tudom, miféle bajkeverő vagy. Mesélték, mi történt a kocsmában. Biztos vagyok benne, hogy csak a hírverés miatt ölted meg azokat a gazfickókat, hogy felrázd az embereket vagy engem. Nyilvánvaló számomra, hogy gyilkolás nélkül is legyőzhetted volna őket. Attól félek, sosem tudom meg, azért mész-e, hogy megmentsd a lányom, vagy azért, hogy megöld. De belenyugszom. Bele kell nyugodnom. Tudod, miért?

Geralt nem válaszolt.

– Mert azt gondolom – mondta a király –, azt gondolom, hogy szenved. Így van?

A vaják a királyra szegezte átható tekintetét. Nem helyeselt, nem intett a fejével, egyetlen apró mozdulatot sem tett, de Foltest megértette. Tudta a választ.

V

Geralt utoljára pillantott ki az udvarház ablakán. Hirtelen szállt le az alkony. A tó túlpartján ott pislogtak Vizima halovány fényei. A kastélyt pusztaság vette körül – senki földje, amellyel a város hat éven keresztül távol tartotta magát a veszélytől, nem hagyva hátra mást, csak romokat, korhadt gerendákat és a foghíjas palánkfalat, amit úgy tűnik, nem érte meg lebontani és elszállítani. Maga a király a lehető legmesszebb, a település másik végére helyezte át székhelyét – az új kastély hasas tornya a messzeségben feketéllett a gránátszínbe hajló égbolt előtt.

A vaják visszatért a poros asztal mellé az egyik elhagyatott, kifosztott teremben, ahol sietség nélkül, nyugodtan, nagy gonddal készülődött. Tudta, hogy sok ideje van. A striga nem hagyja el a kriptát éjfél előtt.

Kicsi, vasalt ládika hevert előtte az asztalon. Felnyitotta. Belsejében száraz fűvel kibélelt rekeszekben sötét üvegből készült palackok sorakoztak szorosan egymás mellett. A vaják hármat emelt ki.

Felvett a földről egy hosszúkás, vastagon báránybőrbe csomagolt, szíjjal átkötött csomagot. Kibontotta, és egy díszes markolatú kardot húzott elő, ami rúnasorokkal és szimbólumokkal ékesített fekete, fényes hüvelyben pihent. Ahogy kivonta, a kard csillámló fénnyel ragyogott fel. A penge színezüst volt.

Geralt elmormolt egy igét, aztán sorban kiitta két palack tartalmát, minden korty után a kardpengére téve bal kezét. Azután szorosan fekete köpönyegébe burkolózott, és a földre ült. Ahogy az egész udvarházban, ebben a teremben sem volt egyetlen szék sem.

Mozdulatlanul, csukott szemmel ült. Kezdetben egyenletes légzése hirtelen felgyorsult, hörgővé, nyugtalanná vált. Aztán teljesen megszűnt. A keverék, mellyel a vaják teljes uralmat szerzett teste minden porcikája felett, elsősorban méreggyilokból, maszlagból, galagonyából és kutyatejből állt; többi összetevőjének nem volt neve az emberi nyelveken. Mindenkinek, akit nem szoktattak ehhez gyerekkorától kezdve, mint Geraltot, halálos méreg lett volna.

A vaják hirtelen félrerántotta fejét. Hallása ekkorra minden lehetségesnél élesebbé vált, így könnyedén kivette a csöndben a csalánnal benőtt udvart felverő lépések neszét. Nem lehetett a striga. Túl világos volt még odakint. Geralt a hátára vetette kardját, batyuját a szétdúlt kandalló tűzterébe rejtette, majd halkan, mint egy denevér, leszaladt a lépcsőn.

Az udvaron még elég világos volt ahhoz, hogy a közeledő lássa a vaják arcát. A férfi – Ostrit volt az – hirtelen megtorpant, szája önkéntelenül ijedt, undorodó grimaszra húzódott.

A vaják arcán ferde vigyor suhant át; tudta, hogy fest. A nadragulya, sisakvirág és szemvidítófű keverékétől az arc krétafehérré válik, a pupilla teljességgel kitölti az íriszt. Ez a keverék azonban látni enged a legmélyebb sötétségben is, és Geraltnak épp erre volt szüksége.

Ostrit hamar erőt vett magán.

– Úgy nézel ki, varázsló, mintha máris halott lennél – mondta. – Biztosan a félelemtől. Ne félj. Kegyelmet hoztam.

A vaják nem felelt.

– Nem hallod, mit mondtam, te rív kuruzsló! Megmenekültél. És gazdag vagy. – Ostrit Geralt lába elé dobta a kezében méregetett, jókora tarisznyát. – Ezer oren. Fogd, ülj a lovadra, és takarodj innen!

A rív még mindig hallgatott.

– Ne mereszd a szemed! – emelte fel Ostrit a hangját. – És ne vesztegesd az időmet. Nem fogok éjfélig itt álldogálni. Hát nem érted? Nem szeretném, ha levennéd az átkot. Nem, ne hidd, hogy eltaláltad. Nem Veleraddal és Segelinnel vagyok. Nem akarom, hogy megöld. Egyszerűen csak el kell tűnnöd. Mindennek a régiben kell maradnia.

A vaják nem mozdult. Nem szerette volna, hogy az országnagy megtudja, mennyivel gyorsabbak pillanatnyilag a mozdulatai és reakciói. Gyorsan sötétedett, ami kedvezett neki, hiszen már az alkony félhomálya is túl éles volt kitágult szembogarának.

– És miért kellene, uram, hogy minden a régiben maradjon? – kérdezte, igyekezve lassan kiejteni az egyes szavakat.

– Ahhoz – Ostrit gőgösen felemelte a fejét – pokolian kevés a közöd.

– És ha már tudom?

– Érdekes.

– Könnyebb lesz Foltestet letaszítani a trónról, ha a striga még jobban feldühíti az embereket? Ha a király őrültségét végképp megunják a méltóságok és a csőcselék is, igaz? Redanián és Novigradon keresztül érkeztem. Arrafelé sokan beszélnék arról, hogy Vizimában néhányan megmentőjükként és valódi uralkodójukként tekintenek Vizimir királyra. De engem, Ostrit uram, nem érdekel sem a politika, sem a trónutódlás, sem a palotaforradalom. Azért vagyok itt, hogy a munkámat végezzem. Sosem hallottatok még a kötelességtudatról vagy az egyszerű tisztességről? Szakmai etikáról?

– Ne felejtsd el, kivel beszélsz, te csavargó! – üvöltött fel Ostrit dühösen, kezét kardja markolatára csúsztatta. – Elég legyen ebből, nem szokásom senkiháziakkal vitatkozni! Nézzenek oda, etika, törvény, erkölcs? Ki mondja ezt? Egy zsivány, aki alig érkezett meg, és már gyilkolt? Aki földig hajolva bókolt Foltestnek, aztán a háta mögött Veleraddal alkudozott, mint egy bérbakó? És még te merészeled fenn hordani az orrodat, szolga? Játszod itt a Beavatottat? A mágust? A varázslót? Te rühes vaják! Takarodj innen, mielőtt kardot döfök a pofádba!

A vaják meg sem rezzent, nyugodtan állt.

– Menj el innen, Ostrit uram – mondta. – Sötétedik.

Ostrit hátrált egy lépést, villámgyorsan előrántotta kardját.

– Te akartad, varázsló. Megöllek. Semmit sem segítenek a trükkjeid. Teknőskő van nálam!

Geralt elmosolyodott. A teknőskő erejébe vetett hit épp olyan elterjedt volt, mint amennyire hamis. De a vaják fejében meg sem fordult, hogy átkokra pazarolja az erejét, vagy hogy az ezüstpengét kitegye az Ostrit kardjával való találkozásnak. Félrebukott az örvénylő penge elől, és ökle első két bütykével, a kézelő ezüst szögeivel halántékon vágta az országnagyot.

VI

Ostrit hamar magához tért, majd körbetekintett a teljes sötétségben. Észrevette, hogy megkötözték. Geraltot, bár közvetlenül mellette állt, nem látta. Amikor ráeszmélt, hol van, hosszú, borzalmas üvöltés hagyta el a torkát.

– Hallgass! – szólt a vaják. – Még idő előtt magadhoz hívod.

– Te átkozott gyilkos! Hol vagy? Oldozz el azonnal, te gazember! Ezért lógni fogsz, szukafattya!

– Hallgass.

Ostrit erősen zihált.

– Itt hagysz, hogy felzabáljon? Megkötözve? – kérdezte halkabban, és alig suttogva káromkodott mellé.

– Nem – szólt a vaják. – Elengedlek. De nem most.

– Te csirkefogó! – sziszegte Ostrit. – Velem csalod elő a strigát?

– Igen.

Ostrit elhallgatott. Abbahagyta a hánykolódást, nyugodtan feküdt.

– Vaják?

– Igen?

– Igaz, hogy meg akartam dönteni Foltest uralmát, és nem voltam egyedül. De csak én kívántam a halálát. Azt akartam, hogy kínok között haljon meg, hogy megbolonduljon, hogy elevenen megrohadjon. Tudod, miért?

Geralt hallgatott.

– Szerettem Addát. A király húgát. A király szeretőjét. A király szajháját. Szerettem őt... Vaják, itt vagy?

– Itt vagyok.

– Tudom, mit gondolsz, de nem úgy volt. Hidd el, nem szórtam semmiféle átkot. Nem ismerek semmi varázslatot. Csak egyszer, dühömben azt mondtam... Egyetlenegyszer. Vaják? Hallasz?

– Hallgatlak.

– Az anyja, az öreg királynő. Biztosan ő volt! Nem bírta nézni, ahogy ő és Adda... Nem én voltam! Én csak egyszer, tudod, próbáltam meggyőzni, és Adda... Vaják! Elsötétült előttem a világ, és azt mondtam... Vaják? Én tettem? Én?

– Már nincs jelentősége.

– Vaják? Közel az éjfél?

– Közel.

– Engedj el hamarabb! Adj nekem több időt!

– Nem.

Ostrit nem hallotta a félretolt sírfedél csikorgását, de a vaják igen. Lehajolt, tőrével elvágta az országnagy kötelékeit. Ostrit nem várt semmi szóra, felugrott, és zsibbadt tagjaival ügyetlenül sántikálva nekiiramodott. Látása hozzászokott már annyira a sötétséghez, hogy észrevegye a főcsarnokból a kijárat felé vezető utat.

Dörrenve felcsapódott a kripta lejáratát fedő kőlap. Geralt, aki elővigyázatosan a lépcsőkorlát mögé bújt, megpillantotta a striga torz alakját, amint könnyedén, fürgén és csalhatatlanul Ostrit csizmáinak távolodó dobogása nyomába eredt. Egyetlen apró hangot sem hallatott.

Borzalmas, velőtrázó, tébolyult kiáltás hasított az éjbe, megrázva a vén falakat, és nem szűnt, hanem felharsanva és elhalkulva vibrált tovább. A vaják nem tudta pontosan megbecsülni a távolságot – túl éles hallása megtéveszthette – de tudta, hogy a striga hamar utolérte Ostritot. Túl hamar.

Belépett a csarnokba, és megállt a kripta bejáratánál. Ledobta köpönyegét. Vállát megmozgatva helyére igazította kardját. Kesztyűt húzott. Még maradt egy kevés ideje. Tudta, hogy a striga, ha jóllakott is a holdtölte után, nem hagyja ott egyhamar Ostrit hulláját. A szív és a máj értékes élelemtartalékot jelentenek a hosszú kényszerpihenő idejére.

A vaják várt. Úgy számolta, hajnalhasadásig még nagyjából három óra maradt; a kakasszó csak megtéveszthette volna. Ráadásul a környéken valószínűleg nem maradt egyetlen kakas sem.

Meghallotta, ahogy a szörny lassan, a padlón csoszogva lépdel. Végül megpillantotta.

A leírás találó volt. A rövid nyakon ülő, aránytalanul nagy fejet gubancos, szanaszét álló vöröses hajkorona keretezte. Szemei úgy világítottak a sötétségben, mint két karbunkulus. A striga, tekintetét Geraltra szegezve, mozdulatlanul állt. Hirtelen kitátotta a száját, mintha dicsekedni akart volna fehérlő, éles fogsorával, hogy aztán egy lecsapódó ládafedél hangjára emlékeztető csattanással összezárja állkapcsát. Aztán helyből, nekifutás nélkül, azonnal ugrott, véres karmait a vajáknak szegezve.

Geralt félreugrott, villámgyorsan megfordult a tengelye körül. A striga súrolta, vele pördült, karmai a levegőbe hasítottak. De nem veszítette el az egyensúlyát, félfordulatból azonnal újra támadott, Geralt mellkasa előtt csattogtatva fogsorát. A rív az ellenkező irányba vetődött, háromszor is megváltoztatva süvítő piruettje irányát, amivel sikerült összezavarnia a strigát. Félreugorva erős, de nem végzetesnek szánt csapást mért a bestia halántékára az ezüsttüskékkel, amivel kesztyűje felszínét a bütyköknél kiverték.

A striga borzalmasat üvöltött, zúgó visszhanggal töltve be az udvarházat. A földhöz vágódott, megmerevedett, és tompa, ellenséges, dühödt vonyításba kezdett.

A vaják gúnyosan elmosolyodott. Ahogy számított rá, az első kísérlet jól sikerült. Az ezüst a strigával – ahogy a legtöbb átok által életre hívott szörnyeteggel – szemben halálosnak bizonyult. Volt hát remény: ha ez a bestia is olyan, mint a többi, akkor sikerülhet megtörni az átkot; de ha minden kötél szakad, az ezüstkard biztosíthatja az életben maradást.

A striga nem siette el a következő támadást. Ezúttal lassan közelített, vicsorgó agyarakkal, undorítóan nyáladzva. Geralt figyelmesen lépegetve, félkörözve hátrált, mozdulatait lassítva majd gyorsítva összezavarta a strigát, és nem engedte az ugrásra felkészülni. Járás közben a vaják hosszú és vékony, de erős láncot húzott elő, a végén nehezékkel. A lánc ezüstből készült.

Abban a pillanatban, amikor a striga nekirugaszkodott és ugrott, a lánc a levegőbe suhintott, majd kígyóként feltekeredve egy szempillantás alatt körülfonta a szörnyeteg karjait, nyakát és koponyáját. A striga felbukott ugrás közben, és fülsüketítő sikolyt hallatott. A padlón hánykolódva iszonyatosan bömbölt, és nem lehetett tudni, csupán dühből vagy a gyűlöletes fém keltette égő fájdalomtól. Geralt elégedett volt: a striga megölése, már ha ezt akarta volna tenni, ebben a pillanatban nem okozott volna nagyobb nehézséget. De a vaják nem húzta elő a kardját. A striga viselkedésében eddig semmi nem adott okot arra, hogy azt feltételezze, gyógyíthatatlan eset. Geralt megfelelő távolságba vonult vissza, és nem vette le a szemét a földön rángatózó alakról. Mély levegőt vett, koncentrált.

A lánc elpattant, az ezüst láncszemek pedig úgy szóródtak szét a kövön kopogva minden irányba, mint az esőcseppek. A dühtől elvakult striga üvöltve támadásba lendült. Geralt türelmesen várt, és jobb kezét felemelve Aard Jelét rajzolta a levegőbe.

A striga úgy repült hátra néhány lépésnyit, mintha pöröllyel találták volna el, de állva maradt. Kimeresztette a karmait, és Geraltra vicsorította agyarait; égnek álló haja úgy csapkodott, mintha erős szélben járna. Erőlködve, hörögve, lépésről lépésre, lassan haladt. De haladt.

Geralt nyugtalanná vált. Nem várta, hogy egy ennyire egyszerű Jel teljesen megbénítja a strigát, de azt sem gondolta, hogy a bestia ilyen hamar leküzdi annak erejét. Nem tudta a Jelet túl sokáig tartani, ahhoz túlságosan is kimerítő volt, a strigának pedig már csak alig tízlépésnyi távolságot kellett legyűrnie. Váratlanul elengedte a Jelet, és félreugrott. Ahogy sejtette, a meglepett striga előrerepült, elvesztette az egyensúlyát, felbukott, megcsúszott a kövön, és a kripta padlóban ásító lejáratán keresztül legurult a lépcsőkön. A mélyből felhallatszott átkozott üvöltése.

Hogy időt nyerjen, Geralt felszaladt a karzatra vezető lépcsősoron. Még a fokok felét sem hagyta maga mögött, amikor a striga előrontott a kriptából, és utána iramodott, mint egy hatalmas, fekete pók. A vaják kivárta, amíg utána rohan a lépcsőre, aztán átugrott a korláton, és a mélybe vetette magát. A striga megfordult a lépcsőkön, elrugaszkodott, és hihetetlen, több mint tízméteres ugrással utána vetődött. Már nem hagyta magát olyan könnyen félrevezetni a piruettekkel – karmai kétezer is ott hagyták nyomukat Geralt bőrzekéjén. De a kesztyű ezüsttüskéivel rámért újabb, kétségbeesett erejű csapás megingatta és félretaszította a strigát. Geralt, aki már érezte, ahogy gyűlik benne a harag, lendületből hátradőlt, és egy hatalmas, az oldalára mért rúgással leterítette a bestiát.

Az üvöltés, ami a lényből kiszakadt, sokkal hangosabb volt minden eddiginél, olyannyira, hogy a vakolat pergett a plafonról.

A striga felpattant. Csak úgy remegett a fékezhetetlen dühtől és ölésvágytól. Geralt várt. Már előhúzta a kardját, pengéjével a levegőben körözve sétált. Megkerülte a strigát, figyelve arra, hogy a kardmozdulatok ne egyezzenek lépései ritmusával és ütemével. A striga nem vetette rá magát, lassan közeledett, közben szemével a penge fényes vonalát követte.

Geralt hirtelen megtorpant, felemelt kardjával mozdulatlanul állt. A striga zavarában szintén megállt. A vaják lassan félkört írt le a pengével, majd tett egy lépést a striga felé. És még egyet. Aztán nekiugrott, feje fölött pörgetve a kardot a levegőben.

A striga összegömbölyödött, és cikkcakkban hátrálni kezdett. Geralt megint közel került, kezében csillogott a penge. A vaják szemében baljós fény gyúlt, összeszorított fogai közül rekedt üvöltés szakadt ki. A striga ismét hátrált a rátámadó férfiból áradó és rá összpontosuló gyűlölet, düh és vérszomj ereje elől, ami egyre hátra tolta, hullámokban törve rá, agyáig és zsigereiig hatolva. A számára addig ismeretlen érzéstől halálra váltan ideges, vékony hangon felsipított, megfordult, és őrült menekülésbe fogott az udvarház homályos folyosóinak káoszában.

Geraltot rázta a remegés. Egyedül állt a csarnok közepén. Sokáig tartott, gondolta, míg ez a szakadék szélén lejtett tánc, ez az őrült, rettenetes harci balett elhozta a kívánt eredményt, és engedte, hogy fejben eggyé váljon az ellenféllel, hogy eljusson addig a rétegig, ahol a strigát eltöltő vágy összpontosult. A gonosz, beteges vágyéig, melynek ereje a strigát létrehozta. A vaják megrázkódott, ahogy felidézte a pillanatot, amikor felszívta magába mindazt a temérdek gonoszt, hogy mint egy tükör, a szörnyetegre irányítsa vissza. Sosem találkozott még a gyűlölet és a gyilkos őrület ehhez hasonló koncentrátumával, még a baziliszkuszoknál sem, akik e téren a legrosszabb hírnek örvendenek.

Annál jobb, gondolta, ahogy a padlón hatalmas pocsolyaként feketéllő kripta bejárat felé igyekezett. Annál jobb, mert annál erősebb csapást kapott maga a striga is. Neki kicsit több ideje marad a további teendőkre, míg a bestia kiheveri a megrázkódtatást. A vaják nem hitte, hogy képes lenne még egy hasonló erőfeszítésre. Az elixírek hatása gyengült, és még messze volt a hajnal. A striga nem érheti el a kriptát pitymallat előtt, máskülönben minden addigi fáradság semmivé foszlik.

Lement a lépcsőkön. A kripta nem volt nagy, három kőszarkofágnak jutott hely. A bejárathoz legközelebb eső fedelét félig félretolták. Geralt előhúzta zekéjéből a harmadik palackot, gyorsan kiitta tartalmát, aztán bemászott a sírboltba, egészen a mélyére. Ahogy sejtette, kettős sír volt: anyának és lányának.

Csak akkor húzta magára a sírfedelet, amikor fentről ismét meghallotta a striga sikolyát. A hátára feküdt, Adda mumifikálódott holtteste mellé, a kőlapra belülről felrajzolta Yrden Jelét. Kardját a mellkasára fektette, és felállított egy apró, foszforeszkáló porral teli homokórát. Karjait keresztbe fonta. Már nem hallotta a striga rikoltozását, amelytől az udvarház zengett. Már egyáltalán nem hallott semmit, mert, a farkasszőlő és a fecskefű hatni kezdett.

VII

Amikor Geralt kinyitotta a szemét, a homokóra már teljesen lepergett, ami azt jelentette, bódulata tovább is tartott a kelleténél. A fülét hegyezte – de semmit nem hallott. Érzékei már normálisan működtek.

Kezébe vette kardját, egy igét mormolva végighúzta kezét a szarkofág fedelén, aztán könnyedén néhány hüvelyknyivel félretolta a kőlapot.

Csend honolt.

Még arrébb tolta a sírfedelet, és készenlétben tartva fegyverét felült, fejét a sírbolt fölé emelve. A kriptában sötét volt, de a vaják tudta, hogy odakint hajnalodik. Tüzet csiholt, majd meggyújtott egy aprócska olajlámpást. Mikor felemelte, fénye furcsa árnyékokat vetett a kriptafalra.

Üres volt.

Nagy nehezen kimászott a szarkofágból, minden tagja sajgott, zsibbadt, átfagyott. És akkor megpillantotta a lányt. A szarkofág mellett feküdt a hátán, meztelenül, eszméletlenül.

Csúnyácska volt. Sovány, kicsi, hegyes mellekkel. Szutykos. Fakóvörös haja csaknem a derekáig ért. A lámpást a sírfedélre tette, és mellé térdelve fölé hajolt. Ajka sápadt volt, az arccsontjánál jókora véraláfutást hagyott az ütése. Geralt lehúzta kesztyűjét, félretette a kardját, és minden teketóriázás nélkül felhúzta ujjával a lány felső ajkát. A fogak normálisak voltak. Aztán a kócos hajba dugott kar után nyúlt. Mielőtt a kezéhez érhetett volna, megpillantotta a lány tágra nyílt szemét. Túl későn.

A férfi nyakába vágta karmait, mély sebet ejtve; a vér az arcába freccsent. Felüvöltött, másik kezével a vaják szeme felé kapott. Geralt rávetette magát, mindkét csuklóját elkapta, és a padlóhoz szorította. A lány az arca előtt csattogtatta – most már túlságosan rövid – fogait. Az arcába fejelt, még erősebben szorította. A lény nem volt már olyan erős, mint régen, csak tekergett alatta, és üvöltött, szétköpködve a száját elárasztó vért – az ő vérét, amely egyre ömlött. Nem maradt ideje. A vaják elkáromkodta magát, és a lány nyakába harapott, a füle tövénél, belemélyesztette a fogait, és addig szorította, amíg az embertelen visítás vékonyka, kétségbeesett kiáltásba, aztán keserves zokogásba fulladt – egy megszégyenített tizennégy éves lány sírásába.

Amikor már nem mozdult, elengedte. Feltérdelt, ujjzsebéből előrántott egy darabka vásznat, és a nyakára nyomta. Kitapogatta a mellette fekvő kardot, az eszméletlen lány nyakához emelte a pengét, majd a keze fölé hajolt. A körmei mocskosak voltak, töredezettek és véresek, de... normálisak. A lehető legnormálisabbak.

A vaják nehezen állt fel. A kriptát a lejáraton keresztül már elárasztotta a hajnal nyúlós-nyirkos szürkesége. A lépcsők felé indult, de megingott, nehézkesen a padlóra ült. Az átázott vásznon keresztül a vér végigfolyt a kezén, bele a zeke ujjába. Meglazította, lerángatta és szétszaggatta az ingét, rongyokat tépett, és a nyaka köré kötözte, de tudta, hogy nincs túl sok ideje. Hogy azonnal elveszti az eszméletét...

Sikerült neki. Azután elájult.

Vizimában, a tó túlpartján egy kakas, tollait borzolva a nyirkos hűvösségben, rekedt hangon harmadszor is elkukorékolta magát.

VIII

Az őrszoba feletti apró terem meszelt falait és gerendaboltozatát pillantotta meg. Ahogy megmozdította a fejét, arca eltorzult a fájdalomtól. Felnyögött. A nyakát bekötözte valaki, vastagon, alaposan, hozzáértéssel.

– Feküdj, varázsló! – szólt Velerad. – Feküdj, ne mocorogj!

– A... kardom...

– Az, az. Természetesen a legfontosabb a te ezüst vajákkardod. Itt van, ne aggódj. A kard is, meg a ládikód is. Meg a háromezer oren. Az, az, semmit se mondj! Én vén tökfilkó vagyok, te meg bölcs vaják. Foltest két napja ezt ismételgeti.

– Két...

– Az ám, kettő! Jól összeszabdalta a nyakadat, látszott ott minden, ami belül van. Rengeteg sok vért vesztettél. Szerencsére a harmadik kakasszó után azonnal az udvarházhoz hajtottunk. Vizimában senki nem aludt aznap éjjel. Nem lehetett. Fene nagy lármát csaptatok. Nem fáraszt a fecsegésem?

– A ki... királylány?

– A királylány az királylány. Sovány. Meg olyan butuska valahogy. Megállás nélkül bőg. Meg ágyba pisál. De Foltest azt mondja, majd megváltozik. Gondolom, nem rosszabbra, mi, Geralt?

A vaják lehunyta a szemét.

– Jól van, megyek már – állt fel Velerad. – Pihenj csak. Geralt? Mielőtt elmegyek, mondd meg, miért akartad megmarni? Ha? Geralt?

A vaják aludt.

A belső hang II

I

– Geralt!

Álmából kiszakítva kapta fel a fejét. A nap már magasan járt, vakító aranyfoltjai erőszakosan törtek át a zsalugáter lécei között, fénysugarai behatoltak a szobába. A vaják a szeme elé kapta a tenyerét, ösztönös és szükségtelen mozdulattal, amitől képtelen volt megszabadulni – hiszen épp elég lett volna a pupilláit függőleges réssé szűkítenie.

– Későre jár – mondta Nenneke, miközben kinyitotta a zsalugátert. – Elaludtatok. Eredj, Iola, szedd a lábad!

A lány azonnal felült, kihajolt az ágyból, és felemelte a padlóról köpönyegét. A vállán, ott, ahol az előbb még a lány ajka volt, Geralt érezte hűlő nyálfonalát.

– Várj... – szólt bizonytalanul. A lány ránézett, aztán gyorsan elfordította a fejét.

Megváltozott. Nem volt már benne semmi a ruszalkából, a fényes, kamillaillatú lidércből, akinek pirkadatkor látta. A szeme búzakék volt, nem fekete. És szeplős volt – az orrán, a mellén, a vállán. A szeplői egészen bájosak voltak, illettek a bőre színéhez és vöröses hajához. De akkor, hajnalban, amikor róla álmodott, nem látta őket. Szégyenkezve és szomorúan ismerte be, hogy amit érez iránta, az a neheztelés; neheztelt rá, amiért nem maradt álom. És amiért sosem bocsátja meg magának, hogy neheztelt rá.

– Várj – ismételte. – Iola... Azt akartam...

– Ne mondj neki semmit, Geralt – szólt Nenneke. – Úgysem válaszol. Iola, eredj! Igyekezz, gyermekem.

A lány köpenyébe burkolózva az ajtó felé tipegett, meztelen talpa csattogott a padlón; zavart volt és félszeg, elpirult. Semmiben nem emlékeztetett már...

Yenneferre.

– Nenneke – mondta Geralt az inge után nyúlva. – Remélem, nem veted majd a szemére... Ugye nem bünteted meg?

– Tréfálsz? – nevetett fel a papnő az ágyhoz lépve. – Elfelejtetted, hol vagy. Ez nem remetelak és nem is zárda. Ez Melitele szentélye. A mi istennőnk nem tilt meg a papnőinek... semmit. Szinte.

– Megtiltottad, hogy szóljak hozzá.

– Nem tiltottam meg, csak felhívtam a figyelmedet a hasztalanságára. Iola hallgat.

– Mi?

– Hallgat, mert ilyen fogadalmat tett. Ez egyfajta áldozat, amelynek segítségével... Ehh, de minek magyarázzam neked, úgysem értenéd, még csak meg sem próbálnád megérteni. Ismerem én a te vallási nézeteidet. Ne, még ne öltözz fel! Meg akarom nézni, hogyan gyógyul a nyakad.

A papnő az ágy szélére ült, majd gyakorlott mozdulatokkal lefejtette a gyolcskötést, ami vastagon körbefogta a vaják nyakát. A férfi elfintorodott a fájdalomtól.

Amikor Ellanderbe érkezett, Nenneke azonnal eltávolította a mocskos és vaskos dratva-varratot, amivel Vizimában összefércelték, majd felnyitotta a sebet és újrakötözte. A következmény egyértelmű volt: szinte teljesen egészségesen, na jó, talán kissé mereven érkezett a szentélybe, most pedig újra beteg volt, és fájdalmak gyötörték. De nem tiltakozott. Évek óta ismerte a papnőt, és tudta, milyen kiterjedt az orvosi tudása, és hogy milyen gazdag és sokoldalú patikával rendelkezik. Csak haszna származhatott abból, ha Melitele szentélyében gyógyították.

Nenneke végigtapogatta a sebet, átmosta, és átkozódni kezdett. Geralt már kívülről fújta; a nő rögtön az első nap elkezdte, és azóta sem felejtett el jajveszékelni, ahányszor csak meglátta a vizimai királylány karmai hagyta emléket.

– Ilyen szörnyűséget! Hogy hagyhattad, hogy egy közönséges striga így összeszabdaljon! Az izmokat, az inakat, hajszálon múlt, hogy nem érte el a nyaki ütőeredet! A Nagy Melitelére, Geralt, mi van veled? Hogy történhetett, hogy ilyen közel engedted? Mit akartál vele csinálni? Meghágni?

Nem válaszolt, csak elmosolyodott könnyedén.

– Ne vigyorogj ilyen ostobán! – A papnő felállt, hogy levegye a sublótról a kétszeres zsákot. Kövérkés és alacsony termete ellenére fürgén és kellemmel mozgott. – Abban, ami történt, nincsen semmi mulatságos. Lassulnak a reflexeid, Geralt.

– Túlzol.

– Egyáltalán nem túlzok! – Nenneke csípős eukaliptuszillatot árasztó, zöld pempőt tapasztott a sebre. – Nem kellene hagynod magad megsebesíteni, de hagytad, és nagyon súlyosan. Vagyis rettenetesen. Még a te rendkívüli megújulási képességed mellett is hónapokba fog telni, mire teljesen visszatér a nyakad mozgékonysága. Figyelmeztetlek, addig ne próbálgasd az erődet mozgékony ellenféllel szemben.

– Köszönöm a figyelmeztetést. Még egyetlen tanácsot adj: miből éljek meg addig is? Hívjak össze néhány lánykát, vegyek egy szekeret, és szervezzek utazó bordélyt?

Nenneke megrántotta a vállát, miközben puha keze gyors, biztos mozdulatokkal a vaják nyakát kötözte.

– Tanácsot kellene adnom meg életbölcsességeket? Mi az, talán az anyád lennék, vagy micsoda? Na, kész van. Felöltözhetsz. A refektóriumban vár rád a reggeli. Siess, máskülönben kotyvaszthatod magadnak. Nem kívánom a lányokat délig a konyhában marasztalni.

– Hol talállak meg később? A templomban?

– Nem. – Nenneke felállt. – A templomban nem. Szívesen látott vendég vagy nálunk, vaják, de ne mászkálj a templom közelében. Menj, járj egyet. Megtalálni meg megtalállak magam.

– Jól van.

II

Geralt negyedszerre sétált végig a nyárfasoron, amely a kaputól a lakóházakig, a templom meredek sziklafalba olvadó tömbje és a főszentély felé vezetett. Rövid gondolkodás után úgy döntött, nem tér vissza a szobába, hanem elkanyarodott a kertek és a gazdasági épületek irányába. Tizenegynéhány szürke munkaköntösbe öltözött papnő dolgozott szorgosan, ágyásokat gyomláltak, a tyúkól madarait etették. Többségük fiatal vagy nagyon fiatal volt, szinte még gyerek. Néhányan, amikor elment mellettük, üdvözlésképpen felé bólintottak vagy rámosolyogtak. Viszonozta köszönésüket, de egyiküket sem ismerte fel. Bár gyakran járt a szentélyben, évente egyszer, akár kétszer is, sosem találkozott három-négynél több ismerős arccal. A kislányok jöttek, aztán elmentek – jósként, más szentélyekbe, bábaként, esetleg a nők és gyerekek nyavalyáira szakosodott javasasszonyként, vándor druidaként, tanítóként vagy nevelőként. De sosem volt hiány újabbakból, akik mindenfelől érkeztek, még a legtávolabbi vidékekről is. Melitele ellanderi szentélyét sokan ismerték, és jól megérdemelt hírnévnek örvendett.

Melitele kultusza az egyik legrégebbi és a maga idejében az egyik legelterjedtebb volt, kezdetei visszanyúltak az emlékezet és az ember előtti időkig. Minden épphogy előemberi faj és minden ősi, még vándorló emberi törzs tisztelte a termés és a termékenység valamely istennőjét, a földművesek és kertészek védelmezőjét, a szerelem és a házasság védasszonyát. Ezeknek a kultuszoknak a többsége Melitele kultuszában találkozott és egyesült.

Az idő, amely más vallásokkal és kultuszokkal meglehetősen könyörtelenül elbánt, végleg elzárva őket elfeledett, ritkán látogatott, a város épületei között megbújó szentélyekbe és templomocskákba, kegyes volt Meliteléhez. Ő továbbra sem szenvedett hiányt követőkben és támogatókban. Az istennő népszerűségét vizsgáló tudósok e jelenséget magyarázva sokszor nyúltak vissza a Nagy Anya, a Természet Anya ősi kultuszához, rámutattak a természet körforgásához, az élet újjászületéséhez és más hangzatos neveket viselő tüneményekhez fűződő kapcsolatára. Geralt barátja, a trubadúr Kökörcsin, aki szerette minden létező terület szakértőjeként feltüntetni magát, ennél egyszerűbb magyarázatot keresett. Melitele kultusza, mondogatta, jellegzetesen női kultusz. Elvégre Melitele a termékenység és a szülés patrónusa, a bábák védelmezője. A szülő nőnek pedig kiabálnia kell. A szokásos üvöltözésen túl, ami általában ígérgetésben merül ki, hogy már soha az életben nem enged magához egyetlen rohadt férfit sem, a szülő nőnek segítségül kell hívnia valami istenséget is, és Melitele épp kapóra jön. Mivel pedig a nők szültek, szülnek és szülni is fognak, érvelt poétánk, így hát Melitele istennőnek nem kell aggódnia a népszerűsége miatt.

– Geralt.

– Hát itt vagy, Nenneke! Téged kerestelek.

– Engem? – nézett rá a papnő gúnyosan. – Nem Iolát?

– Iolát is – ismerte be. – Van valami ellenvetésed?

– Pillanatnyilag igen. Nem szeretném, ha összezavarnád, és elterelnéd a figyelmét. Fel kell készülnie és imádkoznia, ha azt akarjuk, hogy a transz eredményes legyen.

– Már mondtam – szólt Geralt ridegen –, hogy nem akarok semmiféle transzot. Nem hiszem, hogy az ilyesfajta révület bármiben is segítene.

– Én azonban – fintorodott el könnyedén Nenneke – nem hiszem, hogy az ilyesfajta révületből bármiféle károd származna.

– Engem nem lehet megbabonázni, védett vagyok vele szemben. Aggódom Ioláért. Túl nagy erőfeszítés lehet ez egy médiumnak.

– Iola nem valami médium és nem is elmeháborodott jósnő. Az a gyermek az istennő kivételes kegyelmét élvezi. Légy szíves ne vágj ilyen ostoba képet. Megmondtam, ismerem a vallási nézeteidet, sosem zavartak túlzottan, és kétségtelenül a jövőben sem fognak zavarni. Nem vagyok fanatikus. Jogod van azt gondolni, hogy a Természet és a benne rejlő Erő irányít mindannyiunkat. Vélheted úgy, hogy az istenek, köztük az én Melitelém, csupán ennek az erőnek a megszemélyesítései, amit az egyszeri embernek találtak ki, hogy könnyebben megértsék, hogy elfogadják a létezését. Szerinted ez az erő vak. Számomra, Geralt, a hit segít azt várni a természettől, amit az istennőm megtestesít: rendet, törvényt, jólétet. És reményt.

– Tudom.

– Ha tudod, akkor miért vannak fenntartásaid a transszal szemben? Mitől félsz? Hogy megparancsolom, hogy a padlóra borulj a szobra előtt, és dicshimnuszokat zengj? Geralt, egyszerűen üldögélünk egy kicsit hármasban, te, én és Iola. És meglátjuk, hogy a lány képességei megengedik-e, hogy belelássunk a téged körülvevő erőforgatagba. Talán megtudunk valamit, amiről jó lenne tudnunk. De lehet, hogy semmit sem tudunk meg. Lehet, hogy a végzet téged körülvevő erői nem kívánnak előttünk megmutatkozni, hanem rejtettek és érthetetlenek maradnak. Nem tudom. De miért ne próbálhatnánk meg?

– Azért, mert nincs értelme. Nincsen körülöttem semmiféle végzetörvény. De még ha lenne is, mi az ördögnek piszkálni?

– Geralt, beteg vagy.

– Megsebesültem, akarod mondani.

– Tudom, mit akartam mondani. Valami nincs veled rendjén, én érzem. Hiszen ismerlek én már, na, kamaszkorod óta; mikor megismertelek, a szoknyám derekáig értél. És most úgy érzem, hogy valami átkozott örvénnyel sodródsz, teljesen belegabalyodtál, hurokba fogott, és lassan összeszorul. Tudni akarom, mi folyik itt. Magam nem vagyok rá képes, Iola képességeire kell hagyatkoznom.

– Nem akarsz te túl mélyre hatolni? Minek ez a metafizika? Ha akarod, kiöntöm a lelkem. Kitöltöm az estéidet az utóbbi pár év érdekesebb történeteinek elbeszélésével. Csak szerezz egy akó sört, hogy ne száradjon ki a torkom, és már ma elkezdhetjük. De attól tartok, untatnálak, mert nem lesz benne se hurok, se örvény. Csak egyszerű vaják történetek.

– Szívesen meghallgatlak. De ismétlem: a transz nem ártana.

– És nem gondolod – mosolyodott el a férfi –, hogy ha én nem hiszem, hogy az ilyesfajta transznak értelme lenne, akkor az eleve hiábavaló lesz?

– Nem, nem gondolom. És tudod, miért?

– Nem.

Nenneke odahajolt hozzá, és sápadt ajkán furcsa mosollyal a szemébe nézett.

– Mert ez volna az első általam ismert bizonyítéka annak, hogy a hitetlenségnek bármiféle ereje lenne.

Egy csepp igazság

I

A mozgó, fekete pontok a derült, ködcsíkokkal tarkított ég előterében magukra vonták a vaják figyelmét. Sokan voltak. A madarak keringtek, lassú, nyugodt köröket írtak le, aztán hirtelen lecsaptak, majd szárnyukkal verdesve újra felszálltak az égbe.

A vaják hosszú ideig figyelte a madarakat, a távolságot méregette és azt, mennyi idő alatt tenné meg, beleszámítva a vidék domborzatát, az erdő sűrűségét és annak a szurdoknak a mélységét és irányát, amely sejtése szerint útjába eshet. Végül félredobta köpenyét, és két lyukkal szorosabbra húzta a mellét keresztező szíjat. Jobb válla fölött látszott a hátán átdobott kard gombja és markolata.

– Kis kerülőt teszünk, Keszeg – szólalt meg a férfi. – Letérünk az országútról. Attól tartok, azok az ocsmány madarak nem keringenek ott hiába.

A kanca persze nem felelt, de elindult, engedelmeskedve a megszokott hangnak.

– Ki tudja, talán egy elhullott jávorszarvas – mondta Geralt. – De talán nem jávorszarvas. Ki tudja?

A szakadék valóban ott húzódott, ahol várta – a vaják egyszerre megpillantotta alant a hasadékot szorosan kitöltő fák koronáit. A szoros oldalfalai azonban elég lankásak voltak, a feneke száraz, nem várta se kökényes, se korhadó fatörzsek. Hamar átküzdötte magát rajta. A túloldalon nyírfaligetet talált, mögötte pedig nagy tisztást, hangás rétet és széltörte erdőrészt, amely az ég felé nyújtogatta összegabalyodott ág- és gyökérkarjait.

A madarak, akiket felriasztott a lovas érkezése, vadul, élesen és rekedten károgva magasabbra röppentek.

Geralt azonnal megpillantotta az első tetemet – a báránybunda fehérje és a szoknya fakó kékje élesen elütött a megsárgult sáscsomóktól. A másik holttestet nem látta, de tudta, hol hever; a tetem helyét elárulta a három farkas elhelyezkedése, akik farukon ülve, nyugodtan figyelték a lovast. A vaják kancája prüszkölt. A farkasok, mintegy parancsszóra, szinte hangtalanul, kényelmesen elügettek az erdő felé, időnként vissza-visszafordítva háromszögletű fejüket a betolakodó felé. Geralt leugrott a lóról.

A fehér bundás és kék szoknyás nőnek feltépték az arcát és a torkát, hiányzott a bal combja nagyobb része. A vaják anélkül ment el mellette, hogy lehajolt volna hozzá.

A férfi arccal a földön feküdt. Geralt nem fordította meg a holttestet, tudta, hogy a farkasok és a madarak itt sem tétlenkedtek. Nem is volt szükség a tetem gondosabb vizsgálatára – a gyapjúkabát vállát és hátát jókora rászáradt, fekete vérfolt borította. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi a tarkóját ért ütéstől halt meg, a farkasok pedig csak később csonkították meg a testet.

A férfi vastag övén rövid, fatokos tőrt hordott meg egy bőrerszényt. A vaják feltépte, majd sorra a fűbe hajított egy tűzszerszámot, egy darab krétát, némi pecsétviaszt, egy marék ezüstpénzt, egy csontnyelű összecsukható borotvakést, egy nyúlfület, három karikára fűzött kulcsot és egy fallikus szimbólummal díszített amulettet. A két vászonra írt levelet eláztatta az eső és a harmat, a rúnák szétfolytak, elmaszatolódtak. A harmadik, pergamenre írtat is kikezdte a nedvesség, de olvasható maradt. Hitellevél volt, melyet az egyik törpbank állított ki Murivelben egy Rulle Asper vagy Aspen nevű kereskedő részére. A hitel összege nem volt jelentős.

Geralt előrehajolt, és felemelte a férfi jobb kezét. Ahogy sejtette, a felpuffadt és megkékült ujjakba süppedő rézgyűrű a fegyverkovácsok céhjelét viselte – egy stilizált rostélyos sisakot két keresztezett karddal, alattuk vésett „A” rúnával.

A vaják visszatért a nő holttestéhez. Amikor megfordította a tetemet, valami megszúrta az ujját. Egy szál rózsa volt a szoknyába tűzve. A virág elhervadt, de a színét megőrizte – a szirmok sötétkékek, szinte éjkékek voltak. Geralt életében először látott ilyen rózsát. Teljesen átfordította a testet, és megremegett.

A nő fedetlen, szétroncsolt nyakán világosan látszottak a fognyomok. Nem farkasé.

A vaják óvatosan visszahátrált a lovához. Szemeivel az erdő szélét fürkészve felkapaszkodott a nyeregbe. Kétszer megkerülte a tisztást, lehajolt, figyelmesen vizslatta a földet, körbetekintgetett.

– Igen, Keszeg – mondta halkan, a lovat nyugtatva. – A helyzet világos, bár nem teljesen. A fegyverkovács és a nő lóval érkeztek, az erdő felől. Minden kétséget kizáróan Murivelből tartottak hazafelé, mert senki nem hord túl sokáig magával beváltatlan hitellevelet. Hogy miért erre jöttek, és nem az országúton, nem tudom. De a hangáson keresztül érkeztek, egymás mellett haladva. És akkor, nem tudom, miért, mindketten leszálltak vagy leestek a lóról. A fegyverkovács azonnal meghalt. A nő futott, aztán elesett, és szintén meghalt, majd az a valami, ami nem hagyott nyomokat, fogait a nyakába mélyesztve továbbvonszolta a földön. Két vagy három napja történhetett. A lovak szétfutottak, ne keressük őket.

A kanca persze nem felelt, csak nyugtalanul prüszkölt, válaszul az ismerős hangszínre.

– Az a valami, ami mindkettejüket megölte – folytatta Geralt az erdő széle felé nézve –, nem vérfarkas volt és nem lesi. Sem az egyik, sem a másik nem hagyott volna ennyit a dögevőknek. Ha lenne a közelben mocsár, azt mondanám, kikimora vagy vippra. De itt nincs mocsár.

A vaják lehajolt, és kissé felhajtotta a ló oldalát takaró pokrócot, felfedve a málhához szíjazott másik, csillogó, díszes keresztvassal és faragott fekete markolattal ékes kardot.

– Igen, Keszeg. Kerülő úton megyünk. Ki kell deríteni, miért nem az országúton, hanem a fenyvesen át jött a fegyverkovács és a nő. Ha közönyösen elmennénk az ilyen eset mellett, még a te zabodra valót sem keresnénk meg, igaz, Keszeg?

A kanca engedelmesen előreindult a letarolt erdőn keresztül, óvatosan átlépve a gyökerestől kitépett fákat.

– Még ha nem is vérfarkas, nem kockáztatunk – folytatta a vaják, ahogy előhúzott a nyeregtáskából egy száraz sisakvirágcsokrot, és a zablára függesztette. A kanca prüszkölt. Geralt kissé kifűzte zekéjét a nyakánál, majd elővette vicsorgó farkasfoggal ékes medálját. A vékony ezüstláncon függő medalion a ló lépteinek ritmusára táncolt, és higanyként ragyogott a napsugarak fényében.

II

A magaslatról, ahová a nehezen kivehető ösvény egyik kanyarját levágva felkapaszkodott, először a torony kúp alakú tetejének piros cserepeit pillantotta meg. A lefelé vezető út nem tűnt túlzottan biztonságosnak: a domboldalt mogyoróbokrok nőtték be, száraz gallyak torlaszolták el, és vastag sárga levélszőnyeg borította. A vaják visszafordult, óvatosan leereszkedett a lejtőn, és visszatért az ösvényre. Lassan haladt, időről időre megállította a lovát, és a nyeregből kihajolva megvizsgálta a nyomokat.

A kanca megrántotta a fejét, vadul felnyerített, dobbantott, és táncolni kezdett az ösvényen, száraz levélfelhőt verve körülöttük. Geralt, miközben bal karjával átölelte a ló nyakát jobb keze ujjait Aksja Jelére hajlítva végigsimította a hátas pofáját, majd elsuttogott egy igét.

– Ennyire rossz lenne? – mormolta, miközben szétnézett. Nem vette le a Jelet. – Ennyire? Nyugalom, Keszeg, nyugalom.

Hamar hatott a varázslat, de a sarkával megnoszogatott kanca tétovázva, tompán, természetellenesen mozgott, lépései elvesztették ruganyos ritmusukat. A vaják fürgén leugrott a nyeregből, és gyalog ment tovább, kantáron vezetve lovát. Meglátta a kőfalat.

A fal és az erdő között nem volt átmenet, semmiféle rés. A fiatal fácskák és a borókabokrok levelei összekeveredtek a falra felkapaszkodott borostyánéval és a vadszőlőével. Geralt felemelte a fejét. Abban a pillanatban úgy érezte, hogy valami láthatatlan, puha teremtés a tarkóját csiklandozza, felállítva a szőrét, és hozzásimulva fel-alá mászik rajta. Tudta, mit jelent ez.

Valaki figyelte.

Lassan megfordult, nem kapkodott. Keszeg prüszkölt, nyaka bőre alatt mozogtak, remegtek az izmok.

Az emelkedő oldalában, ahol az előbb leereszkedett, egy lány állt mozdulatlanul, egyik kezével egy éger törzsét támasztva. Fehér uszályos ruhája élesen elütött vállára hulló hosszú, kócos haja csillogó feketéjétől. Geraltnak úgy tűnt, mosolyog, de nem volt benne biztos – túl messze volt.

– Üdvözöllek – szólt a férfi barátságos intésre emelve kezét, és a lány felé lépett. Amaz fejét könnyedén félrefordítva követte mozdulatait. Arca sápadt volt, szeme fekete és hatalmas. A mosoly – már ha mosoly volt – úgy suhant el az arcáról, mintha letörölték volna. Geralt még egy lépést tett. Felsusogtak a levelek. A lány, akár egy őz, leszaladt a lejtőn, átsuhant a mogyoróbokrok között, és már csak egy fehér villanás látszott, ahogy eltűnt az erdő sűrűjében. Úgy tűnt, hosszú ruhája egyáltalán nem akadályozza a szabad mozgásban.

A vaják kancája panaszosan felnyerített, és felrántotta a fejét. Geralt, aki még mindig az erdőt nézte, ösztönösen megnyugtatta a Jellel. Lovát kantáron vezetve lassan továbbsétált a fal mellett, derékig merülve a bogáncsba.

A rozsdás sarokvasakon nyugvó, erős, vasalt kaput jókora bronz kopogtató díszítette. Pillanatnyi habozás után Geralt kinyújtotta a kezét, és megérintette a patinás karikát. Azonnal félreugrott, mert abban a pillanatban csikorogva-nyikorogva kinyílt a kapu, fűcsomókat, kavicsokat és ágakat szórva szanaszét. Senki sem állt mögötte – a vaják csak az elhanyagolt, csalánnal benőtt, néptelen udvart látta. Belépett, maga után húzva lovát. A Jeltől kába kanca nem ellenkezett, de bizonytalanul és mereven lépkedett.

Az udvart három felől fal és a faállványzat maradványai vették körül, a negyedik oldalon maga a kis kastély lehullott vakolattal, mocskos ázásfoltokkal és borostyánfüzérekkel tarkított homlokzata állt. A zsalugáterek, amelyekről rég lekopott a festék, zárva voltak. Ahogyan az ajtók is.

Geralt a kapu melletti oszlopra dobta Keszeg gyeplőjét, és lassan a kastély felé indult a kavicsos úton, amely az apró szökőkút levelekkel és szeméttel teli medencéje mellett vezetett. A szökőkút közepén különös talpazaton fehér kőből faragott delfin állt, törött farkát az ég felé hajlítva.

A szökőkút melletti részen, ahol réges-régen virágágy lehetett, rózsabokor nőtt. A virágok színén kívül semmi sem különböztette meg ezt a bokrot az összes többi rózsabokortól, amelyekkel Geralt valaha találkozott. A virágok kivételesek voltak – indigószínűek, néhány szirom szélén kissé lilás árnyalattal. A vaják megérintett egyet, közel hajolt, beszippantotta az illatát. A virágoknak rózsákra jellemző illata volt, de talán kissé erősebb.

Nagy robajjal kitárult a kastély ajtaja, és vele együtt az összes zsalugáter is. Geralt felkapta a fejét. A fasor kavicsán csikorogva egy szörnyeteg rohant egyenesen felé.

A vaják jobb kezét villámgyorsan a jobb válla fölé emelte, közben a ballal erősen megrántotta a szíjat a mellén, így a kard markolata magától a tenyerébe ugrott. A penge sziszegve csusszant ki hüvelyéből, rövid, fényes félkört írt le, és megállt, hegyével a támadó bestiát célozva. A kard láttán a szörny hirtelen lassítva megállt. Kavics repült szanaszét. A vaják meg sem rezzent.

A szörnyszülött emberforma volt, kopott, de jó szabású öltözékben, amiről nem hiányoztak a tetszetős, ám teljességgel haszontalan díszek. Emberi alakja azonban csak a felöltő kissé bepiszkolódott nyakfodráig tartott – fölötte hatalmas, bozontos, medveszerű fej tornyosult óriási fülekkel, vad szemekkel és görbe agyarakkal teli ijesztő pofával, amelyben úgy villogott vörös nyelve, mint a láng.

– Takarodj, halandó! – üvöltött a szörnyeteg mancsával hadonászva, de nem mozdult helyéről. – Mert felfallak! Darabokra szaggatlak!

A vaják nem mozdult, nem engedte le fegyverét.

– Süket vagy? Takarodj! – kiáltott rá a lény, aztán elbődült; a hang egyszerre hasonlított a disznóröfögésre és a szarvasbika bőgésére. Az ablakokon a zsalugáterek nagy lármával becsapódtak, törmeléket és vakolatdarabokat söpörve le az ablakpárkányokról. Sem a vaják, sem a szörnyszülött nem mozdult.

– Menekülj, míg egyben vagy! – üvöltötte a lény, de mintha kevésbé magabiztosan. – Mert ha nem, akkor...

– Akkor mi? – vágott közbe Geralt.

A szörny levegő után kapkodva félrehajtotta rettenetes fejét.

– Nézzenek oda, micsoda vakmerőség – szólt nyugodtan, és agyarait kivicsorítva Geraltra meresztette véreres szemeit. – Ha megtennéd, hogy leengeded a vasad... Talán nem vetted észre, hogy az én házam udvarán állsz? Vagy talán ott, ahonnan jössz, szokás karddal fenyegetni a ház urát a saját portáján?

– Az – biztosította Geralt. – De csak azzal a gazdával szemben, aki üvöltéssel köszönti a vendéget, és megfenyegeti, hogy darabokra szaggatja.

– Mi a fene – gerjedt fel a bestia. – Még engem sérteget a senkiházi. Hát vendég érkezett! Betolakszik az udvarra, tönkreteszi a más virágát, pöffeszkedik, és azt várja, hogy mindjárt hozzák a kenyeret meg a sót. Fúj!

A szörny kiköpött, és szisszenve összezárta pofáját. Az alsó agyarai kilógtak, amitől úgy festett, mint egy vadkan.

– Mi lesz? – kérdezte aztán a vaják, leeresztve kardját. – Itt fogunk állni?

– És mit javasolsz? Heveredjünk le? – fakadt ki a szörnyeteg. – Rakd el azt a vasat, ha mondom!

A vaják gyakorlott mozdulattal a hátán levő kardhüvelybe csúsztatta fegyverét, és anélkül, hogy a kezét leengedte volna, megsimította a válla mögül kiálló markolatgombot.

– Jobb szeretném – közölte –, ha nem tennél túl hirtelen mozdulatokat. Ezt a kardot bármikor előránthatom, és gyorsabban, mint gondolnád.

– Láttam – hördült fel a bestia. – Ha nem lenne, már rég a kapu túloldalán volnál, a sarkam nyomával a hátsódon. Mit keresel itt? Honnan kerültél ide?

– Eltévedtem – hazudta a vaják.

– Eltévedtél – ismételte a szörnyeteg, fenyegető grimaszba görbítve pofáját. – Na, akkor tévedj elfele! A kapun túlra, úgy értem. Fordítsd a bal füledet a napnak, és tartsd is úgy, akkor hamar visszatalálsz az országútra. Na, mire vársz?

– Van itt víz? – kérdezte Geralt nyugodtan. – A ló ihatna. És én is, ha ez nem zavar téged különösebben.

A szörnyeteg egyik lábáról a másikra állt, a fülét vakargatta.

– Figyelj már, na – mondta. – Te tényleg nem félsz tőlem?

– Tán kellene?

A fenevad körbenézett, felhorkant, erélyesen felrántotta buggyos nadrágját.

– A fenébe is, mit érdekel! Vendég a háznál. Nem mindennap jár erre olyan, aki nem szalad vagy ájul el, amikor meglát. Jól van, na. Hogyha fáradt, de tisztes vándor vagy, fáradj beljebb. Ha viszont zsivány vagy tolvaj, figyelmeztetlek: ez a ház engedelmeskedik a parancsomnak. A falakon belül én uralkodom!

Felemelte szőrös mancsát. A zsalugáterek újra a falhoz csapódtak, a delfin kőtorkában tompán felmordult valami.

– Fáradj beljebb – ismételte.

Geralt nem mozdult, vizsla tekintettel nézett rá.

– Egyedül élsz?

– Mit érdekel téged, kivel élek? – szólt bosszúsan a szörny, szélesre tárva pofáját, aztán hangosan felröhögött. – Ahá, értem! Biztosan arra gondolsz, van-e negyven hozzám hasonló szépségű szolgám. Nincsen. Na, mi a fene lesz, élsz a tiszta szívből szóló meghívással? Ha nem, a kapu ott van, épp a hátsód mögött!

Geralt mereven meghajolt.

– A meghívást elfogadom – szólt ünnepélyesen. – A vendégjogot meg nem sértem.

– Az én házam a te házad – válaszolt a szörnyeteg, szintén ünnepélyesen, bár hányavetin. – Erre, vendég! A lovat oda kösd, a kút mellé.

A kastély belseje is alapos felújítás után kiáltott, mindamellett meglehetősen tiszta volt és rendezett. A bútorok minden bizonnyal ügyes kézművesek keze alól kerültek ki, még ha mindez nagyon régen történt is. A levegő nehéz volt a por erős szagától. Sötétség honolt.

– Fényt! – mordult fel a szörnyeteg, és a vastartóba tűzött fáklyából azonnal füst és lángok csaptak fel.

– Nem rossz – szólt a vaják. A szörnyeteg felröhögött.

– Csak ennyi? Nocsak, látom, akármivel nem leplek meg. Mondtam, hogy a ház követi a parancsaimat. Erre, kérlek. Vigyázz, a lépcső meredek. Fényt!

A szörnyeteg a lépcsőn megfordult.

– És mi lóbálódzik a nyakadban, vendég? Miféle dolog ez?

– Nézd meg magad.

A szörnyeteg a kezébe vette a medaliont, és a szeméhez emelte. Geralt nyakán a lánc kissé megfeszült.

– Nem vág valami szép pofát ez az állat. De mi ez?

– Céhjel.

– Ahá, biztos koloncok gyártásával foglalkozol. Erre, kérlek. Fényt!

A hatalmas, ablaktalan terem közepét óriási tölgyasztal foglalta el. Teljesen üres volt egy nagy, megzöldült bronz gyertyatartót leszámítva, amelyet megdermedt viaszcsipke borított. A szörnyeteg újabb parancsára a gyertyák meggyulladtak és felszikráztak, valamelyest bevilágítva a teret.

A terem egyik falára mindenféle fegyvereket függesztettek – kompozíciókat kerek pajzsokból, keresztezett partizánokból, lándzsákból és gléfékből, nehéz hegyestőrökből és csatabárdokból. A szomszédos fal felét a hatalmas kandalló tűztere foglalta el, amely fölött sorokban álló, megfeketedett és kopottas portrék sorakoztak. A bejárattal szemközti falat vadásztrófeákkal töltötték ki; a jávorszarvasok lapát- és a szarvasbikák villás agancsai hosszú árnyékot vetettek a vaddisznók, medvék és hiúzok kivillanó agyaraira, a kitömött sasok és héják borzas és megtépázott szárnyaira. A középső díszhelyet egy bronzszínűvé vált, ütött-kopott, kócát hullató sziklasárkányfej foglalta el. Geralt közelebb lépett.

– Még nagypapus ejtette el – világosította fel a szörnyeteg, ahogy egy hatalmas farönköt hajított a kandalló szájába. – Talán ez volt az utolsó a környéken, amit sikerült leteríteni. Foglalj helyet, vendég. Éhes vagy, ha jól sejtem?

– Nem tagadom, gazduram.

A szörnyeteg az asztalhoz ült, lehorgasztotta a fejét, borzas mancsait összekulcsolta a hasán, egy ideig mormolt valamit óriási hüvelykujjaival malmozva, aztán halkan rikkantott, és mancsával az asztalra csapott. Tálalóedények és tányérok csörrentek ónosan és ezüstösen, kristályosan csilingeltek a kelyhek. Sült hús, fokhagyma, majoránna és szerecsendió illata szállt. Geralt nem tűnt meglepettnek.

– Hát igen – dörzsölte mancsát a szörnyeteg. – Jobb, mint a szolgák, nem? Kóstold meg, vendég. Ez kappan, ez vaddisznócomb, ez pástétom... Nem tudom, miből. Valamiből. Emez meg császármadár. Nem, a fene vigye, fogoly! Eltévesztettem az igét. Egyél, egyél! Ez rendes, valódi étel, ne félj.

– Nem félek. – Geralt kettétépte a kappant.

– El is felejtettem – nevetett fel a szörnyeteg –, hogy nem tartozol az ijedősök közé. És téged, ha már itt tartunk, hogy szólíthatlak?

– Geralt. És téged, gazduram?

– Nivellen. De a környéken Korcsnak vagy Agyarasnak hívnak. Meg velem ijesztgetik a gyerekeket. – A szörnyeteg ledöntötte a torkán a hatalmas kehely tartalmát, azután belemélyesztette vastag ujjait a pástétomba, egyetlen mozdulattal jó felét kikanyarítva a tálból.

– Ijesztgetik a gyerekeket – ismételte meg Geralt teli szájjal. – Nyilván alaptalanul?

– A legteljesebb mértékben. Egészségedre, Geralt!

– És a tiedre, Nivellen!

– Milyen a bor? Észrevetted, hogy szőlőből van, és nem almából? De ha nem ízlik, varázsolok másikat.

– Köszönöm, nem rossz. Mágikus képességekkel születtél?

– Nem. Azóta vannak, hogy ez idenőtt. Mármint a pofám. Magam sem tudom, hogy kezdődött, de a ház teljesíti, amit csak kívánok. Semmi nagy dolog, ételt, italt, ruhát, tiszta ágyneműt, melegvizet meg szappant tudok varázsolni. Akármelyik fehérnép megcsinálja, és varázsolnia se kell. Kinyitom és becsukom az ablakokat meg az ajtókat. Tüzet gyújtok. Semmi különös.

– Az is valami. És ez a... ahogy mondtad, pofa, régóta megvan?

– Tizenkét éve.

– Hogy történt?

– Mi közöd hozzá? Tölts még magadnak!

– Szívesen. Semmi közöm hozzá, kíváncsiságból kérdem.

– Érthető és elfogadható ok – nevetett fel hangosan a szörnyeteg. – De én nem fogadom el. Semmi közöd hozzá, és kész. De hogy legalább részben kielégítsem a kíváncsiságodat, megmutatom, hogy néztem ki előtte. Pislants oda, a portrékra! A kandalló felől az első az apusom. A második: a fene se tudja, kicsoda. A harmadik, az meg én. Látod?

A por és a pókhálók alól egy püffedt, szomorú és pattanásos arcú, jelentéktelen dagadék nézett vissza rá az arcképről vizenyős tekintettel. Geralt, akitől nem volt idegen a megbízók lekenyerezésére való hajlam, amely oly népszerűvé vált a portréfestők körében, szomorúan csóválta a fejét.

– Látod? – ismételte meg Nivellen, kivicsorítva az agyarait.

– Látom.

– Mi vagy te?

– Nem értem.

– Nem érted? – emelte fel fejét a szörnyeteg, a szeme megcsillant, mint a macskáé. – Az arcképem, vendég, a gyertya fénysugarán túl függ. Én látom, de én nem vagyok ember. Legalábbis e pillanatban nem. Ha egy ember meg akarná nézni a portrét, ideállna, és közelebb menne, de mindenképp magával kellene vinnie a gyertyatartót is. Te nem tettél így. Könnyű levonni a következtetést. De én kertelés nélkül megkérdezem: ember vagy?

Geralt nem vette le róla a szemét.

– Ha ilyen megvilágításba helyezed a dolgot – válaszolt rövid hallgatás után –, akkor nem egészen.

– Aha. Talán nem veszed tapintatlanságnak, ha megkérdem, hogy akkor mi vagy?

– Vaják.

– Aha – ismételte meg egy pillanat múlva Nivellen. – Ha jól emlékszem, a vajákok érdekes módon keresik a kenyerüket. Mindenféle szörnyeket ölnek fizetségért.

– Jól emlékszel.

Megint beállt a csend. A gyertyaláng lobogott, vékony lángnyelvek törtek a magasba, megcsillantak a vésett kristálykelyheken, a gyertyatartóról csöpögő viaszpatakon. Nivellen mozdulatlanul ült, finoman mozgatva óriási füleit.

– Tegyük fel – szólalt meg végül –, hogy sikerül előrántanod a kardodat, mielőtt rád vetem magam. Tegyük fel, hogy akár el is találsz. Az én súlyomnál ez nem tartóztathat fel, puszta lendületből ledöntelek a lábadról. És akkor aztán már a fogak döntenek. Mit gondolsz, vaják, melyiknek van kettőnk közül nagyobb esélye, ha át kell harapni a másik torkát?

Geralt felpattintotta hüvelykujjával a boroskancsó ónfedelét, és töltött magának. Azután ivott egy kortyot, és a szék karjára támaszkodott. Mosolyogva nézte a szörnyeteget, és a mosolya kivételesen undoknak hatott.

– Iiigen – szólt elnyújtott hangon Nivellen, miközben karmával a szája sarkát piszkálta. – El kell ismerni, hogy szószaporítás nélkül is meg tudsz felelni egy kérdésre. Kíváncsi vagyok, mit kezdesz a következővel, ami felteszek. Ki fizetett értem?

– Senki. Véletlenül kerültem ide.

– Nem hazudsz véletlenül?

– Nem szokásom hazudni.

– Akkor mi a szokásod? Hallottam már vajákokról. Ha jól emlékszem, a vajákok kisgyerekeket rabolnak el, akiket aztán varázsfüvekkel etetnek. Azok, akik túlélik, maguk is vajákká válnak, emberfeletti képességekkel bíró varázslókká. Megtanítják őket ölni, kiirtanak belőlük minden emberi érzést és ösztönt. Szörnyeteget csinálnak belőlük, hogy más szörnyetegeket gyilkoljanak. Hallottam, hogy azt beszélik, épp itt az ideje, hogy valaki elkezdjen vadászni a vajákokra. Mert a szörny egyre kevesebb, a vaják meg egyre több. Egyél még a fogolyból, mielőtt teljesen kihűl!

Nivellen kivett a tálalóból egy foglyot, egészben a szájába vette, és elropogtatta, mint egy hajóskenyeret, a fogai alatt csikorogtak az összezúzott csontocskák.

– Miért nem szólsz semmit? – kérdezte nyelés közben alig kivehetően. – Mi igaz abból, amit rólatok beszélnek?

– Szinte semmi.

– És mi belőle a hazugság?

– Az, hogy a szörny egyre kevesebb.

– Tény. Van még elég. – Nivellen kivicsorította agyarait. – Az egyik épp itt ül veled szemben, és azon töpreng, okosan tette-e, hogy meghívott magához. Az első pillanattól nem tetszett a céhjeled, vendég.

– Te nem vagy szörnyeteg, Nivellen – mondta Geralt szárazan.

– Mi a fene, valami új! Szóval, szerinted mi lennék? Áfonyapuding? Vadlúdcsapat, ami délnek repül egy szomorú, novemberi hajnalon? Nem? Vagy talán egy bögyös molnárleány patak mellett felejtett erénye? Na, Geralt, mondd csak, mi vagyok? Nem látod, hogy majd szétvet a kíváncsiság?

– Nem vagy szörnyeteg. Különben nem érinthetted volna meg az ezüsttálcát. És semmiképpen nem vetted volna a kezedbe a medálomat.

– Ha! – bődült fel Nivellen úgy, hogy a gyertyalángok egy pillanatra az asztal fölé simultak. – Most már biztos, hogy eljött a hatalmas és szörnyű titkok leleplezésének napja! Rögtön megtudom, hogy azért nőttek ilyen füleim, mert kölyökkoromban nem szerettem a zabkását!

– Nem, Nivellen – felelte nyugodtan Geralt. – Azért történt, mert megátkoztak. Biztos vagyok abban, hogy tudod, ki átkozott el.

– És ha tudom, akkor mi van?

– A rontást le lehet venni. Sok esetben.

– És te, mint vaják, természetesen le tudod venni a rontást. Sok esetben?

– Igen. Szeretnéd, ha megpróbálnám?

– Nem. Nem szeretném.

A szörnyeteg kitátotta a száját, és kilógatta vörös, kétarasznyi nyelvét.

– Elállt a szavad, mi?

– El – ismerte be Geralt.

A bestia felkacagott, és elterpeszkedett a karosszékben.

– Tudtam, hogy el fog – mondta. – Tölts még magadnak, helyezkedj el kényelmesen! Elmondom neked az egész históriát. Vaják vagy nem vaják, rendesnek tűnsz, nekem meg kedvem támadt fecsegni. Tölts magadnak!

– Már nincs mit.

– Fene vigye! – A szörnyeteg megköszörülte a torkát, aztán újra az asztalra csapott a mancsával. A két üres kancsó mellett, ki tudja, honnan, jókora fűzfafonatos agyagpalack jelent meg. Nivellen a fogával tépte fel a viaszpecsétet.

– Mint ahogy bizonyára feltűnt – kezdte, miközben töltött –, a környék meglehetősen néptelen. Jó darab utat kell megtenni a legközelebbi emberlakta településig. Mert tudod, a papus, meg a nagyapus is, persze a maga idejében, nem adott túl sok okot arra, hogy szeressék a szomszédok vagy az országutat járó kereskedők. Mindenki, aki csak erre tévedt, legjobb esetben is vagyonát vesztette, ha egyszer apusom meglátta a toronyból. Néhány közeli falut meg felégettek, mert apus úgy gondolta, késve fizették az úrbért. Kevesen szerették apust. Rajtam kívül, természetesen. Szörnyen sírtam, amikor egyszer szekéren hozták haza, ami apusból maradt, miután egy kétkezes karddal levágták. Nagypapus akkoriban nem foglalkozott tevőlegesen útonállással, mert attól a naptól, hogy kapott egyet a fejére egy vasbuzogánnyal, rémesen dadogott, nyáladzott, és ritkán ért időben az árnyékszékre. Úgy esett, hogy mivel én voltam az örökös, nekem kellett vezetnem a bandát.

– Akkor még fiatal voltam – folytatta Nivellen –, igazi porbafingó, úgyhogy a fiúk a bandából egy pillanat alatt az ujjuk köré csavartak. Gondolhatod, mennyire parancsoltam nekik: amennyire egy kövér malac vezetheti a farkashordát. Hamarosan olyan dolgokat kezdtünk csinálni, amiket apus, ha élt volna, sosem engedett volna meg. Megkíméllek a részletektől, rögtön a lényegre térek. Egy nap egészen Gelibolig hajtottunk, a Mirthez, és kifosztottunk egy szentélyt. Hogy tetézze a bajt, volt ott egy fiatal papnő is.

– Miféle szentély volt az, Nivellen?

– A fene se tudja, Geralt. De nem lehetett jó szentély. Emlékszem, az oltáron koponyák voltak és csontok, zöld tűz égett. Istentelen bűz volt. De a tárgyra! A fiúk lefogták a papnőt, letépték a ruháját, aztán közölték, hogy férfivá kell válnom. Na és férfi lettem, én ostoba takony. Férfivá válásom közepette a papnő pofán köpött, és valamit üvöltözött.

– Micsodát?

– Hogy emberbőrbe bújt szörnyeteg vagyok, és szörnyeteg leszek egy bestia bőrében, aztán valamit a szerelemről, vérről, nem emlékszem. Volt nála egy tőr, olyan kis picike, talán a hajába rejtette. Megölte magát, és akkor... Eltűntünk onnan, én mondom, Geralt, épphogy nem hajszoltuk halálra a lovakat. Nem volt jó az a szentély.

– Mondd tovább.

– Úgy volt tovább, ahogy a papnő megmondta. Pár nappal később felébredtem, és a cselédek közül valamelyik, ahogy meglátott, felsikoltott és elrohant. Én meg a tükörhöz... Tudod, Geralt, pánikba estem, valamiféle rohamot kaptam, homályosan emlékszem. Röviden szólva: voltak áldozatok. Nem is egy. Azt használtam, ami a kezem ügyébe akadt, és hirtelen nagyon erőssé váltam. A ház pedig segített, ahol tudott: becsapódtak az ajtók, szanaszét repültek a bútorok, lángok csaptak fel. Akinek sikerült, ijedtében elmenekült: a nénikém, az unokahúgom, a fiúk a bandából, miket is beszélek, még a kutyák is elszaladtak, vonítva, behúzott farokkal. Elfutott Falánk is, a cicám. Rémültében még a nénikém papagáját is megütötte a guta. Hamar magamra maradtam, kiabálva, őrjöngve, vonítva. Mindent széttörtem, amit csak értem, de különösen a tükröket.

Nivellen elhallgatott, felsóhajtott, és elfintorodott.

– Amikor a roham véget ért – folytatta kicsivel később –, már túl késő volt bármihez is. Egyedül maradtam. Senkinek sem magyarázhattam el, hogy csak és kizárólag a külsőm változott meg, hogy ebben a borzalmas alakban is csak egy ostoba kamasz vagyok, aki az üres várban a szolgák holtteste fölött zokog. Később szörnyű rettegés fogott el: visszajönnek és agyonvernek, mielőtt megmagyarázhatnám. De senki nem tért vissza.

A szörnyeteg egy pillanatra elhallgatott, és a ruha ujjába törölte az orrát.

– Nem akarok visszatérni azokra az első hónapokra, Geralt, még ma is kiráz a hideg, ha eszembe jut. A tárgyra térek. Hosszú, nagyon hosszú ideig úgy lapultam a várban, mint tök a fűben, az orromat se dugtam ki. Ha valaki megjelent, de ritkán volt ilyen, nem mentem ki, hanem megparancsoltam a háznak, hogy kétszer rázza meg a zsalugátereket, vagy kiordítottam valamit a vízköpőn, és ez általában elég volt, hogy a vendég szép nagy porfelhőt verjen maga után. Így folyt ez egészen addig a napig, míg egyszer a hajnali derengésben kinézek az ablakon, és mit látok? Valami hájpacni a nénikém rózsabokrát nyesegeti. Azt azért tudnod kell, hogy nem akármi, hanem nazairi kék rózsa, a dugványokat még nagyapus hozta ide. Elragadott a hév, kiugrottam az udvarra. A dagadt, amint visszanyerte a hangját – ami rögtön elment, amint meglátott – elkezdett sipítozni, hogy épp csak néhány szálat akart a lányának, hogy kíméljem meg, hagyjam meg az életét és az egészségét. Már ott tartottam, hogy kirepítem a nagykapun, de akkor valami bevillant, eszembe jutottak a mesék, amiket Lenka, a dadám, az a vén banya mesélt valamikor régen. A fenébe is, gondoltam, állítólag a szép lyányok a békákat királyfivá változtatják, vagy talán vissza is, tehát lehet... Lehet, hogy van a fecsegésben egy csepp igazság, némi esély... Felugrottam két ölnyire, úgy elüvöltöttem magam, hogy a vadszőlő leszakadt a falról, és rákiáltottam: „A lányod vagy az életed!” – semmi okosabb nem jutott az eszembe. A kupec, merthogy kereskedő volt, sírva fakadt, aztán bevallotta, hogy a lánya nyolc éves. Mi az, nevetsz?

– Nem.

– Mert én nem tudtam, sírjak-e vagy nevessek a szaros sorsomon. Megsajnáltam a kupecet, nézni se bírtam, ahogy reszket, behívtam, megvendégeltem, induláskor aranyat és ékköveket szórtam a zsákjába. Tudnod kell, hogy a palota alagsorában nem kevés kincs maradt még apus idejéből, és nem nagyon tudtam, mihez kezdjek vele, szóval megengedhettem magamnak ezt a gesztust. A kupec csak úgy ragyogott, és úgy megköszönte, hogy csurom nyál lettem. Valahol el kellett dicsekednie a kalandjával, mert két hónapba se telt, és megjelent a következő kereskedő. Jókora zsákot készített elő. És a lányát. Az is jókora volt.

Nivellen kiegyenesítette lábát az asztal alatt, és akkorát nyújtózott, hogy a karosszék is belereccsent.

– Egykettőre megegyeztem a kupeccel – folytatta. – Megállapodtunk, hogy a lányt nálam hagyja egy évre. Segítenem kellett neki felrakni a zsákot az öszvérre, egyedül nem bírta volna.

– És a lány?

– Egy ideig rángógörcsei lettek, ha csak rám nézett, meg volt róla győződve, hogy mégiscsak megeszem. De egy hónappal később már egy asztalnál ettünk, beszélgettünk, és hosszú sétákat tettünk. De akármilyen kedves és bámulatosan jó eszű is volt, botladozott a nyelvem, amikor hozzá szóltam. Tudod, Geralt, én mindig félénk voltam a lányokkal, mindig nevetségessé tettem magam, még a gazdaságban dolgozó, bokáig trágyában járó lányok előtt is, akiket úgy forgattak maguk közt ide-oda a fiúk a bandából, ahogy csak akartak. Még azok is gúnyt űztek belőlem. Hát még akkor, gondoltam, ezzel a pofával. Még arra sem vettem rá magam, hogy bármit is elmondjak neki arról, milyen okból került nekem ilyen sokba egy év az életéből. Az az év olyan lassan múlt, mint a népfelkelők szaga, míg végül megjelent az apja, és magával vitte. Én pedig elkeseredettségemben bezárkóztam a házba, és néhány hónapig nem is vettem tudomást a vendégeimről és a lányaikról, akik feltűntek. De miután egy évet társaságban töltöttem, rá kellett jönnöm, hogy nem jó, ha nincs kihez szólnod. – A szörnyeteg valamiféle hangot adott ki, ami sóhaj akart lenni, de csuklásnak hangzott.

– A következőt úgy hívták: Fenne – szólalt meg egy perc múlva. – Kicsi volt, okos és csicsergős, igazi kis pacsirta. Egyáltalán nem félt tőlem. Egyik nap, pontosan a hajam leborotválásának évfordulóján, mindketten becsíptünk a mézbortól és... hehe. Utána azonnal kiugrottam az ágyból, és a tükörhöz szaladtam. Elismerem, csalódott voltam, összetörtem.

A pofám olyan maradt, amilyen volt, talán egy kicsit ostobább kifejezéssel. És még azt mondják, hogy a mesékben ott van a nép bölcsessége! Szart sem ér az a bölcsesség, Geralt. Na, de Fenne gyorsan tett róla, hogy elfelejtsem a bánatom. Mondom én, vidám lány volt. Tudod, mit talált ki? Kettesben riasztgattuk a hívatlan vendégeket. Képzeld el: bejön egy ilyen az udvarra, körülnéz, én meg üvöltve nekiugrok, négy lábon, Fenne meg a hátamon ül teljesen meztelenül, és nagyapus vadászkürtjét fújja!

Nivellen rázkódott a nevetéstől, villogott a foga fehérje.

– Fenne – folytatta – egy egész évet volt nálam, utána visszament a családjához, szép hozománnyal. Egy özvegy kocsmatulajdonoshoz készült hozzámenni.

– Mesélj tovább, Nivellen! Igazán érdekes.

– Azt mondod? – kérdezte a szörnyeteg, és hangosan megvakarta a füle közét. – Na jó. A következő, Primula, egy elszegényedett lovag lánya volt. Ennek a vitéznek, amikor idejött, a sovány gebéjén és a rozsdás mellvértjén kívül csak elképesztő adósságai voltak. Mondom én, Geralt, ocsmányul nézett ki, mint egy trágyahalom, és hasonló szagot is árasztott maga körül. A fejemet rá, hogy Primula akkor fogant, amikor ő épp háborúzott, mert egész csinoska volt. Benne sem ébresztettem félelmet, persze nem is csoda, mert az apjához képest egész jóvágásúnak tűnhettem. Mint kiderült, elég heves volt a vérmérséklete, én meg, hogy kezdtem hinni magamban, nem szalasztottam el az alkalmat. Már két hét után meglehetősen közeli kapcsolatba kerültünk, ráadásul szeretett mindeközben fülön ragadni, és azt kiabálni, hogy „Harapj belém, te állat!”, meg „Tépj szét, te bestia” és hasonló marhaságokat. Én meg kettő között rohantam a tükörhöz, de képzeld, Geralt, egyre nyugtalanabbul néztem bele. Egyre kevésbé vágytam visszatérni ahhoz a kevésbé sikerült formámhoz. Tudod, Geralt, azelőtt tohonya voltam, most meg mutatós fickó lett belőlem. Azelőtt folyton beteg voltam, köhögtem, és folyt az orrom, most meg semmi sem fog rajtam. És a fogaim? El sem hinnéd, milyen rosszak voltak a fogaim! És most? Át tudom harapni a szék lábát. Akarod, hogy átharapjam a szék lábát?

– Nem. Nem szeretném.

– Lehet, hogy jobb így – tátotta el a száját a szörnyeteg. – A kisasszonyokat mulattatta a kérkedésem, és nagyon kevés széket hagytam a házban egészben. – Nivellen nyelvét pödörve ásított egyet.

– Kifáraszt ez a fecsegés, Geralt. Röviden: később volt még kettő, Ilka és Venimira. Minden az unalomig hasonlóan zajlott. Eleinte a félelemmel vegyes tartózkodás, utána a rokonszenv jelei, apró, de költséges ajándékokkal megerősítve, aztán: „Harapj, falj fel egészben!”, végül a visszatérés a papához, érzelmes búcsú, valamint a kincses kamra egyre szembetűnőbb fogyatkozása. Úgy döntöttem, hosszabb szüneteket hagyok a magányra. Természetesen abban, hogy egy szűzlány csókjától visszaváltoznék, már rég nem hiszek. És belenyugodtam. Mi több, arra a következtetésre jutottam, hogy minden jó úgy, ahogy van, és nem vágyom semmilyen változásra.

– Semmilyenre, Nivellen?

– Ha tudni akarod! Mondtam: először is, ebben a formámban egészséges vagyok, mint a makk. Másodszor, a lányokra ajzószerként hat a másságom. Ne nevess! Több mint biztos vagyok abban, hogy emberként alaposan meg kéne hajtanom magam, hogy olyan nőt szerezzek, mint például Venimira, aki igen szemrevaló fehérnép volt. Azt hiszem, hogy egy olyanra, mint az ott a portrén, rá se hederítene. És harmadszor: a biztonság. Apusnak akadtak ellenségei, néhányan még élnek. Azoknak, akiket a banda az én gyászos vezényletemmel a föld alá küldött, vannak rokonai. A pincében áll az arany. Ha nem keltenék félelmet, valaki eljönne érte. Ha más nem, a falubeliek a vasvilláikkal.

– Úgy tűnik, teljesen biztos vagy benne – szólt üres kelyhével játszadozva Geralt –, hogy a mostani alakodban senkit nem haragítottál magadra. Egyetlen apát és egyetlen lányt sem. Egyetlen lány rokonát vagy jegyesét sem. Így van, Nivellen?

– Ugyan már, Geralt – kelt ki magából a szörnyeteg. – Miről beszélsz? Az apák nem bírtak magukkal örömükben, mondtam már, minden képzeletet felülmúlóan bőkezű voltam. És a lányok? Nem láttad őket, amikor megérkeztek ide, ócska gyolcsszoknyában, mosástól kilúgozott kacsókkal, görnyedten a csöbrök emelgetésétől. Primula már két hete velem volt, mikor még mindig látszott a hátán és a combján a szíj nyoma, amivel az a vitéz apja verte. Nálam meg úgy jártak, mint a hercegkisasszonyok, csak legyezőt vettek a kezükbe, és még csak nem is tudták, hol van itt a konyha. Felcicomáztam és csecsebecsékkel halmoztam el őket. Ha kérték, meleg vizet varázsoltam a bádogkádba, amit még apus rabolt anyámnak Assengardból. El tudod képzelni? Bádogkád! Ritka az az ispán, mit beszélek, ritka az a nádor, akinek bádogkádja van otthon. Geralt, ezeknek a lányoknak ez mesebeli palota volt! Ami meg az ágyat illeti... A fene egye meg, manapság ritkább a szűz, mint a sziklasárkány. Egyiküket sem kényszerítettem, Geralt.

– De arra gyanakodtál, hogy valaki felbérelt. Ki bérelt volna fel?

– Valami gazember, aki megkívánta, ami a pincémben maradt, de nem volt több lánya – mondta határozottan Nivellen. – Az emberi kapzsiság nem ismer határokat.

– És senki más?

– És senki más.

Mindketten hallgattak az idegesen pislogó gyertyalángba bámulva.

– Nivellen – szólt hirtelen a vaják. – Egyedül vagy most?

– Vaják – válaszolt a szörnyeteg pillanatnyi habozás után –, azt hiszem, most alapjában véve az kellene, hogy illetlen szavakkal illesselek, nyakon ragadjalak, és lehajítsalak a lépcsőn. Tudod, miért? Mert úgy bánsz velem, mint egy félkegyelművel. Az első pillanattól látom, ahogy hegyezed a füledet, ahogy az ajtóra pislantasz. Nagyon jól tudod, hogy nem vagyok egyedül. Igazam van?

– Igazad van. Bocsánatodat kérem.

– A fenébe a bocsánatkéréssel. Láttad őt?

– Igen. Az erdőben, a kapu környékén. Ez az oka, amiért egy ideje üres kézzel távoznak a kupecek és a lányaik?

– Szóval erről is tudtál? Igen, ez az oka.

– Megengeded, hogy megkérdezzem...

– Nem. Nem engedem.

Megint hallgattak.

– Mit tehetek, a te döntésed – mondta végül a vaják, és felállt. – Köszönöm a vendéglátást, gazduram. Ideje útra kelnem.

– Helyes! – Nivellen is felállt. – Bizonyos okokból nem kínálhatok neked szállást a várban, azt pedig, hogy az erdőben éjszakázz, nem ajánlom. Mióta elnéptelenedett a környék, rosszul telnek itt az éjszakák. Alkonyat előtt vissza kellene térned az országútra.

– Ügyelni fogok rá, Nivellen. Biztos vagy benne, hogy nincs szükséged a segítségemre?

A szörnyeteg sandán nézett rá.

– És biztos vagy benne, hogy tudnál segíteni? Képes lennél levenni rólam?

– Nem csak afféle segítségre gondoltam.

– Nem válaszoltál a kérdésemre. Habár... Talán válaszoltál. Nem vagy képes.

Geralt egyenesen a szemébe nézett.

– Nem volt szerencsétek – mondta. – Gelibol és a Nimnar-völgy összes szentélyéből épp Coram Agh Tera, az Oroszlánfejű Pók szentélyét választottátok. Ahhoz, hogy semlegesítsenek egy Coram Agh Tera papnője által kimondott átkot, olyan tudás és képességek szükségesek, amelyekkel én nem rendelkezem.

– És ki rendelkezik vele?

– Mégiscsak érdekel? Azt mondtad, minden jó úgy, ahogy van.

– Ahogy van, igen. De nem úgy, ahogy lehet. Attól félek...

– Mitől félsz?

A szörnyeteg megtorpant a terem ajtajában, és megfordult.

– Elegem van a kérdéseidből, vaják, amiket folyton felteszel ahelyett, hogy az enyémekre válaszolnál! Láthatóan a megfelelő módon kell neked a kérdést feltenni. Figyelj, egy ideje borzalmas álmaim vannak. Talán a „szörnyűséges” szó megfelelőbb lenne. Joggal félek? Röviden, kérlek.

– Az ilyen álmok után, ébredéskor sosem volt sáros a lábad? Tűlevél az ágyban...

– Nem.

– És...

– Nem. Röviden, kérlek.

– Joggal félsz.

– Meg lehet akadályozni? Röviden, kérlek.

– Nem.

– Na végre! Gyere, kikísérlek.

Míg Geralt az udvaron a málhát igazgatta, Nivellen megsimogatta a kanca orrcimpáit, és megveregette a nyakát. A gyengédségtől boldog Keszeg a fejét ingatta.

– Szeretnek az állatok – dicsekedett a szörnyeteg. – És én is szeretem őket. Palánk, a cicám, igaz elmenekült először, de aztán visszajött hozzám. Hosszú ideig ő volt az egyetlen élőlény, aki társam volt a bajban. Vereena is...

Félbehagyta, elfintorodott. Geralt elmosolyodott.

– Ő is szereti a macskákat?

– A madarakat – vicsorgott Nivellen. – Elárultam, a fene egye meg. Á, mit érdekel! Ez nem egy újabb kupeclány, Geralt, és nem is egy újabb kísérlet, hogy megtaláljam azt a csepp igazságot a régi mendemondákban. Ez valami komoly. Szeretjük egymást. Ha nevetni mersz, beverem a pofádat!

Geralt nem nevetett.

– A te Vereenád – mondta – valószínűleg ruszalka. Tudsz róla?

– Sejtettem. Karcsú. Fekete. Ritkán beszél, olyan nyelven, amit nem ismerek. Nem eszik emberi ételt. Napokra eltűnik az erdőben, aztán visszajön. Ez jellemző?

– Többé-kevésbé. – A vaják meghúzta a hevedert. – Biztosan azt gondolod, nem jönne vissza, ha emberré válnál?

– Biztos vagyok benne. Tudod, mennyire félnek a ruszalkák az emberektől. Alig látott valaki ruszalkát közelről. Én és Vereena... Eh, a fenébe! Ég veled, Geralt.

– Ég veled, Nivellen.

A vaják megtaszította sarkával a kanca oldalát, és a kapu felé indult. A szörnyeteg ott csoszogott a nyomában.

– Geralt!

– Hallgatlak.

– Nem vagyok olyan ostoba, mint gondolod. Az egyik kereskedő nyomában jöttél, aki nemrég itt járt. Valami történt velük?

– Igen.

– Az utolsó három napja járt itt. A lányával, aki egyébként nem volt túl mutatós. Megparancsoltam a háznak, hogy zárjon be minden ajtót és zsalugátert, nem mutattam az élet semmi jelét. Párat fordultak az udvaron, aztán odébb álltak. A lány tépett egy rózsát a nénikém bokráról, és a ruhájára tűzte. Ne itt keresd őket. De vigyázz, ez egy rémes környék! Ahogy mondtam, éjszakánként nem valami biztonságos az erdőben. Mindenféle rémséget látsz és hallasz.

– Köszönöm, Nivellen. Nem felejtelek el. Ki tudja, talán találok valakit, aki...

– Talán. De talán nem. Ez az én bajom, Geralt, az én életem és az én büntetésem. Megtanultam elviselni, hozzászoktam. Ha rosszabb lesz, ahhoz is hozzászokom. Ha pedig sokkal rosszabb lesz, ne keress mást, gyere el magad, és vess véget neki. Mint egy vaják. Ég veled, Geralt.

Nivellen megfordult, és sietősen a kastély felé indult. Egyszer sem nézett vissza.

III

Néptelen, vad, ellenséges, barátságtalan volt a környék. Geralt nem tért vissza alkonyat előtt az országútra. Nem akart kerülőt tenni, ezért átvágott a fenyvesen. Az éjszakát egy magasabb domb kopár csúcsán töltötte, térdén kardjával, az aprócska tűz mellett, amibe időről-időre egy csokor sisakvirágot dobott. Az éjszaka közepén tűz fényét vette észre mélyen a völgyben, őrült visítást és énekszót hallott, és még valamit, ami csak egy megkínzott nő kiáltása lehetett. Odaindult, amint megvirradt, de már csak egy letaposott tisztást talált, és elszenesedett csontokat a még meleg hamuban. Valami sziszegve rikácsolt egy hatalmas tölgy koronájában megbújva. Lehetett egy lesi, de akár lehetett egy közönséges vadmacska is. Geralt nem állt meg, hogy kiderítse.

IV

Déltájban, amikor egy kis forrásnál Keszeget itatta, a kanca élesen felnyerített, hátrálni kezdett, és a zablát rágva rávillantotta sárga fogait. Geralt ösztönösen megnyugtatta a Jellel, aztán észrevette a mohából kikandikáló apró, pirosas gombák kalapjai által kirajzolt szabályos kört.

– Kezdesz igazi hisztérikává válni, Keszeg – mondta. – Hiszen ez csak egy közönséges boszorkánykör. Minek ez a műsor?

A kanca felé fordult, és prüszkölt. A vaják megdörzsölte és összeráncolta homlokát, gondolkodott. Aztán egyetlen ugrással a nyeregben termett, megfordította a lovát, és a saját nyomukat követve sebesen elindult visszafelé.

– „Szeretnek az állatok” – mormolta. – Bocsáss meg, lovacskám! Úgy tűnik, több eszed van, mint nekem.

V

A kanca füle a fejéhez lapult, prüszkölt, és patkójával a földet kapálta, nem akart továbbmenni. Geralt nem nyugtatta a Jellel – leugrott a nyeregből és átdobta a gyeplőt a ló feje fölött. Már nem a régi kardja volt a hátán gyíkbőr hüvelyében – egy gyönyörű, csillogó fegyver foglalta el a helyét kereszt alakú markolatvédővel és kecses, jól kiegyensúlyozott markolattal, mely egy fehér fémből készült gömbben végződött.

Ezúttal nem nyílt ki előtte a kapu. Nyitva állt, ahogy távozóban hagyta.

Énekszót hallott. Nem értette a szavakat, még a nyelvet sem ismerte fel, amelyen elhangzottak. Nem volt rá szükség – a vaják ismerte, érezte és értette a természetét, lényegét ennek a halk, átható, ereiben a rettegés émelyítő és gúzsba kötő hullámaival szerteáradó éneknek.

Az énekszó hirtelen félbeszakadt – és akkor megpillantotta a nőt.

A kiszáradt szökőkút delfinjének hátához simult, aprócska karjaival ölelve át a mohos követ, keze annyira fehér volt, hogy már-már áttetszőnek tűnt. Kócos, fekete hajzuhataga alól csillogva meredtek a vajákra hatalmas, tágra nyílt, antracitszín szemei.

Geralt puha, ruganyos léptekkel, lassan közelített felé, félig megkerülve őt a kőfal felől elhaladt a kék rózsabokor mellett. A delfin hátához tapadó teremtés felé fordította kicsiny arcocskáját, melyen leírhatatlan sóvárgás uralkodott; úgy tűnt, varázsos, mert még mindig hallotta az énekét, noha összeszorított apró, sápadt ajkát a legapróbb hang sem hagyta el.

A vaják tízlépésnyi távolságra megállt. Kardja, amelyet lassan húzott elő fekete zománchüvelyéből, ragyogva felcsillant a feje fölött.

– Ezüst – mondta. – Ez a kard ezüstből készült.

A sápadt arcocska meg sem rezzent, az antracit szemek nem rebbentek.

– Annyira emlékeztetsz egy ruszalkára – folytatta nyugodtan a vaják –, hogy bárkit félrevezetnél. Annál is inkább, mert ritka madár vagy, feketehajú. De a lovak sosem tévednek. Ösztönösen és tévedhetetlenül felismerik a fajtádat. Mi vagy te? Azt hiszem, mara vagy alp. Egy közönséges vámpír nem jönne ki a napra.

A sápadt ajkacskák széle megremegett, és finoman feljebb emelkedett.

– Idevonzott Nivellen az alakjával, igaz? Az álmokat, amikről mesélt, te idézted elő. Ha belegondolok, miféle álmok lehettek, elfog a szánalom.

A teremtés nem mozdult.

– Szereted a madarakat – folytatta a vaják. – De ez nem akadályoz meg abban, hogy férfiak és nők nyakát elharapd, mi? Gyönyörű, te és Nivellen! Szép pár lennétek, a szörnyeteg és a vámpír, az erdei vár urai. Egy szempillantás alatt uralmatok alá hajtanátok az egész környéket. Te, örökké vérre szomjazva, és ő, a védelmeződ, a kérésedre gyilkoló, vak eszköz. De ahhoz előbb igazi szörnyeteggé kellett válnia, nem pusztán emberré egy szörny bőrében.

A hatalmas fekete szemek összeszűkültek.

– Mi van vele, feketehajú? Énekeltél, tehát vért ittál. A végső megoldáshoz fordultál, mert nem sikerült rabul ejtened az értelmét. Jól gondolom?

A lány fekete fejével könnyedén, alig észrevehetően bólintott, szája széle mind magasabbra emelkedett. Az aprócska arc kísérteties kifejezést öltött.

– Most minden bizonnyal a vár úrnőjének tartod magad?

Bólintott, ezúttal határozottabban.

– Mara vagy?

Lassan megrázta a fejét. A felhangzó sziszegés csak sápadt, kísértetiesen mosolygó ajkai közül jöhetett, bár a vaják nem látta, ahogy mozognak.

– Alp?

Tagadás.

A vaják hátrált, erősebben szorította a kard markolatát.

– Ez azt jelenti, hogy nem lehetsz más, mint...

A szája sarka magasabbra, egyre magasabbra emelkedett, az ajka szétnyílt...

– Bruksza! – üvöltötte a vaják a szökőkút felé vetve magát.

A sápadt ajkak mögött éles, fehér fogak villantak. A vámpír felröppent, egy leopárd kecsességével meghajlította gerincét, és elkiáltotta magát.

A hanghullám faltörő kosként csapott a vajákra, kiszorítva belőle a szuszt, összezúzva bordáit, fájdalomtövisként hasítva a fülébe és fejébe. Ahogy hátrafelé repült, még sikerült a Vérkő Jelére keresztezni csuklóit. Ez a varázslat ugyan nagyban csökkentette a lendületet, ami háttal a kőfalhoz vágta, de így is minden elsötétült előtte, a maradék levegő pedig egy nyögéssel hagyta el tüdejét.

A kiszáradt szökőkút kőmedrében, a delfin hátán, ott, ahol az előbb még egy fehérruhás, törékeny lány ült, csillogóan fekete, ocsmány, hatalmas denevér lapult, és szélesre tárta tűéles fehér fogsorokkal teli hosszú és keskeny száját. Kiterjesztette hártyás szárnyait, majd hangtalanul csapkodva úgy repült a vajákra, akár a számszeríjból kilőtt nyílvessző. Geralt, aki megérezte szájában a vér fémes ízét, egy igét üvöltve maga elé rántotta a kezét, Quen Jelére tárva ujjait. A denevér sziszegett, aztán hirtelen megfordult, vihogva felszállt a levegőbe, majd azonnal meredek zuhanásba kezdett, egyenesen a vaják nyaka felé. Geralt félreugrott, felé csapott a kardjával, de nem talált. A denevér lágyan, kecsesen, egyik szárnyát behúzva megfordult, megkerülte a férfit, és újra támadott, szélesre tátva szem nélküli, de fogakkal teli pofáját. Geralt várt, két kézre fogott kardját a szörnyeteg felé irányította. Az utolsó pillanatban ugrott – nem oldalvást, hanem előre, visszakézből akkorát csapva a karddal, hogy süvített a levegő. Nem talált. Mindez annyira váratlanul érte, hogy kiesett a ritmusból, és egy röpke pillanattal később bukott le. Érezte, ahogy a bestia karmai felhasítják az arcát, és a bársonyosan nedves szárny a nyakát éri. Összegörnyedt, testsúlyát a jobb lábára helyezte, és éles csapással hátrafele vágott, ismét eltévesztve az elképesztően mozgékony lényt.

A denevér meglendítette szárnyait, a levegőbe emelkedett, és a szökőkút felé repült. Abban a pillanatban, hogy a görbe karmok megcsikordultak a kőmedren, borzalmas, nyáladzó pofája elhomályosult, átalakult, és végül eltűnt, bár a helyén megjelenő sápadt kis ajkak továbbra sem takarták a gyilkos agyarakat.

A bruksza éles hangon felvonyított, hangjával játszva rettenetes énekében. Közben a vajákra függesztette gyűlölettel teli tekintetét, aztán újra felüvöltött.

A hanghullám olyan erővel csapódott be, hogy megtörte a Jelet. Geralt szemei előtt vörös és fekete körök táncoltak, halántéka és koponyafala lüktetett. A fülébe hasító fájdalmon keresztül hangokat kezdett hallani, jajveszékelést és nyögéseket, flőte és oboa hangját, szélzúgást. Arcán a bőr elzsibbadt és megdermedt. Fél térdre zuhant, megrázta a fejét.

A fekete denevér hangtalanul suhant felé, reptében széttárva fogakkal teli állkapcsát. Geralt, bár bénult volt a kiáltáshullámtól, ösztönösen cselekedett. Felpattant a földről, villámgyorsan a szörnyeteg röptéhez igazítva mozgása ritmusát először hármat lépett előre, lebukott, majd félfordulatot tett, aztán sebesen, mint egy gondolat, két kézzel lecsapott. A penge nem ütközött ellenállásba. Szinte. Sikolyt hallott, de ezúttal a fájdalom sikolyát, amit az ezüst érintése okozott.

Az üvöltő bruksza a delfin hátán változott át. A fehér ruhán, kicsivel a bal melle fölött vörös folt övezett egy karcolást, amely nem lehetett hosszabb a kisujjánál. A vaják a fogát csikorgatta – a csapás, aminek ketté kellett volna szelnie a bestiát, alig bizonyult többnek egy karmolásnál.

– Ordíts, vámpír – mordult fel, ahogy letörölte a vért az arcáról. – Ordítsd ki magad. Veszítsd el az erődet. És akkor levágom a csinos kis fejedet!

Te. Te fáradsz ki előbb. Varázsló. Megöllek.

A bruksza ajka nem mozdult, de a vaják tisztán hallotta a szavakat, robbanásszerűen, tompa csengéssel, visszhangozva törtek be az elméjébe, mintha víz alatt hallaná őket.

– Meglátjuk – vetette oda foghegyről, közben meggörnyedve sétált a szökőkút felé.

Megöllek. Megöllek. Megöllek.

– Meglátjuk.

– Vereena!

Nivellen lehorgasztott fejjel, mindkét kezével az ajtókeretbe kapaszkodva kivánszorgott a kastély kapuján. Imbolygó léptekkel a szökőkút felé tartott, mancsaival bizonytalanul hadonászott. Felöltője nyakfodrát vér pöttyözte.

– Vereena! – kiáltott újra.

A bruksza a szörnyeteg felé fordította fejét. Geralt csapásra emelte kardját, és a lény felé ugrott, de a vámpír reflexei sokkal gyorsabbnak bizonyultak. Egy éles kiáltással és az azt követő hanghullámmal ledöntötte a vajákot a lábáról. Geralt a hátára zuhant, és végigcsúszott az út kavicsán. A bruksza előrehajolt, majd ugrásra készen megfeszült, agyarai úgy csillogtak a szájában, mint a haramiák tőrei. Nivellen medveként szétterjesztett mancsaival próbálta elkapni, de a lény egyenesen a pofájába rikoltott, jó néhány ölnyivel hátravetve, egyenesen a fal tövében álló állványzatnak, ami átható recsegéssel összeomlott, és a farakás alá temette.

Geralt már talpra ugrott és szaladt, az udvart félkörben megkerülve próbálta elterelni a bruksza figyelmét Nivellenről. A vámpír suhogó fehér ruhájában egyenesen felé rohant, könnyedén, mint egy lepke, alig érintve a földet. Már nem kiabált, nem próbált átváltozni. A vaják tudta, hogy fáradt. Ahogy azt is tudta, hogy még fáradtan is halálos veszélyt jelent. Geralt háta mögött Nivellen zörgött és bömbölt a deszkák közt.

Geralt balra ugrott, rövid, megtévesztő körök sorát írta le kardjával. A bruksza feléje lejtett – fehér-feketén, szélfúttán, borzalmasan. A vaják alábecsülte: a lány futás közben ráüvöltött. Nem sikerült felmutatnia a Jelet, hátrarepült, háttal a kőfalnak vágódott, a fájdalom a gerincéből egészen az ujja hegyéig sugárzott, megbénította a karját, és leverte a lábáról. Térdre zuhant. A bruksza, dallamosan visítva, felé ugrott.

– Vereena! – kiáltotta Nivellen.

A lány megfordult. És akkor Nivellen lendületből a mellei közé döfte a háromméteres karó törött, éles hegyét. A lány nem kiáltott. Csak felsóhajtott. A vaják beleremegett, amikor meghallotta a sóhajt.

Ott állt Nivellen széles terpeszben, a hóna alá támasztva, két kézzel tartva a karót. A bruksza, akár egy gombostűre tűzött fehér pillangó, a dorong másik végén függött, mindkét kezével körülfonva azt.

A vámpír szívet szaggatóan felsóhajtott, és hirtelen erősen a karónak feszült. Geralt látta, ahogy a hátán, a fehér ruhán vörös folt rajzolódik ki, ahonnan a vérfolyamból iszonyatos, szörnyű képként kibontakozik a törött csonk. Nivellen felkiáltott, hátralépett, aztán még egyet, végül gyorsan hátrálni kezdett, de nem engedte el a karót, hanem magával vonszolta a felnyársalt brukszát. Még egy lépés, és hátát a kastély falának támasztotta. A hóna alatt tartott karó vége megcsikordult a kövön.

A bruksza lassan, mintha becézgetné, előre tolta apró kezeit a karón, teljesen kinyújtotta a karját, erősen megragadta a dorongot, majd újra nekifeszült. Már több mint egy méter véres fa állt ki a hátából. Szeme tágra nyílt, fejét hátrahajtotta. Hörgésbe forduló sóhajai egyre gyakoribbá, ritmikussá váltak.

Geralt felállt, de a látványtól megbabonázva még mindig képtelen volt elhatározni magát bármilyen lépésre. Tompán felcsendülő szavak hangzottak a fejében, mintha egy hideg és nyirkos tömlöc boltívei alól jöttek volna.

Az enyém. Vagy senkié. Szeretlek téged. Szeretlek.

Újabb borzasztó, szívszaggató, vérbe fulladó sóhajtás. A bruksza megrándulva továbbcsúszott a karón, és kinyújtotta karját. Nivellen kétségbeesetten felkiáltott, a karót el nem engedve próbálta olyan távol tartani magától a vámpírt, amennyire csak lehetett. Hiába. Az még előbbre húzódott, megragadta a szörnyeteg fejét, aki félrerántva bozontos fejét még ijesztőbben üvöltött. A bruksza újra a karónak feszült, Nivellen torka felé billentette fejét. Fogai vakító fehérséggel ragyogtak.

Geralt ugrott. Úgy ugrott, mint az akarattalan, kiengedett rugó. Minden mozdulata, minden lépése, amit most meg kellett tennie, a természetéhez tartozott, betanult volt, elkerülhetetlen, önkéntelen és halálbiztos. Három gyors lépés. A harmadik, ahogy sok száz hasonló lépés annak előtte, a bal láb erős, határozott toppanásával ér véget. Egy törzsfordulat, éles, határozott csapás. Meglátta a lány szemeit. Már semmi sem változhatott. Hallotta a hangot. Semmi. Felordított, hogy elnyomja a szót, amit a lány ismételgetett. Semmi sem. Lecsapott.

Biztos kézzel sújtott le, ahogy sok százszor korábban, a penge közepével, aztán rögtön, folytatva a mozdulat ritmusát, tett egy negyedik lépést és egy félfordulatot. A kard a félfordulat végére immár szabadon, csillogva repült utána, vörös cseppek legyezőjét vonva maga köré. A hollófekete fürtök hullámoztak, beléjük kapott a szél, úsztak a levegőben, úsztak, úsztak, úsztak...

A fej a kavicsra zuhant.

A szörny egyre kevesebb?

És én? Mi vagyok én?

Ki rikolt? A madarak?

A nő a bundában és a kék ruhában?

Nazair rózsája?

Milyen csendes!

Milyen üres. Micsoda üresség.

Bennem.

Nivellen a kastély falának tövénél feküdt a csalánban, összegömbölyödve, görcsöktől és hidegleléstől rázva, két karja közé rejtve fejét.

– Kelj fel – mondta a vaják.

A fiatal, jóvágású, erős felépítésű és világos bőrű férfi, aki a fal tövében feküdt, felemelte a fejét, és körbetekintett. Réveteg volt a tekintete. Bütykeivel megdörzsölte a szemét. A kezére nézett. Végigsimította az arcát. Halkan felnyögött, a szájába dugta ujját, és hosszú ideig tapogatta az ínyét. Újra az arcához kapott, és újra felnyögött, ahogy hozzáért a négy véres, puffadt csíkhoz az arccsontja felett. Felzokogott, aztán felnevetett.

– Geralt! Hogyan? Hogyan történt... Geralt!

– Kelj fel, Nivellen. Kelj fel, és gyere! A málhában van gyógyszer, amire mindkettőnknek szüksége lesz.

– Már nincs meg a... Nincs? Geralt? Hogyan?

A vaják segített neki felállni, próbált nem pillantani az apró és fehér, szinte áttetsző kezekre, amelyek a nedves, vörös szövettel borított apró mellek közé fúródott karót szorították. Nivellen újra felnyögött.

– Vereena...

– Ne nézz oda. Gyerünk.

Egymást támogatva végigsétáltak az udvaron, el a kék rózsabokor mellett. Nivellen szabad kezével szüntelenül az arcát tapogatta.

– Hihetetlen, Geralt. Annyi év után? Hogyan lehetséges?

– Minden mesében van egy csepp igazság – mondta halkan a vaják. – Szerelem és vér. Mindkettő hatalmas erővel bír. A mágusok és a tudósok hosszú ideje törik rajta a fejüket, de semmire sem jutottak, azt az egyet kivéve, hogy...

– Hogy mi, Geralt?

– Igaz szerelemnek kell lennie.

A belső hang III

– Falwick vagyok, Moén grófja. Ez pedig Tailles lovag, Dorndalból.

Geralt a lovagokra pillantott, majd hanyagul meghajolt. Vértezetükön és kárminvörös palástjuk bal vállán mindketten a Fehér Rózsa jelvényét viselték. Kissé csodálkozott, mert úgy tudta, a környéken egyetlen commendája sem volt a rendnek.

Nenneke, aki látszólag könnyű szívvel és gondtalanul mosolygott, észrevette meglepetését.

– Ezek a nemes születésű urak – vetette oda nemtörődöm módon, kényelmesen elterpeszkedve trónra emlékeztető karosszékében – a környék felett uralkodó kegyelmes Hereward dózse szolgálatában állnak.

– Herceg – javította ki nyomatékosan Tailles, a fiatalabbik lovag, a papnőre meresztve ellenségesen csillogó, világoskék szemét. – Hereward herceg.

– Hanyagolhatnánk a rangkórságot – mosolyodott el gúnyosan Nenneke. – Az én időmben csak azokat volt szokás hercegnek nevezni, akiknek királyi vér folyt az ereiben, de manapság úgy tűnik, ennek nincsen nagyobb jelentősége. Térjünk vissza arra, mi célból és okból látogattak el a Fehér Rózsa lovagjai szerény szentélyembe. Tudnod kell, Geralt, hogy a káptalan újabban Herewardnál esedezik adományért a rend számára, ezért aztán a Rózsa jó néhány lovagja a herceg szolgálatába állt. És nem kevesen a helyiek közül, mint a jelen levő Tailles, felesküdött, és magára öltötte a vörös palástot, mely annyira illik az arcához.

– Részemről a megtiszteltetés – hajolt meg ismét a vaják épp olyan hanyagul, mint az előbb.

– Kétlem – közölte hűvösen a papnő. – Nem azért érkeztek, hogy tiszteletüket tegyék. Épp ellenkezőleg. Azzal a követeléssel álltak elő, hogy azonnal kotródj el innen. Röviden és tömören szólva, azért jöttek, hogy kiutasítsanak. Ezt te megtiszteltetésnek véled? Mert én nem. Én sértésnek tartom.

– A nemes lovagok hiába fáradtak, ahogy hallom – vonta meg Geralt a vállát. – Nem kívánok itt letelepedni. Minden különösebb ösztökélés és sürgetés nélkül is elmegyek innen, méghozzá hamarosan.

– Azonnal – hördült fel Tailles. – Pillanatnyi késedelem nélkül. A herceg azt parancsolja...

– Ennek a szentélynek a területén én parancsolok – szakította félbe Nenneke hűvös, fölényes hangon. – Általában törekszem arra, hogy a parancsaim ne mondjanak túlságosan ellent Hereward politikájának. Már amennyiben az a politika logikus és érthető. Jelen esetben azonban történetesen értelmetlen, ezért nem is fogom komolyabban venni, mint amennyire érdemes. Ríviai Geralt a vendégem, urak. Jelenléte a szentélyemben kedves számomra. Ezért aztán Ríviai Geralt addig marad a szentélyemben, ameddig csak kíván.

– Van merszed szembeszállni a herceggel, fehérnép? – kiáltotta Tailles, és félrerántotta palástját, hogy teljes pompájában megmutassa vésetekkel és vörösrézzel díszített mellvértjét. – Meg merészeled kérdőjelezni az uralkodó tekintélyét?

– Halkabban – mondta Nenneke hunyorogva. – Vegyél vissza a hangodból. Vigyázz arra, mit mondasz, és kinek mondod.

– Tudom, kihez beszélek! – lépett előre a lovag. Falwick, az idősebb, erősen könyéken ragadta, és úgy szorította, hogy csikorgott a páncélkesztyűje. Tailles dühöngve erőlködött. – Azonban az én szavaim a herceg akaratát fejezik ki, aki e földek ura! Tudd meg, fehérnép, hogy tizenkét katonánk vár az udvaron...

Nenneke az övén függő zsákocskához nyúlt, és kivett belőle egy apró porcelántégelyt.

– Igazából fogalmam sincs – mondta nyugodtan –, mi történik, ha ezt az edénykét a lábaid elé hajítom, Tailles. Lehet, hogy széthasad a tüdőd. Lehet, hogy bundád nő. És lehet, hogy egyik és másik is, ki tudja? Talán csak a kegyelmes Melitele.

– Ne merészelj engem a boszorkányságaiddal fenyegetni, papnő! A katonáink...

– A katonáid, ha csak egyikük is hozzáér Melitele papnőjéhez, ott fognak lógni a városba vezető út akácsorán, mielőtt még a nap elérné a látóhatárt. És ezt nagyon jól tudják ők is. És te is tudod, Tailles, úgyhogy ne viselkedj úgy, mint egy bugris. Én segítettelek a világra, te szaros kis tacskó, és szánom anyádat, de ne kísértsd a sorsot. Ne kényszeríts, hogy jó modorra tanítsalak!

– Jól van már, jól van – vágott közbe a vaják, akit ez az egész kezdett kissé untatni. – Úgy tűnik, szerény személyem kezd súlyos viszály forrásává válni, és nem látok okot, amiért ennek így kellene lennie. Falwick uram, kegyelmed kiegyensúlyozottabbnak tűnik társánál, akit, úgy látom, majd szétvet az ifjonti hév. Figyelj hát rám, Falwick uram: biztosítlak, hogy rövidesen, azaz néhány napon belül elhagyom a környéket. Biztosítlak továbbá, hogy nem kívántam és nem is kívánok itt dolgozni, megbízásokat és megrendeléseket fogadni. Nem vajákként érkeztem, hanem magánemberként.

Falwick gróf a szemébe nézett, és Geralt azonnal rájött, hogy tévedett. A Fehér Rózsa lovagjának tekintete csordultig volt tiszta, töretlen és megrendíthetetlen gyűlölettel. A vaják megértette, és most már biztos volt abban, hogy nem Hereward, a dózse az, aki elkergeti és messzire űzi, hanem Falwick és a hozzá hasonlók.

A lovag Nennekéhez fordult, tiszteletteljesen meghajolt, és beszélni kezdett. Nyugodtan és udvariasan szólt. Logikusan érvelt. De Geralt tudta, hogy Falwick hazudik, mint a vízfolyás.

– Tiszteletre méltó Nenneke, elnézésedet kérem, de Hereward herceg, az uram, nem kívánja és nem fogja eltűrni a vaják Ríviai Geralt jelenlétét a birtokain. Nincs jelentősége, hogy Ríviai Geralt szörnyekre vadászik-e vagy magánembernek tekinti magát. A herceg tudja, hogy Ríviai Geralt sehol sem magánember. A vaják úgy vonzza a bajt, mint vasat a mágnes. A varázslók lázadoznak és beadványokat szövegeznek, a druidák pedig azzal fenyegetnek...

– Nem látok okot arra, hogy Ríviai Geraltnak kelljen viselnie a helyi varázslók és druidák arcátlanságának következményeit – vágott közbe a papnő. – Mióta is érdekli Herewardot az egyik vagy a másik véleménye?

– Elég a fecsegésből – emelte fel a fejét Falwick. – Talán nem fejezem ki magam elég világosan, tiszteletre méltó Nenneke? Elmondom hát olyan világosan, hogy annál világosabb nem lehetek: sem Hereward herceg, sem a rend káptalanja nem kívánják akár csak egyetlen nappal is tovább eltűrni, hogy Ríviai Geralt, aki Blaviken Mészárosaként ismert, Ellanderben tartózkodjon.

– Ez itt nem Ellander! – pattant fel a papnő a karosszékből. – Ez itt Melitele szentélye! És én, Nenneke, Melitele főpapja, egyetlen perccel sem vagyok hajlandó tovább megtűrni személyeteket a szentély területén, urak!

– Falwick uram – szólalt meg halkan a vaják. – Hallgass a belső hangra. Nem keresem a bajt, és úgy gondolom, nektek magatoknak sem áll különösebb érdeketekben. Legkésőbb három nap múlva elhagyom ezt a vidéket. Ne, Nenneke, hallgass, kérlek! Úgyis ideje útra indulnom. Három nap, gróf uram. Nem kérek többet.

– És úgy helyes, hogy nem kérsz – mondta a papnő, mielőtt Falwick válaszolhatott volna. – Hallottátok, fiúk? A vaják három napig marad, mert úgy tartja kedve. És én, a Nagy Melitele papnője, ez alatt a három nap alatt vendégül látom, mert úgy tartja kedvem. Adjátok ezt át Herewardnak. Ne, ne Herewardnak! Adjátok át a hitvesének, a nemes Ermeliának, és azt is, hogy ha fontos neki, hogy továbbra is késedelem nélkül érkezzenek hozzá patikámból az ajzószerek jobban teszi, ha lecsillapítja a dózséját. Fékezze meg a gőgjét és a szeszélyeit, amelyek egyre inkább az elhülyülés tünetének tűnnek.

– Elég! – kiáltott fel vékony, fejhangba bicsakló hangon Tailles. – Nem fogom hallgatni, ahogy valami sarlatán az uramat és hitvesét gyalázza! Nem hagyok büntetlenül ilyen gyalázatot! Itt innentől a Fehér Rózsa rendje fog uralkodni, véget vetve a tudatlanság és babona fészkeinek! És én, a Fehér Rózsa lovagja...

– Figyelj csak, te tacskó – fojtotta belé a szót Geralt undokul mosolyogva. – Tégy lakatot a lépcsős pofádra. Olyan asszonyhoz beszélsz, akinek kijár a tisztelet. Különösképp a Fehér Rózsa lovagjától. Bár igaz, újabban ahhoz, hogy azzá válj, elég befizetni ezer novigradi koronát a káptalan kincstárába. Azóta tele ugyan a rend uzsorások és szabók fiaival, de valami erkölcs talán nálatok is megmaradt. Vagy talán tévedek?

Tailles elsápadt, és az oldalához kapott.

– Falwick uram – folytatta Geralt, aki még mindig mosolygott. – Ha ez a szarházi előrántja a kardját, elveszem tőle, és azzal fenekelem el. Azután pedig kihajítom az ajtón.

Tailles remegő kézzel előhúzta a szíja mögül páncélkesztyűjét, és nagy csattanással épp Geralt lába elé vágta a padlóra.

– A véreddel mosom le a renden esett sérelmet, te korcs! – kiáltotta. – A harctéren! Gyere ki az udvarra!

– Elejtettél valamit, fiacskám – mondta nyugodtan Nenneke. – Vedd fel hát, ez egy szentély, itt nem szemetelünk. Falwick, hordd el innen ezt a barmot, mert rossz vége lesz. Tudod, mit kell mondanod Herewardnak. Különben meg inkább magam írok neki egy levelet, mert nem tűntök nekem megbízható követeknek. Takarodjatok innen. A kijáratot, úgy hiszem, magatok is megtaláljátok.

Fahvick, aki vasmarokkal tartotta vissza az őrjöngő Taillest, páncélcsörgés közepette meghajolt. Aztán a vaják szemébe nézett. A vaják nem mosolygott. Falwick a vállára vetette a kárminvörös palástot.

– Nem ez volt az utolsó látogatásunk, tiszteletre méltó Nenneke – mondta. – Visszatérünk.

– Épp ettől féltem – felelte hűvösen a papnő. – És részemről a szerencsétlenség.

A kisebbik rossz

I

Mint mindig, először a macskák és a gyerekek figyeltek fel rá. A csíkos kandúr, aki a napsugaraktól átmelegedett farakáson aludt, megremegett, és felemelte kerek fejét, aztán a füleit lelapítva prüszkölt egyet, és elszaladt a csalánosban. A hároméves Dragomir, a halász Trigla fia, aki a kalyibájuk küszöbén mindent tőle telhetőt elkövetett, hogy még jobban összemaszatolja eleve maszatos ingecskéjét, nagyot kiáltott könnyes szemét a mellettük elhaladó lovasra meresztve.

A vaják lassan haladt, nem is próbálta megelőzni az utat eltorlaszoló szénásszekeret. Mögötte nyakát nyújtogatva, jó percenként nagyot rántva a nyeregkápához kötött istrángon egy felmálházott szamár ügetett. A szokásos csomagokon kívül a hosszúfülű még egy pokrócba csavart, jókora valamit is cipelt a hátán. A szamár szürkésfehér oldalát alvadt vér fekete csíkjai borították.

Végül a szekér lehajtott egy mellékutcába, amely a hombárokhoz és a kikötőhöz vezetett, és ahonnan kátrány és ökörhúgy szagát fújta feléjük a tengeri szél. Geralt gyorsított. Nem felelt a zöldséges kofa elfúló kiáltására, aki meglátta a pokróc alól kilógó csontos, karmos mancsot, amely a szamár ügetésének ritmusára szökdécselt. Nem nézett hátra a nyomában haladó, egyre növekvő és izgatottan hullámzó embertömegre sem.

A bíró háza előtt, mint mindig, most is sok kocsi állt. Geralt leugrott a nyeregből, megigazította a kardot a hátán, a gyeplőt pedig a fakorlátra dobta. Az őt követő tömeg félkörbe gyűlt a szamár körül.

Már azelőtt hallotta a bíró kiabálását, hogy belépett volna.

– Nem szabad, mondom én! Nem szabad, te kutyafajzat! Nem értesz emberi nyelven, te senkiházi?

Geralt belépett. Az alacsony és pocakos, dühtől elvörösödött arcú bíró előtt egy paraszt állt, és torkánál fogva szorongatta rángatózó libáját.

– Mi a... Az istenekre! Te vagy az, Geralt? Nem csal a szemem? – Aztán a paraszthoz fordulva megint rákezdett: – Vidd el innen, te fajankó! Megsüketültél?

– Azt mondták – motyogta a férfi a libára bandzsítva –, hogy kell valamicskét hozni méltóságodnak, mer’ másképpen...

– Ki mondta ezt? – kiáltott rá a bíró. – Kicsoda? Hogy én mit csinálok, sápot szedek? Nem engedem, ha azt mondom! Takarodj, azt mondom! Üdvözlégy, Geralt!

– Üdv néked, Caldemeyn.

A bíró megszorította Geralt kezét, s közben vállon veregette.

– Vagy két éve nem jártál erre, Geralt. Mi? Hogy te sose tudsz egy helyen megmaradni. Honnan jössz? Á, kutyafáját, mit számít az! Hé, valaki hozzon sört elénk! Ülj le, Geralt, ülj csak le! Nagy a kavarodás, holnap búcsú. Na mesélj, mi van veled!

– Később. Előbb menjünk ki.

Kint már kétszer akkora volt a csődület, és a szamár körül sem lett kevesebb a szabad tér. Geralt lerántotta a pokrócot. A tömeg csodálkozva felkiáltott, és hátrálni kezdett. Caldemeyn szája tágra nyílt.

– Az istenekre, Geralt! Mi ez?

– Egy kikimora. Nem jár érte valami jutalom, bíró uram?

Caldemeyn egyik lábáról a másikra állt, közben a pókszerű, száraz fekete bőrrel borított testet nézte, függőleges pupillájú, üveges szemét, a tűhegyes agyarakat véres pofájában.

– Hol... Honnan...

– A gátnál, úgy négy mérföldre a várostól. A lápon. Caldemeyn, biztosan tűntek el ott emberek. Gyerekek.

– Úgy ám, igaz is! De senki... Ki gondolta volna... Hé, emberek, eredjetek haza, munkára! Nincs itt semmi látnivaló! Takard le, Geralt! Jönnek rá a legyek.

A bíró a szobában szó nélkül megragadott egy négyiccés söröskancsót, és úgy itta ki fenékig, hogy közben el sem emelte a szájától. Nagyot sóhajtott, az orrát fintorgatta.

– Nincs jutalom – mondta komoran. – Senki még csak nem is gondolta, hogy valami ilyesféle csücsül a sóslápban. Tény, hogy eltűntek azon a környéken páran, de... Kevesen járkálnak abban a mocsárban. Te meg hogy kerültél oda? Miért nem a főúton jöttél?

– A főutakon nehéz keresethez jutnom, Caldemeyn.

– El is felejtettem. – A bíró az arcát felfújva fojtotta el a böfögést. – Olyan egy csendes környék volt ez! Még házimanó is alig akadt, aki belehugyozzon a mámik tejébe. És tessék, itt ez a kakamóra, pont az orrunk előtt. Úgy járja, hogy meg kell köszönnöm. Mert fizetni, na fizetni azt nem tudok érte. Nincs rá keret.

– Pech. Jól jött volna pár garas, hogy kihúzzam a telet. – A vaják húzott egyet a korsóból, aztán letörölte a habot a szájáról. – Yspadenbe indulok, de nem tudom, odaérek-e, mielőtt a hó elzárná az utat. Lehet, ott rekedek valamelyik várban a lutoni út mentén.

– Hosszan mulatnál Blavikenben?

– Röviden. Nincs időm mulatozni. Jön a tél.

– Hol szállsz meg? Hozzánk jössz? A padláson van üres szobánk, minek hagynád, hogy a kocsmárosok kopasszanak meg, azok a tolvajok! Beszélgetünk, elmeséled, mi újság a nagyvilágban.

– Szíves örömest. De mit mond erre a te Libuséd? Legutóbb elég nyilvánvalóvá tette, hogy nem rajong értem.

– Az én házamban az asszonynak hallgass a neve. De, köztünk szólva, ne csináld előtte azt, amit a múltkor vacsora közben.

– Arra gondolsz, hogy megdobtam azt a patkányt a villámmal?

– Nem. Arra, hogy el is találtad, pedig sötét volt.

– Azt hittem, jót fogunk mulatni.

– Úgy is volt. De ne csináld Libuse előtt. Figyelj, az a... hogy is mondják... kiki...

– Kikimora.

– Kell az neked valamire?

– Mégis, mire? Ha nem jár érte jutalom, ki is dobathatod a derítőbe.

– Nem is rossz ötlet. Hé, Karelka, Borg, Kavicsos! Van ott valaki?

Egy várőr lépett be vállának vetett partizánnal, és nagy csattanással neki verte a pengét az ajtófélfának.

– Kavicsos! – szólt Caldemeyn. – Hívjál valakit segítségül, és vidd el a ház elől a szamarat azzal a pokrócba pakolt ocsmánysággal együtt! Vezesd az állatot a disznóól mögé, aztán süllyeszd el azt a micsodát a pöcegödörben. Megértetted?

– Parancsára! De... Bíró uram...

– Mi van?

– Talán mielőtt elsüllyesztjük a randaságot...

– Na?

– Megmutathatnák Irion Mesternek. Hátha neki meg ippeg jó lenne valamire.

Caldemeyn tenyerével a homlokára csapott.

– Nem ostobaság ez, Kavicsos. Figyelj, Geralt, talán a mi helyi varázslónk adna neked valamit ezért a dögért. A halászok odahordanak neki mindenféle szörnyhalat, nyolclábút, klabátert meg jéghalat, nem egy keresett is rajta. Gyere, menjünk a toronyhoz.

– Szereztetek egy varázslót? Örökre vagy csak átmenetileg?

– Örökre. Irion Mester. Egy éve el Blavikenben. Hatalmas mágus, Geralt, ránézésre tudni lehet.

– Kétlem, hogy egy hatalmas mágus fizetne a kikimoráért... – Geralt savanyú arcot vágott. – Amennyire tudom, egyetlen elixír elkészítéséhez sincs rá szükség. Valószínűleg a ti Irionotok csak csúfot űz majd belőlem. Mi, vajákok, nem kedveljük egymást a varázslókkal.

– Sosem hallottam, hogy Irion Mester bárkit is kigúnyolt volna. Hogy fizet, arra nem esküdnék meg, de nem árt megpróbálni. Lehet a lápon több ilyen kikimora, oszt’ akkor mi van? Nézze csak meg a varázsló ezt a szörnyet, aztán ha van valami, szórjon valami átkot a lápra, vagy tudom is én.

A vaják gondolkodott egy pillanatig.

– Ott a pont, Caldemeyn. Mit lehet tenni, megkockáztatunk egy találkozást Irion Mesterrel. Indulhatunk?

– Indulhatunk. Kavicsos, kergesd szét azokat a kölyköket, és ragadd meg a kajlafülű istrángját. Hol a sapkám?

II

A házak törött tetőcserepei és a kunyhók beomlott zsúptetői fölé emelkedő, finoman csiszolt gránittömbökből épített, fogazott lőrésekkel megkoronázott torony impozáns látványt nyújtott.

– Látom, kitatarozta – mondta Geralt. – Varázslattal, vagy titeket dolgoztatott meg?

– Varázslattal, főleg.

– Milyen ember ez a ti Irionotok?

– Rendes. Segít a népeknek. De emberkerülő, mogorva. Szinte ki se jön a toronyból.

A rozettás, világos fából készült berakásokkal ékes ajtón óriási, lapos, dülledt szemű, fogas szájában vörösréz karikát tartó halfejet formázó kopogtató függött. Caldemeyn, aki láthatóan jártas volt a szerkezet működésében, közelebb ment, megköszörülte a torkát, és szavalni kezdett:

– Üdvözöl téged Caldemeyn bíró, aki fontos ügyben érkezett Irion Mesterhez. Vele együtt üdvözöl a vaják Ríviai Geralt, szintén fontos ügyben.

Néhány pillanatig semmi sem történt, végül aztán párafelhőket eregetve megmozdult a hal fogakkal teli állkapcsa.

– Irion Mester nem fogad. Menjetek hát, jó emberek.

Caldemeyn egy helyben toporgott, Geraltra nézett. A vaják megvonta a vállát. Kavicsos elmélyülten és komoly ábrázattal turkált az orrában.

– Irion Mester nem fogad – ismételte meg fémes hangon a kopogtató. – Menjetek hát, jó...

– Nem vagyok jó ember – szakította hangosan félbe Geralt. – Vaják vagyok. Ez itt a szamáron, egy kikimora, amit a város közvetlen közelében ejtettem el. Minden helybéli varázslónak kötelessége gondoskodni a környék biztonságáról. Irion mesternek nem kell megtisztelnie azzal, hogy beszéljen velem, nem kell engem fogadnia, ha ez a kívánsága. A kikimorát azonban nézze csak meg magának, és vonja le a következtetéseket. Kavicsos, oldozd el a kikimorát, és dobd csak oda az ajtó elé!

– Geralt – mondta halkan a bíró. – Te elmész, de nekem itt kell majd...

– Indulás, Caldemeyn! Kavicsos, vedd ki az ujjadat az orrodból, és tedd, amit parancsoltam!

– Egy pillanat – szólalt meg a kopogtató teljesen más hangon. – Geralt, tényleg te vagy az?

A vaják halkan elkáromkodta magát.

– Kezdem elveszíteni a türelmemet! Igen, tényleg én vagyok. És mi van akkor, ha tényleg én vagyok?

– Gyere közel az ajtóhoz – mondta a kopogtató, párafelhőket pöfékelve. – Egyedül. Beengedlek.

– Mi legyen a kikimorával?

– Érdekli a fenét! Veled szeretnék beszelni, Geralt. Csak veled. Bocsáss meg, bíró uram.

– Ugyan már, Irion Mester – legyintett Caldemeyn. – Viszlát, Geralt! Később találkozunk. Kavicsos! Pöcegödörbe a szörnnyel!

– Parancsára!

A vaják odalépett az intarziás ajtóhoz, mely épp csak egy kevéssé nyílt ki, pont annyira, hogy át tudjon csusszanni; aztán azonnal becsapódott mögötte, és Geralt magára maradt a teljes sötétségben.

– Hé! – kiáltotta, nem is próbálva zabolázni dühét.

– Rögtön – szólt egy hang, amely furcsa módon ismerősnek tűnt.

A látvány annyira váratlanul érte, hogy a vaják megtántorodott, és támaszt keresve kinyújtotta a kezét. De nem talált.

A kert fehéren és rózsaszínben virágzott, esőillat terjengett. Az eget egy sokszínű szivárvány íve szelte ketté, amely a fakoronákat a távoli, kékes hegyláncokkal kapcsolta össze. Az apró és szerény házacska a gyümölcsösben szinte eltűnt a mályvabokrok között. Geralt a lábára nézett, és észrevette, hogy térdig áll a kakukkfűben.

– Na, gyere már, Geralt! – szólalt meg a hang. – Itt vagyok a ház előtt.

Besétált a gyümölcsös fái közé. Észrevette, hogy balra valami mozog, körülnézett. Egy szőke, teljesen meztelen lány sétált a cserjék mellett, kezében almával teli kosárral. A vaják ünnepélyes ígéretet tett, hogy már semmin sem fog csodálkozni.

– Na végre. Üdvözlégy, vaják!

– Stregobor! – csodálkozott el Geralt.

A vaják találkozott már életében tolvajokkal, akik városi tanácsosnak látszottak, és tanácsosokkal, akik agg koldusoknak; utcalányokkal, akik királylányoknak látszottak, és királylányokkal, akik vemhes teheneknek; végül királyokkal, akik tolvajnak látszottak. De Stregobor mindig úgy festett, ahogyan a szabályok és elképzelések szerint egy varázslónak ki kell néznie. Magas volt, sovány és görnyedt, hatalmas, ősz, bozontos szemöldöke volt és hosszú, görbe orra. Ráadásul elképesztően széles ujjú, földet söprő fekete köntöst viselt, és a kezében meglehetősen hosszú, kristálygombos botot tartott. A Geralt által ismert varázslók közül egy sem festett úgy, mint Stregobor. És ami még furcsább, Stregobor valóban varázsló volt.

Szalmaszékekbe ültek a mályvával körülvett tornácon egy fehér márványlapos asztal mellé. A meztelen szőkeség a kosár almával közelebb lépett, rájuk mosolygott, aztán megfordult, és csípőjét ringatva visszasétált a gyümölcsösbe.

– Ez is szemfényvesztés? – kérdezte Geralt a ringásba feledkezve.

– Ez is. Mint itt minden. De ez, kedvesem, első osztályú szemfényvesztés! A virágok illatoznak, az almát megeheted, megcsíphet a méh, a lányt pedig – mutatott a varázsló a szőkeségre – meg tudod...

– Talán később.

– Helyes. Mi járatban, Geralt? Még mindig azzal foglalkozol, hogy fizetségért gyilkolod kihalóban levő fajok példányait? Mennyit kaptál a kikimoráért? Bizonyára semennyit, különben nem jöttél volna ide. És még vannak, akik nem hisznek a végzetben! Lehet persze, hogy tudtál rólam. Tudtál?

– Nem tudtam. Ez az utolsó hely, ahol számítottam volna rád. Ha nem csal az emlékezetem, régebben Kovirban laktál egy hasonló toronyban.

– Sok minden megváltozott azóta.

– Ha más nem, a neved. Úgy hallom, most Irion Mesternek szólítanak.

– Így hívták a torony alkotóját, aki már vagy kétszáz éve halott. Úgy gondoltam, illendő a tiszteletadás, ha már elfoglalom a lakhelyét. Megtelepedek itt. A legtöbb lakó a tengerből tartja el magát, és gondolom, tudod, hogy a szakterületem, már a szemfényvesztésen kívül, az az időjárás. Néha elcsöndesítem a tengeri vihart, néha feltámasztom, néha a nyugati széllel a part közelébe hajtom a vékonybajszú meg közönséges tőkehalak rajait. Meg lehet élni. Vagyis – tette hozzá komoran – meg lehetett.

– Miért „lehetett”? Miért a névváltoztatás?

– A végzetnek sokféle arca van. Az enyém külseje szépséges, de a veleje undorító. Kinyújtotta felém véres karmait...

– Semmit sem változtál, Stregobor. – Geralt savanyú képet vágott. – Össze-vissza locsogsz, csak komoly és jelentőségteljes arcot vágsz hozzá. Nem tudsz úgy beszélni, mint mindenki más?

– Tudok én – sóhajtott a mágus. – Ha ez boldoggá tesz, akkor tudok. Egész idáig jutottam, bujkálva és menekülve a szörnyű lény elől, amely el akar veszejteni. De a meneküléssel semmire sem mentem, rám talált. Minden valószínűség szerint holnap, legkésőbb holnapután megpróbál megölni.

– Aha – mondta a vaják szenvtelenül. – Már értem.

– Jól látom, hogy az engem fenyegető vég nem gyakorolt rád különösebb hatást?

– Stregobor – szólalt meg Geralt. – Ilyen az élet. Sok mindent látsz utazóban. Két paraszt egymás torkának esik a földjükön húzódó mezsgye miatt, amit másnap letipornak két egymást legyilkolni vágyó ispán csapatának a lovai. Az utak mellett a fákon akasztottak himbálóznak, az útonállók az erdőben átvágják a kereskedők torkát. A városokban minden sarkon ott egy hulla a csatornában. A palotákban tőrrel döfködnek, a lakomákon itt is, ott is az asztal alá hanyatlik valaki méregtől szederjesen. Hozzászoktam. Miért is kellene, hogy a fenyegető vég hatást gyakoroljon rám, kiváltképp, ami téged fenyeget?

– Kiváltképp, ami engem fenyeget – ismételte meg Stregobor kötekedve. – És én még a barátomnak tartottalak. Számítottam a segítségedre.

– Az utolsó találkozásunkra – mondta Geralt – Idi király udvarában került sor, Kovirban. Azért mentem oda, hogy kifizessenek a leölt amfiszbénáért, ami rettegésben tartotta a környéket. Eközben te és Zavist, a te hittestvéred, egymással versenyezve neveztetek engem sarlatánnak, esztelen gyilkológépnek és, ha jól emlékszem, dögkeselyűnek. Ennek az lett a vége, hogy nem elég, hogy Idi nem fizetett egy fillért sem, de tizenkét órát adott arra, hogy elhagyjam Kovirt, és mivel rossz volt a homokórája, alig sikerült. És most azt mondod, a segítségemre számítasz. Azt állítod, egy szörnyeteg üldöz. Mitől félsz, Stregobor? Ha utolér, elmondhatod neki, hogy te szereted a szörnyeket, óvod őket, és vigyázol, hogy egyetlen dögevő vaják se háboríthassa a nyugalmukat. És úgy igaz, hogy ha egy szörnyeteg kibelezne és felzabálna, az szörnyű hálátlanság lenne.

A varázsló félrefordított, fejjel hallgatott. Geralt elnevette magát.

– Ne fújd fel magad, mint egy béka, varázsló. Mondd el, mi kerget. Meglátjuk, mit lehet tenni.

– Hallottál a Fekete Nap Átkáról?

– Már hogyne hallottam volna. Épp csak annyi, hogy Őrült Eltibald Flúgjaként. Mert hogy úgy hívták a mágust, aki elindította ezt a hecckampányt, aminek a végén több tucat lányt gyilkoltak meg vagy zártak tornyokba régi, de akár még királyi családokból is. Merthogy elvileg démonok szállták meg őket, átkozottak voltak, megrontotta őket a Fekete Nap, ahogy a ti mesterkélt zsargonotokban elneveztétek a világ legtermészetesebb napfogyatkozását.

– Eltibald, aki egyáltalán nem volt őrült, megfejtette a dauk menhírek és a vozsgor nekropoliszok sírköveinek feliratait, tanulmányozta a hódfajzatok legendáit és mondáit. Egytől egyig úgy szóltak a napfogyatkozásról, hogy az nem hagyott sok kétséget. A Fekete Nap a Niya néven keleten még mindig tisztelt Lilith azonnali visszatértét kellett hirdesse, és az emberi faj pusztulását. Lilith útját készíti elő „a hatvan aranykoronás leányzó, aki vérrel tölti meg a folyóvölgyeket.”

– Badarság – közölte Geralt. – És ráadásul nem is rímel. Minden valamire való jóslat rímel. Mindenki tudja, mi járt annak idején Eltibald és a Varázslótanács fejében. Arra használtátok egy őrült zagyvaságait, hogy megszilárdítsátok a hatalmatokat. Hogy megsemmisítsétek a szövetségeket, belerondítsatok az atyafiságba, megbolygassátok a dinasztiákat, egy szóval, hogy még inkább madzagon rángathassátok a koronás bábjaitokat. Te meg olyan jóslatokról prédikálsz, amit egy vásári koldus is szégyellne.

– Lehetnek fenntartásaid Eltibald elméletével és a jóslat értelmezésével szemben. De nem kérdőjelezhető meg a tény, hogy förtelmes torzulások jelentkeztek a lányok körében, akik röviddel a napfogyatkozás után jöttek a világra.

– És mi az oka annak, hogy nem lehet megkérdőjelezni? Hallottam én ennek épp az ellenkezőjét is.

– Ott voltam az egyikük boncolásánál – mondta a varázsló. – Geralt, azt, amit a koponyájában és a velejében találtunk, nem lehetett egyértelműen megmagyarázni. Valami vörös szivacsszerűségnek tűnt. A belső szervei összekeveredtek, néhány teljesen hiányzott. Mindent össze-vissza mozgó csillék meg kékesrózsaszín kinövések borítottak. Hat szívkamrája volt. Kettő gyakorlatilag elsorvadt, de akkor is. Ehhez mit szólsz?

– Láttam embereket saskarmokkal kezek helyett és másokat farkasfogakkal. Embereket, akiknek a kelleténél több ízülete, több szerve vagy több érzéke volt. Mindegyik a ti mágiával való mesterkedéseteknek volt a következménye.

– Azt mondod, láttál mindenféle mutációkat – emelte fel a fejét a mágus. – És hányat vertél közülük agyon a vajákhivatásnak eleget téve? Mi? Mert lehet valakinek farkasfoga, ha megelégszik azzal, hogy a szolgálólányokra vicsorgassa a kocsmában, de lehet egyszerre farkastermészete is, gyerekekre támadhat. Pontosan ez volt a helyzet a lányokkal, akik a napfogyatkozás után születtek, és akikről történetesen bebizonyosodott, hogy beszámíthatatlanul hajlamosak a kegyetlenségre, az agresszióra, az erőszakos dühkitörésekre és ráadásul a buja vérmérsékletre is.

– Minden asszonyról el lehet mondani valami hasonlót – gúnyolódott Geralt. – Miket fecsegsz itt össze? Azt kérded, hány mutánst öltem meg, de az nem érdekel, hányat változtattam vissza, hányat oldoztam fel az átok alól? Én, a vaják, akit lenéztek. És mit tettetek ti, hatalmas mágusok?

– Magasabb mágiát használtak. A miénket, de a papokét is, mindenféle szentélyből. Minden kísérlet a lányok halálával végződött.

– Ez csak rólatok árulkodik, nem a lányokról. Szóval megvannak az első holttestek. Jól értem, hogy csak őket boncolták fel?

– Nem csak. Ne nézz így rám, te is jól tudod, hogy többen is meghaltak. Eleinte úgy gondoltuk, el kell távolítani az összeset. El is tüntettünk néhányat... tizenegynéhányat. Mindegyiket felboncolták. Egyet élve.

– És ti, ti szukafattyak, még merészeltek ítélkezni a vajákok felett? Eh, Stregobor, eljön az a nap, amikor megjön az emberek esze, és megnyúznak benneteket.

– Nem hiszem, hogy hamar eljönne az a nap – vetette oda csípősen a varázsló. – Ne feledd, mindezt épp az emberek védelmében tettük. Azok a mutánsok vérbe fojtották volna az egész földet!

– Mondjátok ti, a mágusok, a felhúzott orrotokkal, saját csalhatatlanságotok fényében tündökölve. Ha már erről van szó, talán csak nem állítod, hogy a ti állítólagos mutánsok ellen indított vadászatotok során egyszer sem fordult elő tévedés?

– Ám legyen – felelte hosszú hallgatás után Stregobor. – Őszinte leszek, bár a saját érdekemben nem kellene. Tévedtünk, és nem is egyszer. Nagyon nehéz volt őket kiválasztani. Épp ezért hagytunk fel az... eltüntetésükkel, és fogtunk az elkülönítésükbe.

– A híres tornyaitok – horkant fel a vaják.

– A tornyaink. De ez is tévedésnek bizonyult. Alábecsültük őket, és jó páran megszöktek. A királyfik, különösen a fiatalabbak között, akiknek nem volt túl sok dolguk, és még kevesebb a vesztenivalójuk, valami őrületes divatja lett a toronybazárt szépségek kiszabadításának. A legtöbbjük szerencsére kitörte a nyakát.

– Amennyire tudom, a tornyokban bebörtönzött lányok hamar meghaltak. Azt beszélik, nem történt volna így a segítségetek nélkül.

– Hazugság. De tényleg hamar levertségbe zuhantak, elutasították az ételt... Az az érdekes, hogy röviddel a haláluk előtt jelentkezett náluk a jövőbelátás képessége. Még egy bizonyíték a mutációra.

– Ha ez bizonyíték, annál kevésbé meggyőző. Van más a tarsolyodban?

– Van. Silvena, Narok hölgye, akinek soha nem sikerült a közelébe férkőznünk, mert túl gyorsan átvette a hatalmat. Szörnyű dolgok történnek manapság azon a földön. Violka, Evermir lánya, a hajából font kötél segítségével szökött meg a toronyból, jelenleg rettegésben tartja Észak-Velhadot. A talgari Bernikát egy idióta királyfi szabadította ki. Most tömlöcben ül megvakítva, és a talgari táj leggyakrabban látott dísze az akasztófa. De vannak más példák is.

– Bizonyára vannak – mondta a vaják. – Jamurlakban például az agg Abrad uralkodik, aki görvélykóros, és nincs egy foga sem, talán vagy száz évvel a napfogyatkozás előtt született, és nem tud elaludni, míg nem kínoznak valakit halálra a jelenlétében. Felkoncolta az összes rokonát, és kiirtotta a fél országot a beszámíthatatlan, ahogy te mondtad, dührohamai okán. Előfordulnak a buja vérmérsékletre utaló nyomok is, állítólag fiatalkorában egyenesen Szoknyavadász Abradnak, csúfolták. Eh, Stregobor, szép is lenne, ha a hatalmasok szörnyű tetteit meg lehetne magyarázni átkokkal meg mutációval.

– Figyelj, Geralt...

– Eszem ágában sincs. Nem győzöl meg az igazadról, ahogy arról sem, hogy Eltibald nem volt egy véres kezű elmeháborodott. Térjünk vissza a szörnyre, amely állítólag fenyeget. Tudnod kell, hogy a bevezető után, amit itt felvázoltál, nem tetszik nekem ez a történet. De végighallgatom.

– És nem teszel közben rosszmájú megjegyzéseket?

– Azt nem ígérhetem.

– Mit lehet tenni? – Stregobor köntöse ujjába csúsztatta tenyerét. – Annál tovább fog tartani. Tehát, a történet Creydenben, egy apró északi hercegségben vette kezdetét. Aridea volt Fredefalk, a creydeni herceg felesége, okos és tanult asszony. A családjában sok kiváló ismerője akadt a mágia művészetének, és valószínűleg örökség útján hozzájutott egy igen ritka és rendkívüli erejű műremekhez. Nehalennia Tükréhez. Mint tudod, Nehalennia Tükrei főképp prófétákat és jósokat szolgáltak, mert bár zavarosan, de tévedhetetlenül megmutatták a jövendőt. Aridea meglehetősen gyakran fordult a Tükörhöz...

– Gondolom, a szokványos kérdéssel – vágott közbe Geralt. – „Ki a legszebb a vidéken?” Úgy tudom, Nehalennia összes tükrét két csoportba lehet osztani: udvariasakra és töröttekre.

– Tévedsz. Arideát jobban érdekelte az ország sorsa. És a kérdésére a Tükör ocsmány halált jósolt neki és még rengeteg embernek, mind Fredefalk első házasságból született lányának a keze által vagy az ő hibájából. Aridea mindent elkövetett, hogy a hír eljusson a Tanácsba, a Tanács pedig elküldött engem Creydenbe. Talán hozzá sem kell tennem, hogy Fredefalk elsőszülöttje röviddel a napfogyatkozás után született. Óvatosan figyeltem a lánykát egy rövid ideig. Ezalatt sikerült halálra kínoznia egy kanárit és két kölyökkutyát, valamint kiszúrnia egy szolgálólány szemét a fésűje nyelével. Varázslat segítségével elvégeztem néhány kísérletet, és a legtöbb azt igazolta, hogy a kicsike mutáns. Az eredménnyel Arideához fordultam, mert Fredefalknak a lánya volt a mindene. Aridea, ahogy mondtam, nem volt ostoba...

– Világos – vágott közbe Geralt újra –, és egészen biztosan nem kedvelte a mostohalányát. Szerette volna, ha a trónt a saját gyerekei öröklik meg. A többit magam is kitalálom. Hogy épp nem járt arra senki, aki kitekerte volna a nyakát. És a tiédet is, ha már itt tartunk.

Stregobor sóhajtott, az égre függesztette tekintetét, ahol sokszínűen és festőien még mindig ott ragyogott a szivárvány.

– Én azt javasoltam, hogy csak különítsék el, de a hercegné máshogy határozott. A kislányt az erdőbe küldte egy felbérelt hóhérral, egy vadásszal. Később a bozótban találtunk rá a férfira. Nem volt rajta nadrág, úgyhogy nem volt nehéz kitalálni, miként zajlottak az események. Az agyába döfte a melltűjét, a fülén keresztül, minden bizonnyal akkor, amikor épp valami egészen más kötötte le a figyelmét.

– Ha azt várod, hogy megsajnálom a fickót – morogta Geralt –, akkor tévedsz.

– Hajtóvadászatot indítottunk – folytatta Stregobor –, de elvesztettük a lányka nyomát; nekem pedig azonnal el kellett hagynom Creydent, mert Fredefalk sejteni kezdett valamit. Csak négy évvel később hallottam újra Arideáról. Felhajtotta a lányt, Mahakamben élt hét törpével, akiket sikerült meggyőznie, hogy sokkal jobban megéri megkopasztani az úton haladó kereskedőket, mint porral tölteni a tüdejüket a bányában. Mindenütt Gébicsnek hívták, mert ha élve fogott el valakit, szerette kihegyezett karókra szúrni. Aridea több orgyilkost is felfogadott, de egy sem tért vissza. Később aztán már nehéz volt jelentkezőt találni, elég híres lett a lányka. Úgy megtanult a karddal bánni, hogy még férfi is kevés akadt, aki szembeszállhatott vele. Hívtak, hát titokban Creydenbe érkeztem, de már csak azt tudtam meg, hogy valaki megmérgezte Arideát. Széles körben elterjedt, hogy maga Fredefalk tette, aki fiatalabb és frissebb, rangon aluli nőt szemelt ki magának, de én úgy hiszem, Renfri volt.

– Renfri?

– Így hívták. Mondom, megmérgezte Arideát. Fredefalk herceg nem sokkal ezután különös balesetben halt meg egy vadászat során, Aridea legidősebb fia pedig nyom nélkül eltűnt. Ennek is a lányka művének kellett lennie. „Lánykát” mondok, pedig addigra már tizenhét éves volt. És igen szépen fejlett.

– Akkorra – vette fel a fonalat a varázsló pillanatnyi szünet után – már ő és a törpéi lettek egész Mahakam rémálma. Annyi, hogy egy nap valamin összekaptak, nem tudom, a zsákmány elosztásán, vagy hogy ki a soros a hét adott napján, elég az hozzá, hogy egymásnak estek a késeikkel. A hét törpe nem élte túl a késpárbajt. Csak Gébics maradt életben. Egyedül ő. De addigra már én is a környéken jártam. Találkoztunk, szemtől szemben: egy szempillantás alatt felismert, és megértette, milyen szerepet játszottam akkor Creydenben. Hidd el, Geralt, alig sikerült kimondanom az igét, és úgy remegett a kezem, hogy nem igaz, amikor az a vadmacska felém repült a kardjával. Bezártam egy hatszor kilenc rőfös, kecses hegyikristály tömbbe. Amikor végre úrrá lett rajta a letargia, a követ a törpék bányájába vetettem, és rádöntöttem az aknákat.

– Kontármunka – tette hozzá Geralt. – Fel lehetett oldani. Miért nem égetted hamuvá? Hiszen annyi rokonszenves átkot ismertek.

– Én nem. Nem ez a szakterületem. De igazad van, hibát követtem el. Megtalálta valami idióta királyfi, rengeteg pénzt fizetett az ellenátokért, visszavarázsolta, és diadalmenetben vitte haza az isten háta mögötti királyságába valahol keleten. Az apjának, a vén betyárnak már több volt az esze. Jól elverte a fiát, és úgy döntött, kifaggatja Gébicset a kincsről, amit a törpékkel együtt rabolt össze, és amit olyan ügyesen elrejtett. Ott rontotta el, hogy amikor a meztelen lányt kínpadra vonták, az idősebbik fia segédkezett. Hogy, hogy sem, másnapra élő fivér híján az immár árva idősebb fiú uralkodott az emlegetett királyságban, és Gébics vette át a legfőbb kegyencnő szerepét.

– Ami azt jelenti, nem csúnya.

– Ízlés kérdése. Nem maradt túl sokáig kegyenc, csak az első palotaforradalomig, már finoman szólva, mert az a palota inkább hasonlított disznóólra. Hamar kiderült, hogy nem feledkezett meg rólam. Kovirban három orgyilkos merényletet követett el ellenem. Úgy döntöttem, nem kockáztatok, és kivárok Pontarban. Megint megtalált. Akkor Angrenbe menekültem, de ott is rám akadt. Nem tudom, hogy csinálja, jól eltüntetem a nyomaimat. A mutációjával lehet összefüggésben.

– Mi akadályozott meg abban, hogy újra kristályba zárd? A bűntudat?

– Nem. Nem volt nekem olyan. Viszont időközben kiderült, hogy immunissá vált a mágiára.

– Az lehetetlen.

– Lehetséges. Elég, ha megvan a megfelelő eszközöd vagy aurád. Illetve megint csak összefüggésben lehet a mutációval, illetve annak fejlődésével. Angrenből is elszöktem, és itt rejtőztem el a Tengerhajlékban, Blavikenben. Egy évig nyugtom volt, de megint a nyomomra akadt.

– Honnan tudod? Már itt van a városban?

– Itt. Láttam a kristályban – emelte meg a botját a varázsló. – Nincs egyedül, egy bandát vezet, ami jelzi, hogy valami komoly dologra készül. Geralt, már nincs hová menekülnöm, nem ismerek olyan helyet, ahol el tudnék rejtőzködni. Hát igen. Az, hogy épp ebben a pillanatban érkeztél ide, nem lehet véletlen. Ez a végzet!

A vaják felhúzta a szemöldökét.

– Mire gondolsz?

– Azt gondoltam, egyértelmű. Megölöd.

– Nem vagyok bérbakó, Stregobor.

– Egyetértek, nem vagy bakó.

– Pénzért ölök szörnyeket. Szörnyetegeket, akik veszélyt jelentenek az emberre. Rémségeket, akiket az olyanok varázslatai és átkai hívtak életre, mint te. Nem embereket.

– Ő nem ember. Épp hogy egy szörnyeteg, egy mutáns, egy átkozott korcs! Idehoztál egy kikimorát. De Gébics rosszabb a kikimoránál. A kikimora azért öl, mert éhes, Gébics viszont azért, mert öröme telik benne. Öld meg, és én annyit fizetek neked, amennyit csak kívánsz. Persze, a józan ész határain belül.

– Már mondtam, hogy badarságnak tartom ezt a mutációról és Lilith átkáról szóló mesét. A lánynak oka van arra, hogy elszámoljon veled, és én nem fogok közbeavatkozni. Fordulj a bíróhoz, a várőrséghez. Te vagy a város varázslója, véd téged a város törvénye.

– Köpök a törvényre, a bíróra és a segítségére! – fakadt ki Stregobor. – Nincs szükségem védelemre, azt akarom, hogy megöld! Ebbe a toronyba senki sem léphet be, én itt teljes biztonságban vagyok. De mit érdekel engem, nem akarok itt csücsülni életem végéig. Gébics nem adja fel, amíg csak él, tudom. Itt kellene ülnöm ebben a toronyban, és várni a halált?

– Azok a lányok ültek. Tudod mit, mágus? Más, hatalmasabb varázslókra kellett volna hagyni a lányok üldözését, tudnod kellett volna, mi lesz a következménye.

– Geralt, kérlek.

– Nem, Stregobor.

A mágus hallgatott. A mesterséges nap a mesterséges égbolton nem mozdult a látóhatár felé, de a vaják tudta, hogy Blavikenben már alkonyodik. Megéhezett.

– Geralt – mondta Stregobor –, amikor Eltibaldot hallgattuk, sokaknak közülünk voltak kétségei. De úgy döntöttünk, a kisebbik rosszat választjuk. Most arra kérlek, válassz hasonlóképpen.

– A rossz csak rossz, Stregobor – közölte a vaják komolyan, miközben felállt. – Kisebb, nagyobb, közepes, teljesen mindegy, a mértéke csak nézőpont kérdése, a határai homályosak. Nem vagyok én szentéletű remete, nem csak jót cselekedtem az életben. De ha választanom kell az egyik és a másik rossz között, jobb szeretek egyáltalán nem választani. Ideje mennem. Holnap találkozunk.

– Talán – mondta a varázsló. – Ha időben érkezel.

III

Sokan és zajosan mulattak az „Arany Udvarban”, a városka mutatós fogadójában. A vendégek, akár helyiek voltak, akár átutazóban, többnyire a népükhöz vagy szakmájukhoz illő elfoglaltságot kerestek. A komoly kereskedők törpökkel vitatkoztak a termékek áráról és a hitelkamatról. A kevésbé komoly kereskedők a sört és baboskáposztát felszolgáló lányok fenekét csipkedték. A helyi hülyegyerekek adták a jól iformáltat. A szajhák egyszerre igyekeztek tetszeni mindazoknak, akiknek volt pénzük, és elkedvetleníteni azokat, akiknek nem. A kocsisok és halászok úgy ittak, mintha holnaptól betiltanák a komlótermesztést. A hajósok a tenger hullámait, a kapitányok bátorságát és a szirének bájait dicsérő éneket zengtek, a legutóbbiról egész festőien és részletesen.

– Erőltesd meg az emlékezeted, Századosom – szólt a kocsmároshoz Caldemeyn, aki a söntésen áthajolva igyekezett túlharsogni a zsivajt. – Hat fickó meg egy leányzó, feketében, ezüsttel kivert bőrbe öltözve, novigradi módra. Láttam őket a város határában. Nálad szálltak meg vagy a „Tonhalban”?

A kocsmáros összeráncolta kiugró homlokát, miközben egy korsót törölgetett csíkos kötényével.

– Itt, bíró uram – mondta végül. – Azt mondták, a vásárra jöttek, oszt’ mindegyiknél kard van, még a lánynál is. Feketébe vannak beöltözve, ahogy mondjátok.

– Jól van – bólintott a bíró. – Hol vannak most? Itt nem látom őket.

– A kisebbik szobában. Arannyal fizettek.

– Egyedül megyek – mondta Geralt. – Nincs miért mindenki szeme láttára hivatali ügyet csinálni ebből, legalábbis egyelőre. Idehozom a lányt.

– Lehet, hogy így lesz jó. De légy óvatos, nem akarok botrányt.

– Óvatos leszek.

A disznó szavak egyre növekvő számából ítélve a hajósok dala a nagy fináléhoz közeledett. Geralt félrehajtotta a kisebbik terem bejáratát takaró függönyt, ami merev és ragacsos volt a kosztól.

A szobában hat férfi ült az asztal körül. Az, akit várt, nem volt közöttük.

– Mi van? – ripakodott rá az első, aki észrevette; egy kopaszodó férfi, akinek arca eltorzult a bal szemöldökén, orrnyergén és jobb orcáján végigfutó sebhelytől.

– Beszédem von Gébiccsel.

Az asztal mellől két szakasztott egyforma fickó állt fel, egyformán mozdulatlan arccal és bozontos, vállig érő szőke hajjal, egyforma feszes, ezüstdíszektől csillogó fekete bőrruhában. Az ikrek egyforma mozdulattal emelték fel a padról egyforma kardjukat.

– Nyughass, Vyr! Ülj vissza, Nimir – mondta a sebhelyes arcú könyökével az asztalt támasztva. – Mit mondasz, barátom, kivel van beszéded? Ki az a Gébics?

– Jól tudod, kiről beszélek.

– Ki lehet az? – kérdezte az izzadt, keresztbe vetett szíjakkal felövezett, félmeztelen izompacsirta, aki tüskékkel kivert alkarvédőt viselt. – Te ismered, Nohorn?

– Nem ismerem – felelte a sebhelyes.

– Micsoda egy albínó – kacagott fel a Nohorn mellett ülő sovány, fekete hajú férfi. A finom arcvonások, a hatalmas fekete szempár és a hegyes fülek csalhatatlanul elárulták a félvér tündét. – Albínó, egy mutáns, a természet fintora. Hogy ilyeneket beengednek a kocsmába a rendes emberek közé!

– Én már láttam valahol – szólalt meg a zömök, varkocsba font hajú, napbarnított fickó, aki félig lehunyt szemhéja mögül gonosz tekintettel méregette Geraltot.

– Nem fontos, hol láttad, Tavik – intette le Nohorn. – Figyelj rám, barátom! Civril az imént szörnyen megsértett. Nem hívod ki? Olyan unalmas az este.

– Nem – mondta nyugodtan a vaják.

– És engem, ha a képedbe öntöm ezt a hallevest, kihívsz? – röhögött fel a derékig meztelen férfi.

– Nyugalom, Tizenötös – szólt Nohorn. – Azt mondta, nem, hát nem. Egyelőre. Na, barátom, mondd, amit akarsz, aztán kotródj. Kapsz egy esélyt, hogy magad takarodj el. Ha nem használod ki, a személyzet fog eltakarítani.

– Neked nincs mondanivalóm. Gébiccsel van beszédem. Renfrivel.

– Hallottátok, fiúk? – Nohorn végignézett a társain. – Renfrivel van beszéde. És miféle célból, barátom, ha szabadna tudnom?

– Nem szabad.

Nohorn felemelte a fejét, és az ikrekre nézett, akik tettek egy lépést előre. Magasszárú csizmájukon megcsörrent az ezüstcsat.

– Tudom – szólalt meg hirtelen a varkocsos. – Már tudom, hol láttam!

– Mit makogsz. Tavik?

– A bíró háza előtt. Valami sárkányt vitt eladni, olyan krokodillal keresztezett pókfajzatot. Az emberek azt beszélték, hogy vaják.

– Mi az ördög az a vaják? – kérdezte a félmeztelen Tizenötös. – He? Civril?

– Bérvarázsló – felelte a féltünde. – Szemfényvesztő egy marék ezüstért. Mondtam már, a természet fintora. Aki sérti az emberek és az istenek törvényeit. Az ilyeneket meg kellene égetni.

– Mi nem szeretjük a varázslókat – csikorgatta a fogait Tavik, továbbra is Geraltra függesztve félig hunyt tekintetét. – Nekem valamiért úgy tűnik, Civril, több dolgunk akad ebben a porfészekben, mint gondoltuk. Egynél több van itt ezekből, és mindenki tudja, hogy összetartanak.

– Vonzza a hasonló a hasonlót – mosolyodott el gúnyosan a félvér. – Hogy a föld ilyeneket hord a hátán, mint te! Ki fia vagy, csodabogár?

– Több türelmet, ha kérhetem – mondta nyugodtan Geralt. – Az anyád, úgy látom, épp elég sokat járt ki egyedül az erdőre ahhoz, hogy okod legyen elgondolkodni a származásodon.

– Meglehet – felelte a féltünde, aki még mindig mosolygott. – De én legalább ismertem az anyámat. Te mint vaják már nem mondhatod el magadról ugyanezt.

Geralt kissé elsápadt, és összeszorította a száját. Nohorn, akinek mindez nem kerülte el a figyelmét, hangosan felröhögött.

– Na, barátom, ilyen sértést már nem engedhetsz el a füled mellett. Az, amit a hátadon hordasz, kardnak tűnik. Szóval akkor? Mentek Civrillel az udvarra? Olyan unalmas az este.

A vaják nem válaszolt.

– Beszari, gyáva alak – horkant fel Tavik.

– Mit is mondott Civril anyjáról? – folytatta unottan Nohorn, aki összekulcsolt kezével támasztotta az állát. – Valami borzasztó gusztustalanságot, ha jól értettem. Hogy hagyta magát, vagy valami ilyesmi. Hé, Tizenötös, illik azt hallgatni, ha valami csavargó sértegeti a társad anyját? Az anya, az anyja mindenségit, az szent!

Tizenötös készségesen felállt, lecsatolta és az asztalra dobta a kardját. Kidüllesztette a mellét, megigazította ezüstszegekkel tűzdelt alkarvédőjét, kiköpött, aztán előre lépett.

– Ha lett volna bármiféle kétséged – szólalt meg Nohorn –, Tizenötös épp ökölpárbajra hív téged. Mondtam, hogy úgy fognak eltakarítani. Csináljatok helyet!

Tizenötös közeledett, felemelte az öklét. Geralt a kardja markolatára csúsztatta a kezét.

– Vigyázz – mondta. – Még egy lépés, és a padlón keresheted a kezed.

Nohorn és Tavrik felpattant, és a kardjához kapott. Az ikrek hallgattak, de egyforma mozdulattal rántották elő a fegyverüket. Tizenötös hátrált. Csak Civril nem mozdult.

– Mi folyik itt, a mindenségit! Egy pillanatra sem lehet titeket magatokra hagyni?

Geralt megfordult, nagyon lassan, aztán belenézett a tengerszín szemekbe.

A lány szinte egymagas volt vele. Szalmaszín haja egyenetlenül volt vágva, kicsivel a füle alá ért. Ahogy állt, egyik kezével az ajtót támasztotta; testéhez simuló, díszes övvel összefogott bársonyköpenyt viselt. Szoknyája egyenetlen volt, aszimmetrikus – baloldalon a lábszáráig ért, jobb oldalon fedetlenül hagyta erős combját a jávorszarvasbőr csizma magas szára fölött. Bal oldalán kard függött, jobbján tőr, egy nagy rubinnal a markolatvégen.

– Megnémultatok?

– Ez egy vaják – mordult fel Nohorn.

– És akkor mi van?

– Veled akart beszélni.

– És?

– Ez egy varázsló! – harsogta Tizenötös.

– És mi nem szeretjük a varázslókat – mordult Tavik.

– Nyugalom, fiúk – mondta a lány. – Ha velem akar beszélni, az nem bűn. Ti csak mulassatok tovább! Botrányok nélkül. Holnap piacnap. Talán csak nem szeretnétek, hogy a ti szeszélyetek megzavarja a vásárt, ami oly fontos esemény ennek a kedves városkának az életében?

Halk, undok kacagás hasított a hirtelen beálló csöndbe. Civril, aki még mindig vígan terpeszkedett a padon, nevetett.

– Ne csináld. Renfri – préselte ki magából a félvér. – Fontos... esemény!

– Fogd be, Civril! De azonnal.

Civril abbahagyta a nevetést. Azonnal. Geralt nem csodálkozott. Renfri hangjában volt valami nagyon különös. Valami, ami a tűzvész kardélen vöröslő visszfényét, a meggyilkoltak üvöltését, lovak nyerítését és a vér szagát idézte fel benne. A többiek is hasonló dolgokra gondolhattak, mert még Tavik napbarnított képére is kiült a sápadtság.

– Na, fehérhajú – törte meg a csendet Renfri. – Menjünk át a nagyobbik terembe, és csatlakozzunk a bíróhoz, akivel ide érkeztél. Bizonyára ő is szeretne elbeszélgetni velem.

Caldemeyn a söntésnél várakozott, de ahogy meglátta őket, abbahagyta a halk szavú beszélgetést a kocsmárossal, kihúzta magát, és összefonta kezét a mellkasán.

– Ide figyeljen, kisasszony – kezdte keményen; nem vesztegette az időt a szokványos udvariaskodással. – Tudom az itt jelen levő ríviai vajáktól, mi hozta Blavikenbe. Ha jól tudom, haragot táplál a varázslónkkal szemben.

– Talán. És mi van akkor? – kérdezte halkan Renfri, szintúgy nem különösebben udvarias hangnemben.

– Az van, hogy a sérelmekre ott a városi bíróság, meg a kastelláné. Az, aki itt nálunk, a Tengerhajlékban, karddal akarja a sérelmét megbosszulni, közönséges haramiának tartatik. És még az is van, hogy vagy eltakarodik kora reggel Blavikenből a fekete bandájával együtt, vagy mindannyiukat rács mögé dugom óv... Hogy is mondják, Geralt?

– Óvintézkedésképpen.

– Pontosan. Megértette, kislány?

Renfri az övén függő erszénybe nyúlt, és előhúzott egy többszörösen összehajtott pergamendarabot.

– Olvassa ezt el, bíró uram, már ha írástudó. És ne nevezzen még egyszer „Kislánynak”.

Caldemeyn elvette tőle a pergament, hosszan olvasta, aztán egy szó nélkül Geralt kezébe nyomta.

– „Ispánjaimnak, vazallusaimnak és szabad alattvalóimnak” – olvasta hangosan a vaják. – „Hírül adatik mindenkinek, hogy Renfri, a creydeni hercegkisasszony, szolgálatunkban áll és kedves nekünk, ezért dühünket vonja magára, aki az útjába akadályt gördít. Audoen, királya...” Az akadályt máshogy írják. De a pecsét eredetinek tűnik.

– Mert eredeti – szólt Renfri, és kitépte kezéből a pergament. – Audoen állította ki, a ti kegyelmes uratok. Éppen ezért nem ajánlom, hogy az utamba álljatok. Függetlenül attól, hogy is írják, a következménye siralmas lehet a számotokra. Nem fog hát engem, tisztelt bíró uram, rács mögé dugni. És nem is fog „Kislánynak” nevezni. Semmiféle törvényt át nem hágtam. Egyelőre.

– De ha akár csak arasznyira is áthágod – Caldemeyn úgy festett, mint aki szemen akarja köpni –, börtönbe zárlak a pergameneddel együtt. Az összes istenre megesküszöm, kislány. Gyere, Geralt!

– Veled, vaják uram – Renfri megérintette a karját –, még váltanék egy szót.

– Ne késs el vacsoráról – vetette oda a bíró a válla fölött –, különben Libuse megharagszik.

– Nem kések.

Geralt a söntésnek támaszkodott. A nyakában függő farkasfej medállal játszott, és közben a lány kékeszöld szemébe nézett.

– Hallottam rólad – szólalt meg a lány. – Ríviai Geralt vagy, a fehérhajú vaják. Stregobor a barátod?

– Nem.

– Ez leegyszerűsíti a dolgot.

– Nem túlságosan. Nem áll szándékomban ölbe tett kézzel végignézni.

Renfri szeme összeszűkült.

– Stregobor holnap meghal – mondta halkan, félresöpörve az arcába hulló egyenetlen fürtöket. – Az volna a kisebbik rossz, hogyha csak ő halna meg.

– Hogyha, de valójában amíg Stregobor meghal, még néhány másik embernek is el kell pusztulnia. Nem látok más lehetőséget.

– A néhány, vajákom, enyhe kifejezés.

– Ahhoz, hogy engem megijessz, több kell a szavaknál, Gébics.

– Ne szólíts Gébicsnek! Nem szeretem. Az a helyzet, hogy én látok más lehetőséget. Érdemes lenne megbeszélnünk, de mit lehet tenni, Libuse vár. Legalább szép az a Libuse?

– Ez minden, amit el akartál nekem mondani?

– Nem. De most már menj! Libuse vár.

IV

Valaki volt az aprócska padlásszobában. Geralt már azelőtt tudta, hogy közel ért volna az ajtóhoz, felismerte a medalion alig érezhető rezgéséből. Elfújta az olajlámpást, amellyel a lépcsőket világította meg addig. Előhúzta tőrét a csizmaszárából, és a háta mögött az övébe dugta. Lenyomta a kilincset. A szobában sötét honolt. De nem egy vajáknak.

Szándékosan lassan lépte át a küszöböt, sietség nélkül, ráérősen zárta be maga mögött az ajtót. A következő pillanatban erősen elrugaszkodva fejest ugrott, ledöntve az ágyán ülő alakot, akit az ágyneműre taszított, aztán bal kezét a betolakodó álla alá támasztva jobbjával a tőréért nyúlt. Nem rántotta elő. Valami nem volt rendjén.

– Kezdetnek egyáltalán nem rossz – szólalt meg fojtott hangon a lány, aki mozdulatlanul feküdt alatta. – Számoltam ezzel is, de nem gondoltam, hogy ilyen gyorsan az ágyba kerülünk. Vedd le a kezedet a torkomról, ha kérhetem!

– Te vagy az.

– Én vagyok. Figyelj, két lehetőségünk van. Az első: leszállsz rólam, és elbeszélgetünk. A második: ebben a helyzetben maradunk, de akkor legalább a csizmámat lehúznám.

A vaják az első megoldást választotta. A lány felsóhajtott, aztán felállt, és megigazította a haját és a szoknyáját.

– Gyújts gyertyát! – kérte. – Én nem látok a sötétségben, mint te, márpedig szeretem látni, kivel beszélgetek.

Az asztalhoz lépett; magas volt, vékony és kecses. Leeült, maga elé nyújtva hosszú csizmába bújtatott lábát. Úgy látszott, nincsen nála fegyver.

– Van valamid inni?

– Nincs.

– Ez esetben jó, hogy hoztam magammal – nevetett fel a lány, ahogy az asztalra rakta az utazáshoz használt bőrkulacsot és a két bőrpoharat.

– Majdnem éjfél van – szólalt meg hidegen Geralt. – Rátérhetnénk a tárgyra?

– Azonnal. Tessék, igyál! Egészségedre, Geralt.

– Viszont, Gébics.

– Renfrinek hívnak, a mindenségit! – rántotta fel a fejét. – Megengedem, hogy elhagyd a hercegi címet, de ne nevezz többé Gébicsnek!

– Halkabban, felvered az egész házat. Megtudhatom végre, mi célból lopóztál be az ablakomon?

– Milyen nehéz a te felfogásod, vaják. Szeretném, ha Blaviken megmenekülne a vérfürdőtől. Hogy ezt megbeszélhessem veled, úgy kellett futkossak a tetőn, mint a márciusi kocamacska. Értékelhetnéd.

– Értékelem – felelte Geralt. – Csupán csak annyi, hogy nem tudom, mire vezethet ez a beszélgetés. A helyzet világos. Stregobor a varázstornyában ül, és ahhoz, hogy elkaphasd, meg kellene ostromolnod. Ha ezt megteszed, a menleveled sem segíthet. Audoen nem fog megvédeni, ha nyíltan megszeged a törvényt. A bíró, az őrség, egész Blaviken felkel ellened.

– Egész Blaviken nagyon meg fogja bánni, ha felkel ellenem – mosolyodott el Renfri, kivillantva félelmetesen fehér fogsorát. – Szemügyre vetted a fiúkat? Biztosíthatlak, hogy értik a dolgukat. El tudod képzelni, mi történne, ha harcra kerülne sor köztük és azok között a barmok között az őrségben, akik állandóan felbotlanak a saját alabárdjukban?

– És te, Renfri, el tudod képzelni, hogy én csak állok majd, és ölbe tett kézzel végignézem ezt a harcot? Mint láthatod, a bírónál van szállásom. Szükség esetén úgy illik, hogy az ő oldalára álljak.

– Nem kételkedem abban – fordította komolyra a szót Renfri –, hogy az oldalára állsz. Csupán annyi, hogy bizonyára egyedüliként, mert mindenki más a pincékbe fog menekülni. Nincs olyan harcos a világon, aki el tudna bánni hét kardforgatóval. Ez senkinek sem sikerülhet. De fehérhajú, ne ijesztgessük egymást tovább. Megmondtam: a mészárlást és a vérontást meg lehet akadályozni. Pontosabban, két ember van, aki meg tudja akadályozni

– Csupa fül vagyok.

– Az egyik – mondta Renfri – maga Stregobor. Önként elhagyja a varázstornyát, én kiviszem valahova a pusztába, Blaviken pedig újra boldog egykedvűségbe merül, és hamar elfelejti az egész esetet.

– Lehet, hogy Stregobor félkegyelműnek látszik, de ennyire még ő sem az.

– Ki tudja, vajákom, ki tudja. Vannak érvek, amelyeket nem lehet elhárítani, vannak ajánlatok, amelyeket nem lehet visszautasítani. Ezek közé tartozik, példának okáért, a tridami ultimátum. Én tridami ultimátumot intézek a varázslóhoz.

– Miben áll ez az ultimátum?

– Az az én kis titkom.

– Ám legyen! De kétlem, hogy hatásos lenne. Stregobor fogai vacognak, ha csak rólad beszél. Ahhoz, hogy egy ultimátum rávegye arra, hogy önként adja magát a csinos kis kezedre, igazán jónak kellene lennie. Térjünk is talán rá a másik emberre, aki megakadályozhatja a mészárlást Blavikenben. Megpróbálom kitalálni, ki lehet az.

– Érdeklődéssel várom az éleslátásod eredményét, vajákom.

– Te vagy az, Renfri. Egyedül te. Megmutatod a valódi hercegi, mit beszélek, királyi nagylelkűséget, és hagyod a bosszút a fenébe. Eltaláltam?

Renfri hátrahajtotta a fejét, majd harsányan felnevetett, de még időben a szája elé kapta a kezét. Aztán elkomolyodott, és a vajákra szegezte csillogó tekintetét.

– Geralt – szólalt meg –, hercegkisasszony voltam, noha Creydenben. Mindenem megvolt, amiről csak álmodhattam, még kérnem se kellett. Minden kívánságomra szolgák futottak, voltak szoknyáim, cipőcskéim. Batisztalsóm. Ékszereim és csecsebecséim, fakó lovam, aranyhalaim a medencében. Babáim és hozzájuk ház, ami nagyobb volt a te itteni szobádnál. És ez így volt egészen addig a napig, míg Stregobor és az a ribanc Aridea meg nem parancsolták a vadásznak, hogy vigyen az erdőbe, vágja el a torkomat, és vigye el nekik a szívem és a májam. Gyönyörű, nem igaz?

– Nem, inkább visszataszító. Örülök, hogy annak idején elbántál azzal a vadásszal, Renfri.

– Egy szart bántam el vele. Megkönyörült rajtam, és elengedett, de előbb még megerőszakolt az a szukafattya, aztán ellopta a fülbevalóimat és az arany fejékemet.

Geralt egyenesen a lány szemébe nézett, közben a medáljával játszott. A lány nem nézett félre.

– És ezzel vége lett a hercegkisasszonynak – folytatta. – A szoknya elszakadt, a batiszt örökre elvesztette fehérségét. Utána jött a mocsok, az éhezés, a bűz, a botok és rúgások. Amikor odaadtam magam akármelyik tahónak egy tál levesért, vagy hogy tető legyen a fejem fölött. Tudod, milyen volt a hajam? Mint a selyem, jó rőffel a fenekem alá ért. Amikor tetves lettem, egész a bőrig levágták, birkanyíráshoz való ollóval. Sosem nőtt vissza rendesen.

Egy pillanatra elhallgatott, félresöpörte a homlokába hulló egyenetlen pihéket.

– Loptam, hogy ne pusztuljak éhen – kezdte újra. – Öltem, hogy ne öljenek meg engem. Vizelettől bűzös tömlöcökben ültem, és nem tudtam, hogy másnap felakasztanak, vagy csak megkorbácsolnak és elkergetnek. És eközben mindvégig a nyomomban volt a mostohám és a te varázslód, gyilkosokat uszítottak rám, megpróbáltak megmérgezni. Átkokat szórtak. Mutassak nagylelkűséget? Bocsássak meg, mint egy király? Én királyhoz illően letépem a fejét, de lehet, hogy előbb a két lábát is, meglátjuk.

– Aridea és Stregobor megpróbáltak megmérgezni?

– Persze. Egy nadragulyakivonattal fűszerezett almával. Egy bizonyos törpe mentett meg. Hánytatót adott, amitől azt hittem, kifordulok magamból, mint a harisnya. De túléltem.

– Egyike volt annak a hét törpének?

Renfri, aki épp töltött, megmerevedett, kezében a pohár fölé tartott kulaccsal.

– Hohó! – mondta. – Sokat tudsz rólam. És aztán? Van valami bajod a törpékkel? Vagy a többi emberszerzettel? Tulajdonképpen azt kell mondanom, jobban bántak velem a legtöbb embernél. De ez téged nem kell, hogy érdekeljen. Ahogy mondtam, Stregobor és Aridea hajtottak, mint a vadat, amíg csak tehették. Később aztán már nem tehették, mert magam váltam vadásszá. Aridea a saját ágyában lehelte ki a lelkét, és szerencséje volt, hogy nem értem oda előbb, mert valami különlegeset tartogattam neki. Ahogyan most a varázslónak is. Geralt, szerinted megérdemli a halált? Válaszolj!

– Nem vagyok bíró. Vaják vagyok.

– Persze. Ahogy mondtam, két ember tudja megakadályozni a vérontást Blavikenben. A másik te vagy. Téged beenged a tornyába a varázsló, és akkor megölheted.

– Renfri – mondta nyugodtan Geralt. – Tán útban a szobám felé véletlenül a fejedre estél a tetőről?

– Vaják vagy, vagy sem, a mindenségit? Azt mondják, megöltél egy kikimorát, aztán idehoztad egy csacsin beáraztatni. Stregobor rosszabb a kikimoránál, mert az egy oktalan barom, aki azért öl, mert az istenek ilyennek teremtették. Stregobor egy vérszomjas őrült, egy szörnyeteg! Hozd el nekem egy csacsin, és nem fogom sajnálni az aranyat.

– Nem vagyok bérbakó, Gébics.

– Nem vagy az – hagyta rá, és elmosolyodott. Nekihajolt a szék támlájának, és a lábait keresztben az asztalra tette, közben a legkisebb erőfeszítést sem téve, hogy elfedje combját a ruhájával. – Vaják vagy, az emberiség védelmezője, akiket megóvsz a Rossztól. És ebben az esetben a Rossz a vas és a tűz, ami összecsap, ha egymással szembe kerülünk. Nem tűnik úgy neked, hogy a kisebbik rosszat kínálom, a legjobb megoldást? Még annak a szukafattya Stregobornak is! Lehetsz hozzá kegyes, amikor megölöd, egyetlen döféssel, váratlanul. Meghal, anélkül, hogy tudná, hogy haldoklik. Én ezt nem ígérhetem neki. Épp ellenkezőleg.

Geralt hallgatott. Renfri kezeit magasra emelve kinyújtózott.

– Megértem, hogy habozol – mondta a lány. – De azonnal tudnom kell, mi a válaszod.

– Tudod, miért akart megölni téged Stregobor és a hercegné akkor Creydenben és később?

Renfri hirtelen kihúzta magát, és levette a lábát az asztalról.

– Ez elég egyértelmű! – fakadt ki. – Meg akartak szabadulni Fredefalk elsőszülött lányától, mert én voltam a trónörökös. Aridea gyerekei rangon aluli frigyből származtak, és nem volt joguk ahhoz, hogy...

– Renfri, nem erre gondoltam.

A lány lehajtotta a fejét, de csak egy pillanatra. Felcsillant a szeme.

– Na jó, rendben. Állítólag elátkoztak. Romlott voltam már az anyám méhében. Szerintük én...

– Fejezd be.

– Szörnyeteg vagyok.

– És az vagy?

Egy röpke pillanatig védtelennek és megtörtnek látszott. És nagyon szomorúnak.

– Nem tudom, Geralt – suttogta, aztán újra megkeményedtek a vonásai. – Mert a mindenségit, mégis honnan kellene tudnom? Ha megsebzem az ujjam, vérzek. És vérzek minden hónapban is. Ha túl sokat zabálok, a hasam fáj, ha berúgok, akkor a fejem. Ha vidám vagyok, énekelek, ha szomorú, átkozódok. Ha valakit gyűlölök, megölöm, és ha... Á, a mindenségit, elég ebből! A válaszod, vaják.

– A válaszom úgy hangzik: „Nem”.

– Emlékszel, mit mondtam? – kérdezte a lány percnyi hallgatás után. – Vannak ajánlatok, amiket nem lehet visszautasítani, mert a következményei iszonyatosak. Komolyan figyelmeztetlek, az enyém is ezek közé tartozik. Jól gondold meg.

– Jól meggondoltam. És vegyél engem komolyan, mert én is komolyan figyelmeztetlek téged.

Renfri egy ideig hallgatott, a gyöngysorral játszott, ami háromszor tekeredett körbe formás nyakán, és ami csintalanul csúszott a köpönyeg kivágásában feltűnő két bájos domborulat közé.

– Geralt – szólalt meg. – Megkért téged Stregobor, hogy végezz velem?

– Igen. Úgy gondolta, ez volna a kisebbik rossz.

– Vehetem úgy, hogy őt is ugyanúgy elutasítottad, ahogy engem?

– Veheted.

– Miért?

– Mert nem hiszek a kisebbik rosszban.

Renfri könnyedén elmosolyodott, majd grimasz futott át az ajkán, ami igazán csúfnak tűnt a gyertya fényében.

– Nem hiszel, azt mondod. Tudod, igazad van, de csak részben. Csak a Rossz létezik és a Nagyobb Rossz, és mindkettejük mögött, az árnyékban ott lapul az Igazán Hatalmas Rossz. Az Igazán Hatalmas Rossz, Geralt, olyan, amit el sem tudsz képzelni, pedig azt hinnéd, hogy téged már semmi sem lephet meg. És tudod, Geralt, néha úgy van az, hogy az Igazán Hatalmas Rossz torkon ragad, és azt mondja: „Válassz, testvér, vagy én, vagy amaz, a cseppet kisebb”.

– Megtudhatnám, mire célzol?

– Semmire. Csak becsíptem, és filozofálok, keresem a nagy igazságokat. És épp találtam egyet: a kisebbik rossz létezik, de nem választhatjuk meg magunk. Csak az Igazán Hatalmas Rossz kényszeríthet minket erre a választásra. Akár akarjuk, akár nem.

– Úgy tűnik, ehhez én túl keveset ittam – mosolyodott el fanyarul a vaják. – És az éjfél, mit éjfél, időközben elmúlt. Térjünk a lényegre! Nem ölöd meg Stregobort Blavikenben, nem engedem. Nem engedem, hogy itt harc és mészárlás legyen. Másodszor is felajánlom: mondj le a bosszúról. Tégy le a meggyilkolásáról. Így bebizonyítod neki, és nem csak neki, hogy nem vagy embertelen, vérszomjas szörnyeteg, mutáns és korcs. Bebizonyítod neki, hogy tévedett. Hogy hatalmas sérelmet jelentett neked a tévedése.

Renfri egy pillanatig a vaják medálját figyelte, ahogy az ujja között forgatott láncon keringett.

– És ha azt mondom neked, vajákom, hogy nem tudok megbocsátani és lemondani a bosszúról, akkor az azt jelenti, hogy beismerem előtte, és nem csak előtte, az igazát, így van? Bebizonyítom vele, hogy mégiscsak szörnyeteg vagyok, egy embertelen démon, akit elátkoztak az istenek? Figyelj rám, vaják! Bujdosásom elején magához vett egy szabad paraszt. Megtetszettem neki. De mivel nekem ő egyáltalán nem tetszett, épp ellenkezőleg, minden alkalommal, amikor a magáévá akart tenni, úgy elvert, hogy reggel alig tudtam kimászni az ágyból. De egy alkalommal felkeltem, mikor még sötét volt, és elmetszettem a paraszt torkát. Kaszával. Akkor még nem volt olyan gyakorlatom, mint manapság, és a kés túl kicsinek tűnt. És tudod, Geralt, amikor hallgattam, ahogy a paraszt hörög és fuldoklik, amikor néztem, ahogy a lábával rúgkapál, úgy éreztem, hogy a botja és az ökle nyomai már egyáltalán nem fájnak, és hogy jó nekem, olyan jó, hogy... Amikor elmentem, jókedvűen fütyörésztem, egészséges voltam, vidám és boldog. És később minden egyes alkalommal így történt. Ha máshogy lenne, ki vesztegetné az idejét a bosszúval?

– Renfri – szólalt meg Geralt. – Függetlenül attól, igazad van-e és hogy miért, innen nem fogsz fütyörészve továbbállni, és nem lesz neked olyan jó, hogy. Amikor elmész, nem leszel vidám és boldog, de amikor elmész, élni fogsz. Holnap kora reggel, ahogy a bíró megparancsolta. Már mondtam neked, de most megismétlem: nem ölöd meg Stregobort Blavikenben.

Renfri szeme csillogott a gyertyafényben, csillogtak a gyöngyök is a köpönyeg kivágásában és csillogott a farkasfejes medalion, amely körbeforgott az ezüstláncon.

– Sajnállak – mondta hirtelen a lány lassan, a villogó ezüstkorongra szegezve tekintetét. – Azt mondod, a kisebbik rossz nem létezik. Ott állsz a téren, a véráztatta macskakövön, egyedül, annyira magányosan, és mindez azért, mert képtelen voltál választani. Képtelen voltál, de megtetted. Sosem fogod megtudni, sosem leszel biztos, sosem, hallod... És a fizetséged kő, csupa rossz szó. Sajnállak.

– És te? – kérdezte a vaják halkan, szinte suttogva.

– Én sem vagyok képes választani.

– Mi vagy te?

– Az vagyok, aki vagyok.

– Merre jársz?

– Én... fázom...

– Renfri! – Geralt a tenyerébe szorította a medált.

Felrántotta a fejét, mintha csak álomból ébredne, néhányat pislogott meglepetten. Egy egészen röpke pillanatig rémültnek látszott.

– Győztél – mondta hirtelen kemény hangon. – Győztél, vajákom. Holnap hajnalban elhagyom Blavikent, és sosem térek vissza ebbe a mocskos kis városba. Soha. Tölts, ha maradt még valami a flaskában.

Amint az asztalra tette a poharát, visszatért ajkára a szokásos gúnyos, huncut kis mosolya.

– Geralt?

– Igen.

– Ez az átkozott tető meredek. Jobb szeretnék világosban távozni. A sötétben még elesek, és összetöröm magam. Hercegkisasszony vagyok, érzékeny a testem, megérzem a borsószemet a szalmazsák alatt. Persze, világos, csak ha nincs rendesen kitömve szalmával. Mit felelsz?

– Renfri... – Geralt akarata ellenére elmosolyodott. – Illendő ilyet mondania egy hercegkisasszonynak?

– Te meg, a mindenségit, mit is tudhatnál a hercegkisasszonyokról? Én voltam hercegkisasszony, és tudom, hogy az egészben az a legjobb, hogy azt csinálhatod, amit csak akarsz. Egyenesen a szemedbe kell mondanom, mit akarok, vagy magad is kitalálod?

Geralt, aki még mindig mosolygott, nem felelt.

– Abba bele sem akarok gondolni, hogy esetleg nem tetszem neked – vágott savanyú képet a lány. – Inkább felteszem, hogy félsz, te is arra a sorsra jutsz, mint az a szabad paraszt. Eh, fehérhajú. Nincsen nálam semmi éles. Különben meg nézd meg magad.

A férfi térdére fektette lábait.

– Húzd le a csizmámat! A csizmaszár a legjobb hely, ha egy kést akarsz elrejteni.

Mezítláb felállt, és megrángatta a köpönyeg csatját.

– Itt sem rejtegetek semmit. Sem pedig itt, mint látod. Oltsd el azt az átkozott gyertyát.

Kint a sötétben egy macska visongott.

– Renfri?

– Mi az?

– Ez batiszt?

– Még szép, hogy az, a mindenségit! Hercegkisasszony vagyok vagy nem?

V

– Apu – fújta Marilka unos-untalan. – Mikor megyünk a vásárba? A vásárba, apu!

– Csend legyen. Marilka – dörmögte Caldemeyn, miközben egy kenyérdarabbal fényesre törölte a tányérját. – Szóval mit mondasz, Geralt? Eltakarodnak a városból?

– Igen.

– Nofene, nem gondoltam, hogy ilyen simán fog menni. Azzal a pergamennel, amit Audeon pecsételt le, a markukban tartottak. Jó képet vágtam hozzá, de igazándiból semmit sem tehettem volna velük.

– Még akkor sem, ha nyíltan megszegik a törvényt? Ha erőszakoskodni meg verekedni kezdenek?

– Akkor sem. Tudod, Geralt, Audeon nagyon ingerlékeny király, akármiért a vérpadra küldhet. Nekem feleségem van, kislányom, jó nekem az állásomban, nem kell aggódnom, lesz-e mit holnap a tejbe aprítani. Egyszóval jól alakult, hogy elmennek. De hogy is történt pontosan?

– Apu, a vásárba akarok menni!

– Libuse! Vidd innen Marilkát! Hát igen, Geralt, nem gondoltam volna. Kifaggattam Századost, a kocsmárost az Arany Udvarban erről a novigradi bandáról. Nem semmi egy társaság. Párat fel is ismertek.

– Hm?

– A sebhelyes pofájú Nohorn, régebben Abergard testőre volt, az úgynevezett angreni szabadcsapatból. Hallottál a szabadcsapatról? Persze, ki nem hallott! Az a bika, akit Tizenötösnek hívnak, szintén. De ha nem is, kétlem, hogy a nevét arról a tizenöt jócselekedetről kapta, amit életében véghezvitt. A feketés féltünde, Civril, haramia és bérgyilkos. Állítólag volt valami köze ahhoz a vérfürdőhöz Tridamban.

– Hol?

– Tridamban. Nem hallottad? Sokat beszéltek róla három... Igen, három éve, mert Marilka kétéves, ha volt. A tridami báró valami haramiákat tartott tömlöcben. A barátaik, köztük valószínűleg ez a keverék Civril is, megszálltak a folyón egy kompot tele zarándokokkal, mert Nis ünnepekor történt. Azt követelték a bárótól, hogy engedje el a társaikat. A báró, érthető módon, elutasította, erre elkezdték gyilkolni a zarándokokat, sorban, egyiket a másik után. Mire a báró engedett, és elengedte amazokat a tömlöcéből, több mint tizet hajítottak az árba. A bárót meg később száműzetéssel, de még bitóval is fenyegették, mert volt, aki rossz néven vette, hogy csak akkor engedett, mire ennyit megöltek, mások meg azért lázadoztak, mert nagyon nagy rosszat tett ezzel, mert ez pre... precedens lett, vagy mi, és hogy, katapulttal ki kellett volna lőni őket a zarándokokkal együtt, vagy hajókkal támadást intézni, de tapodtat sem engedni. A báró a bíróságon azt állította, a kisebbik rosszat választotta, mert a hajón bő negyedszázad volt, asszonyok, gyerekek.

– A tridami ultimátum – suttogta a vaják. – Renfri...

– Mi az?

– Caldemeyn, a vásár!

– Mi van?

– Nem érted, Caldemeyn? Becsapott engem. Nem mennek el. Arra kényszerítik Stregobort, hogy elhagyja a tornyot, ahogy a tridami bárót kényszerítették. Vagy engem kényszerítenek arra, hogy... Nem érted? Elkezdik legyilkolni az embereket a vásáron. A főteretek ezekkel a falakkal tökéletes csapda!

– Az istenekre, Geralt! Ülj vissza! Hová mész, Geralt?

Marilka, akit megijesztett a kiabálás, a konyha sarkába bújva pityergett.

– Megmondtam neked! – kiabálta Libuse, a vajákra mutatva. – Megmondtam! Csak rosszat hoz!

– Csendet, asszony! Geralt! Ülj vissza!

– Meg kell őket állítani. Azonnal, mielőtt az emberek a főtérre mennének. Hívd az őrséget! Amikor kijönnek a fogadóból, azonnal kapjátok el őket!

– Geralt, légy észnél. Így nem lehet, hozzájuk sem nyúlhatunk, ha semmit sem vétettek. Védekezni kezdenek, vér fog folyni. Ezek értik a dolgukat, felkoncolják az emberimet! Ha eljut Audoenhez, a fejemmel fizetek. Jól van, hívom az őrséget, kimegyek a piacra, szemmel tartom őket...

– Az nem ér semmit, Caldemeyn. Ha egyszer a tömeg már beért a térre, nem tudod megakadályozni a pánikot és a mészárlást. Most azonnal ártalmatlanná kell tenni őket, amíg üres a főtér.

– Ez így törvénytelen. Nem engedhetem meg! Azzal a féltündével és Tridammal... lehet, hogy csak pletyka. Lehet, hogy tévedsz, és akkor mi van? Audoen szíjat hasít a hátamból.

– A kisebbik rosszat kell választanunk!

– Geralt! Megtiltom! Mint bíró, megtiltom! Hagyd itt a kardodat! Állj!

Marilka a kezével takarta el az arcát, ahogy bőgött.

VI

Civril a tenyerével takarta el a szemét, ahogy a fák mögül felkelő napba pillantott. A főtér kezdett megtelni élettel, szekerek és kézikocsik zötyögtek, az első kofák már kezdték áruval feltölteni az asztalaikat. Koppantak a kalapácsok, kakas kukorékolt, hangosan vijjogtak a sirályok.

– Szép napnak ígérkezik – mondta ábrándosan Tizenötös. Civril sandán rápillantott, de semmit sem szólt.

– Hogy állnak a lovak, Tavik? – kérdezte Nohorn, aki épp a kesztyűjét húzta.

– Kész vannak, felnyergelve. Civril, még mindig túl kevesen vannak a téren.

– Lesznek többen is.

– Jó lenne enni valamit.

– Később.

– Úgy van. Később lesz rá időd. És kedved.

– Nézzétek – szólalt meg hirtelen Tizenötös.

A vaják a főutca felől érkezett, végigsétált a kofák asztalai között, és épp feléjük tartott.

– Aha – mondta Civril. – Renfrinek igaza volt. Add ide a számszeríjat, Nohorn!

Lehajolt, és lábával a kengyelre taposva megfeszítette a húrt. Gondosan a vájatba igazította a nyílvesszőt. A vaják közeledett. Civril felemelte a számszeríjat.

– Egy lépést se tovább, vaják!

Geralt megtorpant. Nagyjából negyven lépés választotta el a csapattól.

– Hol van Renfri?

A félvér szép arcára torz kifejezés ült.

– A torony alatt, épp egy bizonyos ajánlatot tesz a varázslónak. Tudta, hogy el fogsz jönni. Megkért, hogy két dolgot adjak át neked.

– Mondd.

– Az első egy üzenet, így hangzik: „Vagyok, ami vagyok. Válassz hát! Vagy én, vagy a másik, a kisebbik.” Állítólag tudnod kell, miről van szó.

A vaják bólintott, aztán felemelte a kezét, és megragadta a jobb válla fölé nyúló kard markolatát. A penge megcsillant, ahogy egy ívet írt le a feje felett. Lassú léptekkel a csoport felé indult.

Civril ocsmányan, ellenségesen felnevetett.

– Szóval így állunk. Renfri ezt is előre látta, vaják. Így hát rögvest megkapod a második dolgot, amit megkért, hogy adjak át neked. Egyenesen a szemed közé.

A vaják közeledett. A féltünde arcához emelte a számszeríjat. Nagy csend támadt.

Csattant a húr. A vaják meglendítette kardját, és hosszan felzendült a fával ütköző fém hangja, a nyíl bukfencezve az égbe repült, szárazan egy tetőbe csapódott, majd belezúgott az ereszcsatornába. A vaják közeledett.

– Kivédte! – nyögött fel Tizenötös. – Röptében kivédte...

– Alakzatba – parancsolta Civril. Felszisszentek a hüvelyükből kirántott kardok, a csapat kardot emelve, vállvetve összekapaszkodott.

A vaják megszaporázta lépteit, járása, mely meglepően rugalmas és könnyű maradt, futásra váltott – nem egyenesen előre, a pengéktől tüskés csoport felé, hanem oldalvást, egyre szűkülő körbe zárva őket.

Tavik nem bírta tovább, és megkurtítva a kettejük közötti távolságot elébe rohant a találkozásnak. Az ikrek utána ugrottak.

– Ne szakadjunk szét! – kiáltott rá Civril a fejét forgatva, közben elvesztette a vajákot a szeme elől. Amikor látta, hogy a csapat teljesen széthullik, és a többiek őrült iramban forgolódnak az árusok asztalai között, elkáromkodta magát, majd maga is félreugrott.

Tavik volt az első. Egy pillanattal előbb még a vajákot hajszolta, de hirtelen észrevette, hogy az balról elszökken mellette az ellenkező irányba rohanva. Hiába próbált megállni a lépteit aprózva, a vaják elsuhant mellette, mielőtt még a kardját felemelhette volna. Tavik erős ütést érzett valamivel a csípője felett. Megpördült, és észrevette, hogy zuhan. Már térdepelt, amikor csodálkozva a csípőjére pillantott, aztán üvölteni kezdett.

Az ikrek, akik egyszerre támadtak az őket megrohamozó elmosódott, fekete alakra, összeütköztek, és egymásba akadt a válluk, amitől egy pillanatra eltévesztették a ritmust. Elég volt ennyi. Vyr, akinek Geralt kardja teljes szélességében felvágta a mellkasát, összegörnyedt. Leeresztett fejjel tett még néhány lépést, mielőtt nekivágódott egy zöldséges standnak. Nimirnek a halántékát érte; megpördült, majd a vizesárokba zuhant nehezen, magatehetetlenül.

A piactér felbolydult a menekülő kofáktól, sorra koppantak a felforgatott asztalok, por és sikolyok szálltak. Tavik még egyszer megpróbált remegő kezére támaszkodva felkelni, de visszazuhant.

– Balról, Tizenötös! – ordította Nohorn, aki félkörben rohanva próbálta hátulról útját állni a vajáknak.

Tizenötös gyorsan felé fordult. De nem elég gyorsan. Kapott egyet a gyomrába, de állva maradt, és csapásra készült, amikor kapott még egyet, ezúttal a nyakára, közvetlenül a füle tövére. Megmerevedett testtel tett még négy imbolygó lépést előre, hogy aztán egy halakkal teli targoncára zuhanjon. A kocsi megindult, és Tizenötös a pikkelyektől ezüstös utcakőre csúszott.

Civril és Nohorn két oldalról egyszerre támadtak a vajákra, a féltünde egy magasról indított határozott csapással, Nohorn térdepelve egy alacsony, lapos vágással. Geralt mindkét csapást elhárította, a két fémes csattanás összeolvadt. Civril félreugorva megbotlott, de talpon maradt egy stand faállványzatába kapaszkodva. Nohorn előrevetette magát, hogy függőlegesen tartott kardjával elhárítsa az ütést. A csapást kivédte ugyan, de az annyira erős volt, hogy hátralökte, és térdre kényszerítette. Lendületet vett, és védekező állásba helyezkedett, de túl lassan. Szerzett egy vágást az arcára, épp szimmetrikusan a régi sebével.

Civril vállával elrugaszkodott a standtól, átugrotta a földre zuhanó Nohornt, és félfordulatból, mindkét kezével lecsapott. Amikor nem talált, azonmód félreugrott. Nem érezte a csapást, a lába csak akkor csuklott össze alatta, amikor ösztönösen védekezve a cselt követően újra támadásba próbált lendülni. Kardja kihullott könyöke felett átvágott kezéből. Térdre zuhant, a fejét rázta, megpróbált felállni, de képtelen volt. Térdére eresztette a fejét, és így érte a vég a vörös tócsában, a szétdobált káposztafejek, perecek és halak között.

Ekkor lépett a piactérre Renfri.

Lassan, lágy, macskás léptekkel haladt, miközben a kocsikat és a kofák asztalait kerülgette. A mellékutcákban és a házak falaihoz bújva méhrajként zümmögő tömeg elhallgatott. Geralt mozdulatlanul állt, kardját leeresztett kezében tartotta. A lány egyre közeledett, aztán tízlépésnyi távolságra megállt. Geralt látta, hogy a köntöse alatt a csípőjét alig takaró, rövid páncélinget visel.

– Választottál – szólalt meg a lány. – Biztos vagy abban, hogy helyesen?

– Itt nem lesz második Tridam – szólalt meg Geralt nagy nehezen.

– Nem lett volna. Stregobor kinevetett. Azt mondta, lemészárolhatom egész Blavikent, és hozzácsaphatok még néhány falucskát is a környékről, de ő akkor sem jön ki a tornyából. És senkit, téged is beleértve, nem enged be oda. Mit nézel úgy? Igen, becsaptalak. Egész életemben csaltam, ha szükség volt rá, miért tettem volna veled kivételt?

– Menj el innen, Renfri.

Felnevetett.

– Nem, Geralt. – A lány gyors és ügyes mozdulattal előrántotta a kardját.

– Renfri!

– Nem, Geralt. Te már választottál. Most rajtam a sor.

Egyetlen határozott mozdulattal letépte a szoknyát a derekáról, és a levegőben megforgatva bal karjára hurkolta a szövetet. Geralt hátrább lépett, felemelte a kezét és a Jelre görbített ujjait. Renfri röviden és rekedt hangon újból felnevetett.

– Ezzel semmire nem mész, fehérhajú! Rajtam ez nem fog. Csak a kard.

– Renfri – ismételte a férfi. – Menj el! Ha keresztezzük a pengéinket, én... én már nem leszek... képes...

– Tudom – válaszolt a lány. – De én... Én sem tehetek másképp. Egyszerűen nem tehetem. Vagyunk, akik vagyunk. Te meg én.

Könnyű, ringó léptekkel indult meg a vaják felé. Egyenesen oldalra nyújtott jobb kezében ott csillogott a kardja, baljával a földön húzta szoknyáját. Geralt két lépést hátrált.

A lány ugrott, közben meglendítette bal kezét, mire a szoknyája a levegőbe repült, nyomában a takarásból egy takarékos, rövid vágással felragyogott a kard. Geralt félreugrott, a szövet még csak nem is érte, Renfri pengéje félrecsúszott rézsútos csapásától. A férfi ösztönösen visszavágott pengéje közepével, rövid körvágással kapcsolva össze a két kardot, így próbálva kilökni a lány kezéből fegyverét. Hiba volt. Renfri félrelökte a pengét, aztán térdét meghajlítva csípője lendületével azonnal Geralt arcára célzott. A férfi alig tudta a ruha felé hulló szövete elől félreugorva a támadást kivédeni. Piruettbe kezdett, így kerülve el a villámgyors döfésekkel villanó pengét, majd újra félreugrott. A lány egyenesen a férfi szemébe dobva a szövetet nekirontott, laposan és közelről, félfordulatból csapva le rá. A vaják kitért a csapás elől, és megfordulva egész közel került a lányhoz. De az ismerte ezt a fogást, a férfival együtt fordult, majd olyan közelről, hogy az még a leheletét is érezze, végigszántotta pengéjével a mellkasát. A fájdalom rátört Geraltra, de nem zavarta meg mozdulatai ritmusát. Újra megfordult, ezúttal az ellenkező irányba, félreütötte a halántéka felé süvítő pengét, és gyors csellel támadott. Renfri félreugrott, felülről készült lecsapni a férfira. Geralt ugrás közben letérdelve villámgyorsan ejtett rajta vágást, alulról, a kard hegyével, átszúrva a lány fedetlenül hagyott combját és lágyékát.

Renfri nem kiáltott. Ahogy a térdére, majd az oldalára zuhant, elengedte a kardot, és mindkét kezét átdöfött combjára szorította. Ujjai közül lüktetve, világos sugárban folyt a vére a díszes övre, a jávorbőr csizmákra és a mocskos utcakőre. A mellékutcákba szorított tömeg kiáltozva hullámzott.

Geralt helyre csúsztatta kardját.

– Ne menj... – jajdult fel az összegörnyedt lány.

A férfi nem felelt.

– Én... fázom...

A férfi nem felelt. Renfri újra felnyögött, és még jobban összegömbölyödött. A vére fürge kis patakokkal töltötte fel a kövezet réseit.

– Geralt... Ölelj át...

A férfi nem felelt.

A lány elfordította a fejét, és arcával az utcaköveken mozdulatlanná dermedt. Élettelen ujjai közül kicsúszott az a roppant vékony pengéjű tőr, amelyet eddig a testével elrejtett.

Egy örökkévalóságnak tűnő pillanattal később a vaják meghallotta Stregobor utcakövekhez verődő botjának hangját. Felemelte a fejét. A varázsló a holttesteket kerülgetve, gyors léptekkel közeledett.

– Micsoda vágóhíd! – lihegte a mágus. – Láttam, Geralt, mindent láttam a kristályban...

Közelebb lépett, és lehajolt. Földet söprő fekete köpönyegében, botjára támaszkodva öregnek tűnt, nagyon öregnek.

– El sem tudom hinni – rázta a fejét. – Gébics, egészen halottan.

Geralt nem felelt.

– Na, Geralt – egyenesedett fel a varázsló. – Eredj, hozz szekeret! A toronyba visszük. Fel kell boncolni.

A vajákra nézett, aztán a választ meg sem várva a test fölé hajolt.

Valaki, akit a vaják nem ismert, a kardja markolatához kapott, és nagy hirtelen előrántotta.

– Ha csak hozzáérsz, varázsló – mondta valaki, akit a vaják nem ismert. – Ha csak hozzáérsz, a fejed az utcakőre hull.

– Mi az, Geralt, elment az eszed? Megsebesültél, sokkot kaptál! A boncolás az egyetlen módja, hogy bebizonyosodjon...

– Ne merj hozzányúlni!

Stregobor, látva a rá emelt kardot, félreugrott, és hadonászni kezdett a botjával.

– Jól van! – kiáltotta. – Ahogy akarod! De sosem fogod megtudni! Sosem nyersz bizonyosságot! Soha, hallottad, vaják?

– Takarodj!

– Ahogy akarod. – A mágus megfordult és botjával az utca kövére csapott. – Visszamegyek Kovirba, egyetlen nappal sem maradok tovább ebben a porfészekben. Gyere velem, ne maradj itt! Ezek az emberek nem tudnak semmit, csak azt látták, ahogy gyilkolsz. És te ocsmányul gyilkolsz, Geralt. Na, jössz?

Geralt nem felelt, még csak rá sem nézett. Hüvelyébe csúsztatta kardját. Stregobor vállat vont, és fürge léptekkel távozott, ütemesen kopogva a botjával.

A tömegből egy kő repült felé, az utcakövön csattant. Aztán egy második követte, ami alig Geralt válla fölött szállt el. A vaják felegyenesedett, felemelte mindkét kezét, és gyors mozdulatokat tett. A tömeg háborgott, egyre sűrűbben hullottak a kövek, de a Jel félretaszította őket – mind eltévesztették céljukat, amit a láthatatlan hengerpáncél védett.

– Elég! – kiáltotta Caldemeyn. – Véget vetni ennek, szukafattyak!

A tömeg zúgott, akár a parton megtörő hullámok, de nem repült több kő. A vaják mozdulatlanul állt.

A bíró közelebb lépett hozzá.

– Hát ennyi volna – szólt, ahogy karját szélesre tárva a terecskén szanaszét fekvő mozdulatlan testekre mutatott – az egész? Így fest a kisebbik rossz, amit választottál? Elintézted mindazt, amit okvetlenül szükségesnek tartottál?

– Igen – válaszolt Geralt kicsit később, erőt véve magán.

– Komoly a sebed?

– Nem.

– Ez esetben takarodj innen.

– Igenis – mondta a vaják. Egy percig még állt, kerülve a bíró tekintetét. Aztán lassan, nagyon lassan megfordult.

– Geralt.

A vaják visszanézett.

– Soha ne gyere vissza – mondta Caldemeyn. – Soha.

A belső hang IV

– Beszélnünk kell, Iola.

Szükségem van erre a beszélgetésre. Azt mondják, hallgatni arany. Lehet. Nem tudom, érhet-e annyit. Mindenesetre megvan az ára. Meg kell fizetnünk érte.

Neked könnyebb, igen, ne ellenkezz! Hiszen te a saját választásodból hallgatsz, te a hallgatásoddal az istennődnek mutatsz be áldozatot. Nem hiszek Melitelében, nem hiszek más istenek létezésében sem, de becsülöm a választásodat, az áldozatodat, megbecsülöm és tisztelem azt, amiben hiszel. Mert a te hited és odaadásod, az ár, amit a hallgatásoddal megfizetsz, jobb, értékesebb lénnyé tesz téged. Legalábbis ilyenné tehetnek. Az én hitellenségem viszont semmire sem képes. Nincs ereje.

Azt kérded, miben hiszek akkor én?

Hiszek a kardban.

Ahogy látod, kettőt hordok magammal. Minden vajáknak két kardja van. Vannak, akik rosszindulatúan azt mondják, az ezüst a szörnyek, a vas az emberek ellen van. De ez természetesen nem igaz. Vannak szörnyszülöttek, akikkel szemben csak az ezüstpenge ér valamit, de vannak olyanok is, akikre a vas halálos. Nem, Iola, nem akármilyen vas, hanem csakis az, amelyik meteoritból való. Azt kérded, mi a meteorit? Hullócsillag. Biztos nem is egyszer láttál hullócsillagot, rövid, fénylő sávot az esti égen. Amikor láttad, bizonyára kívántál is valamit, talán újabb ok volt számodra, hogy higgy az istenekben. Számomra a meteorit csak egy fémdarab, ami zuhanás közben a földbe fúródik. Fém, amiből kardot készíthetnek.

Nyugodtan, persze, hogy nyugodtan megfoghatod a kardomat. Látod, milyen könnyű? Még te is erőlködés nélkül fel tudod emelni. Ne! Ne fogd meg a pengét, megsérted magad. Élesebb a borotvánál. Ilyennek kell lennie.

Ó igen, gyakran gyakorlok. Minden szabad percemben. Nem szabad kijönnöm a gyakorlatból. Ide, a szentély parkjának legtávolabbi sarkába is azért jöttem, hogy megmozgassam a tagjaimat, hogy kirázzam az izmaimból ezt az utálatos, szörnyű zsibbadtságot, amibe süppedtem, ezt a bennem keringő zimankót. És te itt is rám találtál. Mulatságos, napokon keresztül én próbáltalak megtalálni téged. Mindenütt téged kerestelek. Azt akartam...

Szükségem van erre a beszélgetésre, Iola. Üljünk le, beszélgessünk egy kicsit.

Hiszen te egyáltalán nem ismersz engem, Iola.

A nevem Geralt. Geralt Rí... Nem. Csak Geralt. Sehonnai Geralt. Vaják vagyok.

Az otthonom Kaer Morhen, a Vajákok Fészke. Onnan származom. Az egy... egy erőd volt. Nem sok maradt belőle.

Kaer Morhen... Ott hozták létre az olyanokat, mint én. De már nem teszik, már senki sem lakik Kaer Morhenben. Senki, csak Vesemir. Azt kérded, kicsoda Vesemir? Az apám. Miért nézel rám ilyen csodálkozva? Mi ebben a furcsa? Mindenkinek van valamiféle apja. Az enyém Vesemir. És ha nem az igazi apám, mi van abban? Az igazit nem ismertem, ahogyan az anyámat sem. Azt sem tudom, élnek-e. És alapjában véve nem is különösebben érdekel.

Igen, Kaer Morhen... Ott estem át a szokott mutációkon. A Füvek Próbáján, aztán az összes többin, amin szokás. Hormonokon, gyógyfüveken, a vírussal való megfertőzésen. Aztán újra. És újra. Míg meg nem lett az eredménye. Valószínűleg bámulatosan jól viseltem az Átváltozást, nagyon rövid ideig betegeskedtem. Úgyhogy úgy ítélték, szokatlanul ellenálló kis szaros vagyok, és kiválasztottak, hogy további, lényegesen összetettebb... kísérletekben vegyek részt. Azok már rosszabbak voltak. Sokkal rosszabbak. De, mint látod, túléltem. Egyedül én azok közül, akiket a kísérletekhez kiválasztottak. Azóta fehér a hajam. Minden pigment eltűnt. Hogy is mondják... mellékhatás. Csekélység. Nem igazán zavar.

Aztán mindenféle dolgokra tanítottak. Elég hosszú ideig. Míg végül eljött az a nap, amikor elhagytam Kaer Morhent, és útra keltem. Addigra már megvolt a medálom, igen, ez az. A Farkas Iskolájának a jele. És megvolt a két kardom is: az ezüst és a vas. A kardokon kívül magammal vittem még a meggyőződést, a lelkesedést, az eltökéltséget és... a hitet. A hitet abban, hogy szükséges és hasznos vagyok. Mert úgy tudtam, Iola, hogy a világ tele van szörnyetegekkel és bestiákkal, és az én feladatom megvédeni azokat, akiket ezek a rémek fenyegetnek. Amikor Kaer Morhenből elindultam, arról álmodoztam, milyen lesz a találkozás az első szörnyemmel, és alig vártam a pillanatot, amikor szemtől szemben állok majd vele. Végül eljött.

Az első szörnyetegem, Iola, kopasz volt, és rendkívül ocsmány, szuvas fogai voltak. Az országúton találtam rá, ahol a szörnyeteg a barátaival, valami hadseregből kiszakadt martalócokkal szövetkezve feltartóztatta egy paraszt szekerét, és leráncigált róla egy lányt; talán tizenhárom éves lehetett, de talán annyi sem. A barátai lefogták az apát, a kopasz meg letépte a lányról a ruhát, és azt üvöltötte: eljött az ideje, hogy megtudja, milyen egy igazi férfi. Odavágtattam, leugrottam a nyeregből, és azt mondtam a kopasznak, hogy az ő életében is eljött ennek az ideje. Akkor és ott őrületesen szellemesnek tűnt. A kopasz elengedte a fruskát, és nekem ugrott a baltájával. Nagyon lassú volt, de erős. Kétszer is le kellett sújtanom, csak akkor esett össze. Nem voltak kifejezetten tiszta vágások, de nagyon is, hogy is mondjam, látványosak, olyannyira, hogy a kopasz barátocskái elmenekültek, látván, mire képes egy vajákkard emberrel szemben...

Ugye nem untatlak, Iola?

Szükségem van erre a beszélgetésre. Igazán szükségem van rá.

Hol is hagytam abba? Aha, az első nemes cselekedetemnél. Tudod, Iola, Kaer Morhenben a fejembe verték, hogy ne keveredjek ilyesmibe, hogy messzire kerüljem el; hogy ne játsszam a kóbor lovagot, és ne vegyem el a törvény őreinek a kenyerét. Nem azért indultam útnak, hogy előadjam magam, hanem hogy pénzért cserébe elvégezzem a rám bízott feladatokat. Én meg, mint valami hülye, belekeveredtem, mikor még ötvenmérföldnyire sem jártam a hegy lábától. És tudod, miért csináltam? Mert azt akartam, hogy a hála könnyeiben úszó szemű lány kezet csókoljon nekem, a megmentőjének, míg az apja térden állva mond köszönetet. Eközben a lány apja elszaladt a martalócokkal együtt, a fruska meg, akire a kopasz vérének a nagyobbik része jutott, hányni kezdett, és hisztériás rohamot kapott, aztán mikor közelebb léptem, félelmében elájult. Azóta nagyon ritkán avatkoztam bele hasonló dolgokba.

Tettem a dolgom. Hamar megtanultam, hogyan is kell. A falvakban a kecskeutakra hajtottam, városok és várak palánkkerítései tövében húztam meg magam. És vártam. Ha leköptek, szidalmaztak és kövekkel hajigáltak, továbbálltam. Ha ellenben eljött hozzám valaki, és munkát kínált, elvégeztem.

Jártam a városokat és az erődöket, keresztutakon kerestem a cölöpre vert felhívásokat. A hírre vártam: „Sürgősen keresek vajákot”. Aztán meg általában valami szentély következett, egy tömlöc, nekropolisz vagy romok, esetleg erdei szoros vagy barlang a hegyekben, tele csontokkal és bűzlő dögökkel. És valami, ami csak azért élt, hogy gyilkolhasson. Éhségből vagy élvezetből, azért, mert valaki beteg vágya ezt diktálta, vagy más okból. Mantikór, sárkánykígyó, ködlény, ácsa, vízipoloska, rémsáska, lesi, vámpír, ghoul, graveir, vérfarkas, óriásskorpió, striga, éhín, kikimora vagy vippra. És jött a tánc a sötétségben és a kardcsapások. És a félelemmel vegyes undor annak a szemében, aki később átnyújtotta ezért a fizetséget.

Hibáztam-e? Hát persze. Volt úgy.

De tartottam magam az elveimhez. Nem, nem a törvényhez. Időnként szokásom a törvény mögé bújni. Az emberek szeretik. Azokat, akiknek van törvénye, és ahhoz tartják magukat, tisztelet és nagyrabecsülés övezi.

Nincs semmiféle törvény. Sosem írták meg a vajákok törvényeit. Én kitaláltam egyet magamnak. Csak úgy. És tartottam magam hozzá. Mindig...

Nem mindig.

Mert volt úgy, amikor úgy tűnt, nincs helye a kételynek. Amikor azt kellett volna mondanom magamnak: „Mit érdekel engem, nem az én gondom, én vaják vagyok.” Amikor a belső hangra kellett volna hallgatnom. Az ösztöneimre, ha már arra nem, amit a tapasztalat diktál, vagy a közönséges, a lehető legközönségesebb félelem.

A belső hangra kellett volna hallgatnom akkor, amikor...

De nem hallgattam.

Azt gondoltam, a kisebbik rosszat választom. A kisebbik rosszat, választottam. A kisebbik rosszat! Ríviai Geralt vagyok. Akit másképp Blaviken Mészárosaként ismernek.

Ne. Iola! Ne érj a kezemhez! Az érintés felszabadíthatja benned... Megláthatnád...

De én nem akarom, hogy lássad. Nem akarom tudni. Ismerem a végzetemet, mely örvényként sodor magával. A végzetem? Mindig a nyomomban jár, de én sosem tekintek hátra.

Hurok? Igen, úgy tűnik, Nenneke érzi. Hogy mi kísértett akkor, Cintrában? Hogyan vállalhattam olyan ostoba kockázatot?

Nem, nem, és utoljára: nem. Sosem nézek hátra. És sosem térek vissza Cintrába, úgy fogom kerülni Cintrát, mint a pestis fészkét. Sosem térek vissza oda.

Hm, ha jól számolok, annak a gyermeknek májusban kellett születnie, valamikor Belleteyn ünnepe tájékán. Ha ez valóban így történt, a körülmények érdekes összjátékával volna dolgunk. Mert Yennefer is Belleteyn idején született...

Most már induljunk, Iola. Alkonyra jár.

Köszönöm, hogy beszélgettél velem.

Köszönöm, Iola.

Nem, semmi bajom. Jól vagyok.

Egészen jól.

Pénz kérdése

I

A vaják torkához kés szorult.

Szappanos vízbe merülve hevert, fejét a fateknő csúszós peremének támasztotta. A szájában érezte a szappan kesernyés ízét. A kés, ami tompa volt, mint a hétszentség, és fájdalmasan kaparta az ádámcsutkáját, csikorogva csúszott egyre az álla felé.

A borbély, mint a művész, aki tudatában van, hogy keze nyomán épp mestermű születik, puszta modorosságból még egyszer végigszántott a férfi arcán, aztán megtörölgette egy megnedvesített lenvászon kendővel, amit talán angyalgyökér párlatába áztatott.

Geralt felegyenesedett, és hagyta, hogy a szolga végiglocsolja egy dézsa vízzel. Utána megrázkódott, és kilépett a teknőből, nedves talpával jelölve meg a téglapadlót.

– Törölköző, uram. – A szolga érdeklődéssel pillantott a medáljára.

– Köszönöm.

– És itt az öltözet – szólt Haxo. – Ing, alsónemű, nadrág s zeke. Amott a cipők.

– Mindenre gondolt, kastellán uram. De nem mehettem volna a saját csizmámban?

– Nem. Sört?

– Szíves örömest.

Lassan öltözködött. Az idegen, durva tapintású, kényelmetlen ruha érintése felpuhult bőrén elrontotta a jó kedvét, ami a meleg vízben fekve ráragadt.

– Kastellán?

– Hallgatom, Geralt.

– Nem tudja, mi végre ez az egész? Hogy miért van itt rám szükség?

– Az nem tartozik rám – felelte Haxo a szolgákra bandzsítva. – Az én dolgom az, hogy felöltöztessem...

– Talán inkább, hogy beöltöztessen.

– ...hogy felöltöztessem, és elvezessem a lakomához, a királynőhöz. Vegye fél a zekét, Geralt! És rejtse el alá a vajákmedaliont!

– Itt volt a tőröm.

– De már nincs ott. Biztos helyen van, ahogyan mindkét kardja és minden cókmókja. Oda, ahová indul, fegyvertelenül járnak.

A vaják megvonta a vállát, majd megigazította magán a szűk, bíborszín zekét.

– Ez meg mi? – kérdezte a ruha mellét díszítő hímzésre mutatva.

– Hát persze – szólt Haxo. – Majdnem elfelejtettem. A lakoma idejére a neve a tekintetes Négytülki Ravix. Mint díszvendég a királynő jobbjára üljön, ez a felség kívánsága. Ez pedig itt a zekén a címere. Aranymezőben cammogó fekete medve, rajta leány kék köntösben, haja leengedve, kezét magasra emeli. Ezt meg kell jegyeznie, lehetséges, hogy valamelyik vendég a heraldika bolondja, gyakran megesik.

– Világos, megjegyzem – felelte komolyan Geralt. – És Négytülk merre fekszik?

– Kellőképpen távol. Készen volnánk? Indulhatunk?

– Indulhatunk. Csak azt mondja meg még, Haxo uram, mi végre a lakoma?

– Pavetta királykisasszony tölti be a tizenötöt, a hagyományok szerint felsorakoznak hát a kezéért versengők. Calanthe királyné szeretné egy skellingeihez adni. Fontos a számunkra a szigetlakókkal kötendő szövetség.

– Miért éppen velük?

– Azokat, akikkel szövetségben állnak, nem támadják meg olyan gyakran, mint a többieket.

– Lényeges szempont.

– De nem az egyetlen. Cintra földjén, Geralt uram, a hagyomány nem engedi, hogy nő kormányozzon. Roegner királyunkat jó ideje elvitte a dögvész, a királyné pedig nem kíván férjet másodjára. A mi Calanthénk bölcs és igazságos, de a király az mégis csak király. Az ül a trónra, aki a királylányt elveszi. Jó volna, ha mutogatni való legény akadna. És az olyat a szigeteken kell keresni. Kemény nép az. Induljunk hát!

Az apró, üres udvart körbevevő kerengő felénél járhattak, amikor Geralt megállt és körbenézett.

– Kastellán uram – szólalt meg halkan. – Magunk vagyunk. Mondja meg nekem, minek a királynénak vaják? Valamit csak kell tudnia. Kinek, ha nem magának?

– Arra, amire mindenki másnak – mordult fel Haxo. – Cintra éppen olyan, mint minden egyes másik ország, éppen olyan. Vannak itt vérfarkasok és baziliszkuszok, még mantikór is akad, ha jól keresik. Alkalmasint még a vaják is jól jöhet.

– Ne kerteljen, kastellán uram. Azt kérdem, minek a királynénak vaják a lakomára, ráadásul olyan, akit kieresztett hajú kék medvének öltöztetnek.

Haxo is körbepillantott, még át is hajolt a kerengő oszlopokon nyugvó korlátján.

– Valami szörnyű dolog történik itt, Geralt uram – mormogta. – A várban, úgy értem. Valami kísért.

– Micsoda?

– Hát minek kéne kísértenie? Kísértet. Azt mondják, alacsony, púpos és tüskés, mint a sündisznó. Éjszakánként a várat járja, a láncait zörgeti. Nyögdécsel és jajgat a termekben.

– Maga látta talán?

– Nem – köpött ki Haxo. – És nem is akarom látni.

– Ön össze-vissza fecseg, kastellán uram – fintorodott el a vaják. – Ennek így semmi értelme. Kézfogót megyünk ünnepelni. Mit kéne nekem ott csinálnom? Vigyázni arra, hogy az asztal alól elő ne ugorjon a púpos, és el ne kezdjen nyögdécselni? Fegyver nélkül? Bohócnak öltözve? Ejj, Haxo uram!

– Azt gondol, amit csak akar – vágott mogorva arcot a kastellán. – Úgy parancsolták, hogy semmit ne mondjak. Kérte, hát elmondtam. Ön meg erre, hogy fecsegek. Rendkívül udvarias.

– Bocsásson meg, nem akartam megsérteni, kastellán uram. Csupán csodálkoztam...

– Hát akkor szűnjön meg csodálkozni! – Haxo, még mindig mérgesen, félrefordította a fejét. – Nem dolga a csodálkozás. És őszintén ajánlom, vaják uram, hogy ha a királyné azt parancsolná, hogy vetkőzzön pucérra, fesse be az ülepét kékre, és akaszkodjon fel lábbal a kapualjba, mint valami kandeláber, hát tegyen úgy csodálkozás és késlekedés nélkül! Ellenkező esetben még jócskán érhetik kellemetlenségek. Megértette?

– Megértettem. Induljunk, Haxo uram. Akármi is legyen, megéheztem ettől a fürdőtől.

II

Nem számítva az elcsépelt és szertartásos köszöntést, amelyben „Négytülk urának” nevezte, Calanthe királyné egyetlen szót sem váltott a vajákkal. A lakoma még nem vette kezdetét, sorra érkeztek a vendégek, akiket dörgő hangon jelentett be a herold.

A hatalmas négyszögletes asztal mellett több mint negyven férfi elfért volna. Az asztalfőt a magas támlájú trónszékben ülő Calanthe foglalta el. Jobb keze felől Geralt ült, balján lantjával kezében az ősz hajú bárd, akit Drogodarnak hívtak. Az asztalfőn, a királyné balján üresen maradt két szék.

Geralt jobbján az asztal hosszabb oldalán Haxo kastellán és egy megjegyezhetetlen nevű vajda foglalt helyet. Mellettük ültek a vendégek az attrei hercegségből – a komor és hallgatag lovag, Rainfarn. és az oltalma alatt álló pufók arcú, tizenkét éves Windhalm herceg, aki egyike volt a királylány kezére pályázóknak. Mellettük színes, tarka lovagok ültek Cintrából, és a környékbeli vazallusok.

– A tiggi Eylembert báró! – hirdette ki a herold.

– Kotkodá! – kacsintott Calanthe, ahogy oldalba bökte Drogodart. – Jó móka lesz.

A sovány, bajszos és pompás öltözéket viselő lovag mélyen meghajolt, de élettel teli, vidám szeme és a szájára tévedő aprócska mosoly ellent mondtak alázatosságának.

– Üdvözlégy, Kotkodá uram – mondta ünnepélyesen a királyné. A gúnyneve minden kétséget kizáróan jobban hozzánőtt a báróhoz a valódinál. – Örömmel fogadom jöttödet.

– És én örömmel fogadtam a meghívást – tudatta Kotkodá, és felsóhajtott. – Mit lehet tenni, szemügyre veszem a királylányt ha megengeded, királyném. Nehéz az élet egymagamban, úrnő.

– Nahát, Kotkodá uram – mosolyodott el lágyan Calanthe, miközben egy hajfürtöt ujjára csavart, – Hisz házas, ahogy azt mindannyian nagyon jól tudjuk.

– Ehhh – legyintett a báró. – Magad is tudod, úrnőm, milyen kis gyenge és érzékeny az én feleségem, és most dúl a környékünkön a himlő. Felteszem az övem és a kardom egy régi bocskor ellenében, hogy jövő ilyenkorra már a gyász is lejár.

– Szegény Kotkodá, de micsoda szerencsés flótás is egyszerre! – mosolyodott el Calanthe még kedvesebben. – A feleséged tényleg gyengécske. Azt hallottam, hogy amikor a legutóbbi aratáskor meglepett, ahogy egy szajhával hemperegtél a szénakazalban, majd’ egy mérföldet kergetett téged vasvillával, de nem ért utol. Többet kéne etetned és dédelgetned, vigyáznod kellene, hogy éjjel ne fázzon a háta. És egy év múlva, meglásd, jobban lesz!

Kotkodá elszomorodott, ha nem is túl meggyőzően.

– Értem én a célzást. De a lakomára azért maradhatok?

– Örömmel venném, báróm.

– A skelligei követség! – kiáltott a herold, aki mostanra alaposan berekedt.

A négy szigetlakó derekas, dübörgő léptekkel vonult be, mind fókaprémmel szegett, fényes bőrzekét viseltek, és kockás gyapjúszalagokkal voltak felövezve. Egy sötét bőrű, sasorrú, inas katona vezette őket, mellette vörös üstökű, vállas legény lépdelt. Mindannyian meghajoltak a királyné előtt.

– Hatalmas megtiszteltetés – zengte a kissé elpirult Calanthe –, hogy ismét váramban üdvözülhetek egy olyan kiváló vitézt, mint amilyen a skelligei Eist Tuirseach. Ha nem tudnánk mindannyian, hogy a házasságot megveted, örömmel töltene el annak reménye, hogy talán Pavettámért versengeni érkeztél ide. Talán mégis untat a magány, uram?

– Nem is ritkán, szépséges Calanthe – válaszolta a napbarnította szigetlakó, és csillogó szemmel a királynéra pillantott. – Talán kissé veszélyes életet élek ahhoz, hogy tartós viszonyra gondolhassak. Ha nem így volna... Pavetta fiatal lányka még, bimbó, mely ki sem nyílt, ámde...

– Ámde mi, lovagom?

– Nem esik messze az alma a fájától – mosolyodott el Eist Tuirseach kivillantva fehér fogsorát. – Elég csak rád nézni, királyném, hogy tudjuk, miféle szépséggel bír majd a királylány, ha eléri azt a kort, amelybe a nőnek be kell lépnie, ha boldoggá akar tenni egy harcost. Addig azonban a fiataloknak kell a kezéért harcba szállnia. Mint amilyen Bran királyunk unokaöccse, a mellettem álló Crach an Craite, aki épp e célból érkezett ide.

Crach lehajtotta vörös üstökét, és fél térdre ereszkedett a királyné előtt.

– Kit hoztál még, Eist?

A bozontos szakállú, zömök, szívós férfi és a másik langaléta dudával a hátán Crach an Craite mellé térdelt.

– Ez itt Erszényes, a hős druida, aki, ahogyan jómagam is, Bran király barátja és tanácsosa. Ő pedig a mi híres skaldunk, Draig Bon-Dhu. És vár még harminc skelligei hajós odakint az udvaron, akik remélik, hogy még ha csak az ablakban is, de megpillanthatják a szépséges cintrai Calanthét.

– Foglaljatok helyet, nemes vendégek! Te, Tuirseach uram, ülj ide!

Eist elfoglalta a szabadon maradt helyet az asztal keskenyebbik végén, így csak egyetlen üres szék és Drogodar választotta el a királynétól. A többi szigetlakó együtt ült le a balján, Vissegerd udvarnagy és a strepti nagyúr három fia között, akiket Léprigónak, Kágyilónak és Derzsidombnak hívtak.

– Nagyjából ez minden – hajolt a királyné az udvarnagyhoz. – Kezdhetjük, Vissegerd.

Az udvarnagy tapsolt. Tálakat és korsókat cipelő szolgák hosszú sora indult útjára az asztal körül, a lakoma résztvevői pedig elégedetten felmordulva köszöntötték őket.

Calanthe szinte nem evett, kedvtelenül piszkálgatta ezüstvillájával a feltálalt fogásokat. Drogodar, aki csak bekapott valamit sietősen, tovább nyűtte a lantját. A többi vendég azonban valódi pusztítást vitt végbe a sült malacok, szárnyasok, halak és kagylók között, amiben leginkább a rőt Crach an Craite járt az élen. Az attrei Rainfarn szigorúan dorgálta az ifjú Windhalm herceget, egyszer még a kezére is rácsapott, mert az almaboros korsóért próbált nyúlni. Kotkodá, ha csak egy pillanatra abbahagyta a csontok szopogatását, azzal örvendeztette meg asztaltársait, hogy a mocsári teknős füttyét utánozta. Egyre vidámabb lett a hangulat. Felhangzottak az első, de mindegyre ügyetlenebb pohárköszöntők.

Calanthe megigazította hamuszürke, göndör fürtjein nyugvó vékony aranykoronáját, majd finoman Geralt felé fordult, aki épp azzal volt elfoglalva, hogy széttörtje egy hatalmas vörös langusztarák páncélját.

– No, vajákom – szólt. – Most már épp elég nagy a hangzavar körülöttünk, hogy titokban válthassunk néhány szót. Kezdjük a formaságokkal. Örvendek, hogy megismerhettelek!

– Az öröm kölcsönös, királyné.

– A formaságok után jöjjön a lényeg. Munkát ajánlok neked.

– Magam is kitaláltam. Ritkán hívnak meg puszta rokonszenvből lakomákra.

– Mit lehet tenni, minden bizonnyal nem vagy izgalmas asztaltárs. Akad még valami, amit már kitaláltál?

– Akad éppen.

– És mi lenne az?

– Elmondom, amint elárulod, miféle feladatot tartogatsz nekem, királyné.

– Geralt – felelte Calanthe, miközben ujjaival smaragd nyakékét piszkálta, melynek a legkisebb köve is akkora volt, mint egy cserebogár. – Mit gondolsz, miféle feladatot tartogathatok egy vaják számára? Mégis mit? Hogy ásson kutat? Hogy tapassza be a tetőn a lyukakat? Szőjön gobelint, ami bemutatja az összes pozitúrát, amit Vridank király és a szép Cerro kipróbáltak a nászéjszakájukon? Magad tudod talán a legjobban, miben is áll a hivatásod.

– Így van, tudom. És most már elmondhatom, mit találtam még ki, királyné.

– Kíváncsian várom.

– Úgy találtam, hogy mint sokan mások, összetéveszted a hivatásomat egy egészen másik szakmával.

– Oh! – úgy tűnt, a fesztelenül Drogodar kesergő lantja felé hajoló Calanthe eltűnődött, gondolatban már nem a teremben járt. – És mégis, Geralt, kik azok a többiek, akik oly számosak, és akikkel voltál szíves összehasonlítani tudatlanságomban? És miféle szakmával keverik össze azok a balgák a hivatásadat?

– Királyné – szólt Geralt nyugodt hangon –, útban Cintra felé találkoztam parasztokkal, kalmárokkal, házaló törpökkel, üstkészítőkkel és favágókkal. Beszéltek nekem az éhínről, aminek valahol a környező erdőkben van a rejtekhelye, egy kis házacska három karmos csirkelábon. Említették a rémsáskát, ami a hegyekben fészkel. Az acsákat és az óriás százlábúkat. Biztosan akad itt mantikór is, ha jó helyen keresik. Sok is a feladat, amit egy vaják elvégezhetne, anélkül, hogy idegen tollakkal és címerekkel ékeskedne.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Királyné, nem kétlem, hogy a szövetség Skelligével, amely a lányod frigye által köttetik meg, fontos Cintrának. Lehetséges, hogy a cselszövők, akik ezt meg akarják akadályozni, rászolgálnak a leckére, és oly módon, hogy abba az uralkodó ne keveredjen bele. Minden bizonnyal az volna a legjobb, ha ezt a leckét egy teljesen ismeretlen négytülki nemestől kapnák, aki aztán rögvest eltűnik a színről. És akkor válaszolok a kérdésedre. Összekevered a hivatásomat a bérgyilkosok szakmájával. Azok, akik oly számosak, mindazok, akiknek hatalmuk van. Nem első alkalommal hívnak olyan udvarba, ahol az uralkodó problémáinak megoldásához szükség van a gyors kardcsapásokra. De én sosem öltem pénzért embert, függetlenül attól, hogy jó vagy rossz ügyért. És sosem fogom ezt tenni.

Ahogy fogyott a sör, a hangulat az asztalnál egyre magasabbra hágott. A vörös Crach an Craite lelkes közönséget talált a Thwyth-melléki csatáról szóló beszámolójához. Egy szószba mártott csont segítségével rajzolta fel az asztalra a térképet, amin aztán hangosan ordítva bemutatta a taktikai lépéseket. Kotkodá gúnyneve találó voltát bizonyítandó hirtelen kotkodácsolni kezdett, akár a lehető legvalódibb kotlós, a vendégek körében általános jókedvet, a szolgák között ellenben riadalmat keltve, mert meg voltak róla győződve, hogy egy madár, kijátszva éberségüket, valahogy bejutott az udvarról a terembe.

– Úgy tűnik, a sors egy túlságosan is elmés vajákkal büntet. – Calanthe elmosolyodott, de hunyorgó szemében harag csillogott. – Egy vajákkal, aki a tisztelet vagy akár csak a kötelező udvariaskodás árnyéka nélkül leleplezi az intrikáimat és elvetemült, gyilkos terveimet. De nem homályosította el véletlenül a szépségem és az elbűvölő személyiségem okozta káprázat a józan ítélőképességedet? Soha többé ne tégy ilyet, Geralt! Ne szólj így azokhoz, akiknek hatalma van. Akad köztük nem is egy, aki nem felejtené el a szavaidat, és találkoztál királyokkal, tudod, hogy megvannak a maguk módszerei. A tőr. A méreg. A tömlöc. A tüzes fogók. Sok száz, sok ezer módszerhez nyúlhatnak azok a királyok, akik meg szokták bosszulni a büszkeségükön esett sérelmet. El sem hinnéd, Geralt, mennyire könnyű megsérteni, némelyik uralkodó büszkeségét. Kevés közöttük, aki nyugodtan tűri az olyan szavakat, mint a „Nem”, a „Nem fogom” vagy a „Soha”. De mit is beszélek, az ilyet elég beszéd közben félbeszakítani, vagy oda nem illő megjegyzést tenni, és máris garantált a kerékbetörés.

A királyné összekulcsolta fehér, keskeny kezeit, és némi hatásszünetet keltve könnyedén hozzájuk érintette az ajkát. Geralt nem szólt közbe, és nem tett semmiféle megjegyzést.

– A királyok – folytatta Calanthe – két csoportra osztják az embereket. Az egyiknek parancsolnak, a masikat megvásárolják. Vagyis annak a régi, elcsépelt igazságnak hódolnak, mely szerint mindenkit meg lehet vásárolni. Mindenkit. Csupán pénz kérdése. Egyetértesz ezzel? Ah, minek is kérdem. Elvégre vaják lennél, elvégzed a munkádat, és felveszed a fizetséget, veled kapcsolatban a „megvásárolni” szó elveszti megvetett felhangját. Ugyanígy a pénz kérdése a te esetedben magától értetődő, a feladat nehézségétől, a megvalósítás színvonalától, a mesterségbeli tudástól függ. És a hírnevedtől, Geralt. A vásárokon a koldusok a ríviai fehérhajú vaják tetteiről énekelnek. Ha csak a fele igaz volna, azt kell mondanom, hogy a szolgálataid ára nem lehet alacsony. Olyan egyszerű és hétköznapi dologra kérni fel téged, amilyenek az udvari intrikák és a gyilkosság, pénzpocsékolás volna. Elvégezhetik az ilyesmit más, olcsóbb kezek is.

– BRÁÁÁK! Khááá-brááák! – üvöltött fel hirtelen Kotkodá, zajos sikert érve el a sorra következő állat utánzásával. Geralt nem tudta, milyen állat lehetett, de soha nem szeretett volna találkozni vele. Amikor megérezte magán a királyné nyugodt, méregzöld tekintetét, félrefordult. Drogodar lehorgasztotta a fejét, arcát nem is lehetett látni a kezére és hangszerére hulló ősz haj függönyétől, úgy játszott tovább halkan a lanton.

– Ugyan már, Geralt – mondta Calanthe, miközben egy kézmozdulattal megtiltotta a szolgának, hogy megtöltse a serlegét. – Én beszélek, te meg hallgatsz. Lakomán vagyunk, Mindannyian jól szeretnénk szórakozni. Szórakoztass! Kezdenek hiányozni a találó megjegyzéseid és az éles eszű kommentárok. Elkelne egyébként egy-két bók is, kifejezhetnéd hódolatod vagy biztosíthatnál az engedelmességedről. A sorrendről magad határozhatsz.

– Mit mondhatnék, királyné – szólt a vaják –, kétségkívül kevéssé érdekes asztaltárs vagyok. Nem győzök csodálkozni, hogy épp engem tüntettél ki a megtiszteltetéssel, hogy elfoglalhattam ezt a helyet. Hiszen ültethettek volna ide valaki sokkalta megfelelőbbet is. Bárkit, akit csak kívánhatsz. Elég lett volna valakire ráparancsolni vagy valakit megvásárolni. Hiszen csak pénz kérdése.

– Mondd csak, mondd! – Calanthe hátrahajtotta a fejét, lehunyta a szemét, ajkára látszólag kedves mosoly vándorolt.

– Ezért aztán megtiszteltetés és öröm a számomra, hogy a cintrai Calanthe királyné mellett ülhetek, kinek szépségét csak a bölcsessége múlja felül. Hasonlóképpen nagy megtiszteltetés számomra, hogy a királyné kegyeskedett hallani felőlem, és annak alapján, ami a fülébe jutott, nem szeretne engem hétköznapi dolgokra felkérni. Tavaly télen Hrobarik herceg, aki nem volt ily kegyes, megpróbált engem felbérelni, hogy keressem meg azt a szépséges leányzót, aki elmenekült a bálból, miután elege lett az ordenáré udvarlásból. Még a cipőjét is elvesztette. Nehéz volt elmagyaráznom neki, hogy ehhez udvari vadász kell, nem pedig vaják.

A királyné rejtélyes mosollyal hallgatta.

– Más uralkodók pedig, akik bölcsességükben alulmaradnak veled szemben, Calanthe asszony, nem átallottak nekem hétköznapi feladatokat ajánlani. Általában a leghétköznapibb módon el kellett volna vennem a mostohafiúk, mostohaapjuk, mostohaanyjuk, nagybátyjuk vagy a nagynénjük életét, felsorolni is nehéz. Azt gondolták, csak pénz kérdése.

A királyné mosolya bármit jelenthetett.

– Megismétlem hát – biccentett könnyedén Geralt –, hogy alig férek a bőrömbe a büszkeségtől, amiért melletted ülhetek asszonyom. Márpedig a büszkeségnek rendkívül nagy a jelentősége nekünk, vajákoknak. Nem is hinnéd, királyné, hogy mekkora. Egy munkát ajánló nagyúr egyszer megsértette egy vaják büszkeségét, mert nem számolt sem a becsülettel, sem a vajákok törvényével. Mi több, nem vette tudomásul az udvarias elutasítást sem, megpróbálta visszatartani a vajákot attól, hogy a kastélyát elhagyja. Mindenki, aki később megemlékezett az esetről, egyetértett abban, hogy nem ez volt a nagyúr legjobb ötlete.

– Geralt – szólalt meg pillanatnyi hallgatás után Calanthe. – Tévedtél. Nagyon is érdekes asztaltárs vagy.

Kotkodá lesöpörte a sörhabot a bajszáról és kabátja elejéről, aztán hátravetette a fejét, és éles hangon felvonyított, remekül utánozva a nőstényfarkas üvöltését párzás idején. A kutyák az udvaron és szerte a környéken vonyítva válaszoltak.

Az egyik strepti fivér, alkalmasint Derzsidomb, sörbe mártotta az ujját, és széles vonalat rajzolt a Crach an Craite által felvázolt alakulat köré.

– Vétkes hozzá nem értés! – kiabálta. – Nem szabadott volna így tenni! Ide, a szárnyra kellett volna vezényelni a lovasságot, és oldalról lecsapni!

– Ha! – ordított fel Crach an Craite, és csontjával az asztalra csapott, szósszal fröcskölve be szomszédjai tunikáját és arcát. – És meggyengíteni a közepet? A kulcspozíciót? Marhaság!

– Csak az nem manőverez ilyen helyzetben, aki vak, vagy akinek elment az esze!

– Úgy van! Helyes! – kiabált az attrei Windhalm.

– Ki kérdezett téged, szaros?

– Szaros, aki mondja!

– Befogod a pofádat, vagy ellátom a bajod ezzel a csonttal!

– Maradj a fenekeden és hallgass. Crach – kiáltott oda Eist Tuirseach, félbeszakítva beszélgetését Vissegarddal. – Elég a veszekedésből! Ejj no, Drogodar uram! Kár a tehetségedért! Igazán, több figyelem és komolyság szükségeltetik ahhoz, hogy valaki a te szépséges, ámde igen csendes muzsikádat hallgassa. Draig Bon-Dhu, hagyd abba a szürcsölést és a zabálást! Ennél az asztalnál senkinek nem teszel a kedvére sem az egyikkel, sem a másikkal. Fújd fel a dudádat, és örvendeztesd meg a fülünket rendes, harcosnak való zenével! Engedelmeddel, nemes lelkű Calanthe!

– Ó, anyám – súgta a királyné Geraltnak, miközben néma megadással egy pillanatra a kőboltozatra emelte szemét. De bólintott beleegyezésképpen, ajkán egészen természetes és barátságos mosollyal.

– Draig Bon-Dhu. – szólt Eist. – Játszd el nekünk a dalt a kottbuszi csatáról. Az legalább nem hagy bennünk kétségeket a parancsnokok taktikai húzásait illetően! Ahogy arról sem, ki nyerte el ott az örök dicsőséget! Éljen a hős cintrai Calanthe!

– Éljen! Dicsőség néki! – kiabálták a vendégek, míg megtöltötték serlegeiket és agyagpoharaikat.

Draig Bon-Dhu dudája előbb baljós hangon zümmögni kezdett, aztán rettenetes, hosszan tartó és szüntelen változó hangú jajveszékelésben tört ki. A vendégek énekeltek és közben verték a ritmust, vagyis inkább azzal dörömböltek az asztalon, ami csak a kezükbe akadt. Kotkodá mohón figyelte a kecskebőr tömlőt, minden bizonnyal megbabonázta a gondolat, hogy a belsejéből előtörő rémisztő hangokat felvehetné a saját repertoárjába.

– Kottbusz – mondta Calanthe, és Geraltra pillantott – az első csatám. Bár félek, felháborodást és megvetést keltek a büszke vajákban, mégis bevallom, hogy ott és akkor pénzért ütköztünk meg. Az ellenség olyan falvakat égetett fel, amik nekünk fizettek úrbért, és mi telhetetlenségünkben és mohóságunkban ahelyett, hogy engedtük volna, harcba indultunk. Egy mindennapos ok, egy mindennapos csata, a mindennapos háromezer hullával, amit a hollók felzabálnak. És nézd csak: ahelyett, hogy szégyenkeznék, ülök itt büszkén, mint a páva, mert rólam énekelnek a dalban. Még akkor is, ha ilyen förtelmes, barbár muzsikára.

Újra az arcára hívta a mosoly boldogságot és jóindulatot árasztó paródiáját, közben üres serlegét felemelve válaszolt az asztal teljes hosszában felhangzó tósztokra. Geralt hallgatott.

– Folytassuk! – Calanthe elvette a fácáncombot, amit Drogodar nyújtott neki, és hálásan rágcsálni kezdte. – Ahogy mondtam, felkeltetted az érdeklődésemet. Mondták mások, hogy ti vajákok érdekes kaszt vagytok, de nem nagyon hittem. Most már elhiszem. Ha megütnek, olyan hangot adtok, ami elárulja, hogy vasból kovácsoltak titeket, és nem csirkeszarból tapasztottak. De ez semmit sem változtat a tényen, hogy azért vagy itt, hogy egy feladatot végrehajts. És el fogod végezni okoskodás nélkül.

Annak ellenére, hogy nagy kedve lett volna, Geralt mégsem mosolyodott el a maga tiszteletlen, undok módján. Tovább hallgatott.

– Azt hittem – morogta a királyné, aki úgy tűnt, minden figyelmét a fácáncombra fordítja –, hogy erre mondasz valamit. Vagy hogy megmosolyogsz. Ha mégsem? Annál jobb. Megkötöttnek tekinthetem az egyezségünket?

– Homályos feladatokat – szólt a vaják szárazon – nem lehet világosan végrehajtani, királyné.

– Mi itt a homályos? Hiszen rögtön kitaláltál mindent magad is. Valóban az a tervem, hogy szövetségre lépek Skelligével, méghozzá a lányom, Pavetta házassága révén. Abban sem tévedtél, hogy feltételezted, ezeket a terveket veszély fenyegeti, ahogy abban sem, hogy azért van rád szükségem, hogy ezt a veszélyt elhárítsd. De eddig tartott a leleményed. Nagyon kellemetlenül érint, hogy azt feltételezted, összetévesztem a hivatásodat a bérbakó szakmájával. Vedd tudomásul, Geralt, hogy azon kevés uralkodó közé tartozom, akik pontosan tudják, mivel foglalkoznak a vajákok, és mire érdemes őket felkérni. Másrészt viszont, ha valaki olyan gyakorlattal rendelkezik az emberölésben, mint te, még ha nem is a pénzkereset vezette ebben, nem illene csodálkoznia, amiért sokan tartják a terület szakértőjének. A híred megelőzött, Geralt, és jóval hangosabb Draig Bon-Dhu istenverte dudájánál. És legalább olyan kevés a kellemes felhangja.

A dudás, bár nem hallhatta a királyné szavait, befejezte a koncertet. A vendégek jutalmul kaotikus, lármás ünneplésbe fogtak, hogy aztán megújult lelkesedéssel adják át magukat az ételhalmok és az ital pusztításának, a legkülönfélébb csaták menetét felidézve és illetlenül tréfálkozva az asszonynép rovására. Kotkodá dörgő hangokat hallatott, amikről nem lehetett megállapítani, hogy egy újabb állatot utánoztak-e, vagy csak túlterhelt gyomrán próbált könnyíteni.

Eist Tuirseach messze előrehajolt az asztal fölött.

– Királyné – mondta –, bizonyára fontos oka van annak, hogy minden idődet eme négytülki úrnak szenteled, de legfőbb ideje, hogy találkozhassunk Pavetta királykisasszonnyal. Mire várunk? Felteszem, nem arra, hogy Crach an Craite lerészegedjen. Márpedig közel az a pillanat.

– Igazad van, Eist, mint mindig. – Calanthe melegen elmosolyodott. Geralt nem győzött csodálkozni, milyen sokszínű is a mosolya. – Valóban rendkívül fontos dolgokat kell megbeszélnem a méltóságos Ravix-szal. De ne aggódj, rád is jut majd időm. Ám ismered az elvem: előbb a munka, aztán a szórakozás. Haxo uram!

A királyné felemelte a kezét, és biccentett a kastellánnak. Haxo szó nélkül felállt, meghajolt, aztán gyorsan felszaladt a lépcsőn, és eltűnt a sötét lépcsőházban. A királyné ismét a vajákhoz fordult.

– Hallottad? Túl sokáig fecsegtünk. Ha Pavetta végre abbahagyja a tükör előtti billegést, rögvest itt lesz. Hegyezd hát a füledet, mert nem fogom elismételni: szeretném elérni azt, amit elterveztem, és amit több-kevesebb sikerrel magad is kitaláltál. Semmiféle más megoldás nem jöhet számításba. Ami téged illet, választhatsz. Cselekvésre kényszeríthetlek paranccsal... nem hiszem, hogy az engedetlenség következményeiről túl hosszan kellene értekeznem. Tudnod kell, hogy az engedelmességet busásan megfizetem. A másik lehetőség, hogy elvállalod, mint egy megbízást: fizetségért. Vedd észre, nem azt mondtam: „Meg tudlak vásárolni”. Úgy döntöttem, nem sértem meg a vajáki büszkeséged. Igaz, milyen hatalmas a különbség?

– A különbség hatalmas volta valamiképp elkerülte a figyelmemet.

– Erőltesd hát meg jobban a figyelmed, ha hozzád beszélek. A különbség, kedvesem, abban áll, hogy a megvásároltnak mindenki a saját belátása szerint fizet, de az, aki megbízást teljesít, maga nevezi meg az árat. Világos?

– Többé-kevésbé. Tegyük hát fel, hogy a fizetett megbízást választom. Azért csak tudnom kellene talán, miben is kellene állnia a megbízatásomnak?

– Nem, nem kell. A parancsnak természetesen világosnak és egyértelműnek kell lennie. Más a helyzet, ha valaki fizetségért vállal szolgálatot. Engem csak az eredmény érdekel. Semmi több. Az a te gondod, milyen eszközökkel biztosítod ezt nekem.

Ahogy Geralt felemelte a fejét, tekintete találkozott Erszényes sötét, átható pillantásával. A skelligei druida, mindvégig a vajákra emelve szemét, egy kenyérdarabot morzsolgatott a tenyerében morzsákat hullatva, mintha csak elgondolkodott volna. Geralt lenézett. A tölgyasztal lapján a morzsák, kásaszemek és a languszta páncéljának vöröses darabkái olyan gyorsan mozogtak előtte, mint a hangyák. Rúnákba rendeződtek. A rúnák egy pillanatra szóvá álltak össze. Kérdéssé.

Erszényes várt, nem vette le róla a szemét. Geralt alig észrevehetően bólintott. A druida lehunyta a szemét, és rezzenéstelen arccal lesöpörte a morzsákat az asztalról.

– Nemes urak! – kiáltotta a herold. – A cintrai Pavetta!

A vendégek elhallgattak, valamennyien a lépcső felé fordultak. A kastellán és a skarlátszín zekés, szőke apród mögött lassan, leeresztett fejjel lépkedett a királylány. A haja ugyanolyan színű volt, mint az anyjáé – hamuszürke, de ő két vastag, az öve alá érő varkocsba fonva hordta. A mesterien faragott kámeával díszes diadémon és a hosszú, ezüstszürke ruháját a csípőjéhez szorító, apró aranyszemekből készült övön kívül Pavetta nem viselt más ékszert.

Az apród, a herold, a kastellán és Vissegerd kíséretében a királylány elfoglalta a szabad helyet Drogodar és Eist Tuirseach között. A daliás szigetlakó rögtön gondoskodott számára egy serlegről, és beszédbe elegyedett vele. Geralt úgy vette észre, a lány sosem válaszol egy szónál többel. Szemét szüntelenül lesütötte, egész idő alatt elfedte hosszú szempilláival, még a hangos pohárköszöntők közben is, amelyek az asztal különböző pontjai felől áradtak felé. Szépsége kétségtelenül hatása alá vonta a lakomázókat – Crach an Craite abbahagyta az üvöltést, és némán bámulta Pavettát, még a korsó söréről is megfeledkezett. Az attrei Windhalm szintúgy majd’ felfalta a királylányt tekintetével, arca közben a vörös különféle árnyalataiban játszott, mintha csak a homokóra utolsó néhány szemcséje választaná el a közös ágytól. Gyanúsan figyelmesen tanulmányozták a lány finom arcvonásait Kotkodá és strepti fivérek, is.

– Aha – jegyezte meg halkan Calanthe, aki láthatóan örült a hatásnak. – Mit mondasz, Geralt? Minden álszerénység nélkül, a lány az anyjára ütött. Már-már sajnálom odaadni Crachnak, annak a vörös fajankónak. Abba helyezem minden reményem, hogy a tacskó valaki Eist Tuirseachhoz méltóvá növi ki magát. Végtére is, ugyanaz a vér. Figyelsz rám, Geralt? Cintrának szövetségre kell lepnie Skelligével, mert ezt diktálja az államérdek. A lányomnak a megfelelő férfihoz kell hozzámennie, mert az én lányom. Pontosan ezt az eredményt kell számomra biztosítanod.

– Nekem kellene biztosítanom? Hogy beteljesüljön, nem elegendő a te akaratod, királyné?

– A dolgok vehetnek olyan fordulatot, hogy nem elegendő.

– És mi lehetne erősebb a te akaratodnál?

– A végzet.

– Aha. Ezért hát nekem, szegény vajáknak, kell szembeszállnom a királyi akaratnál is erősebb végzettel. Egy vaják, aki megvív a végzettel! Milyen ironikus.

– Mi ebben az ironikus?

– Nem fontos. Királyné, úgy fest, hogy a megbízás, amelyre felkérsz, a lehetetlent kísérti.

– Ha a lehetségessel kacérkodna – sziszegte Calanthe mosolygós ajkai közt –, magam is megoldanám, nem lenne szükségem a híres Ríviai Geraltra. Hagyd abba az okoskodást! Mindent el lehet intézni, csak pénz kérdése. A fenébe is, biztosan szerepel a ti vaják árjegyzéketekben egy összeg azért, ami a lehetetlent kísérti. Ha jól sejtem, nem is kicsi. Te garantálod az eredményt, amiről beszéltem, én pedig megadom, amit csak kívánsz.

– Hogy is mondtad, királyné?

– Megadom, amit csak kívánsz. Nem szeretem, ha arra kérnek, hogy megismételjem magam. Elgondolkodtat, vajákom, hogy vajon minden feladat végrehajtása előtt megpróbálod-e éppúgy elvenni a megbízód kedvét, ahogyan az enyémet. Az idő szalad. Válaszolj, igen vagy nem?

– Igen.

– Jobb így. Jobb így, Geralt. A válaszaid egyre közelebb kerülnek a tökéleteshez, egyre jobban emlékeztetnek arra, amit várok, amikor a kérdést felteszem. És most óvatosan nyújtsd ki a bal kezedet, és simítsd végig a trónom támláját!

Geralt becsúsztatta a kezét a kék-sárga drapéria alá. Szinte azonnal rátalálta lapjával a kordovánbőrrel húzott támlához erősített kardra. A jól ismert kardra.

– Királyné – szólt halkan –, immár eltekintve attól, amit korábban az emberölésről mondtam, bizonyára tisztában vagy azzal, hogy a végzettel szemben többre van szükség egy kardnál.

– Tisztában vagyok. – Calanthe elfordította fejét. – Szükség van még egy vajákra is, aki a markolatát fogja. Mint látod, erről is gondoskodtam.

– Királyné...

– Egy szóval se többet, Geralt! Túl hosszasan szervezkedünk. Néznek minket, Eist kezd megdühödni. Beszélgess egy keveset a kastellánnal. Egyél valamit, igyál hozzá. De ne túl sokat. Szeretném, ha a karod biztos maradna.

A vaják engedelmeskedett. A királyné csatlakozott a beszélgetéshez, amit Eist, Vissegerd és Erszényes folytatott Pavetta hallgatag és álmos közreműködésével. Drogodar félretette lantját, és bepótolta késedelmét az evésben. Haxo nem volt beszédes. A megjegyezhetetlen nevű vajda minden bizonnyal hallott már Négytülk ügyes-bajos dolgairól, mert udvariasan megkérdezte, hogy fialnak a kancák. Geralt erre azt felelte, hogy sokkal jobban, mint a mének. Nem volt benne biztos, hogy a férfi megértette a tréfát, de a vajda nem kérdezett többet.

Erszényes szemei szüntelen a vaják pillantását keresték, de a morzsák nem mozdultak meg többé az asztalon.

Crach an Craite egyre jobban összemelegedett a strepri fivérekkel. A harmadik, legfiatalabb már használhatatlanná vált, miután korábban tartani próbálta az ivásban az iramot, amit Draig Bon-Dhu diktált. A skaldnak viszont úgy tűnt, meg sem kottyant a verseny.

Az asztal végén összesereglett fiatalabb és kevésbe jelentős, kissé becsípett ispánok hamisan énekelni kezdték a közismert dalocskát a szarvas kis kecskegidáról és a bosszúszomjas, tréfát nem értő asszonyságról.

A bongyor szolga és az őrség Cintra arany-kék színeit viselő kapitánya Vissegerdhez rohant. Az udvarnagy összeráncolt homlokkal hallgatta végig a jelentésüket, aztán felállt, és a trón mögé húzódva, mélyen előrehajolva odasúgott valamit a királynénak. Calanthe gyors pillantást vetett Geraltra, aztán röviden, egyetlen szóval válaszolt. Vissegerd még jobban előre hajolt, és ismét súgott valamit. A királyné szúrós tekintettel nézett vissza a férfira, majd egyetlen szó nélkül a trónszék karfájára csapott. Az udvarnagy meghajolt, és kiadta a parancsot az őrség kapitányának. Geralt nem hallotta, mi is volt a parancs. Észrevette azonban, hogy Erszényes nyugtalanul mozgolódva Pavettát figyelte, aki mozdulatlanul, lehorgasztott fejjel ült.

A teremben nehéz, fémes csengésű léptek zaja hallatszott, mely áttörte a lakomázók lármáját. Az asztalnál ülők felkapták fejüket, és odafordultak.

A közeledő alakot vaslemezekből és viaszos bőrből készült páncél borította. Előre domborodó, szögletes, fekete-kék zománcozott mellvértje egészen a csatakötényig ért, ami alatt rövid combvértet viselt. Páncélozott karvértjéből éles acéltüskék meredeztek, kutyafejet formázó sisakrostélyát pedig, mely sűrű rácsozattal függönyözte el arcát, szintén úgy vonták be a tövisek, akár a gesztenye héját.

A furcsa vendég zörögve és fújtatva közeledett az asztalhoz, ahol aztán a trónnal szemben mozdulatlanná merevedett.

– Nemes lelkű királyné, nemes urak – szólította meg őket a jövevény a sisakrostély mögül, miközben mereven meghajolt. – Nézzétek el nékem, hogy megzavarom az ünnepi lakomát. A Sün vagyok, Erlenwald szülötte.

– Üdvözlégy, Erlenwald Süne – mondta lassan Calanthe. – Foglalj helyet az asztalnál! Cintrában minden vendégnek örvendünk.

– Köszönöm, királyné! – Erlenwald Süne újra meghajolt, melléhez érintve vaskesztyűbe burkolt öklét. – Azonban én nem vendégként érkeztem Cintrába, hanem fontos ügyben, mely nem tűr halasztást. Ha Calanthe királyné felhatalmaz erre, rögtön elővezetném az ügyemet, és nem fecsérelném a jelenlévők idejét.

– ErlenwaId Süne – szólt szigorúan a királyné. – Bármily dicséretre méltó is aggodalmad az időnket illetően, nem ment fel a tiszteletlenség vádja alól. Márpedig tiszteletlenség vasrostély mögül szólni hozzám. Vedd hát le sisakod! Valamiképp túltesszük magunkat az idő elvesztésén, amit eme cselekedeted okoz.

– Az arcom, királyné, egyelőre rejtve kell maradjon. Engedelmeddel.

Az egybegyűltek felől bosszús zörej és morgolódás hallatszott, amit itt-ott fogak között átszűrt átkozódással igyekeztek nyomatékosítani. Erszényes lehajtott fejjel, hangtalanul mozgatta ajkait. A vaják érezte, ahogy az ige egy pillanatra villamossággal töltötte meg a levegőt, és megmozdította a medálját. Calanthe hunyorogva a Sünt nézte, miközben ujjaival a trón karfáján kopogott.

– Engedélyezem – mondta végül. – Szeretném azt hinni, hogy az ok, amely erre indít, valóban fontos. Mondd hát, mi szél hozott, arc nélküli Sün.

– Engedélyed megköszönöm – felelte a jövevény. – De mivel nem tűrhetem, hogy tiszteletlenséggel vádoljanak, el kell mondanom, hogy lovagi esküm vezet. Nem fedhetem fel az arcomat, mielőtt az óra éjfélt ütne.

A királyné egy hanyag kézmozdulattal tudatta, hogy elfogadta a magyarázatot. A Sün tüskés páncélját zörgetve előre lépett.

– Tizenöt évnek előtte – harsogta – hitvesed, Calanthe asszony, Roegner király, eltévedt a vadászatban Erlenwald földjén. Elhagyatott utakon cikázván lováról szakadékba zuhant, és lábát ficamította. Ott feküdt a szurdok mélyén, és segítségért kiáltozott, amire nem felelt más, csak a vipera sziszegése és a közelgő vérfarkasok visítása. Bizonyára odalett volna, ha nincs a segítség, amelyben ott részesedett.

– Tudom, hogy így történt – erősítette meg a királyné. – Ha magad is tudod, úgy vélem, nem lehetsz más, mint aki annak idején segítséget nyújtott.

– Úgy van. Kizárólag a segítségemnek köszönhetően térhetett vissza a várba épen és egészségesen. Hozzád, királyné.

– Hálával tartozom hát néked, Erlenwald Süne. Hálám azonban nem kisebbíti a tényt, hogy Roegner, szívem és ágyam ura, már eltávozott e világból. Szíves örömest megkérdezném, mily módon mutathatnám ki irántad hálámat, de félek, hogy a nemes lovagot, akit lovagi esküje köt, és kinek minden tettét a lovagi törvény vezényli, megsérthetem e kérdésemmel. Merthogy felteszem, a segítség, melyben a királyt részesítetted, nem volt érdek nélküli.

– Jól tudod, királyné, hogy nem volt érdek nélküli. Azt is tudod, hogy épp a jutalmamért jöttem, amit a király élete megmentéséért cserébe nekem ígért.

– Ó, igen? – Calanthe elmosolyodott, de szemében zöld tűz lobbant. – Találtál hát a szurdok mélyén egy királyt, aki fegyvertelen volt és sebesült, mérges kígyók és más rémségek martaléka, és te csupán akkor, amikor jutalmat ígért, siettél a segítségére? És ha nem akart vagy tudott volna neked jutalmat felajánlani, magára hagytad volna, és én a mai napig nem tudnám, hol fehérednek a csontjai? Oh, mily nemes! Persze minden bizonnyal akkor is valamiféle különös lovagi eskü irányította a tetteidet.

Az összegyűltek moraja egyre hangosabbá vált.

– Ma pedig a jutalmadért jöttél, Sün? – folytatta a királyné, egyre vészjóslóbb mosollyal. – Tizenöt év után? Bizonyára kamatot is vársz, amely felgyülemlett az évek alatt? Ez nem egy törpbank, Sün. Azt mondod, Roegner jutalmat ígért neked? Mit sem ér, ha egyszer nehéz volna iderángatni, hogy megfizesse neked. Talán egyszerűbb lesz téged utána küldeni, egyenest a másvilágra! Ott majd megegyezhettek, ki kinek mivel is tartozik. Túlságosan szerettem ahhoz a hitvesem, Sün uram, hogy többé ne gondoljak arra, elveszthettem volna már akkor, tizenöt évvel ezelőtt is, ha nem áll le veled alkudozni. És ez a gondolat nem kelt bennem különösebben baráti érzelmeket irányodban. Tisztában vagy vele, álarc mögé bújt jövevény, hogy ebben a pillanatban itt, Cintrában, a váramban és a hatalmam alatt, pontosan olyan tehetetlenül állsz a halál kapujában, mint annak idején Roegner a szakadékban? Mégis mit ajánlsz fel nekem, milyen árat, miféle jutalmat, ha megígérem, hogy élve elengedlek?

Geralt nyakában a medál megrezdült, és remegni kezdett. Amikor a vaják gyorsan Erszényesre pillantott, annak átható, de láthatóan nyugtalan tekintetével találkozott. Geralt finoman a fejét csóválta, kérdően felhúzva szemöldökét. A druida is ellenkezett, bongyor szakállát alig észrevehetően megmozdítva a Sünre mutatott. Geralt nem volt biztos benne.

– Szavaidnak, királyné – szólt a Sün –, az a célja, hogy megrémisszenek. És az, hogy haragra gerjesszék az itt összegyűlt nemes urakat, és megvetésre szépséges lányodat, Pavettát. Ám mindenek előtt, a te szavaidban nincs igazság. És te jól tudod ezt!

– Más szavakkal, hazudok, mint a vízfolyás. – Calanthe ajkára rendkívül csúf grimasz kúszott.

– Jól tudod, királyné – folytatta tántoríthatatlanul a jövevény –, mi történt annak idején Erlenwaldban. Tudod, hogy Roegner megmenekülvén saját maga, szabad akaratából tett esküt, hogy megadja nekem, amit csak kívánok. Tanúmul hívom mindnyájatokat arra, amit most mondok! Amikor a balszerencsés kalandból megmenekült király, akit a kíséretéhez vezettem, másodszorra is megkérdezte, hogy mit kívánok, válaszoltam. Azt kértem, adja nekem azt, amit otthon hagyott, amiről nem tud, és amit nem vár. A király megesküdött, hogy így lesz. És amikor visszatért a kastélyba, téged talált, Calanthe, gyermekágyban. Igen, királyné, tizenöt évet vártam, és a jutalmam kamata egyre nőtt. Hogyha ma a szép Pavettára pillantok, tudom, hogy megérte várnom! Uraim és lovagok! Nem egy közületek azért érkezett Cintrába, hogy elnyerje a királylány kezét. Azt kell mondanom, hogy hiába jöttetek. Születése napjától fogva, a királyi eskü hatalma révén, a szép Pavetta csakis az enyém!

Felbolydultak a vendégek. Volt, aki kiabált, volt, aki káromkodott, másvalaki az edényeket felborítva öklével verte az asztalt. A strepti Derzsidomb kirántotta a kést a báránypecsenyéből, és hadonászni kezdett vele. Crach an Craite előrehajolva láthatóan azt próbálgatta, ki tud-e szakítani egy deszkát az asztal keresztlábából.

– Ez hallatlan! – üvöltött Vissegerd. – Hol vannak a bizonyítékok? Mi a bizonyítékod?

– A királyné arca – kiáltotta a Sün, előrenyújtva páncélkesztyűs kezét – a legjobb bizonyíték!

Pavetta mozdulatlanul ült, nem emelte fel a fejét. A levegő valami nagyon különös dologgal telt meg. A vaják medálja egyre rángatózott láncán a zeke alatt. Látta, ahogy a királyné intésével magához hívja a trón mögött álló apródot, és suttogva rövid parancsot ad neki. Geralt nem hallotta, mi is volt az, de gondolkodóba ejtette, hogy a fiú arcára csodálkozás ült ki, ahogy az is, hogy a parancsot meg kellett ismételni. Az apród elszaladt a kijárat felé.

Az asztal körül nem szűnt a zsibongás. Eist Tuirseach a királynéhoz fordult.

– Calanthe – mondta nyugodtan. – Igazat beszél?

– Még ha igaz is – bökte oda az ajkát harapdáló királyné, miközben zöld vállszalagját rángatta –, mi van akkor?

– Ha igazat beszél – húzta össze Eist a homlokát –, az ígéretet meg kell tartanod.

– Valóban?

– Értsem úgy – kérdezte a szigetlakó komoran –, hogy minden ígéretedet épp ily szabadon kezeled? Köztük azokat is, melyek olyan jól az emlékezetembe vésődtek?

Geralt, aki sosem gondolta, hogy valaha is mélyen elpirulva, könnyes szemmel és reszkető ajakkal látja Calanthét, alaposan meglepődött.

– Eist – suttogta a királyné. – Az egészen más dolog...

– Valóban?

– Ejj, te kutyafajzat! – fakadt ki váratlanul Crach an Craite, ahogy felpattant székéből. – Az utolsó eszementet, aki azt állította, hogy valamit hiába tettem, a tarisznyarákok tépték szét az Allenker-öböl fenekén! Nem azért hajóztam ide Skelligéből, hogy üres kézzel térjek vissza! Vetélytárs akadt, a jó édes anyját! Hóha, hozza valaki a kardom, és azonnal adjatok vasat annak a fajankónak is! Rögtön meglátjuk, ki a...

– Talán itt most abbahagyhatnád, Crach – vetette oda csípősen Eist, aki mindkét öklével az asztalra támaszkodott. – Draig Bon-Dhu! Mostantól te vagy a felelős királyi unokaöcséd viselkedéséért!

– Talán engem is elhallgattatnál, Tuirseach? – kiáltotta felpattanva az attrei Rainfarn. – Ki merészel engem visszatartani attól, hogy vérrel mossam le a gyalázatot, amely a hercegemet érte? Vagy Windhalmot, a fiát, aki egyedül méltó Pavetta kezére és ágyára! Hozzátok a kardokat! Azonnal, itt helyben megmutatom ennek a Sünnek, vagy hogy is hívják, hogyan veszünk Attréban elégtételt az ilyen sértésekért! Kíváncsian várom, akad-e itt valaki vagy valami, ami visszatartana ettől?

– Természetesen. A jó erkölcsünk – szólalt meg nyugodt hangon Eist Tuirseach. – Nem illendő e helyen csatározásba fogni vagy bárkit is kihívni, mielőtt a ház asszonya előbb beleegyezését adná. Mi ez itt, talán kocsmának nézitek Cintra tróntermét, ahol pofozkodhattok és késsel hadonászhattok, amikor csak kedvetek tartja?

Megint kiáltozni kezdtek a vendégek, és mind igyekezett a másiknál hangosabban; egyre gyalázkodtak, és össze-vissza hadonásztak. De abban a pillanatban, hogy hirtelen felhangzott a teremben egy őrjöngő bivaly rövid és dühös bődülése, úgy elcsendesült a hangzavar, mintha késsel vágták volna el.

– Úgy van – szólt Kotkodá, miközben krákogva felkászálódott székéből. – Eist tévedett. Ez most már nem is olyan, mint egy kocsma. Inkább valami vadasparkra kezd emlékeztetni, úgyhogy még a bivalynak is megvolt a helye. Nemes lelkű Calanthe, kérlek, engedd meg, hogy megosszam a nézeteimet a problémáról, amellyel itt szembesültünk.

– Rengetegen vannak, úgy látom – mondta nyújtott hangon Calanthe –, akiknek megvannak erről a problémáról a maguk nézetei, és elő is adják őket, akár a megkérdezésem nélkül is. Különös, miért nem érdekel titeket, hogy én magam mit gondolok? Merthogy a saját nézeteim szerint előbb omlik a fejemre ez a nyavalyás vár, mintsem odaadjam Pavettát ennek a micsodának. A legkevésbé sem áll szándékomban...

– Roegner esküje... – kezdte a Sün, de a királyné rögtön félbeszakította, aranykupájával az asztalra csapva.

– Roegner esküje annyi nekem, mint a tavalyi hó! Ami meg téged illet, Sün, még nem döntöttem el, megengedjem-e Crachnak vagy Rainfarnnak, hogy döngölt földön mérkőzzetek meg, vagy egyszerűen parancsot adok arra, hogy felakasszanak. Azzal, ha félbeszakítasz, amikor beszélek, jelentős mértékben befolyásolod a döntésemet!

Geralt, akit még mindig nyugtalanított a medál rezgése, a teremben körbenézve elkapta Pavetta tekintetét, amely smaragdzöld volt, akárcsak az anyjáé. A királylány már nem rejtette szemeit hosszú pillái mögé; pillantása szüntelenül vándorolt Erszényes és a vaják között, nem foglalkozott senki mással. Erszényes előrehajolva fészkelődni kezdett, közben valamit motyogott.

Kotkodá, aki még mindig talpon volt, jelentőségteljesen megköszörülte a torkát.

– Beszélj! – intett a királyné. – De térj a tárgyra, és lehetőleg röviden.

– Parancsodra, királyné. Nemes lelkű Calanthe és ti, lovagok! Való igaz, különös követeléssel állt elő Erlenwald Süne Roegner királyunkkal szemben, különös jutalmat kívánt, amikor a király felajánlotta, hogy teljesíti minden kívánságát. De ne tegyünk úgy, mintha nem hallottunk volna még hasonló kérésekről, a Meglepetés Törvényéről, mely egyidős az emberiséggel. Az árról, amit az kérhet, aki, úgy tűnik, reménytelen helyzetben menti meg a másik életét, aki látszatra lehetetlen kérést teljesít. „Nekem adod, ami elsőként érkezik üdvözlésedre.” Mind tudjuk, lehet az kutya vagy az alabárdos a kapunál, még az anyós is, aki türelmetlenül várja, hogy összeveszhessen hazatérő vejével. Vagy pedig: „Nekem adod, amit nem vársz, de otthon találsz.” Hosszú út után, kegyelmes uraim, váratlanul hazatoppanva ez többnyire szerető lesz a feleségünk ágyában. De előfordul, hogy gyermek lesz az. Egy gyermek, akit a sors megjelölt.

– Fogd rövidre, Kotkodá – húzta össze a szemöldökét Calanthe.

– Parancsodra. Uraim! Hát nem hallottatok-e gyermekekről, akiket a sors megjelölt? Talán a legendás hős, Zatret Voruta nem azért került-e a törpökhöz gyermekként, mert ő volt az, akivel apja a várba hazatérvén először találkozott? És mi a helyzet a Bolond Deï-vel, aki azt követelte az utazótól, hogy adja neki azt, amit otthon hagyott, de amiről nem is tudott? A híres Supree volt az a meglepetés, aki a Bolond Deït később felszabadította az őt sújtó átok alól. Emlékezzetek Zivelenára is, aki a törpe Rumplestelt közreműködésével vált Metinna királynőjévé, cserébe pedig felajánlotta első gyermekét. Zivelena nem tartotta meg az ígéretét, és amikor Rumplestelt megérkezett a jutalmáért, varázslatokkal menekülésre késztette. Nem sokkal utána őt és a gyermeket is elvitte a ragály. Senki sem játszadozhat büntetlenül a sorssal!

– Engem ne rémisztgess, Kotkodá – fintorodott el Calanthe. – Úgyis közeleg az éjfél, a rémek ideje. Emlékszel még esetleg valami dajkamesédre kétségtelenül nehéz gyermekkorodból? Mert ha nem, akkor ülj a helyedre!

– Engedelmedet kérem – pödörte meg a báró hosszú bajuszát –, hogy még állva maradhassak. Szeretnék még egy legendát felidézni az egybegyűlteknek. Egy régi, elfeledett legendát, amelyet valószínűleg mindannyian hallottunk a magunk nehéz gyermekkora idején. E legenda szerint a királyok megtartották a másoknak tett ígéreteiket. Márpedig minket, szegény vazallusokat semmit sem köt össze a királyokkal a királyi szón kívül: rajta alapulnak a szerződések és szövetségek, az előjogaink és az úrbérünk. Akkor hát? Mindebben kételkednünk kellene? Kételkednünk a király szavának sérthetetlenségében? Azt kell megérnünk, hogy annyit jelentsen, mint a tavalyi hó? Azt hiszem, ha így kell lennie, nehéz gyermekkorunk után nehéz öregség lesz a jussunk!

– Kinek az oldalán állsz, Kotkodá? – csattant fel attrei Rainfarn.

– Hallgass! Hadd beszéljen!

– Ez a nagyszájú nyavalyás őfelségét sértegeti!

– Tigg bárója igazat beszél!

– Csendet – szólt hirtelen a székéből felállva Calanthe. – Engedjétek, hogy befejezze!

– Köszönöm szépen – hajolt meg Kotkodá. – De épp befejeztem.

Furcsán hatott a rájuk telepedő csend a hangzavar után, amit a báró szavai épp csak az imént váltottak ki. Calanthe még mindig állt. Geralt nem hitte, hogy rajta kívül bárki észrevette volna, hogy a királyné keze remegett, amikor megtörölte homlokát.

– Uraim – szólalt meg végül –, magyarázattal tartozom nektek. Igen, ez a... Sün... igazat beszél. Roegner valóban megesküdött, hogy neki adja, amit nem várt. Úgy tűnik, a mi felejthetetlen királyunk is csak tökfilkó volt a női dolgokban, és nem tudott kilencig számolni. Nekem pedig csak a halálos ágyán vallotta be az igazat. Mert tudta, mit tennék vele, ha előbb megvallja az esküjét. Tudta, mire képes az anya, akinek ilyen könnyelműen ítélnek a gyermekéről.

A lovagok és méltóságok mind hallgattak. A Sün úgy állt mozdulatlanul, mint egy vastüskékkel tarkított szobor.

– De Kotkodá... – folytatta Calanthe. – Mit tehetnék, ha Kotkodá emlékeztetett arra, hogy nem anya vagyok, hanem királyné? Jól van hát. Mint királyné, holnap összehívom a tanácsot, Cintrában nincs zsarnokság. A tanács határoz arról, hogy a halott király esküjének kell-e eldöntenie a trónörökösnő sorsát, ők határoznak arról, hogy odaadjuk-e a lányomat és Cintra trónját egy jöttmentnek, vagy a királyság érdekeivel összhangban lépünk fel.

Calanthe egy pillanatra elhallgatott, és sanda pillantást vetett Geraltra.

– Ami pedig a nemes lovagokat illeti, akik a királynő kezéért epekedve érkeztek Cintrába... Nem maradt más választásom, minthogy sajnálatomat fejezzem ki az őket ért kegyetlen bánásmód és a becsületükön esett sérelem okán, amelyben itt részesültek. Hogy nevetség tárgyává váltak. Nem az én hibámból történt mindez.

A vendégek között kitörő hangzavarból a vaják kihallotta Eist suttogását.

– A tenger minden istenére – zihálta a szigetlakó. – Ezt nem teheted! Ezzel nyilvánvalóan vérontásra uszítod őket. Calanthe, te egész egyszerűen bujtogatod őket...

– Hallgass, Eist – sziszegte dühösen a királyné. – Vagy megharagszom.

Erszényes fekete szeme felcsillant, amikor a druida az attrei Rainfarn felé pislantott, aki komor, eltorzult arccal épp felállni készült. Geralt azonnal cselekedett: megelőzte a férfit, és elsőként állt fel, hangosan csikorogva székével.

– Lehet, hogy szükségtelennek bizonyul a tanács összehívása – jelentette ki zengő, érces hangon.

Mindannyian elhallgattak, és csodálkozva fordultak a vaják felé. Geralt megérezte magán Pavetta smaragdszín pillantását és a sisakrácson keresztül a Sün tekintetét, de érezte az árhullámként tetőződő Erőt is, mely egyre sűrűsödött a levegőben. Látta, ahogy ennek az Erőnek a hatása alatt a fáklyák és olajlámpások füstje mesés alakokat kezd fölvenni. Tudta, hogy Erszényes is látja mindezt. Ahogy azt is tudta, hogy rajtuk kívül senki sem látja.

– Ahogy mondtam – ismételte meg nyugodt hangon –, a tanács összehívása szükségtelennek bizonyulhat. Tudod, mire gondolok, Erlenwald Süne?

A tüskés lovag két csikorgó lépest tett előre.

– Tudom – hangzott fel tompa hangon a sisakrostély mögül. – Ostoba volnék, ha nem tudnám. Hallottam, amit egy perccel ezelőtt mondott a kegyelmes és nemes Calanthe úrnő. Remek módot talált arra, hogy megszabaduljon tőlem. Elfogadom a kihívásodat, ismeretlen lovag!

– Nem emlékszem rá – szólt Geralt –, hogy kihívtalak volna. Nem kívánok párbajt vívni veled, Erlenwald Süne.

– Geralt! – kiáltotta Calanthe eltorzult arccal, megfeledkezve arról, hogy a vajákot a „nemes Ravix” névvel illesse. – Ne feszítsd tovább a húrt! Ne tedd próbára a türelmemet!

– Ahogy az enyémet se! – tette hozzá ellenségesen Rainfarn. Crach an Craite viszont csak morgolódott. Eist Tuirseach összeszorított öklével sokatmondóan felé intett. Crach csak még hangosabban morgott.

– Mindannyian hallottátok – kezdte Geralt –, amikor Tigg bárója a híres hősökről beszélt, akiket olyan eskük értelmében hurcoltak el otthonaikból, amilyet a Sün is kikényszerített Roegner királyból. De miért is van ez, mi lehet a célja, ha valaki ilyen esküt követel? Ismered a választ, Erlenwald Süne. Az ilyen eskü képes a végzet hatalmas erejű, elszakíthatatlan kötelékét létrehozni az eskü követelője és tárgya, a meglepetésgyermek között. Az ilyen gyermek, akit a vak sors megjelölt, rendkívüli dolgokra lehet hivatott. Képes lehet hallatlanul fontos szerepet játszani annak az életében, akivel összeköti a végzete. Éppen ezért kérted, Sün, azt az árat Roegnertől, amit ma itt követelsz. Te nem vágysz Cintra trónjára. Te a királylányt akarod magaddal vinni.

– Pontosan úgy van, ahogy mondod, ismeretlen lovag – nevetett fel a Sün hangosan. – Épp ezt követelem! Adjátok meg nekem, ami a végzetem!

– Azt – felelte Geralt – előbb bizonyítani kell.

– Kételkedni merészelsz benne? Azután, hogy a királyné megerősítette szavaim igazságát? Azután, amit magad mondtál egy perccel ezelőtt?

– Úgy van. Mert nem mondtál el nekünk mindent. Roegner, Sün uram, ismerte a Meglepetés Törvényének hatalmát és az eskü súlyát, amit előtted tett. Épp azért tette, mert tudta, hogy a jog és a szokás ereje védelmezi az ilyen esküket. Megóvja, mert csak akkor teljesedhetnek be, ha megerősíti őket a végzet hatalma. Azt mondom hát, Sün, hogy egyelőre semmiféle jogod nincs a királylányra. Csak akkor teszel rá szert, amikor...

– Amikor mi?

– Amikor a királylány maga egyezik bele, hogy veled menjen. Így szól a Meglepetés Törvénye. A gyermek, és nem a szülők beleegyezése erősíti meg az esküt, és bizonyítja, hogy a gyermek valóban a végzet árnyékában született. Ezért tértél vissza tizenöt év múltán, Sün. Mivel Roegner király ezt a feltételt támasztotta az eskütételkor.

– Ki vagy te?

– A nevem Ríviai Geralt.

– Ki vagy te, Ríviai Geralt, hogy tekintélyként akarsz fellépni a szokások és törvények terén?

– Jobban ismeri ezt a törvényt, mint bárki más – szólt közbe rekedt hangján Erszényes –, mert vele szemben is alkalmazták egykoron. Valaha elszakították a szülői háztól, mivel ő volt az, akitől az apja nem várta, hogy otthon találja hazatérve. Mert valami más volt a végzete. És a végzet hatalmából azzá vált, aki ma.

– Ki ő?

– Egy vaják.

A szavai után beállt csendet hirtelen az őrtorony harangjának éjfélt hirdető zord kongása törte meg. Mindannyian megrázkódtak, és felrántották a fejüket. Erszényes Geraltra pillantva furcsa, meglepett arckifejezést vágott. De a Sün volt az, aki a leginkább megrázkódott, és nyugtalanul mozgolódott. Páncélkesztyűbe bújtatott karja magatehetetlenül hullott az oldalához, tüskés páncélja bizonytalanul billegett.

A különös, ismeretlen Erő, mely szürke ködként töltötte meg a termet, hirtelen még sűrűbbé vált.

– Így van – szólalt meg Calanthe. – Az itt jelen levő Ríviai Geralt vaják. Hivatása méltó a tiszteletre és megbecsülésre. Annak szentelte az életét, hogy megvédjen bennünket az éjszaka teremtette szörnyűségektől és a rémálmoktól, amelyeket baljós, az emberekre veszélyes hatalmak küldenek ellenünk. Mindenféle rémségeket és szörnyeket gyilkol, amelyek ránk leselkednek az erdők mélyén és a szurdokokban. Ahogyan azokat is, akik az otthonainkba merészkednek.

A Sün hallgatott.

– Akkor hát – folytatta a királyné, felemelve gyűrűkkel teleaggatott kezét –, hagyjuk, hogy a törvény teret nyerjen, hadd teljesüljön be az eskü, amelynek a beteljesülését követeled, Erlenwald Süne. Az óra elütötte az éjfélt. Már nem köt az esküd. Hajtsd fel a rostélyt. Mielőtt a lányom hangot adna akaratának, mielőtt a sorsáról döntene, hadd lássa az arcodat! Mindannyian szeretnénk látni az arcodat.

Erlenwald Süne lassan felemelte páncélba bújtatott kezét, megrántotta a sisak csatját, aztán leemelte fejéről, és vasszarvánál fogva, csörömpölve a padlóra vetette. Volt, aki felkiáltott, volt, aki elkáromkodta magát, és volt, aki sípolva vett mély lélegzetet. A királyné arcán gonosz, nagyon gonosz mosoly jelent meg. A förtelmes győzelem mosolya.

A mellvéd széles, félkör alakú vaslemeze fölött két dülledt, fekete gombszem nézett vissza rájuk a vöröses sörtével borított megnyúlt, tompa pofa két oldalán, mely rezgő bajusszal volt felfegyverezve, és amelyből hegyes, fehér agyarak meredtek. A terem közepén álló szerzet fejéből és tarkójából rövid, szürke, izgő-mozgó tüsketaréj állt ki.

– Hát így festek – szólt a lény –, amiről jól tudtál, Calanthe. Amikor Roegner mesélt a kalandról, ami Erlenwaldban esett meg vele, nem feledkezhetett meg arról, hogy elmesélje, miként nézett ki az, akinek az életét köszönheti. Akinek, kinézete ellenére, megesküdött, amire megesküdött. Jól felkészültél az érkezésemre, királyné. Arra, hogy milyen dölyfös és megvető módon tagadtad meg az adott szót, a saját vazallusaid már felhívták a figyelmedet. Amikor nem járt sikerrel azon kísérleted, hogy rám uszítsd a többi kérőt, még mindig ott volt a jobbodon ülő gyilkos vaják a kezed ügyében. És végül a közönséges, gyarló szélhámosság. Meg akartál alázni engem, Calanthe. Tudd meg, hogy csupán magadat alacsonyítottad le.

– Elég! – Calanthe felpattant, összeszorított öklét csípőjére támasztotta. – Véget vetünk ennek. Pavetta! Látod, ki, vagy inkább mi áll előtted és tart igényt reád. A Meglepetés Törvényének és az ősi hagyománynak megfelelően tiéd a döntés. Válaszolj! Egyetlen szavad is elég. Azt mondod: „Igen”, és a tulajdonává, a prédájává válsz ennek a szörnyetegnek. Ha azt mondod: „Nem”, akkor soha többé látnod sem kell.

A teremben áramló Erő vasabroncsként szorította Geralt halántékát, a fülében zúgott, és felállította a szőrt a nyakán. A vaják Erszényes asztal szélét szorító, egyre fehéredő ujjperceit bámulta, és a finom izzadságpatakot, ami a királyné arcán végigfolyt. A kenyérmorzsákat az asztalon, melyek apró kukacokként mozogva rúnákat alkottak, szétfolytak, majd ismét jól látható felszólítássá álltak össze: VIGYÁZZ!

– Pavetta – ismételte Calanthe. – Válaszolj! Szeretnél elmenni ezzel a rémséggel?

Pavetta felemelte a fejét.

– Igen.

A termet betöltő Erő visszhangként megismételve a választ, tompán zúgott a boltozat ívei alatt. Senki, de senki nem adott ki egyetlen apró hangot sem.

Calanthe lassan, nagyon lassan a trónra rogyott. Az arca teljesen kifejezéstelen maradt.

– Mindannyian hallottátok – törte meg a csöndet a Sün nyugodt hangja. – Te magad is, Calanthe. És te, vaják, te alattomos, felbérelt haramia. A jogaim bizonyítást nyertek. Az igazság és a végzet győzedelmeskedtek a hazugság és szélhámosság felett. Mi várhat még rátok, a nemes királynéra és az álruhás vajákra? Talán az acél hűvöse?

Senki sem válaszolt.

– Legszívesebben – folytatta a Sün bajszát mozgatva és pofáját csattogtatva – azonnal elhagynám ezt a helyet Pavettával együtt, de nem tagadhatok meg magamtól bizonyos örömöket. Ezért te fogod, Calanthe, a lányodat hozzám idevezetni, és te fogod az ő fehér kacsóját az én tenyerembe helyezni!

Calanthe lassan a vaják felé fordította fejét. A szemében ott csillogott a parancs. Geralt nem mozdult, mert érezte és látta, ahogy a teremben cseppfolyóssá váló Erő a férfira összpontosul. Csakis őrá. Már értette. A királyné összehúzta szemét, szája remegett...

– Mi? Mi történik itt? – ordított fel hirtelen Crach an Craite, és felpattant a székből. – A fehér kacsóját? Ennek a tenyerébe? A királylány ezzel a szőrös görénnyel? Ezzel a... disznóképűvel?

– És én még úgy akartam harcolni vele, mint egy lovaggal! – folytatta Rainfarn. – Ezzel a szörnyeteggel, ezzel az állattal! Uszítsátok rá a kutyákat! A kutyákat!

– Őrség! – kiáltotta Calanthe.

Aztán már minden hirtelen történt. Crach an Craite felkapott egy kést az asztalról, és nagy robajjal feldöntötte a székét. Draig Bon-Dhu, Eist parancsának engedelmeskedve, gondolkodás nélkül teljes erőből nyakon vágta a duda sípjával. Crach az asztalra rogyott, a szürke szószban úszó tok és a sült vaddisznó után maradt bordák görbe ívei közé.

Rainfarn a Sünre vetette magát, a fény megcsillant a ruhaujjából előrántott tőrön. Kotkodá felpattant a helyéről, és közvetlenül a férfi lábai elé lökte zsámolyát. Rainfarn könnyedén átugrotta az akadályt, de a pillanatnyi késedelem elégnek bizonyult – a Sün egy cseles mozdulattal megtévesztette, aztán páncélozott ökle egyetlen, erőteljes mozdulatával térdre kényszerítette. Kotkodá odakapott, hogy kirántsa Rainfarn kezéből a tőrt, de Windhalm herceg, aki úgy kapaszkodott a combjába, mint valami véreb, visszatartotta.

Az ajtón gléfékkel és lándzsákkal felfegyverzett őrök rontottak be. Calanthe, immár felegyenesedve és fenyegetően, parancsoló és erőszakos mozdulattal a Sün felé intett. Pavetta sikítozni kezdett, Eist Tuirseach pedig átkozódni. Mindannyian felpattantak a székükből, ha nem is egészen tudták, mihez kezdjenek.

– Öljétek meg! – kiáltotta a királyné.

A bosszúsan fújtató Sün agyarait kivillantva a támadásba lendülő őrség felé fordult. Bár fegyvertelen volt, tüskés páncél borította, amelyről csörömpölve pattantak vissza a lándzsahegyek. Az ütések ennek ellenére is hátralökték, egyenesen a feltápászkodó Rainfarnnak, aki lábait megragadva harcképtelenné tette. A Sün felkiáltott, közben vas könyökvértjével igyekezte visszaverni a fejére záporozó pengecsapásokat. Rainfarn tőrrel támadt, rá, de a penge lecsúszott a mellvért vaslemezéről. Az őrök keresztezett lándzsáikkal a Sünt a faragványokkal díszített kéményhez szorították. Rainfarn megragadta ellenfele övét, és ahogy rést talált a páncélon, belédöfte tőrét. A Sün összegörnyedt.

– Dunyyyyyy!!! – sikított fel Pavetta vékony hangon, ahogy a székére ugrott.

A vaják kardjával kezében a harcolók felé rohant az asztalon keresztül, tányérokat, tálakat és kelyheket szórva szanaszét. Tudta, hogy nincs sok idő. Pavetta sikítása egyre kevésbe hangzott eviláginak. Rainfarn ismét szúrásra emelte tőrét.

Geralt az asztalról leugorva fél térdre érkezett, és lecsapott. Rainfarn felüvöltött, és a falnak tántorodott. A vaják megpördült, és a penge közepével csapást mért az őrre, aki épp igyekezett lándzsája éles nyelvét a Sün csataköténye és mellvértje közé döfni. Az őr a földre rogyott, lapos sisakja félregurult. A bejárat felől már a következők futottak feléjük.

– Ezt így nem lehet! – bődült fel Eist Tuirscach, ahogy megragadta székét. Lendületből szétzúzta a padlón a kényelmetlen bútordarabot, és azzal, ami a kezében maradt, a feléje rohanókra vetette magát.

A Sün, akire egyszerre két irányból csapott le a gléfék horga, felkiáltott, és hangosan prüszkölt, ahogy a padlón kezdték vonszolni. A harmadik őr mellé ugrott, és döfésre emelte lándzsáját. Geralt a kardja markolatával halántékon vágta. A Sünt vonszolók félreugrottak, eldobták fegyvereiket. Az ajtó felől rohanók meghátráltak a székdarab elől, amit Eist úgy suhogtatott a karjában, mintha csak a legendás Zatret Voruta jobbjában lett volna varázskardja, a Balmur.

Pavetta sikolya tetőződött, aztán hirtelen mintha megtört volna. Geralt, aki megérezte, mi fog történni, szemével a zöldes villanást keresve szorosan a földhöz lapult. Borzasztó fájdalom hasított a fülébe; előbb egy rettenetes dörrenést hallott, aztán a számtalan torokból egyszerre kiszakadó, szörnyű sikoltást. Utána pedig a királylány egyenletes, monoton, vibráló visítását.

Az asztal a terítéket és ételt szanaszét szórva, körben forogva a levegőbe emelkedett, nehéz székek szálltak a trónteremben, és törtek apróra a falakba csapódva, porfelhőt vertek a csapkodó gobelinek és faliszőnyegek. A terem bejárata felől csattanások, kiabálás és száraz reccsenések hallatszottak, ahogy a gléfék nyelei sorra úgy pattantak el, mint a gyenge gallyak.

A trón a rajta ülő Calanthéval együtt a levegőbe emelkedett, és nyílként, repült át a tróntermen, hogy aztán nagy robajjal a falnak ütközve darabokra hulljon. A királyné összeroskadt, esetlenül, mint egy rongybaba. Eist Tuirseach, aki alig bírt a lábán megállni, azonnal odaugrott, karjába zárta az asszonyt, saját testével védelmezve a falakra és a padlóra záporozó törmelékesőtől.

Geralt tenyerébe szorította medálját, és olyan gyorsan, ahogy csak bírt, Erszényes felé kezdett kúszni, aki csodával határos módon még mindig térdepelve, és nem hason csúszva, a levegőbe emelve tartotta rövid galagonyapálcáját. Egy patkánykoponya volt a pálca végére tűzve. A druida háta mögötti falon a gobelin, amely az ortagori erőd ostromát és felégetését ábrázolta, a lehető legvalóságosabb tűzzel lángolt.

Pavetta üvöltött. Körben forogva úgy csapott le a sikolyával mindenre és mindenkire, mintha ostor volna. Ha csak megpróbált valaki a padlón fekvők közül felegyenesedni, azonnal elesett és messzire gurult, vagy pedig a falnak csapódott, Geralt szeme láttára döntötte le a menekülni próbáló megjegyezhetetlen nevű vajdát a lábáról egy levegőben süvítő, hatalmas ezüst szószos tál, ami felkunkorodó orrú, sokevezős hajót formázott. A famennyezetről csendesen pergett a vakolat. A mennyezet alatt keringett az asztal, a rajta lapuló Crach an Craite iszonyú átkokat szórt a mélybe.

Geralt odavonszolta magát Erszényeshez, és mindketten a rakás mögött kerestek menedéket, amelyet alulról sorban a strepti Léprigó, egy hordócska sör, Drogodar, egy szék, na meg Drogodar lantja alkotott.

– Ez színtiszta, elemi Erő! – üvöltötte a druida túlkiabálva a lármát és a csattanásokat. – A lány képtelen uralkodni rajta!

– Tudom! – kiabálta vissza Geralt, akit épp hátba vágott egy ki tudja, honnan feléje repülő sült fácán, aminek néhány toll még ott díszelgett a fartövén.

– Meg kell állítanunk! A falak már repedeznek!

– Látom!

– Készen állsz?

– Igen!

– Egy! Két! Most!

Egyszerre csaptak le a lányra, Geralt Aard Jelével, Erszényes egy rettenetes, háromlépcsős igével, amitől úgy tűnt, még a padló is megolvad. A széket, amin a királylány állt, izzé-porrá zúzta; de Pavetta, mintha észre sem vette volna, továbbra is ott függött a levegőben egy áttetsző, zöld bura közepében. Akkor sem hagyta abba a sikítást, amikor feléjük fordította a fejét, és apró, finom kis arca hirtelen baljós grimaszra húzódott.

– Az összes démonra! – kiáltotta Erszényes.

– Vigyázz! – üvöltött rá a vaják összekuporodva. – Ne engedd, Erszényes! Ne engedd, vagy végünk!

Az asztal zajosan a földhöz csapódott, maga alá temetve a keresztfákat és mindent, ami csak alatta volt. Az asztalon heverő Crach an Craite fektében háromrőfnyit szökkent a magasba. Körülötte mindenütt tányérok és ételmaradékok záporoztak, kristálykancsók robbantak szét a padlóhoz érve. Az egyik falból kiszakított párkány villámként mennydörögve rengette meg a régi vár alapját.

– Minden a fejünkre szakad! – kiáltotta Erszényes pálcájával a királylányra célozva. – Minden a fejünkre szakad! Az egész Erő ellenünk fordul!

Geralt egy kardcsapással félresöpörte az egyenesen a druida felé szálló hatalmas kétágú villát.

– Ne engedd, Erszényes!

A smaragdszín szempár két zöld villámot lövellt feléjük. A villámok vakítóan csavarodtak össze, tölcsérként, örvényként körbe forogtak, melynek mélyéről koponyájukat szétrobbantó, szemük világát kioltó, lélegzetüket elfojtó faltörő kosként tört rájuk az Erő. És az Erővel együtt hullt a nyakukba üveg, majolika, tál és gyertyatartó, csont, összeharapdált kenyérvég, számos kisebb-nagyobb deszka és a kandallóból származó nehéz, izzó fahasáb. Óriás fajdkakasként, vadul sipítozva repült el a fejük felett a kastellán Haxo. Egy főtt ponty rettentő pofája fröccsent szét Geralt mellén, az arany mezőn, a medvén és a négytülki szűzleányon.

Erszényes trónterem falait rengető igéin, a saját kiáltásán és a sebesültek üvöltésén, a dörrenéseken, csörömpölésen és csattanásokon, Pavetta sikolyán keresztül a vaják hirtelen meghallotta a legrémisztőbb hangot, amit valaha az életben megadatott hallania.

A földön térdeplő Kotkodá kezével és térdével egyszerre szorította Draig Bon-Dhu dudáját. Ő maga pedig, túlkiabálva a tömlő mélyéből felharsanó szörnyű zajokat, fejét hátravetve vonyított és visított, süvöltött és károgott, bőgött és vinnyogott az összes általa ismert, vagy épp nem ismert, házi, vad és mitikus állat hangján.

Pavetta ijedtében elhallgatott, és száját nagyra tátva bámult a báróra. Az Erő hirtelen megroggyant.

– Most! – kiáltott Erszényes a pálcájával hadonászva. – Most, vaják!

Lecsaptak a lányra. A királylányt körülvevő zöldes bura szappanbuborékként pattant el a támadás hatására, a hirtelen támadt üresség magába szippantotta a teremben őrjöngő Erőt. Pavetta keményen a földhöz csapódott, és sírni kezdett.

Még csengett fülükben a csönd a pillanatokkal azelőtt uralkodó pokol után, amikor a romok és a pusztítás, a széttört bútorok és a magatehetetlen testek közül, nehezen és keservesen felhangzottak az első hangok.

– Cuach op arse, ghoul y badraigh mal an cuach – ismételgette Crach an Craite, miközben az elharapott ajkából ömlő vért köpködte.

– Uralkodj magadon, Crach! – szólt minden erejét megfeszítve Erszényes, aki épp a hajdinakását söpörte le ruhája mellrészéről. – Nők is vannak itt.

– Calanthe. Szerelmem! Egyetlenem! Calanthe! – ismételte Eist Tuirseach a csókok szünetében. A királyné kinyitotta a szemét, de meg sem próbált kiszabadulni a szorításából.

– Eist. Mindenki minket bámul – mondta.

– Hadd bámuljanak!

– Elmondaná nekem valaki, hogy mi volt ez? – tudakolta Vissegerd udvarnagy, amint kikászálódott egy letépett falikárpit alól.

– Nem – felelte a vaják.

– Felcsert! – kiabált vékonyka hangon az attrei Windhalm Rainfarn fölé hajolva.

– Vizet! – kiáltott az egyik strepti fivér, Derzsidomb, aki a saját felöltőjével igyekezett eloltani a lángra kapott gobelint. – Vizet, de hamar!

– És sört! – szólt rekedten Kotkodá.

Az a néhány lovag, aki még meg tudott állni a lábán, megpróbálta felsegíteni Pavettát, de a lány félrelökte karjukat, és maga állt fel, aztán bizonytalan léptekkel a kémény felé indult, ahol falnak vetett háttal ült a Sün, és ügyetlenül próbált megszabadulni vérrel áztatott vaspáncéljától.

– Ezek a mai fiatalok! – fakadt ki Erszényes, amikor rájuk pillantott. – Korán kezdik! És csak azon jár az eszük.

– Micsodán?

– Mi van, hát nem tudod, vaják, hogy szűzlány, vagyis aki érintetlen, nem képes használni az Erőt?

– Ördög vigye a szüzességét – morogta Geralt. – Honnan lehetnek egyáltalán a lánynak ilyen képességei? Az alapján, amit hallottam, sem Calanthe, sem Roegner...

– Biztosan átugrott egy nemzedéket, úgy örökölte – mondta a druida. – A nagyanyja, Adalia, a szemöldöke rántásával felemelte a felvonóhidat. Hé, Geralt, nézd már! Ennek a nőnek még mindig nem elég!

Calanthe, aki még mindig Eist Tuirseach vállán csüggött, a sebesült Sün felé intett az őröknek. Geralt és Erszényes gyorsan közeledtek, de nem volt rájuk szükség. Az őrök szétspricceltek a félig fekvő alak körül, suttogva és morogva hátráltak.

A Sün borzasztó pofája elmosódott és elhalványult, kezdte elveszíteni körvonalait. A tüskék és sörte hullámokban fényes, fekete, göndör fürtökké és szakállá alakult át, mely a kiálló orrtól díszes, sápadt, szögletes férfiarcot keretezte.

– Mi a... – dadogta Eist Tuiseach. – Ki ez? A Sün?

– Duny – mondta lágyan Pavetta. Calanthe összeszorított ajkakkal fordult félre.

– Elátkozták? – morogta Eist. – De hát hogyan...

– Éjfélt ütött az óra – szólalt meg a vaják. – Épp ebben a pillanatban. A harangszó, amit korábban hallottunk, egy félreértés, egyszerű hiba volt. Már a harangozóé. Igaz, Calanthe?

– Igaz, igaz – nyögte a Duny névre hallgató férfi a királyné helyett felelve, aki egyébkent sem akart válaszolni. – De csevegés helyett talán segíthetne valaki leszedni rólam ezt a vasat, és hívhatná a felcsert. Az az őrült Rainfarn megszúrt a bordám alatt.

– Minek ide felcser? – kérdezte Erszényes, és előhúzta a pálcáját.

– Elég! – Calanthe felegyenesedett büszkén felemelte fejét. – Elég ebből! Ha végeztünk ezzel, szeretném mindannyiótokat a szobámban látni. Mindannyiótokat, akik most itt álltok, Eist, Pavetta, Erszényes, Geralt és te... Duny. Erszényes?

– Igenis, királyné.

– Az a te pálcád... Megütöttem a gerincem. Meg a környékét.

– Parancsára, királyné.

III

– ...átok – folytatta Duny a halántékát dörzsölve. – Születésemtől fogva. Sosem tudtam meg, mi volt az oka, vagy hogy ki tette ezt velem. Éjféltől hajnalhasadásig közönséges férfi, de hajnalhasadtától... hisz láttátok. Akerspaark, az apám, el akarta titkolni. Maecht földjén babonásak az emberek, a varázslatok és átkok a királyi családban végzetesnek bizonyulhattak volna a dinasztiára nézve. Apám egyik lovagja vitt magával az udvarból, ő nevelt fel, kettesben jártuk a világot, a kóbor lovag és fegyverhordozója. Aztán, amikor meghalt, egyedül kezdtem utazgatni. Már nem emlékszem, kitől hallottam, hogy egy meglepetés-gyermek megszabadíthat az átoktól. Nem sokkal azután találkoztam Roegnerral. A többit tudjátok.

– A többit tudjuk, illetve kitaláljuk – bólintott Calanthe. – Kiváltképp azt, hogy nem vártad ki a tizenöt évet, amiben Roegnerrel megállapodtatok, és még előtte elcsavartad a lányom fejét. Pavetta! Mióta?

A királylány lehorgasztotta a fejét, és felemelte egy ujját.

– Na tessék. Te kis boszorkány! Itt az orrom előtt! Ha csak a fülembe jut, ki volt az, aki éjszakánként beengedte a várba! Ha csak a kezeim közé kerülnek az udvarhölgyek, akikkel eljártál kankalint szedni! Kankalint, a fenébe is! Na és mihez kellene most kezdenem veletek?

– Calanthe... – kezdte Eist.

– Lassan a testtel, Tuirseach! Még nem fejeztem be. Duny, a helyzet erősen összetetté vált. Egy éve vagytok együtt Pavettával, és mi történt? Semmi. Úgy tűnik, rossz apától alkudtad ki az esküt. A végzet gúnyt űzött belőled. Micsoda irónia, ahogy az itt jelen lévő Ríviai Geralt mondaná.

– Fenébe a végzettel, az eskükkel és az iróniával – torzult el Duny arca. – Szeretem Pavettát, és ő is szeret engem, csak ez számít. Nem állhatsz, királyné, a boldogságunk útjába.

– Dehogynem, Duny, dehogynem, de még hogy! – húzódott Calanthe arca egyik csalhatatlan mosolyára. – De szerencsédre nem áll szándékomban. Bizonyos szempontból az adósod vagyok, Duny. Azért, tudod. Elhatároztam magam, hogy... Bocsánatodat kellene kérnem, de azt nagyon nem szeretem. Úgyhogy inkább neked adom Pavettát, és rendeztük a számlát. Pavetta? Nem gondoltad meg magad esetleg?

A királylány lelkesen rázta a fejét, úgy ellenkezett.

– Köszönöm, asszonyom. Köszönöm – mosolyodott el Duny. – Bölcs és nemes lelkű királyné vagy.

– Még szép, hogy az. És gyönyörű.

– És gyönyörű.

– Mindketten Cintrában maradhattok, ha szeretnétek. Az itteni emberek nem olyan babonások, mint azok ott Maechtban, hamar hozzászoknak majd. Különben is, már Sünként is eléggé a kedvemre való voltál. Annyi csak, hogy a trónra egyelőre ne számíts. Szeretnék még uralkodni egy kicsit Cintra új királya oldalán. A nemes Eist Tuirseach Skelligéből tett nekem egy bizonyos ajánlatot.

– Calanthe...

– Igen, Eist, igent mondok. Eddig ugyan sosem hallhattam szerelmi vallomást a saját trónom romjai közt feküdve a padlón, de... Hogy is mondtad, Duny? Csak ez számít, és mindenki jobban teszi, ha nem áll a boldogságom útjába, őszintén mondom! Ti meg mit bámultok úgy? Nem vagyok még olyan vén, mint gondoljátok, ha a már-már férjezett lányomra pillantotok.

– Ezek a mai fiatalok! – morogta Erszényes. – Nem esik messze az alma...

– Mit morogsz ott, varázsló?

– Semmit, asszonyom.

– Akkor jó. Ha már itt tartunk, Erszényes, van számodra egy ajánlatom. Pavettának szüksége lesz tanítóra. Meg kell tanulnia, hogyan bánjon ezzel a különleges képességével. Szeretem ezt a várat, és szeretném, ha úgy állna, ahogy most is. Márpedig az én tehetséggel megvert lányom következő hisztériás rohamától akár darabjaira is hullhat. Mit mondasz erre, druida?

– Számomra megtiszteltetés volna.

– Én is úgy gondolom. – A királyné az ablak felé fordította fejét. – Hajnalodik. Ideje...

Hirtelen abba az irányba fordult, ahol Pavetta és Duny sugdolóztak kézen fogva és homlokukat alig összeérintve.

– Duny!

– Igen, királyné?

– Hallod? Hajnalodik! Már világos van! És te...

Geralt Erszényesre nézett, Erszényes Geraltra, és mindketten nevetni kezdtek.

– Nektek meg mi olyan mulatságos, varázslók? Hát nem látjátok...

– Látjuk mi, látjuk – biztosította Geralt.

– Arra vártunk, hogy magad is meglásd – tört ki Erszényesből. – Kíváncsi voltam, mikor jössz rá magad.

– Mire?

– Feloldottad az átkot. Te magad oldottad fel – szólt a vaják. – Abban a pillanatban, amikor azt mondtad: „Neked adom Pavettát”, beteljesedett a végzet.

– Pontosan – erősítette meg a druida.

– Az istenekre – mondta lassan Duny. – Hát végre! A mindenségit, azt gondoltam, jobban fogok örülni; hogy valami kürtök harsannak fel, vagy ilyesmi... A megszokás. Királyné! Köszönöm. Pavetta, hallod?

– Mhm – mondta a királylány, de nem nézett fel.

– Hát akkor – sóhajtott a királyné, fáradt tekintetét Geraltra emelve –, minden jó, ha a vége jó. Igaz, vaják? Az átkot feloldották, kettős esküvőre készülünk, a trónterem rendbetétele jó hónapig eltart, négy halott, rengeteg sebesült, attrei Rainfarnba hálni jár a lélek. Örvendezzünk! Tudod-e, vaják, hogy volt egy pillanat, amikor kedvem támadt parancsot adni arra, hogy téged...

– Tudom.

– De most igazat kell adnom neked. Eredményt akartam, és meg is kaptam. Cintra szövetségre lép Skelligével. A lányom férjhez megy, nem is a legrosszabbul. Egy pillanatig azt gondoltam, minden a végzet szerint alakult volna még akkor is, ha nem csallak ide a lakomára, és nem ültetlek az oldalamra. De tévedtem. Rainfarn tőre megváltoztathatta volna a végzetet. De Rainfarnt visszatartotta a kard egy vaják kezében. Derekasan megdolgoztál, Geralt. Hátra van a pénz kérdése. Mondd, mit kívánsz!

– Egy pillanat – szólalt meg Duny kezét bepólyált oldalára szorítva. – A pénz kérdése, mondjátok. De én vagyok az adós, az én feladatom...

– Ne szakíts félbe, vejem – hunyorgott Calanthe. – Az anyósod nem tűrheti, ha félbeszakítják. Ezt jegyezd meg. És tudd, hogy nem vagy semmiben adós. Az a helyzet, hogy tulajdonképpen te jelentetted a tárgyát a Ríviai Geralttal megkötött szerződésemnek. Megmondtam, rendeztük a számlát, és nem látom értelmét, hogy a végtelenségig a bocsánatodért esedezzek. Azonban a szerződés még mindig kötelez. Na, Geralt. Az árat!

– Jól van – mondta a vaják. – A zöld vállszalagodat kérem, Calanthe. Hadd emlékeztessen mindörökre a legszebb királyné szemére, akit valaha láttam.

Calanthe elmosolyodott, és leoldotta nyakából smaragd nyakékét.

– E csecsebecse kövei – mondta – hasonlóbbak árnyalatukban. Tartsd meg a jó emlékezetemmel egyetemben.

– Mondhatok valamit? – kérdezte Duny szerényen.

– Természetesen, vejem, kérlek, kérlek!

– Még mindig úgy vélem, hogy én vagyok az adósod, vaják. Az én életemet fenyegette Rainfarn tőre. Engem vertek volna agyon az őrök, ha te nem vagy. Ha bármiféle árról esik szó, azt nekem kell megfizetnem. Biztosíthatlak, hogy módomban áll. Mit kívánsz, Geralt?

– Duny – felelte lassan Geralt. – A vaják, akinek ilyen kérdést tesznek fel, azt kell kérje, hogy megismételjék.

– Megismétlem hát. Mert, tudod, még egy okból az adósod vagyok. Amikor megtudtam ott, a trónteremben, hogy ki vagy, gyűlöletet éreztem, és nagyon is rosszat gondoltam rólad. Vak, vérszomjas szerszámnak tekintettelek, olyan valakinek, aki gondolkodás nélkül, szenvtelenül gyilkol, aztán letörli a vért a pengéről, és a pénzét számolja. De meg kellett győződnöm arról, hogy a vajákok hivatása valóban méltó a tiszteletre. Nem csupán a félhomályban ránk leselkedő Gonosztól óvsz meg bennünket, hanem attól is, ami bennünk magunkban rejtezik. Kár, hogy olyan kevesen vagytok.

Calanthe elmosolyodott. Az éjszaka során először Geralt kénytelen-kelletlen elismerte, hogy a mosolya természetes volt.

– Jól mondta a vőm. Csupán két szót kell hozzáfűznöm a nyilatkozatához. Épp kettőt. Geralt, bocsánat.

– És én – szólt Duny – megismétlem. Mit kívánsz?

– Duny – felelt komolyan Geralt –, Calanthe, Pavetta. És te, becsületes Tuirseach lovag, Cintra jövendő királya. Ahhoz, hogy valaki vajákká váljon, a végzet árnyékában kell születnie, és nagyon kevesen születnek így. Ezért olyan csekély a számunk. Megvénülünk és kiveszünk, ha nincs kinek továbbadni a tudásunkat, a tehetségünket. Kevesen lépnek az örökünkbe. A világ pedig tele van Gonosszal, amely csak arra vár, hogy megfogyatkozzunk.

– Geralt – suttogta Calanthe.

– Úgy van, nem tévedsz, királyné. Duny! Add nekem azt, ami már a tiéd, de még nem tudsz róla. Hat év múlva visszatérek Cintrába, hogy megtudjam, kegyes volt-e hozzám a sors.

– Pavetta – nézett a lányra Duny tágra nyílt szemekkel. – Csak nem vagy...

– Pavetta! – kiáltott Calanthe. – Hogy te... Hogy te az vagy...

A királylány lesütötte a szemét és elvörösödött. És aztán felelt.

A belső hang V

– Geralt! Hé! Ott vagy?

A vaják felemelte fejét Roderick de Novembre érdekes, ámde erősen vitatható Világtörténetének megsárgult, érdes lapjai fölül, amit már egy napja tanulmányozott.

– Itt vagyok. Mi történt, Nenneke? Szükséged van rám?

– Vendéged jött.

– Megint? És ezúttal ugyan ki? Hereward dózse személyesen?

– Nem. Ezúttal Kökörcsin, a cimborád, az az ingyenélő, here csirkefogó, a művészet papja, a ballada és a szerelmes vers fényesen ragyogó csillaga. Hírnév ragyogja körbe, mint mindig, egy felfuvalkodott hólyag, és bűzlik a sörtől. Kívánsz vele találkozni?

– Természetesen. Elvégre a barátom.

Nenneke dühösen legyintett, aztán megvonta a vállát.

– Nem értem én a ti barátságotokat. Az a fickó a szöges ellentéted.

– Az ellentétek vonzzák egymást.

– Úgy tűnik. Ó, parancsolj, már érkezik is – intett a papnő fejével az ajtó felé. – A te híres költőd.

– Ő tényleg híres költő, Nenneke. Csak nem akarod azt mondani, hogy nem hallottad a balladáit?

– Hallottam – mondta a papnő savanyú képpel. – Hogyisne! Mit mondhatnék, nem értek hozzá; lehet, hogy ha valaki képes szabadon ugrálni a megindító líra és trágár disznóságok között, épp az a tehetséges. Annyi baj legyen. Bocsásd meg, hogy ezúttal nem szegődök társatokul. Ma nincs kedvem se a verseihez, se a közönséges humorához.

Már a folyosóról behallatszott a gyöngyöző kacaj és a lant zengése, aztán egyszerre ott állt a könyvtár küszöbén Kökörcsin csipkekézelős lila zekéjében és félrecsapott kalapocskájában. Nennekét megpillantva a trubadúr olyan színpadiasan hajolt meg, hogy a kalapjába tűzött kócsagtoll a földet söpörte.

– Mély hódolatom, tiszteletre méltó anya – sipákolt idétlenül a költő. – Dicsőség a Nagy Melitelének és az ő papnőinek, az erény és a bölcsesség forrásainak...

– Na ne szórakozz, Kökörcsin! – fortyant fel Nenneke. – És ne nevezz engem anyának. Tudd meg, a puszta gondolattól, hogy a fiam lehetnél, elfog a rettegés.

A papnő sarkon fordult, és uszályos ruháját suhogtatva kivonult a teremből. Kökörcsin, majommódra utánozva a nőt, meghajlást imitált.

– Semmit sem változott – mondta derűsen. – Még mindig nem érti a tréfát egy cseppet sem. Megharagudott rám, mert ahogy megérkeztem, elcsevegtem kicsit a kapuslánnyal, olyan kis aranyos szőke volt hosszú pillákkal, szűzi varkocsa egész a bájos kis popójáig ért, amibe bűn lett volna nem belecsípni! Hát belecsíptem, Nenneke meg, mert épp arra járt... Na, mindegy. Üdvözlégy, Geralt.

– Üdvözlégy, Kökörcsin. Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

A poéta kihúzta magát, és jól felhúzta a gatyáját.

– Vizimában jártam – felelte. – Hallottam a strigáról, megtudtam azt is, hogy megsebesültél. Aztán meggondoltam, hová is mehettél gyógyulást keresni. Jól látom, meggyógyultál?

– Jól látod. De próbáld meg ezt Nennekének elmagyarázni. Ülj le, beszélgessünk.

Kökörcsin leülve belepillantott a pulpituson fekvő könyvbe.

– Történelem? – mosolyodott el. – Roderick de Novembre? Olvastam, olvastam. Amikor az oxenfurti akadémián tanultam, a történelem volt a második a kedvenc tantárgyaim listáján.

– És mi volt az első helyen?

– A földrajz – felelte komolyan a költő. – A világatlasz nagyobb volt, és könnyebben el lehetett rejteni mögötte a vodkás demizsont.

Geralt szárazon felnevetett, aztán felállt, leemelte a polcról a Mágia és alkímia rejtelmeit Lunini és Tyrss tollából, és a sötétségből előhúzta a vaskos kötet mögött rejtőző, szalmával körbefont, hasas palackot.

– Ohhó! – A bárd szemmel láthatóan felvidult. – A bölcsesség és az ihlet, úgy látom, még mindig ott lakoznak a könyvtárak mélyén. Óóó! Ezt már szeretem! Szilva, igaz? Úgy van, ez alkímia, ahogy az meg van írva. Íme, a bölcsek köve, mely igazán megérdemli a tanulmányozást. Egészségedre, testvér! Uuuuh, erős, mint a fene!

– Mi szél hozott? – Geralt átvette a költőtől a demizsont, belekortyolt, aztán bepólyált nyakát lapogatva erősen köhögni kezdett. – Merre tartasz?

– Semerre. Azazhogy mehetek oda, ahová te mész. Társadul szegődhetnék. Sokáig gondolsz itt mulatni?

– Nem soká. A helyi dózse értésemre adta, hogy nem lát szívesen a birtokain.

– Hereward? – Kökörcsin ismert minden királyt, herceget, nádort és nagyurat a Jarugától a Sárkány-hegységig. – Fütyülj rá! Nem mer az ujjat húzni se Nennekével, se Melitele istennővel. Kifüstölnék a népek a kastélyából.

– Nem keresem a bajt. Így is túl hosszan időztem már itt. Délnek indulok, Kökörcsin. Messze délnek. Itt már nem találok munkát. A civilizáció. Mi a fenének kellene itt valakinek vaják? Ha nekem való munkáról kérdezek, úgy néznek rám, mint valami csodabogárra.

– Mit fecsegsz itt össze! Miféle civilizáció? Egy hete keltem át a Buinán, és ahogy jöttem keresztül az országon, eleget hallottam én mindenféle történeteket. Nekem úgy tűnik, van itt vízivó, soklábú, rémsáska, légsárkány, meg mindenféle más disznóság is. Nyakig kellene ülnöd a munkában.

– Történeteket én is hallottam. A felét vagy kitalálták, vagy túloznak. Nem, Kökörcsin. Változik a világ. Valami véget ért.

A költő meghúzta a demizsont, lehunyta a szemet, és nagyot sóhajtott.

– Megint azt a szomorú vajáksorsod kezded siratni? És még filozofálsz is? Kezdem felfedezni a rosszul megválasztott olvasmányaid káros hatását. Mert arra, hogy a világ változik, még az a vén hülye Roderick de Novembre is rájött. Mellesleg meg az, hogy a világ változik, az egyetlen állítás az egész értekezésben, amivel fenntartások nélkül egyet lehet érteni. De annyira ez az állítás sem nagy felfedezés, hogy ezzel kellene fogadnod, ráadásul gondolkodó pofát vágva, ami meg egyáltalán nem illik hozzád.

Geralt, ahelyett, hogy válaszolt volna, meghúzta az üveget.

– Igaz, igaz – sóhajtott újra Kökörcsin. – Változik a világ, a nap is lemegy, meg a vodka is elfogy. És mi az még, ami véleményed szerint véget ért? Valamit mondani akartál a végről, filozófusom.

– Mondok pár példát – szólalt meg Geralt rövid hallgatás után. – Az utolsó két hónapból, amit a Buinának ezen a partján töltöttem. Valamelyik nap lovagolok, körbenézek, ott egy híd. A híd alatt ül egy troll, és minden áthaladótól sápot kér. Azoknak meg, akik nem adnak, letépi egy lábát, néha még a másikat is. Elmegyek hát a bíróhoz, megkérdem, mennyit adnának azért a trollért. A bíró meg csak tátja rám a száját csodálkozva. Hát akkor, kérdi, ki javítaná meg a hidat, ha nincs a troll? A troll rendben tartja a hidat, rendszeresen javítgatja, saját verejtékes munkájával, méghozzá jó alaposan, ha megnézzük. Úgyhogy olcsóbb nekik, ha megfizetik a hídvámot. Megyek hát tovább, nézek, ott egy villásfarkú. Nem túl nagy, úgy öt arsin lehet az orra hegyétől a farka végéig. Ott repül a karmaiban egy birkával. Megyek a faluba, kérdem, mennyit adnának a férgéért. A parasztok meg már térden, és azt kiabálják, ne tegyem, mert az a sárkány a bárójuk legkisebb lányának a kedvence, és ha csak egy pikkely is leesik a hátáról, a báró felégeti a falut, nekik meg lenyúzza a bőrüket. Megyek tovább, egyre éhesebb vagyok. Mindenfelé kérdezősködök, és persze lenne munka, de milyen? Hogy az egyiknek fogjak ruszalkát, a másiknak nimfát, amannak meg szépasszonyt... Kiment az eszük teljesen, a falvakban annyi a lány, mint a pelyva, ezeknek meg másfajúra támad kedve. Van olyan is, aki azt kéri, öljek le neki egy skorpiófátyolkát, és hozzám el a csontot a tenyeréből, mert állítólag porrá zúzva és levesbe keverve serkenti a vágyat...

– Az történetesen marhaság – szólt közbe Kökörcsin. – Próbáltam. Nem segít az égadta világon semmit, a levesnek meg olyan íze lesz tőle, mint a kifőtt kapcának. De ha egyszer az emberek elhiszik, és képesek fizetni is érte...

– Nem ölök skorpiófátyolkát. Ahogy más, teljesen ártalmatlan lényeket sem.

– Akkor bizony éhen maradsz. Hacsak nem választasz más hivatást.

– Mégis milyet?

– Akármilyet. Legyél pap. Egész megfelelnél a lelkiismeret-furdalásoddal, az erkölcseiddel meg a tudással, amit összeszedtél az emberekről, meg minden másról is. Az, hogy nem hiszel semmiféle istenben, nem kéne, hogy gondot okozzon. Kevés papot ismerek, aki hinne. Légy pap, és felejtsd el az önsajnálatot!

– Nem sajnálom magam. Tényekről beszélek.

Kökörcsin keresztbe tette a lábát, és nagy érdeklődéssel fordult elnyűtt cipőtalpa felé.

– Tudod, Geralt, arra az öreg halászra emlékeztetsz engem, aki élete végén jött rá, hogy a halak bűzlenek, a víztől meg sajognak és sorvadnak a csontok. Légy következetes! A fecsegés és a szánakozás semmin sem segít. Ha azt látnám, hogy megszűnt a kereslet a költészetre, én bizony szögre akasztanám a lantot, és elmennék kertésznek. Rózsákat nevelnék.

– Hülyéskedsz. Képtelen lennél ekkora áldozatot hozni.

– Mit mondhatnék – hagyta rá a költő, aki még mindig a cipőtalpát bámulta –, lehet, nem is lennék. De a kettőnk hivatása azért némiképp különbözik. A kereslet a költészetre és a lant húrjainak hangjára sosem fog megszűnni. A te szakmáddal már rosszabb a helyzet. Elvégre ti, vajákok, saját magatokat fosztjátok meg a munkától, lassan, de biztosan. Minél jobban és lelkiismeretesebben dolgoztok, annál kevesebb lesz a feladat. Hiszen a célotok, az életetek értelme egy szörnyek nélküli, békés, biztonságos világ. Vagyis egy olyan világ, ahol a vajákok feleslegesek. Faramuci helyzet, nem igaz?

– Igaz.

– Régen, amikor még voltak egyszarvúak, egész csomó lány őrizgette a szüzességét azért, hogy vadászhasson rájuk. Emlékszel? És a fuvolás patkányfogókra? Majd’ összeverekedtek a népek a szolgálataikért. Aztán kivégezték őket az alkimisták, amikor feltalálták a hatásos kis mérgeiket, és ehhez hozzájött még az is, hogy mindenfelé háziasítottak a macskákat, a görényeket meg a menyéteket. Az állatkák olcsóbbak voltak és kedvesebbek, meg nem is vedeltek annyi sört. Látod a hasonlóságot?

– Látom.

– Akkor hát tanulj a más kárából! Amikor az egyszarvúak szüzei munka nélkül maradtak, azonnal megszabadultak az ártatlanságuktól. Némelyik olyannyira be akarta hozni a feláldozott éveket, hogy később messze földön elhíresült a technikájáról, na meg a lelkesedéséről. A patkányfogók... Na, azokat inkább ne kövesd, mert egytől egyig ivásra adták a fejüket, és koldusbotra jutottak. Mit mondjak, úgy tűnik, mostanra eljött a vajákok ideje. Roderick de Novembre könyvét olvasod? Ha jól emlékszem, több helyen említést tesz a vajákokról, az elsőkről, akik vagy háromszáz éve kezdték el járni az országot. Akkor olyan idők jártak, hogy a parasztok fegyveres csapatokkal mentek aratni, a falvakat hármas palánkfal vette körbe, a kereskedők karavánjai úgy néztek ki, mintha zsoldos hadseregek vonulnának, és nem is egy vár sáncán éjjel-nappal lövésre készen álltak a hajítógépek. Mert akkor mi, emberek, voltunk itt a betolakodók. Ezen a földön sárkányok, mantikórok, griffmadarak és amfiszbénák, vámpírok, vérfarkasok és strigák, kikimorák, kimérák és légsárkányok uralkodtak. És ezt a földet lépésről lépésre kellett elhódítani tőlük, minden völgyet, minden szorost, minden fenyvest és minden rétet. És ez nem sikerülhetett volna nekünk a vajákok felbecsülhetetlen értékű segítsége nélkül. De azok az idők elmúltak, Geralt, visszavonhatatlanul elmúltak. A báró nem engedi megölni a villásfarkút, mert egész biztos, hogy ezermérföldes sugárban nem akad másik sárkányfajzat, és már nem ébreszt félelmet, csak együttérzést és nosztalgiát a letűnt kor iránt. A troll a híd alatt összebarátkozott az emberekkel, már nem szörnyeteg, akivel a gyerekeket ijesztgetik, hanem emlék és helyi látványosság, ráadásul még hasznos is. Na és a rémsáska, a mantikór meg az amfiszbéna? Mind fent bujkálnak a hegyekben, a megközelíthetetlen barlangjaikban...

– Vagyis igazam volt. Valami véget ért. Ha tetszik, ha nem, valami véget ért.

– Nem tetszik nekem, ahogy üres közhelyeket puffogtatsz. Nem tetszik a képed, ahogy csinálod. Mi van veled? Nem ismerek rád, Geralt! Eh, a fenébe is, menjünk minél előbb délnek, azokba a vad országokba. Ha agyoncsapsz pár szörnyet, azonnal elmúlik a mélakórod. És valószínűleg van ott szörny, nem is kevés. Azt beszélik, ha ott egy öregasszony elunja az életét, elmegy az erdőbe rőzséért, egyes-egyedül, anélkül, hogy lándzsát vinne magával. Az eredmény garantált. Ott kellene letelepedned.

– Talán így kellene tennem. De én nem telepedek le.

– Miért? Ott könnyebb a vajákok keresete.

– Keresni könnyebb... – Geralt meghúzta a demizsont. – De elkölteni nehezebb. Ráadásul ott árpát meg kölest esznek, a sör húgyízű, a lányok nem fürdenek, és még a szúnyogok is csípnek.

Kökörcsin tarkóját a polcon fekvő vaskos, bőrkötésű könyveknek támasztva hangosan felnevetett.

– Szúnyogok és köles! Erről eszembe jut az első közös hadjáratunk a világ peremére – mondta. – Emlékszel? Guletban találkoztunk azon a búcsún, és rábeszéltél...

– Te beszéltél rá engem. Végül is lóhalálában el kellett tűnnöd Guletból, mert a lánynak, akit a muzsikusok pódiuma alatt meghágtál, négy jól megtermett bátyja is akadt. Felhajtották érted az egész várost, és azzal fenyegettek, hogy kiherélnek, aztán pedig szurokba és fűrészporba forgatnak. Azért csapódtál te akkor énhozzám.

– Te meg épp csak ki nem ugrottál a bőrödből örömödben, hogy útitársat találtál. Addig útközben legfeljebb a lovaddal beszélgethettél. De jól van, igazad van, úgy volt, ahogy mondod. Tényleg el kellett tűnnöm egy kis időre, és a Virágok Völgye épp kapóra jött ehhez. Elvégre az kellett legyen az emberlakta világ pereme, a civilizáció és minden Új előőrse, a két világ határán legmesszebbre előretolt helyőrség... Emlékszel?

– Emlékszem, Kökörcsin.

A világ peremén

I

Kökörcsin két jókora, habtól csepegő korsóval a kezében óvatosan lépegetett lefelé a kocsma lépcsőin. A bajsza alatt káromkodva keresztülfurakodott a körülötte zsibongó, kíváncsiskodó kölkök csoportján, aztán a tehénlepényeket kerülgetve átvágott az udvaron.

A terecskén felállított asztal körül, ahol a vaják a sztarosztával beszélgetett, már tizenegynéhány falubeli gyűlt össze. A költő letette a korsókat, aztán leült. Nyomban rájött, hogy rövid távolléte ideje alatt a beszélgetés egy tapodtat sem haladt előre.

– Vaják vagyok, sztaroszta uram – ismételte Geralt ki tudja, hányadszorra, miközben letörölte a sörhabot a szájáról. – Semmivel sem kereskedem. Nem toborzok a hadseregnek, és nem tudom gyógyítani a takonykórt. Vaják vagyok.

– Az egy foglalkozás – magyarázta Kökörcsin, ki tudja, hányadszorra. – Vaják, értitek? Strigát öl meg lidércet. Kiirt mindenféle disznóságot. Hivatásszerűen, fizetségért. Megértette, sztaroszta uram?

– Aha! – Az erős gondolkodástól kisimultak a sztaroszta arcát szántó mély barázdák. – Vaják! Rögtön így kellett volna!

– Hát persze – bólogatott Geralt. – Rögtön meg is kérdem hát: akad a környéken valami munka a számomra?

– Áááá... – A sztaroszta megint elgondolkodott, méghozzá igen feltűnően. – Munka? Tán azok a... Na... Mifenék? Azt kérditek, vannak-e itten ilyen mifenék?

A vaják mosolyogva bólintott, és megdörzsölte bütykeivel portól viszkető szemhéját.

– Vannak – vonta le a következtetést a sztaroszta némi hallgatás után. – Nézzetek csak oda, látjátok azokat a hegyeket? Ott laknak a tündék, ott van azoknak a királysága. Azoknak a palotái, én mondom, színaranyból vannak egészen. Ohó, urak! Tündék, bizony mondom. Rettenet! Aki oda bemegy, az nem jön többet vissza.

– Gondoltam – mondta Geralt hűvösen. – Éppen ezért egyáltalán nem áll szándékomban odamenni.

Kökörcsin pimaszul felröhögött. A sztaroszta, épp, ahogy Geralt várta, sokáig gondolkodott.

– Aha – mondta végül. – Az ám, úgy van! De van itten másfajta mifene is. Biztosan a tündék földjéről másznak át hozzánk. Ó, urak, van azokból, de van ám! Nehéz vón megolvasni. De a legrosszabb, az a Mora, úgy-e, atyafik?

Az „atyafik” felélénkültek, és minden irányból az asztalhoz nyomultak.

– Mora! – kiáltott az egyik. – Az, az, jól beszél a sztaroszta. Az a sápadt szűzlyány, amelyik megy körbe a kunyhókba’ virradatkor, a gyerekek meg elhalnak miatta!

– És manók – tette hozzá egy zsoldos a helyőrségből. – összegubancolják a lovak sörényét az istállóban!

– És bőregerek! Bőregerek is vannak itten!

– És vilák! Azok miatt veri ki az embert a ragya!

A következő néhány perc azzal telt, hogy nagy hévvel felsorolták az összes szörnyet, ami galád tetteivel vagy puszta létével megzavarta a környék faluinak életét. Geralt és Kökörcsin tudomást szerezhettek a lidércfényről és a szépasszonyokról, akik miatt a derék paraszt nem képes hazatalálni részeg mámorában; aztán a csélcsapról, aki körbeszáll, és kiissza a tehenek tejét; az erdőben póklábakon futó fejről; a veressapkás manókról és a félelmetes csukáról, ami kiragadja a fehérneműt a mosó asszonyok kezéből, és csak idő kérdése, mikor jön el magáért a fehérnépért. Mint általában, most is megtudhatták, hogy a vén Naradkowa éjszakánként piszkavason repked, nappal meg angyalokat csinál; hogy a molnár makk porával hamisítja a lisztet; valami Duda meg, a király bírájáról szólva, tolvajnak és kapcabetyárnak nevezte azt.

Geralt nyugodtan végighallgatta őket, bólogatott, mintha figyelt volna, aztán feltett néhány, főleg az utakra és a környék helyrajzára vonatkozó kérdést, végül felállt, és intett Kökörcsinnek.

– Nos, viszlát, jó emberek – mondta. – Hamarosan visszatérek, majd akkor meglátjuk, mit lehet tenni.

Csöndben lovagoltak végig a kunyhók és kerítések mellett, lármázó kutyák és rikoltozó gyerekek kísérték őket.

– Geralt – szólalt meg Kökörcsin, aki a kengyelben állva egy nagyra nőtt almát tépett le a gyümölcsös kerítésén túlnyúló ágakról. – Egész úton azon panaszkodtál, hogy egyre nehezebben sikerül munkát találnod. Abból, amit az előbb hallottam, nekem úgy tűnik, hogy itt eldolgozhatnál télig, méghozzá kifulladásig. Te keresnél pár garast, nekem meg ott lennének a szép történetek, balladákhoz. Akkor hát, mondd meg, miért megyünk tovább?

– Egy fillért se keresnék itt, Kökörcsin.

– Miért?

– Azért, mert abból, amit mondtak, egyetlen szó sem volt igaz.

– Hogy mi?

– A lények közül, amikről beszéltek, egy sem létezik.

– Tréfálsz talán! – Kökörcsin kiköpte a magot, a csutkát meg hozzávágta a tarka keverékhez, ami igen makacsul a lova csüdjéhez tapadt. – Nem, az lehetetlen! Figyeltem azokat az embereket, márpedig én aztán ismerem a népeket. Nem hazudtak azok.

– Nem – hagyta rá a vaják. – Nem hazudtak. Mélyen hittek az egészben. De ez nem változtat a tényeken.

A költő kis ideig hallgatott.

– Egyetlen lény sem... Egy sem? Az egyszerűen lehetetlen! Muszáj, hogy létezzen valami abból, amit összehordtak. Legalább egy! Ismerd be.

– Beismerem. Egy egészen biztosan létezik.

– Ha! És melyik?

– A bőregér.

Az utolsó kerítést is elhagyva az országúton indultak tovább a sárgálló repceültetvények és a szélben hullámzó gabonatáblák között. Az úton az ellenkező irányba jól megrakott szekerek haladtak. A bárd átemelte lábát a nyeregkápán, térdének támasztotta lantját, és valami szomorú dallamot erőszakolt ki a húrokból, miközben időről időre odaintegetett az út mellett sétáló hosszúlábú, kacarászó széplányoknak, akik egytől egyig gereblyét tartottak erős vállukon.

– Geralt – szólalt meg hirtelen. – Hiszen vannak szörnyek! Lehet, hogy nem annyi, mint valaha, lehet, hogy nem settenkednek ott minden fa mögött az erdőben, de azért vannak. Léteznek. Miért van akkor az, hogy az emberek ráadásként kitalálnak olyanokat, amik sosem voltak? Sőt mi több, hisznek abban, amit kitalálnak? Hm? Ríviai Geralt, te híres vaják? Nem gondolkodtál még el azon, mi lehet ennek az oka?

– Elgondolkodtam, te híres költő. És tudom az okát.

– Kíváncsian várom.

– Az emberek – fordult felé Geralt – szeretnek szörnyeket és szörnyűségeket kitalálni, mert akkor ők maguk kevésbé tűnnek szörnyűnek. Amikor halálra isszák magukat, rászednek valakit, lopnak, kantárszárral verik a feleségüket, éheztetik az öreganyjukat, szekercével verik agyon a csapdába esett rókát, vagy nyilakkal tűzdelik tele a földön élő utolsó egyszarvút, szeretnek arra gondolni, hogy mégiscsak szörnyűbb náluk a Mora, aki hajnalhasadtakor a kunyhókat járja. Olyankor ezzel könnyítenek valahogy a lelkükön. És könnyebb így élniük.

– Megjegyeztem – mondta Kökörcsin némi hallgatás után. – Találok hozzá rímet, és balladát írok belőle.

– Írj csak! De ne számíts zajos sikerre.

Lassan haladtak, de a falu utolsó kunyhói így is hamarosan elvesztek a szemük elöl. Nem sokkal később sűrű erdővel benőtt dombok vonulatán keltek át.

– Hó! – Kökörcsin megállította a lovát, és körbenézett. – Nézd, Geralt! Hát nem gyönyörű ez a vidék? Idilli, az ördögit. Öröm a szemnek!

A dombok mögötti vidék lankásan ereszkedett az egyenlő részekre szabdalt, sík szántók különböző terményektől tarka mozaikja felé. Középütt kört alkotva három, égerbokrok sötét bozótjával körbenőtt tó tükre csillogott, amik olyan szabályosak voltak, akár a lóhere levelei. A látóhatáron köd borította, szürke hegylánc vonala emelkedett a szertenyúló, sűrű, fekete fenyves fölé.

– Haladjunk, Kökörcsin.

Az országút egyenesen a tavak felé vezetett, gátak és égerfákkal körbenőtt víztározók mellett, amiket ellepett a sok hápogó tőkés és böjti réce, kócsag és vöcsök. Meglepte őket a tollas állatok sokasága, hiszen körülöttük mindenütt látszott az emberkéz nyoma – a rőzsekévékkel fedett gátak jó állapotban voltak, a csatornákat kövekkel és gerendákkal erősítették meg. A víztározók túlfolyói egyáltalán nem tűntek korhadtnak, vígan csörgedezett bennük a víz. A tómelléki nádasban bödönhajókat és stégeket vettek észre, a tó tükréből pedig a felállított hálók és varsák rúdjai meredtek az égnek.

Kökörcsin hirtelen körbenézett.

– Valaki a nyomunkban van – mondta izgatottan. – Szekérrel!

– Hallatlan – felelte gúnyosan a vaják, aki körbe se nézett. – Szekérrel? Én meg még azt gondoltam, hogy az itteniek bőregéren járnak!

– Tudod, mit mondok? – hördült fel a trubadúr. – Minél közelebb a világ pereme, annál gonoszabbak a tréfáid. Félek belegondolni, mi jöhet még!

Ráérősen poroszkáltak, és mert a két tarka ló húzta szekér üres volt, hamar utolérte őket.

– Tppprrrr! – A kocsis épp mögöttük állította meg a lovakat. Meztelen mellkasán bundát viselt, haja a szemöldökéig lelógott. – Dicsértessenek az istenek, jóurak!

– S mi – válaszolt Kökörcsin, aki ismerte a szokást – dicsérjük őket.

– Már ha akarjuk – morogta a vaják.

– Csollánnak hínak – mondta a kocsis. – Figyeltem kendteket, amikor a felvégi sztarosztával diskuráltatok. Tudom én, hogy vaják kegyelmed.

Geralt meglazította a gyeplőt, és hagyta, hogy a kanca az útszéli csalánosban prüszköljön.

– Hallottam – folytatta a bundás férfi –, amikor a sztaroszta előadta ottan a meséit. Figyeltem én a kendtek képit, és nem is lepett meg. Rég nem hallottam én annyi sületlenséget meg csalárdságot.

Kökörcsin elnevette magát. Geralt figyelmesen nézte a parasztot, de semmit sem szólt. A paraszt, akit Csollánnak neveztek, megköszörülte a torkát.

– Oszt’ nem kívánna-e, vaják uram, elszegődni igazi, tisztes munkára? – kérdezte. – Lenne valamim a kendtek számára.

– Mégis micsoda?

Csollán nem vette le róla a szemét.

– Nehéz az országúton az üzletről beszélni. Menjünk el hozzám, Alvégre. Ott aztán eldiskurálunk. Különben is arra vinne az utatok.

– Miért olyan biztos az?

– Azért, mert nincs itt más út, a lovaitok meg a pofájukkal, és nem a farkukkal fordulnak feléje.

Kökörcsin megint felnevetett.

– Mit mondasz erre, Geralt?

– Semmit – felelte a vaják. – Nehéz az országúton diskurálni. Induljunk hát, Csollán uram!

– Kössétek a lovakat a szekérlétrához, és üljetek a kocsira – ajánlotta a paraszt. – Kényelmesebb lesz az. Minek kínozza az ember az ülepét nyeregben?

– Szent igaz.

Felmásztak a szekérre. A vaják nagy boldogan nyújtózott végig a szalmán. Kökörcsin, aki láthatóan félt, hogy összekoszolja elegáns, zöld zekéjét, a deszkára ült. Csollán csettintett nyelvével a lovaknak, és a kocsi hangosan zötyögve megindult a gerendákkal megerősített töltésen.

Átkeltek egy hídon a tavirózsával és békalencsével benőtt csatorna fölött, kaszált rétek sora mellett haladtak el. A távolban, ameddig a szem ellát, művelt földek húzódtak.

– El sem akarom hinni, hogy ez a világ pereme, a civilizált világ széle – mondta Kökörcsin. – Vess csak rá egy pillantást, Geralt! A rozs mint az arany, abban a kukoricában meg egy lovas is elbújhatna. Vagy az a répa, nézd, milyen hatalmas!

– Értesz a földműveléshez?

– Nekünk, költőknek, mindenhez értenünk kell – felelte Kökörcsin dölyfösen. – Különben magunkat járatnánk le azzal, amit írunk. Tanulni kell, kedvesem, tanulni. A földműveléstől függ a világ sorsa, jó hát érteni a földműveléshez. A földművelés táplál, ruház, megóv a hidegtől, szórakoztat, és a művészetet is segíti.

– Talán a szórakozással és a művészettel túloztál kicsit.

– Hát a pálinkát miből főzik?

– Már értem.

– Keveset értesz te. Tanulj! Nézd meg azokat a lila virágokat! Az ott a csillagfürt.

– Igazándiból az ott bükköny – szólt közbe Csollán. – Nem láttak még kendtek csillagfürtöt, vagy mi? De egyben igaza van kegyelmednek. Itt mindenből rengetegsok terem, és úgy nő, hogy öröm nézni. Azért is mondják rá: a Virágok Völgye. Azért is telepedtek itt meg az őseink, miután elkergették innen a tündéket.

– A Virágok Völgye, vagyis Dol Blathanna. – Kökörcsin könyökével oldalba bökte a szalmán nyújtózkodó vajákot. – Figyeled? A tündéket elkergették, de a régi tünde nevét azért még nem tartották feltétlenül fontosnak megváltoztatni. A képzelőerő teljes hiánya. És hogy vannak itt a tündékkel, gazduram? Hisz itt vannak a hegyekben a mezsgye túlfelén.

– Nem avatkozik egyik a másikéba. Ők is maguk, mi is magunk.

– A legjobb megoldás – mondta a poéta. – Igaz, Geralt?

A vaják nem felelt.

II

– Köszönet az ételért. – Geralt lenyalta csontkanalát, és az üres tálba tette. – Ezer köszönet, gazduram. És most, ha megengeditek, rátérhetnénk a lényegre.

– Az ám, térjünk rá – helyeselt Csollán. – Mi, Dhun?

Dhun, Alvég öregje, komor tekintetű, hatalmas férfiember volt. Odabólintott a szolgálólányoknak, akik erre sietősen leszedték az edényeket az asztalról, majd elhagyták a szobát, Kökörcsin legnagyobb bánatára, aki a lakoma kezdete óta vigyorgott rájuk, és igyekezett őket nevetésre ingerelni az illetlen tréfáival.

– Hallgatom hát – szólt Geralt az ablak felé fordulva, ahonnan baltakopogás és a fűrész csikorgása hallatszott. Az udvaron lázasan dolgoztak valami famunkán, és az erős gyantaillat egészen a szobáig hatolt. – Mondjátok, miben lehetek a segítségetekre.

Csollán Dhunra pillantott. A falu öregje megrázta a fejét, és megköszörülte a torkát.

– No, úgy van az – mondta. – Van itten egy amolyan föld...

Geralt az asztal alatt belerúgott Kökörcsinbe, aki már épp készült valami csípős megjegyzést tenni.

– Föld – folytatta Dhun. – Jól mondom, Csollán? Parlagon hevert az sokáig, mi meg beszántottuk, oszt’ most kendert, komlót meg lent vetettünk bele. Egy darab föld, ahogy mondom. Elér egész a fenyvesig...

– És mi van ott? – A költő már nem bírta. – Mi van azon a földön?

– No! – Dhun felemelte a fejét, és megvakarta a füle tövét. – No, ott az ördeg garázdálkodik.

– A mi? – prüszkölt Kökörcsin. – Az meg mi a fene?

– Hiszen mondom. Ördeg.

– Miféle ördeg?

– Miféle lenne? Ördeg, és kész.

– Ördögök nincsenek!

– Ne szólj közbe, Kökörcsin – mondta Geralt nyugodt hangon. – Maga meg csak beszéljen tovább, Dhun kegyelmed.

– Hiszen mondom: ördeg.

– Azt már tudom. – Geralt, ha akart, hallatlanul türelmes tudott lenni. – Azt mondd el, hogy fest, honnan került ide, és mivel árt nektek. Sorjában, ha kérhetem.

– No! – Dhun felemelte göcsörtös kezét, és ujjait nagy erőfeszítéssel egymás után kiegyenesítve számolni kezdett. – Sorjában, csakugyan, eszes emberek vagytok ti. No, igen. Úgy néz ki, urak, mint az ördeg, az ördeg, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Honnan jött? A semmiből, na. Zsipsz-zsupsz, piff-puff, oszt’ nézem: ördeg. Ártani meg igazándiból túlságosan nem árt az nekünk. Olyan is van, hogy segít.

– Segít? – röhögött fel Kökörcsin, aki épp egy legyet próbált kihalászni a söréből. – Az ördög?

– Ne szólj közbe, Kökörcsin! Mondd csak tovább, Dhun uram. Miképpen segít nektek ez a, hogy mondjátok...

– Ördeg – hangsúlyozta ki erősen a paraszt. – No hát, úgy segít, hogy: termékennyé teszi a talajt, megforgatja a földet, a vakondot írtja, a madarakat meg elijeszti, figyel a répára meg a céklára. No meg a hernyókat, amik a káposztában kikelnek, azokat is megeszi. Bár igazándiból megeszi az a káposztát is. Semmi más, csak zabál. Ördeg az, na.

Kökörcsin megint felröhögött, aztán csettintett az ujjával, és a sörbe áztatott legyet a kandalló előtt szendergő macskára pöckölte. A macska kinyitotta az egyik szemét, és szemrehányóan méregette a bárdot.

– Mindezek ellenére – mondta nyugodtan a vaják – készek vagytok fizetni nekem azért, hogy megszabadítsalak benneteket az ördögtől, így van? Más szóval, nem akarjátok, hogy a környéken kószáljon?

– Ki a fene – nézett rá Dhun komoran – akarna ördeget az apjától örökölt földjén? Ez a mi földünk a nagyapánké volt, és a dédapánké, királyi adomány, és az ördegnek semmi köze hozzá. Köpünk mi az ő segítségére, mi az, hát nincs nekünk kezünk? Ez meg, vaják uram, nem ördeg, hanem rosszlelkű jószág, aminek a feje úgy tele van, már bocsánat, szarva, hogy nehéz azt kiállni. Nem tudni reggel, mit vesz a fejébe estére. Egyszer, na hallják, a kútba piszkít, másszor a lyányokat kergeti, ijesztgeti, meg azzal fenyegeti, hogy mindet meghágja. Ellopja, urak, a jószágot, meg az eleséget. Rombol és elront mindent, alkalmatlankodik itten, kivájja a töltést, vermeket ás, mint valami pézsmapatkány vagy hódféle, az egyik halastóból teljesen elfolyt a víz, a pontyok meg megdöglöttek. A kazalban pipázott, az édesanyját, oszt’ leégett az egész széna...

– Értem – vágott közbe Geralt. – Szóval azért mégiscsak árt.

– Nem – rázta a fejét Dhun. – Nem árt az. Csak huncutkodik az, no.

Kökörcsin az ablak felé fordulva próbálta visszafojtani a nevetést. A vaják hallgatott.

– Na, minek beszélek – szólalt meg Csollán, aki egész eddig hallgatott. – Vaják kend, nem-e? Tegyen rendet azzal az ördeggel. Munkát keresett kend a Felvégen, magam is hallottam. Na, itt a munka. Fizetünk mi, amennyit kell. De arra ügyeljen kegyelmed, hogy nem akarjuk, hogy agyoncsapja az ördeget. Azt aztán nem.

A vaják felemelte a fejét, és gonoszul elmosolyodott.

– Érdekes – mondta. – Úgy is mondhatnám, nem mindennapi.

– Micsoda? – ráncolta össze a homlokát Dhun.

– Nem mindennapi feltételek. Honnan ennyi a könyörület?

– Nem szaba’ agyoncsapni – Dhun még jobban összeráncolta a homlokát –, mert ebbe a völgybe...

– Nem szaba’, oszt’ annyi – vágott közbe Csollán. – Fogjátok csak be, urak, vagy kergessétek el hét határon túlra. A fizetségetekben meg nem lesz hiány.

A vaják hallgatott, de tovább mosolygott.

– Kezet rá? – kérdezte Dhun.

– Előbb szeretném megnézni magamnak azt a ti ördegeteket.

A parasztok összenéztek.

– A jogotok megvan – mondta Csollán, aztán felállt. – Ti akartátok. Éjszakánként az ördeg ott dorbézol szerte a vidéken, de napközben a kenderben csücsül valahol. Vagy az öreg füzek között a mocsárban. Ott aztán megnézhetitek magatoknak. Nem fogunk titeket noszogatni. Ha pihenni akartok, pihenjetek, ameddig csak akartok. A kényelmetekkel meg az étellel nem fukarkodunk, úgy kívánja a vendégjog. Ég veletek.

– Geralt! – Kökörcsin felpattant a zsámolyról, és a kinézett az udvarra, szemével a kunyhótól távolodó parasztokat követve. – Egyáltalán nem értelek. Még egy nap sem telt el azóta, hogy a kitalált szörnyetegekről beszélgettünk, most meg hirtelen elszegődsz ördögre vadászni. Ráadásul azt, hogy az ördögök a képzelet szüleményei, mitikus lények, mindenki tudja, kivéve ezeket a sötét parasztokat. Mit jelentsen akkor ez a váratlan lelkesedésed? Feltételezem, mert azért ismerlek már egy kicsit, nem alacsonyodtál le addig, hogy így keríts nekünk szállást, ételt, meg tiszta ruhát.

– Természetesen nem. – Geralt savanyú képet vágott. – Úgy tűnik, tényleg ismersz már egy kevéssé, dalnokom.

– Akkor viszont nem értem.

– Mit kellene itt megérteni?

– Ördögök nincsenek! – kiáltotta a poéta, végérvényesen felverve a macskát álmából. – Nincsenek! Az ördögök nem léteznek, az ördögbe is!

– Így igaz – mosolyodott el Geralt. – De én, Kökörcsin, sosem tudtam ellenállni annak, hogy olyat lássak, ami nem létezik.

III

– Egy valami biztos – mormolta a vaják, ahogy szemügyre vette az előttük húzódó, bozótos kenderrengeteget. – Nem hülye ez az ördög.

– Miből gondolod? – érdeklődött Kökörcsin. – Abból, hogy az áthatolhatatlan sűrűjében csücsül? Akármelyik nyúlnak elég esze van ehhez.

– A kender különleges sajátosságairól beszélek. Egy ilyen hatalmas kenderföld erős mágiaellenes mezőt bocsát ki. A legtöbb ige itt teljesen hatástalan volna. És ott, látod azokat a karókat? Az komló. A komlótobozokon található virágpornak is hasonló a hatása. Felteszem, hogy ez nem véletlen. A gazfickó megérezte a mezőt, és tudja, hogy itt biztonságban van.

Kökörcsin köhécselni kezdett, aztán feljebb húzta a nadrágját.

– Érdekelne – mondta, és megvakarta kis kalapja alatt a homlokát –, hogyan is látsz hozzá, Geralt. Még sosem láttalak munka közben. Gondolom, tudsz egyet s mást arról, hogyan kell ördögöt fogni. Próbálom felidézni magamban a régi balladákat. Volt például egy, az ördögről és az öregasszonyról, illetlen, de azért szórakoztató. Az öregasszony, tudod...

– Hagyj engem az öregasszonnyal, Kökörcsin.

– Ahogy óhajtod. Csak segíteni akartam, semmi több. Különben is, nem szabadna a régi rigmusokat figyelmen kívül hagyni, nemzedékek összegyűjtött bölcsessége őrződik bennük. Van egy ballada a béresről, akit Dinkának hívtak, és...

– Hagyd abba a locsogást! Ideje munkához látni. Megdolgozni az ételért meg a tiszta ruháért.

– Mihez akarsz kezdeni?

– Körbeszimatolok a kenderesben.

– Nagyon eredeti! – fakadt ki a trubadúr. – Bár nem túl körmönfont.

– És te, te hogy kezdenél hozzá?

– Eszesen – hencegett Kökörcsin. – Ravaszul. Hajtással, példának okáért. Kikergetném az ördögöt a bozótból, a puszta földön utolérném lóháton, és hurokkal fognám be. Mit gondolsz?

– Egész érdekes elképzelés. Ki tudja, lehet, fel is használhatnánk, ha te is részt vennél benne, mert az ilyen műveletekhez legalább két ember kell. De egyelőre még nem vadászunk. Egyelőre csak rá szeretnék jönni, mi is ez, ez az ördög. Ezért kell átkutatnom a kenderest.

– Hé! – A bárd csak most vette észre. – Nem hoztál magaddal kardot!

– Minek az? Én is ismerem az ördögökről szóló balladákat. Se az öregasszony, se az a Dinkának nevezett béres nem használt kardot.

– Hmm... – nézett körbe Kökörcsin. – Muszáj beverekednünk magunkat egész a sűrűjébe?

– Neked nem kell. Vissza is mehetsz a faluba, és megvárhatsz ott.

– Ó, nem! – tiltakozott a költő. – Hogy elvesztegessek egy ilyen alkalmat? Én is látni akarom az ördögöt, meggyőződni róla, hogy tényleg olyan fekete-e, amilyennek festik. Azt kérdeztem, feltétlenül muszáj-e átverekednünk magunkat a kenderen, ha egyszer van ösvény.

– Való igaz – takarta el Geralt tenyerével a szemét. – Van ösvény. Használjuk ki.

– És ha az az ördög ösvénye?

– Annál jobb. Legalább nem fáradunk el a járásban túlságosan.

– Tudod, Geralt – folytatta tovább a fecsegést a bárd, ahogy a vaják nyomában lépdelt a szűk, egyenetlen ösvényen a kender között. – Mindig azt gondoltam, hogy az „ördög” csak egy amolyan metafora, hogy csak kitalálták, hogy legyen mit káromkodni. „Ördög hozta”, „vigye el az ördög”, „az ördögbe”. Legalábbis a közös nyelven. A félszerzetek, ha meglátják a közeledő vendéget, azt mondják: „megint hozott az ördög valakit”. Ha a törpöknek valami nem sikerül, úgy káromkodnak, hogy „Düvvel hoáel”, a vacak árura meg azt mondják, „Düvvelsheyss”. Az Ősi Nyelvben van egy mondás, „A d’yaebl aép arse”, ami azt jelenti, hogy...

– Tudom, mit jelent. Hagyd abba a locsogást, Kökörcsin!

Kökörcsin elhallgatott, levette fejéről kócsagtollal díszített kalpagját, meglegyezgette magát, aztán megtörölte izzadt homlokát. A kender sűrűjében nehéz, párás, fullasztó meleg uralkodott, amit csak fokozott a virágzó füvek és gyomnövények levegőben terjengő illata. Az ösvény kissé elkanyarodott, majd rögtön a kanyarulat után egy kicsi, letaposott, gazos tisztásba torkollott.

– Nézd csak, Kökörcsin!

A tisztás közepén nagy, lapos kő feküdt, amelyen néhány agyagedény állt. Azonnal a szemükbe ötlött az edények között szinte csonkig égett faggyúgyertya. Geralt észrevette, hogy a megolvadt faggyú lemezeire kukorica és bab, meg még néhány más, felismerhetetlen mag és gabonaszem tapadt.

– Sejtettem – morogta. – Áldozatokat mutatnak be neki.

– Valóban – szólt a poéta, a gyertyára mutatva. – Mécsest, gyújtanak az ördögnek. De ahogy látom, magokkal etetik, mintha csak valami csíz volna. A fenébe is, micsoda istenverte disznóól! Minden csak úgy ragad a méztől meg a szuroktól. Mi a...

A bárd szavait elnyelte a félelmetes és visszhangzó bömbölés. Valami felsuhogott és feldobogott a kenderesben, aztán a sűrűségből kibontakozott előttük a legkülönösebb lény, amit Geralt életében látott.

A teremtmény valamivel magasabb volt egy ölnél, dülledt szemei voltak, kecskeszarva és kecskeszakálla. Élénken mozgó, hasított, lágy ajka is leginkább egy rágcsáló kecskéére emlékeztetett. Teste alsó részét hosszú, dús, sötétvörös szőr borította egészen a hasított patákig. A furcsaságnak ráadásul még hosszú, borzas bojtban végződő farka is volt, amit erélyesen lóbált.

– Uk! Uk! – csattogtatta állkapcsát a szörnyeteg, közben a patáit váltogatta. – Mi ez itt? Mars, mars innen, vagy a szarvamra tűzlek, uk, uk!

– Rúgott már valaha valaki fenékbe, kiskecske? – Kökörcsin nem bírta megállni.

– Uk! Uk! Beeeeee! – mekegett a kecskeszarvú. Nehéz volt eldönteni, megerősítésként vagy tiltakozásul, esetleg csak magáért a mekegés kedvéért.

– Hallgass, Kökörcsin! – dördült fel Geralt. – Egy szót se.

– Blebleblebleeeeee! – hurrogott dühösen a lény, amitől szélesre tátott szájából kivillantak sárga lófogai. – Uk! Uk! Uk! Bleubeeeubleuuu beeeee!

– Ahogy mondod – bólintott Kökörcsin. – Tied lehet a verkli meg a csengettyű is. Ahogy indulsz majd haza, el is viheted.

– Hagyd abba, a fenébe is! – sziszegte Geralt. – Mindent elrontasz. Tartsd meg magadnak az ostoba tréfáidat...

– Tréfák!!! – rikkantott hangosan a kecskeszarvú, és ugrott egyet. – Tréfák, beeee, beeee! Megjöttek az új tréfamesterek, mi? Hozták a vasgolyóikat? Adok én nektek pár vasgolyót, ti gazemberek, uk, uk, uk! Tréfálkozni akarnátok, beeee? Adok én nektek tréfát! Itt vannak a golyóitok! Tessék!

A lény felugrott, és nagyot csapott a kezével. Kökörcsin felvisított, és homlokát fogva az ösvényre rogyott. A lény felmekegett, megint csapott egyet. Geralt füle mellett elfütyült valami.

– Itt vannak a golyóitok! Beeee!

A vaják vállába hüvelyknyi átmérőjű vasgolyó csapódott, a következő térden találta Kökörcsint. A költő csúnyán elkáromkodta magát, és menekülni kezdett. Geralt késlekedés nélkül utána vetette magát, miközben a feje mellett golyók süvítettek.

– Uk! Uk! Beeee! – kiabált a kecskeszarvú ugrálva. – Adok én nektek golyókat! Szaros kis tréfamesterek!

Újabb golyó süvített a levegőben. Kökörcsin a tarkójához kapva még csúnyábbat káromkodott. Geralt félreugrott, a kender közé, de nem tudta elkerülni a lövedéket, amely lapockán találta. El kellett ismerni, hogy az ördög nyugtalanítóan pontosan dobott célba, és úgy tűnt, kimeríthetetlen a golyók tára. A vaják a kender között cikázva még hallotta a győzedelmes ördög diadalittas mekegését, közvetlenül utána egy újabb golyó süvítését, káromkodást és az ösvényen szaladó Kökörcsin lábdobogását.

Aztán csend lett.

IV

– Tudod, Geralt... – Kökörcsin a homlokához nyomta a vödörben hűtött patkót. – Ezt nem vártam. Az a kecskeszakállas, szarvas torzszülött, az a bozontos kecskebak úgy elkergetett téged, mint akármelyik senkiházit. Én meg kaptam egyet a pofámba. Látod, micsoda dudor nőtt ide?

– Már hatodjára mutatod. Most sem tűnik érdekesebbnek, mint elsőre.

– Kedves vagy! És még azt hittem, biztonságban leszek melletted.

– Nem kértem, hogy a kenderben futkoss utánam. Arra viszont megkértelek, hogy tartsd féken azt a csípős nyelvedet. Nem hallgattál rám, hát szenvedj! Csöndben, ha szabadna, mert épp közelednek.

A szobába Csollán lépett be a tagbaszakadt Dhunnal. Mögöttük tipegett egy ősz öregasszony, aki hajlott volt, mint a domb, és akit egy szőke és ijesztően sovány fruska vezetett.

– Dhun uram, Csollán uram – kezdte a vaják kertelés nélkül. – Mielőtt útnak indultam, megkérdeztem, próbáltatok-e már magatok is kezdeni valamit ezzel a ti ördögötökkel. Azt feleltétek, hogy nem csináltatok semmit. Okom van azt feltételezni, hogy másként történt. Várom a magyarázatot.

A falusiak összesúgtak, aztán Dhun köhintett egyet a markába, és egy lépést tett előre.

– Így igaz, urak. Bocsánatot kérünk. Hazudtunk, mert a szégyen majd elemésztett bennünket. Magunk akartunk az ördegnek az eszén túljárni, elérni, hogy magától eltakarodjon...

– Mégis mivel?

– Nálunk, a Völgyben – kezdte lassan Dhun – már régebben megmutatkoztak mindenféle rémségek. Repülő sárkányok, földi soklábúk, vészmadarak, lidírcek, óriáspókok meg az ilyen-olyan kígyók. És mi az ilyen férgek ellen mindég a könyvünkben kerestük a módot.

– Miféle könyvben?

– Mutassa a könyvet, öreganyám. A könyvet, ha mondom. A könyvet! Mindjárt megüt a guta! Süket, mint az ágyú! Lille, mondd meg a mamának, hogy mutassa meg a könyvet!

A szőke lányka kirángatta az anyó karmos ujjai közül a méretes könyvet, és a vaják kezébe nyomta.

– Ebben a könyvben – folytatta Dhun –, ami ősidők óta a családunkban van, megvan a mód minden szörny, varázs és furcsaság ellen, ami a világon volt, van, vagy csak lészen.

Geralt megforgatta kezében a nehéz, vastag kötetet, amit mindenütt zsíros por vont be. A lány még mindig ott állt vele szemben, kezével a kötényét gyűrögetve. Idősebb volt, mint eleinte gondolta volna – megtévesztette finom alakja, mely olyannyira eltért a falu vele nagyjából egyidős lányainak erős alkatától.

A vaják az asztalra tette a könyvet, majd felhajtotta a nehéz faborítót.

– Vethetnél rá egy pillantást, Kökörcsin.

– Első Rúnák – közölte a bárd, ahogy a vaják válla fölött odapillantott, közben még mindig a patkót szorítva homlokára. – A legrégebbi írás, amit a modern ábécé bevezetése előtt használtak. Még a tünderúnákon és a törpök fogalomírásán alapul. Mókás a mondattana, de hát akkortájt így beszéltek. Érdekes metszetek és miniatúrák. Nem gyakran látni ilyet, Geralt, és ha mégis, akkor szentélyek könyvtárában, nem pedig világvégi kis falvakban. Az istenekre, honnan van ez nektek, szerelmetes parasztjaim? Csak nem akarjátok azt bemesélni nekünk, hogy el tudjátok olvasni? Anyóka? Elolvasod az Első Rúnákat? Elolvasol te egyáltalán bármilyen rúnákat?

– Micsodáááát?

A szőke hajú lány közelebb lépett az anyókához, és egyenesen a fülébe súgott valamit.

– Olvasni? – Miközben nevetett, felvillant a néne fogatlan ínye is. – Én? Nem, aranyoskám. Én aztat a művészetet nem ismerem.

– Magyarázzátok el – mondta ridegen Geralt Dhunhoz és Csollánhoz fordulva –, hogyan is használjátok a könyvet, ha nem olvassátok a rúnákat?

– A legidősebb néne mindig tudja, mi áll a könyvben – felelte komoran Dhun. – És azt, amit tud, megtanítja egy fiatal lánynak, amikor közeleg az ideje. Magatok is látjátok, hogy a nénénknek eljött az ideje. Akkor a mama magához hívta Lillét, és tanítja. De addig is, a mama tudja a legjobban.

– A vén boszorkány meg a fiatal boszorkány – morogta Kökörcsin.

– Vagyis, ha jól értem – mondta Geralt bizalmatlanul –, az anyó tudja az egész könyvet fejből? Vagy hogyan? Anyó?

– Az egészet nem, hogyisne! – felelte az öregasszony, megint csak Lille segítségével –, csakis azt, ami a képek körül van.

– Aha. – Geralt találomra kinyitotta a könyvet. A kép a berepedt oldalon egy foltos disznót ábrázolt, lant alakú szarvakkal. – Dicsekedj hát el nekünk, anyóka. Mi van ideírva?

A mamóka cuppogott a szájával, jól megnézte a metszetet, aztán behunyta a szemét.

– Szarvas tulok, avagy taurus – szavalta. – A tanulatlanok bölénynek nevezik hibást. Szarvai vannak, s vélük ösztökél...

– Elég. Remek, igazán. – A vaják átlapozott néhány ragacsos oldalt. – És itt?

– Sokfélék a felhőpásztorok s a széltolók. Emez esőt hullat, amaz szelet vet, a harmadik mennydörgést szór. A termést akarván tőlük megvédeni, végy kést, vasból, újat, egérnek ürülékéből három lattal, szürke gémnek zsírját...

– Elég, csodás. Hmm... És itt? Mi áll itt?

A metszet egy bozontos rémet ábrázolt lovon, óriási szemekkel és még nagyobb fogakkal. A rém jobb kezében tekintélyes méretű kardot tartott, a baljában pénzeszsákot.

– Valyákos – makogta az öregasszony. – Mások által vajáknak nevezett. Hívni őt nagy veszélyt jelent, de kell, mert ha a szörny s a féreg ellen mi sem használ, a valyákos megbirkózik véle. Ügyelni kell ámde...

– Elég lesz – morogta Geralt. – Elég lesz, anyóka. Köszönöm.

– Ne, ne – ellenkezett Kökörcsin arcán gonosz mosollyal. – Hogy van tovább? Nagyon is érdekes ez a könyv! Mondd csak, anyó, mondd csak!

– Eee... Ügyelni kell ámde, hogy a valyákost meg ne érintsék, mert megrühesedni lehet tőlle. A lyányokat meg előle bújtatni kell, mert fickós a valyákos mindnek fölötte...

– Úgy van az, ahogy a nagykönyvben meg van írva – nevetett fel a poéta, és Lille, legalábbis Geraltnak úgy tűnt, alig észrevehetően elmosolyodott.

– ...habár a valyákos igen kapzsi s aranyra éhes – motyogta az anyóka hunyorogva –, ne adjatok neki többet, mint: vízbefúltért: ezüstgarast, vagy egy s felet. Macskafajzatért: ezüstgarast kettőt. Vérivóért: ezüstgarast négyet...

– Micsoda idők voltak – morogta a vaják. – Köszönöm, anyó. S most mutassátok, hol esik az ördögről szó itt, s mit mond e könyv az ördögről. Egyszerre örömömre szolgálna hallani, s kíváncsi volnék, mily módot használtatok ellene.

– Vigyázz, Geralt! – vihogott Kökörcsin. – Kezded átvenni a zsargont. Ragályos ez a modor.

Az anyóka, aki alig tudott uralkodni keze remégésen, néhányat lapozott. A vaják és a költő az asztal fölé hajoltak.

És valóban, a metszeten ott volt a szarvas, borzas, farkas és gonosz mosolyú golyódobáló.

– Ördeg – szavalta az anyó. – Nevezik még lólábának vagy szilvánnak. A jószággal s a háztáji baromfival szemben igen nagy kártevő s teher. Ha földedről kívánod elkergetni, így tégy...

– Na, na – mormolta Kökörcsin.

– Végy diót két marékkal – folytatta az anyóka, ujjaival simítva a pergament. – S végy még mellé vasgolyóbist es, két marékkal. Hozzá csobolyó mézet, másodikkal kátrányt. Káliszappant egy bödönnel, túrót a másodikkal. Amerre az ördeg ül, oda menjél éjszaka. S kezdd enni a diót. Akkoron az ördeg, a falánk fajzat, odamegy hozzád, s megkérdi, finom-e. Akkor add neki a vasgolyóbisokat...

– Hogy a fene vinne el titeket! – mordult fel Kökörcsin. – Hogy fordulnátok ki...

– Csend – szólt Geralt. – No, anyó. Tovább!

– ...fogait megtördelvén, az ördeg, látva, hogy iszod a mézet, maga és megkívánja. Adjad neki a kátrányt, magad meg a túrót edd. Meghallod hamarost, ahogy az ördeg belseje korog meg csikorog, de rá se ránts, mintha mi se vóna. S megkívánja az ördeg a túrót, te meg adj neki szappant. A szappan után oszt’ az ördeg már nem állja...

– Eljutottatok a szappanig? – vágott közbe Geralt rezzenéstelen arccal Dhun és Csollán felé fordulva.

– Ugyan dehogy! – nyögött fel Csollán. – A golyókig is alig. Ó, urak, jól megkaptuk a magunkét, mikor ráharapott a golyóra...

– És ki kért titeket – dühödött fél Kökörcsin –, hogy golyóbisból annyit adjatok néki? Az áll a könyvben, két maréknyival. S ti meg egész zsáknyit adtatok néki! S majd’ kétévnyire szaporították a munícióját, hülyék, tik!

– Vigyázz – nevetett a vaják. – Átveszed a zsargont. Ragadós.

– Köszönöm.

Geralt hirtelen felrántotta a fejét, és a néne mellett álló lány szemébe nézett. Lille nem kapta el a tekintetét. A szeme világos és őrjítően kék volt.

– Miért áldoztok az ördögnek magokat? – kérdezte erélyesen. – Hisz látszik, hogy született növényevő.

Lille nem válaszolt.

– Feltettem egy kérdést, lányom. Ne félj, attól, ha beszélgetsz velem, még nem leszel rühes.

– Ne kérdezzék őt semmiről a kendtek – szólalt meg hangjában érezhető nyugtalansággal Csollán. – Lille... Ő... Furcsa lány. Nem fog válaszolni, ne is kényszerítsék.

Geralt még mindig Lille szemébe nézett, és Lille még mindig nem kapta el a tekintetét. A férfi érezte, ahogy borzongás fut végig a hátán, és felmászik egészen a tarkójáig.

– Miért nem mentetek az ördögnek lőcsökkel meg vasvillákkal? – emelte fel a hangját. – Miért nem állítottatok neki csapdákat? Csak akarnotok kellett volna, és már a karóra tűzött kecskeképével ijesztgethetnétek a varjakat. Engem is előre figyelmeztettetek, hogy ne próbáljam megölni. Miért? Te tiltottad meg nekik, igaz, Lille?

Dhun felállt a padról. A feje majdnem a mennyezetgerendákig ért.

– Eredj, lyányom – mordult fel. – Vidd a mamát is, és eredj innen!

– Ki ő, Dhun uram? – kezdett rá újra a vaják, amikor az anyóka és Lille mögött becsukódott az ajtó. – Ki ez a lány? Miért van nálatok nagyobb tiszteletben annál az istenverte könyvnél is?

– Nem a ti dolgotok. – Dhun a férfira nézett, és a tekintetében nem volt semmi barátságos. – Üldözzétek csak a bölcs asszonyokat a városaitokban, égessétek őket otthon máglyán. Nálunk ilyen nem volt, és nem is lesz.

– Nem értett meg – szólt zordan a vaják.

– Lehet, nem is próbáltam – mordult vissza Dhun.

– Vettem észre – sziszegte Geralt, aki szintén nem próbált szívélyesnek hatni. – De egy alapvető dolgot meg kell értenie, Dhun uram. Még mindig nem köt minket semmiféle egyezség, még mindig nem vállaltam felétek semmiféle kötelezettséget. Nincs alapotok azt feltételezni, hogy vettetek magatoknak egy vajákot, aki egy ezüstgarasért vagy egy s félért megteszi, amit ti megtenni nem tudtok. Vagy nem akartok. Vagy nem szabad megtennetek. Nem úgy van az, Dhun uram. Nem vettetek még vajákot magatoknak, és nem hiszem, hogy sikerrel járnátok. Nem, amíg ezt nem akarjátok megérteni.

Dhun hallgatott, közben komor tekintettel Geraltot méregette. Csollán a torkát köszörülve izgett-mozgott a padon, közben bocskorával csuszakolta a földpadlót. Aztán hirtelen felegyenesedett.

– Vaják uram – mondta. – Ne haragudjon ránk. Elmondjuk, hogy a mi van. Dhun?

A falu öregje beleegyezően bólintott, és leült.

– Ahogy jöttünk errefelé – kezdte Csollán –, ti is láttátok, hogy nő itt minden, hogy micsoda termés van. Olyan is megnő itt nem egyszer, ami másutt csak nehezen, vagy egyáltalán nem látsz. Ezért aztán nálunk a dugvány meg a vetőmag fontos dolog, mi még az úrbért is abban fizetjük, azt adjuk el, azt cseréljük...

– Mi köze van ennek az ördöghöz?

– Sok. Az ördeg régen csak alkalmatlankodott meg ostoba tréfákat űzött, de aztán elkezdte a magot lopni tömkelegével. Először kezdtünk neki vinni egy keveset a kőre a kenderesben, azt hittük, jóllakik, és békét hagy nekünk. De nem lett abból semmi: tovább lopott, amennyit nem szégyellt. Amikor meg kezdtük előle elrejteni a készleteket háromra zárt fészerekbe meg bótokba, akkor megdühödött, urak, üvöltött, mekegett, azt kiabálta, „uk-uk”, és amikor ő „uk-uk”, akkor jobb kereket oldani. Azzal fenyegetett, hogy...

– ...hogy meghág – vágott közbe Kökörcsin vaskos röhögésével.

– Azzal is – helyeselt Csollán. – Meg a vörös kakast is emlegette. Hosszú is elmondani, nem tudott lopni, hát sápot követelt. Megparancsolta, hogy zsákszámra hordjuk a magot meg a többi jót oda neki. Akkor aztán majdnem feldühödtünk, és jól ki akartuk porolni azt a farkas ülepét. De...

A paraszt krákogott, leeresztette a fejét.

– Minek itt hímezni-hámozni – szólt közbe hirtelen Dhun. – Rosszul ítéltük meg a vajákot. Mondj el mindent, Csollán!

– Az anyó megtiltotta, hogy az ördeget elverjük – mondta gyorsan Csollán –, de hisz mind tudjuk, hogy az Lille, mer’ az anyó... Az anyó csak azt mondja, amit a Lille mond neki. Mi meg... Tudjátok azt, vaják uram. Mi meg szót fogadunk.

– Vettem észre – mosolyodott el Geralt savanykásan. – Az anyóka csak rázza a fejét, és felmondja a szöveget, amiből mit sem ért. De a lányra úgy bámultok tátott szájjal, mintha valami istennő szobra lenne, kerülitek a pillantását, de a kívánságait megpróbáljátok megfejteni. És a kívánságai számotokra parancsok. Ki ez a ti Lillétek?

– Hisz kitalálta kend. Jövőbelátó. Na, Bölcs, úgy mondják. De ne beszéljetek erről senkinek. Kérünk kendteket. Ha eljutna a botos ispán fülébe, vagy ne adj’ isten, a helytartóhoz...

– Ne féljetek – szólt komolyan Geralt. – Tudom, mire gondoltok, és nem árullak el benneteket.

A falvakban felbukkanó különös asszonyok és lányok, akiket jövőbelátóknak vagy Bölcseknek hívtak, nem örvendhettek azon méltóságok túlzott rokonszenvének, akik úrbért szedtek, és a földművelésből húztak hasznot. A parasztok mindig kikérték a jövőbelátók tanácsát, szinte minden kérdésben. Vakon és fenntartások nélkül hittek nekik. Az ilyen tanácsok alapján született döntések aztán gyakran teljes mértékben ellentétesek voltak az urak és nádorok politikájával. Geralt hallott olyan esetekről, amelyek végletesen szélsőségesek és érthetetlenek voltak – egész tenyészállományok kiirtásáról, a vetés vagy aratás félbehagyásáról, de még teljes falvak átköltöztetéséről is. Az urak irtották hát a „babonaságot”, és gyakorta nem válogattak az eszközökben. De a parasztság is hamar megtanulta elrejteni a Bölcseket. A tanácsaikra azonban éppúgy hallgattak. Mert végül a tapasztalat azt mutatta, hosszú távon mindig és minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy a Bölcseknek volt igaza.

– Lille nem engedte, hogy az ördeget elverjük – folytatta Csollán. – Azt parancsolta, hogy úgy csináljunk, ahogy a könyvben meg van írva. Mint tudjátok, nem jártunk sikerrel. Már kezdődtek a bajok az ispánnal. Ha kevesebb magot adtunk úrbérbe, mint általában, eltátotta a száját, oszt’ üvölteni meg szitkozódni kezdett. Az ördegről nem is mondtunk neki egy mukkot se, mert az ispán szigorú ember, és nagyon nem érti a tréfát. Akkor aztán megjelentetek tik. Megkérdeztük Lillét, szabadna-e... felbérelni...

– És?

– Azt mondta az anyón keresztül, hogy először meg akar titeket nézni.

– És megnézett.

– Megnézett. És elfogadott, tudjuk mi, ismerjük már azt, mikor fogad el Lille valamit, és mikor nem.

– Egyetlen szót sem szólt hozzám.

– Senkihez, már az anyón kívül, egy szót sem szólt soha. De ha nem fogadott volna el, semmi pénzért nem jött volna be a szobába.

– Hm... – Geralt elgondolkodott. – Érdekes. Egy jövőbelátó, aki ahelyett, hogy jövendölne, hallgat. Honnan került ide hozzátok?

– Nem tudjuk azt, vaják uram – mormolta Dhun. – De az anyókával is, mert úgy emlékszik az öregebbje, így volt. Az előző anyóka is magához vett egy hallgatag lánykát, olyat, aki akkor tűnt fel, ki tudja, honnan. És az a lányka, az most a mi anyókánk. A nagyapám azt mesélte, hogy az anyó így születik újjá. Úgy, mint a hold, ami újjászületik az égen, és mindig újra eljön. Ne mosolyogjatok ezért meg.

– Nem mosolygok – rázta Geralt a fejét. – Túl sokat láttam már ahhoz, hogy megmosolyogtassanak az ilyen dolgok. És az orromat sem kívánom az ügyeitekbe beleütni, Dhun uram. A kérdéseimnek csak az a célja, hogy kiderítsem, miféle kapcsolat van Lille és az ördög között. Mert azt talán ti magatok is észrevettétek, hogy létezik ilyen. Ha tehát fontos nektek a jósnőtök, úgy az ördöggel kapcsolatban csak egy módot tanácsolhatok: meg kell szeretnetek.

– Tudod jól, uram – mondta Csollán –, hogy nem csak az ördegről van szó. Lille semminek nem enged ártani. Semmilyen lénynek.

– Természetesen – vágott közbe Kökörcsin. – A vidéki jósnők egy tőről fakadnak a druidákkal. És a druida, ha bögöly szívja a vérét, még jó étvágyat is kíván neki.

– Fején találtátok – mosolyodott el Csollán egy kissé. – Fején találtátok a szeget. Ugyanez volt a vaddisznókkal, amik a kerteket feltúrták. Mi lett? Nézzetek ki az ablakon: a zöldség mint a festmény. Akadt rá mód. Még Lille se tudja, miféle. Amit a szem nem lát, a szívnek se fáj. Értitek kendtek?

– Értem én – morogta Geralt. – De még hogy. De hagyjuk ezt. Lille vagy sem, az ördögötök egy szilván. Rendkívül ritka, de eszes teremtmény. Nem ölöm meg, mert tiltja a törvényem.

– Ha eszes az – felelte Dhun –, akkor hass az eszére!

– Úgy ám – tette hozzá Csollán. – Ha van esze az ördegnek, akkor annak is van értelme, hogy a magot lopja. Úgyhogy te, vaják uram, derítsd ki, minek kell az neki. Hiszen a magot az meg nem eszi, de ennyit aztán biztos nem. Minek akkor a mag neki? Bosszantani akar minket, vagy mi? Mit akar? Derítsd ki, és kergesd el a környékünkről valami vajákmódon. Megteszed?

– Megpróbálom – döntötte el Geralt. – De...

– De mi?

– A ti könyvetek, kedves urak, elavult. Értitek, mire célzok?

– Úgy igazándiból – morogta Dhun –, nem nagyon.

– Elmagyarázom. Merthogy, Dhun uram, Csollán uram, ha arra számítottatok, hogy a segítségem nektek egy ezüstgarasba vagy egy s félbe fog kerülni, akkor fenemód nagyot tévedtetek.

V

– Hé!

A kender sűrűjéből neszezés, bosszús „uk-uk” és karók pattanása hangzott fel.

– Hé! – ismételte meg a vaják, aki körültekintően elrejtőzött. – Mutasd magad, lólábú!

– Lólábú, aki mondja!

– Akkor mi? Ördög?

– Te vagy az ördög! – A kecskeszarvú kidugta a fejét a kenderből. és a férfira vicsorította fogsorát. – Mit akarsz?

– Beszélgetni.

– Gúnyolódsz, mi? Azt hiszed, nem tudom, miféle vagy? Felbéreltek a falusiak, hogy kidobj innen, mi?

– Úgy van – ismerte be Geralt közömbösen. – És épp erről akartam eldiskurálni veled. Hátha megbeszélhetjük.

– Az a te bajod – mekegte az ördög –, hogy olcsón szeretnéd megúszni, mi? Erőlködés nélkül? Velem ilyet nem játszol, beee! Az élet, emberfi, folyamatos versengés. És a jobb győz. Ha szeretnél engem legyőzni, bizonyítsd be, hogy jobb vagy nálam. Fecsegés helyett inkább versenyezzünk! A győztes diktálja a feltételeket. Azt mondom, fussunk versenyt, innen a vén fűzig a gáton.

– Nem tudom, hol van a gát, se azt, hol van a vén fűz.

– Ha tudnád, nem is mondanám, hogy fussunk versenyt. Szeretek versenyezni, de veszteni, azt nem.

– Vettem észre. Nem, nem fogunk futkározni. Meleg napunk van.

– Kár. Akkor talán valami más módon mérkőzzünk meg? – Az ördög kivicsorította sárga fogait, és felemelt a földről egy jókora mezei követ. – Ismered azt a játékot, hogy „Ki bőg hangosabban?” Én üvöltök először. Csukd be a szemed!

– Mást ajánlok.

– Csupa fül vagyok.

– Eltakarodsz innen bármiféle vetélkedés, versenyfutás és bőgés nélkül is. Magadtól, minden kényszer nélkül.

– Dugd fel az ajánlatodat a d’yeabl aép arse! – Kiderült, hogy az ördög ismerj az Ősi Nyelvet. – Nem megyek innen sehova. Tetszik nekem itt.

– De kicsit elvetetted a sulykot. Túl sok volt a tréfa.

– Düvvelsheyss, annyi közöd van a tréfáimhoz! – Mint kiderült, a szilván törp nyelven is beszélt. – És az ajánlatod is annyit ér, mint a Düvvelsheyss. Nem megyek innen sehová. Hacsak valami játékban le nem győzöl. Akarsz tenni egy kísérletet? Ha nem szereted az erőpróbákat játszhatunk kitalálósdit. Mindjárt felteszek neked egy találós kérdést, és ha kitalálod, te nyertél, én meg eltűnök. Ha viszont nem sikerül, én maradok, és te tűnsz el. Feszítsd meg az agyacskádat, mert a kérdés nem lesz könnyű.

Még mielőtt Geralt ellenkezhetett volna, az ördög felmekegett, toppantott a patájával, megsuhintotta farkával a földet, és szavalni kezdett:

Rózsaszín levélkék, teli kis hüvelyek.

Folyóparti lágy agyagban bőven megteremnek,

Hosszú kocsányon lóg virága, a foltos,

Macskának ne mutasd, megeszi azonmost.

– Na, mi az? Találgass!

– Fogalmam sincs – ismerte be a vaják közönyösen, még csak meg sem próbált elgondolkodni. – Szagosbükköny talán?

– Rossz válasz. Vesztettél.

– És hogy hangzik a helyes válasz? Mi ez a... hmm... foltos hüvelyű?

– Káposzta.

– Figyelj! – hördült fel Geralt. – Kezdesz az idegeimre menni.

– Mondtam én előre – röhögött az ördög –, hogy a kérdés nem lesz könnyű. Ez van. Nyertem, maradok. Te meg eltűnsz. Uram, fagyos búcsút veszek.

– Csak még egy pillanat – csúsztatta a kezét a vaják titokban a zsebébe. – És az én kérdésem? Talán csak van jogom a visszavágóra?

– Nem! – tiltakozott az ördög. – Mégis miért lenne? Hiszen lehet, hogy nem találnám ki. Ilyen ostobának nézel?

– Nem – rázta a fejét Geralt. – Egy rosszindulatú, pökhendi mihasznának. De rögtön belekezdünk egy teljesen új, számodra ismeretlen játékba.

– Ha! Szóval mégis! De milyen játékba?

– Az a játék neve, hogy... – mondta a vaják lassan – ...„Amit nem kívánsz magadnak, ne tedd azt a másnak.” Nem kell becsuknod a szemed.

Geralt előrehajolt, majd villámgyorsan dobott, a colos vasgolyó élesen süvített a levegőben, és egy csattanással egyenesen az ördög szarvai közé vágódott. A lény a hátára zuhant, mint akit a villám csapott meg. Geralt hosszú ugrással a cövekek közé vetődött, és megragadta az ördögöt a bozontos lábánál fogva. A szilván felmekegett, és hátrarúgott. Hiába takarta el a vaják a fejét kezével, így is csengett a füle, mert az ördög, szánalmas formája ellenére, egy megvadult öszvér erejével tudott rúgkapálni. A vaják megpróbálta lefogni a kapálózó patákat, de nem járt sikerrel. A kecskeszarvú össze-vissza csapkodott, kezeivel a földet csépelte, aztán megint megrúgta a férfit, egyenesen a homlokán. A vaják nagyot káromkodott, ahogy érezte, hogy az ördög lábai kicsúsznak az ujjai közül. Amint elengedtek a másikat, mindketten elgurultak az ellenkező irányba, nagy csattanással fordítva ki közben a karókat a kender indái közé gabalyodva.

Az ördög pattant fel elsőnek; szarvas fejét előreszegezve egyből a férfinak rohant. De akkorra már Geralt is biztosan állt a lábán, és minden nehézség nélkül elhárította a támadást, megragadta a lény szarvát, és jól megrántotta, aztán a földre döntötte, és a térdei alá gyűrte. Az ördög felmekegett, és egyenesen a szemébe köpött, de úgy, hogy az egy taknyos tevének sem vált volna szégyenére. A vaják ösztönösen hátrált, de nem engedte el az ördög szarvát. A szilván, ahogy próbálta lerázni a fejéről, egyszerre rúgott hátra a két patájával, és ami a legkülönösebb ebben – mindkettővel talált. Geralt ocsmányul káromkodott, de nem engedett a szorításán. Felkapta a földről az ördögöt, nekiszorította a recsegő karóknak, és teljes erejével a szőrös térdébe rúgott, aztán meg lehajolt, és egyenesen a fülébe köpött. Az ördög meg csak üvöltött, és csattogtatta tompa fogsorát.

– Ne tedd azt a másnak... – fújtatott a vaják – ...amit magadnak nem kívánsz! Játsszunk tovább?

– Bleblebleeeeee!!! – Az ördög veszettül hörgött, visított és köpködött, de Geralt erősen tartotta a szarvánál fogva, és nyomta a képét egyre a talaj felé, úgyhogy a köpete saját, porfelhőket és gazcsomókat felverő, földet rugdosó ördögpatájára hullt.

A következő néhány perc azzal telt, hogy erős tusakodás közepette kölcsönösen sértegették és rugdosták egymást. Geralt, ha egyáltalán örülhetett valaminek, akkor csakis annak, hogy senki nem látta, mert a jelenet határozottan idiótán festhetett.

A következő rúgás ereje szétválasztotta a harcolókat, és ellenkező irányba taszította őket, egyenest a kenderes sűrűjébe. Az ördög megint megelőzte a vajákot: felugrott, és feltűnően sántikálva menekülni kezdett. Geralt lihegve megtörölte az arcát, aztán üldözőbe vette. Miután keresztülverekedték magukat a kenderen, egyenesen a komlóba zuhantak. A vaják fülét megütötte egy vágtató ló dobogása. Épp az a hang, amelyre várt.

– Itt vagyok, Kökörcsin! Itt vagyok! – kiáltotta. – A komlóban!

Hirtelen egy hátasló szügyét pillantotta meg maga előtt, a következő pillanatban pedig már neki is hajtottak. Lepattant a lóról, mintha csak szikla volna, és úgy hanyatt vágódott, hogy a földhöz csapódva elsötétült a világ a szeme előtt. Ennek ellenére sikerült oldalra gurulnia a komló karói mögé, elkerülve a patákat. Gyorsan felállt, de abban a pillanatban a második lovas is áthajtott rajta, és megint ledöntötték a lábáról. Rögtön utána valaki rávetette magát, és a földhöz szögezte.

Aztán már csak egy villanás, és a metsző fájdalom a nyakszirtjében. És a sötétség.

VI

A szájában homok volt. Amikor ki akarta köpni, rájött, hogy arccal a földön fekszik. Amikor meg akart mozdulni, rájött, hogy megkötözték. Kissé felemelte a fejét. Hangokat hallott.

Sűrű, erdei aljnövényzeten feküdt, egy fenyőfa tövében. Néhány lenyergelt ló állt úgy húszlépésnyi távolságban. Alig látta őket a szárnyas páfránylevelek mögül, de az egyik ló kétségtelenül Kökörcsin gesztenyepej kancája volt.

– Három zsák kukorica – hallotta. – Jól van, Torque. Nagyon jó. Kiváló munka!

– És ez még nem minden – mondta egy bégető hang, ami csakis a szilván-ördögé lehetett. – Nézd meg ezt, Galarr! Olyan, mint a bab, de teljesen fehér. És milyen hatalmas! Ez, ezt meg repcének hívják. Ebből csinálják az olajat.

Geralt erősen összeszorította a szemhéját, aztán újra kinyitotta a szemét. Nem, nem álom volt. Az ördög és Galarr, akárki is legyen, az Ősi Nyelvet használták, a tündék nyelvét. De az olyan szavakat, mint a „kukorica”, a „bab” vagy a „repce”, a közös nyelven használták.

– És ez? Ez mi? – kérdezte a férfi, akit Galarrnak neveztek.

– Lenmag. Len, tudod? A lenből csinálnak ingeket. Sokkal olcsóbb, mint a selyem, és sokkal tartósabb. A feldolgozás módja, legalábbis nekem úgy tűnik, elég bonyolult, de kipuhatolom, hogyan is zajlik.

– Bárcsak gyökeret verne a te lened, és nem pusztulna el, mint a répa – panaszkodott Galarr, még mindig azon a különös volapükön. – Igyekezz új répamagokat szerezni, Torque!

– Nem kell félni – bégetett az ördög. – Ilyesmivel nincs itt gond, nő minden, mint a fene. Szerzek nektek, egyet se félj!

– És még valami – szólt Galarr. – Derítsd ki végre, miben áll az a háromnyomásos művelés.

A vaják óvatosan felemelte a fejét, és megpróbálta elfordítani.

– Geralt... – suttogta valaki. – Felébredtél?

– Kökörcsin... – súgta vissza. – Hol a... Mi történt...

Kökörcsin csak felnyögött halkan. Geraltnak elege lett. Elkáromkodta magát, nekifeszült, aztán az oldalára fordult.

A tisztás közepén ott állt az ördög, aki, mint kiderült, a hangzatos Torque nevet viselte. Épp azzal volt elfoglalva, hogy zsákokat, tarisznyákat és más málhát szíjazott a lovakra. Egy vékony, magas férfi segített neki a munkában, aki csakis Galarr lehetett. Ő volt az, aki meghallva a vaják mozgolódását, feléje fordult. A haja fekete volt, jól látható sötétkék árnyalattal. Éles arcvonásai voltak, és hatalmas, csillogó szeme. Na meg hegyes füle.

Galarr tünde volt. Tünde a hegyekből. Tisztavérű Aén Seidhe, az Ősi Nép képviselője.

De nem Galarr volt az egyetlen tünde, akit maga körül észrevett. A tisztás szélén még hatan ültek. Egyikük Kökörcsin tarisznyájának a kifosztásával volt elfoglalva, egy másik a trubadúr lantját nyúzta. A többiek egy kikötött szájú zsák körül gyülekeztek, és mohón falták a nyers sárga- meg tarlórépát.

– Vanadáin, Toruviel – szólt Galarr fejével a foglyok felé intve. – Vedrái! Enn’le!

Torque felugrott, és mekegni kezdett.

– Galarr, ne! Ne! Filavandrel megtiltotta! Elfelejtetted?

– Nem, nem felejtettem el. – Galarr átvetett két összekötözött zsákot a ló hátán. – De ellenőriznünk kell, nem lazították-e meg a kötelékeiket.

– Mit akartok tőlünk? – nyögött fel a trubadúr, miközben a tündék közül az egyik a térdével földhöz szorította, és leellenőrizte a köteleket. – Miért kötöztetek meg minket? Mi van veletek? Kökörcsin vagyok, a köl...

Geralt egy ütés hangját hallotta. Megfordult, a hang irányába fordítva a fejét.

A Kökörcsin fölött álló tündelánynak fekete szeme volt és buján a vállára omló, hollószín haja, amit csak a halántékánál font két finom varkocsba. Laza, zöld szaténinge fölött rövid, bőrből készült kabátkát viselt és lovaglócsizmájába gyűrt, szoros, testhez simuló gyapjúnadrágot. A csípőjére combközépig érő, színes kendőt tekert.

– Que glosse? – kérdezte a vajákra nézve, miközben az övéhez erősített hosszú tőr markolatával játszott. – Que l’en pavienn, ell’ea?

– Nell’ea – ellenkezett a vaják. – T’en pavienn, Aén Seidhe.

– Hallod ezt? – fordult a tündelány társához, a magas Seidhéhez, aki ahelyett, hogy Geralt kötelékeivel vesződött volna, hosszúkás arcán közönyös kifejezéssel tovább próbálkozott Kökörcsin lantjával. – Hallod, Vanadáin? A majomember tud beszélni! Még szemtelenkedni is!

A Seidhe megvonta a vállát. A kabátját díszítő tollak felzizegtek.

– Még egy ok, hogy gúzsba kössük, Toruviel.

A tündelány Geralt fölé hajolt. Hosszú szempillái voltak, természetellenesen sápadt bőre és cserepes, repedezett ajka. Hosszú nyakláncot viselt, faragott arany nyírfa-darabkákat egy szíjra fűzve, amit többször is körbetekert a nyakán.

– Na, mondj még valamit, majomember! – sziszegte a lány. – Meglátjuk, mire jó az ugatáshoz szokott gigád.

– Mi az, ürügyet keresel – fordult erőlködve a hátára a vaják, majd kiköpte a homokot –, hogy megüthess egy megkötözött embert? Üss ürügy nélkül, hiszen láttam, hogy úgy szereted. Töltsd ki a mérged!

A tündelány felegyenesedett.

– Rajtad már kitöltöttem, méghozzá akkor, amikor szabad volt a kezed – mondta. – Mert én hajtottam át rajtad a lovammal, és én vágtalak fejbe. Tudd meg, hogy én is fogok veled végezni, ha eljön az ideje.

A vaják nem válaszolt.

– Legszívesebben közelről döfnélek le, a szemedbe nézve – folytatta a tündelány. – De irgalmatlanul bűzlesz, ember. Úgyhogy nyíllal lőlek le.

– Ahogy tetszik. – A vaják megvonta a vállát, már amennyire a kötelek engedték. – Azt tehetsz, amit csak akarsz, nemes Aén Seidhe. Egy kikötözött és mozdulatlan célpontot minden bizonnyal el is fogsz találni.

A tündelány megállt fölötte terpeszben, előrehajolt, és rávillantotta a fogait.

– Minden bizonnyal – sziszegte. – Eltalálom, amit csak akarok. De biztos lehetsz abban, hogy nem halsz meg az első lövéstől. Se a másodiktól. Igyekezni fogok, hogy érezd, amint elpusztulsz.

– Ne gyere ilyen közel – fintorgott a férfi tettetett undorral. – Irgalmatlanul bűzlesz, Aén Seidhe.

A tündelány félreugrott, meglendítette keskeny csípejét, és lendületből combon rúgta a vajákot. Geralt, látva, hogy hová akar rúgni legközelebb, összébb húzta magát, és összegömbölyödött. Sikerrel járt, a csípőjét érte, de úgy, hogy még a fogai is összekoccantak.

A mellettük álló magas tünde a rúgást elismerendő éles hangokat csalt ki a lant húrjaiból.

– Hagyd békén, Toruviel! – mekegte az ördög. – Megőrültél? Galarr, parancsold meg, hogy hagyja abba!

– Thaésse! – kiáltotta Toruviel, és még egyszer belerúgott a vajákba. A magas Seidhe erőszakosan tépte a húrokat, míg az egyik hosszú, szívszaggató hangot adva elpattant.

– Elég ebből! Elég, az istenekre! – üvöltött fel idegesen Kökörcsin, aki össze-vissza rángatózott, és dobálta magát a kötelékek között. – Minek kínzod, te ostoba cafka? Hagyjatok minket békén! Te meg hagyd békén a lantomat, rendben?

Toruviel odafordult hozzá, cserepes ajkán gonosz fintor bujkált.

– Zenész! – hördült fel a lány. – Ember és zenész! Lantos!

Egyetlen szó nélkül kirántotta a hangszert a magas tünde kezéből, és lendületből darabokra törte egy fenyő törzsén, a húrokkal körbefont maradványokat pedig Kökörcsin mellkasára dobta.

– Tehénszarv való neked, vadember, nem a lant!

A poéta halálosan elsápadt, az ajka remegett. Geralt, aki érezte, ahogy egyre jobban növekszik benne a fagyos gyűlölet magára vonta Toruviel fekete tekintetét.

– Mi nézel úgy? – sziszegte fölé hajolva a tündelány. – Mocskos majomember! Azt akarod, hogy kinyomjam azt a hüllőszemedet?

A lány nyaklánca épp előtte függött. A vaják megfeszítette az izmait, váratlanul előrelendült, fogaival elkapta a láncot, és erősen megrántotta, közben pedig lábait behúzva oldalra fordult. Toruviel elvesztette az egyensúlyát, és a férfira zuhant. Geralt úgy dobálózott a kötelékekben, mint a partra vetett hal, közben maga alá gyűrte a tündelányt. Úgy hátrafeszítette a fejét, hogy ropogtak a nyakcsigolyái, aztán teljes erőből arcon fejelte a lányt. Toruviel felvisított, és fuldokolni kezdett.

Durva mozdulatokkal lerántották a lányról, aztán a ruhájánál és a hajánál fogva félrevonszolták. Valaki megütötte, érezte, ahogy a gyűrűi feltépték bőrét az arccsontja fölött, az erdő táncolt és elhomályosult a szeme előtt. Látta, ahogy Toruviel feltérdelt, látta az orrából és a szájából ömlő vért. A tündelány előrántotta tőrét hüvelyéből, de hirtelen felzokogott, összegörnyedt, az arcához kapott, és a térdei közé temette fejét.

A tarka tollas kabátot viselő tünde kivette a tőrt a lány kezéből, majd a lefogott vajákhoz lépett. Mosolygott, ahogy a fegyvert felemelte. Geralt már vörösben látta, mert a Toruviel fogai által felszakított homlokából csorgó vér elöntötte a szemgödrét.

– Ne! – mekegte Torque, a tündéhez futott, és belekapaszkodott a kezébe. – Ne ölj! Ne!

– Voe’rle, Vanadáin – hangzott fel hirtelen egy érces hang. – Quéss aén? Caélm, evelliénn! Galarr!

Geralt a hang felé fordult, már amennyire a hajába kapaszkodó ököl engedte.

A tisztásra érkező ló hófehér volt, hosszú, lágy sörénnyel, amely selymes volt, akár az asszonyok haja. A pompás nyeregben ülő lovas hajának, melyet zafírokkal díszített pánttal vont a homlokára, éppen ugyanolyan színe volt.

Torque mekegve a lóhoz ugrott, megragadta a kengyelt, és ékesszóló beszédfolyamot zúdított a fehér hajú tündére. A Seidhe egyetlen felsőbbséges mozdulattal félbeszakította, és leugrott a nyeregből. Odament Toruvielhez, akit két tünde támogatott, és óvatosan elemelte arcától az átvérzett kendőt. Toruviel szívszaggatóan felnyögött. A Seidhe megrázta a fejét, a vaják felé fordult, és közelebb lépett hozzá. Tüzes, fekete szemét kékeslila karikák övezték, mintha napok óta nem jött volna álom a szemére, de így is csillagként villogott a sápadt arcban.

– Még megkötözve is marsz – szólította meg a tünde halkan, idegen hanghordozás nélkül, a közös nyelven. – Mint a baziliszkusz. Levonom a következtetéseket.

– Toruviel kezdte – mekegett az ördög. – Rugdosta, egy megkötözött embert, mintha elment volna az esze...

A tünde újra hallgatásra intette. Rövid parancsára a többi Seidhe elvonszolta a vajákot és Kökörcsint a fenyő alá, majd szíjakkal a törzséhez kötözték őket. Utána mindannyian a fekvő Toruviel köré térdeltek, eltakarva a lányt a férfiak szeme elől. Geralt hallotta, ahogy a lány egyszer csak felkiáltott a kezeik között rángatózva.

– Nem akartam, hogy így legyen – mondta az ördög, aki még mindig ott állt mellettük. – Nem akartam, ember. Nem tudtam, hogy épp akkor fognak megjelenni, amikor mi... Amikor téged elkábítottak, a barátodat meg kötélre verték, kértem, hogy hagyjanak titeket ott, a komlóban. De...

– Nem hagyhattak szemtanúkat – morogta a vaják.

– Talán csak nem ölnek meg minket? – nyögött fel Kökörcsin. – Talán csak nem...

Torque puha orrát mozgatva hallgatott.

– A fenébe! – nyögött fel újra a költő. – Megölnek minket? Mi folyik itt, Geralt? Minek voltunk a szemtanúi?

– A mi kecskeszarvú barátunk egy különleges küldetést teljesít a Virágok Völgyében. Igaz, Torque? A tündék megbízásából lopja a magokat, a dugványokat, a paraszti tudást... És mit még, ördög?

– Amit csak lehet – mekegte Torque. – Mindent, amire szükségük van. De mutass nekem valamit, amire nincs ezeknek szükségük! Éheznek fent a hegyekben, különösen télen. Fogalmuk sincs a földművelésről. Még mielőtt háziasíthatnának valami vadállatot vagy szárnyast, még mielőtt bármit is megtermelnének a földecskéjükön... Nincs nekik annyi idejük, emberfi.

– Francot se érdekli, van-e idejük! Mit ártottam én nekik? – nyögte Kökörcsin. – Mi rosszat követtem én el ellenük?

– Gondold csak végig – szólt az ősz hajú tünde, aki hangtalanul közeledett feléjük –, és talán magad is meg tudsz felelni a kérdésre.

– Egyszerűen csak megbosszulja az összes sérelmet, amit a tündék az emberektől elszenvedtek – mosolyodott el sandán a vaják. – Számára teljesen mindegy, kin áll bosszút. Ne hagyd, hogy megtévesszen a nemes külseje és a választékos beszéde, Kökörcsin. Semmiben sem különbözik a feketeszeműtől, aki rugdosott minket. Valakin ki kell töltenie a tehetetlen dühét.

A tünde felemelte Kökörcsin összetört lantját. Egy pillanatig csöndben nézte a tönkretett hangszert, végül aztán a bozótba hajította.

– Ha ki szeretném tölteni valakin a dühömet és bosszúvágyamat – mondta, lágy, fehér bőrből készült kesztyűjével játszva –, éjszaka csapnék le a völgyre, felégetném a falvakat, és lemészárolnám a lakóikat. Gyerekesen könnyű volna, még csak nem is állítanak őrséget. Nem látnak és nem hallanak minket, amikor az erdőt járják. Hát lehet valami egyszerűbb, könnyebb egy halk nyíllövésnél a fa árnyékából? De mi nem indítunk ellenetek hajtóvadászatot. Te, különös szemű ember vagy az, aki hajtóvadászatot indított a barátunk, a szilván Torque ellen.

– Eeee, az túlzás – mekegett az ördög. – Miféle hajtóvadászatot? Eljátszadoztunk kicsit...

– Ti, emberek gyűlöltök mindent, ami tőletek különbözik, még ha csak a füle formájában is – folytatta nyugodt hangon a tünde, rá se hederítve a kecskeszarvúra. – Ezért vettétek el a földjeinket, kergettetek el minket az otthonainkból, űztetek fel a vad hegyekbe. Elfoglaltátok, ami a miénk, Dol Blathannát, a Virágok Völgyet. Filavandrel aén Fidháil vagyok, az Ezüst-hegyi, a Fehér Hajós Feleaornok nemzetségéből. Mostanra, száműzötten, a világ pereméig hajszoltan, Filavandrel vagyok, a Világperemi.

– Nagy ez a világ – mormolta a vaják. – Elférünk benne mind. Van hely épp elég.

– Nagy ez a világ – ismételte a tünde. – Ez igaz, ember. De ti megváltoztattátok a világot. Először erőnek erejével változtattatok rajta, úgy viselkedtetek vele szemben is, mint mindennel, ami a kezetek közé került. Mostanra úgy tűnik, hogy a világ elkezdett hozzátok igazodni. Meghajolt az akaratotok előtt. Behódolt nektek.

Geralt nem felelt.

– Torque igazat beszélt – folytatta Filavandrel. – Igen, éhezünk. Igen, az éhhalál fenyeget minket. A nap másképp süt, a levegő is más, a víz sem az a víz, ami valaha volt. Az, amivel valaha táplálkoztunk, amit valaha használtunk, elpusztul, elkorcsosul, semmivé válik. Mi sosem műveltünk volna földet, nem téptük volna fel, mint ti, emberek, kapákkal és ekékkel. Nektek a föld véres sarcot fizet. Minket megajándékozott. Ti erővel szakítjátok ki a földből kincseit. Nekünk a föld virágot és termést hozott, mert szeretett bennünket. Mit tegyünk, semmilyen szeretet nem tarthat örökké. De mi azért szeretnénk fennmaradni.

– Ahelyett, hogy magot lopsz, meg is veheted. Annyit, amennyire szükségetek van. Még mindig rengeteg dologgal bírtok, amit az emberek rendkívül értékesnek tartanak. Kereskedhettek.

Filavandrel megvetően elmosolyodott.

– Veletek? Soha.

Geralt összehúzta az arcát, amitől feltöredezett az arcára száradt vér.

– Vigyen el titeket az ördög, a pökhendiségetekkel és a megvetésetekkel együtt! Ha nem akartok együtt élni, saját magatokat ítélitek éhhalálra. Együtt élni, elfoglalni a helyeteket, ez az egyetlen lehetőségetek.

Filavandrel mélyen előre hajolt, szeme felcsillant.

– Együtt élni, a ti feltételeitek szerint? – kérdezte megváltozott, de még mindig nyugodt hangon. – Elismerni a felsőbbrendűségeteket? Elveszíteni önmagunkat? Együtt élni, de mint mik? Rabszolgák? Páriák? Együtt élni veletek, de a falakon kívül, amelyekkel a városokban elzárjátok magatokat tőlünk? Együtt élni az asszonyaitokkal, és kötélre jutni érte? Vagy nézni, mi kíséri az ilyen együttélésből született gyermekek minden lépését? Miért kerülöd a pillantásomat, különös ember? Neked hogyan alakul az együttélésed felebarátaiddal, akiktől magad is kissé különbözöl?

– Elboldogulok. – A vaják egyenesen a szemébe nézett. – Valahogy elboldogulok. Mert muszáj. Mert nincs más út. Mert valahogy leküzdöttem magamban a másság gőgjét és büszkeségét, mert megértettem, hogy a gőg és a büszkeség, hiába jelent oltalmat azoknak, akik mások, gyászos oltalom. Mert megértettem, hogy a nap másképp süt, hogy valami megváltozik, de nem én vagyok a változások mozgatója. Másképp süt a nap, és másképp fog, még ha kapával támadunk is ellene. El kell fogadni a megváltoztathatatlant, tünde, ezt meg kell tanulni.

– Éppen ezt akarjátok, igaz? – Filavandrel csuklójával törölte le a homlokáról a fehér szemöldöke fölött kiütközött izzadságot. – Ezt akarjátok mindenki másra rákényszeríteni? A meggyőződést, hogy eljött a ti időtök, a ti, emberi érátok és korotok, és hogy az, amit más fajokkal műveltek, éppoly természetes, mint hogy felkel és lenyugszik a nap? Hogy ebbe mindenkinek bele kell nyugodnia, el kell fogadniuk? És még te vádolsz gőggel engem? Te mégis miféle nézeteket hangoztatsz? Ti, emberek, miért nem értitek meg végre: abban, hogy ti uraljátok a világot, épp annyi a természetes, mint a tetvekben, amik elszaporodnak a bundán? Éppilyen eredménnyel ajánlhatnád fel nekem a tetvekkel való együttélést, épp ilyen figyelmesen hallgatnám a tetvet is, ha a felsőbbrendűségének elismeréséért cserébe beleegyezne, hogy közösen használjuk a bundát.

– Akkor hát ne vesztegesd az időt vitára egy ilyen kellemetlen féreggel, tünde – szólt a vaják, nehezen uralkodva a hangján. – Csodálkozom, hogy mennyire szeretnél egy olyan tetűben, amilyen vagyok, bűntudatot és megbánást kelteni. Szánalmas vagy, Filavandrel. Elkeseredett vagy, bosszúvágyó, és tudatában vagy a saját tehetetlenségednek. Folytasd csak, döfd belém a kardod! Állj bosszút az egész emberi fajon! Meglátod, micsoda könnyebbséget hoz. De előtte rúgj még a zacskóimba vagy a fogamba, mint a te Toruvieled.

Filavandrel félrefordult.

– Toruviel beteg – mondta.

– Ismerem ezt a betegséget és a tüneteit – köpött a háta mögé Geralt. – A gyógymód, amit alkalmaztam, hatásos kell legyen.

– Való igaz, ennek a beszélgetésnek semmi értelme. – Filavandrel felegyenesedett. – Sajnálom, de meg kell ölnünk titeket. A bosszúnak semmi köze ehhez, tisztán gyakorlati kérdés. Torque-nak tovább kell végeznie a feladatát, és senki sem sejtheti, kik a megbízói. Nem telik arra, hogy háborúzzunk veletek, kereskedésre és cserére pedig nem hagyjuk rávenni magunkat. Nem vagyunk annyira ostobák, hogy ne tudjuk, kinek az előőrseit jelentik a kufárjaitok. Hogy ki jár a nyomukban. És hogy miféle együttélést hoz magával.

– Tünde – szólalt meg halkan az eddig hallgató Kökörcsin. – Vannak barátaim. Emberek, akik váltságdíjat fizetnének értünk. Ha azt akarod, akár élelem formájában is. Bármilyen formában. Gondold meg! Hiszen ezek a lopott magok nem mentenek meg titeket...

– Semmi sem menti már meg őket – szakította félbe Geralt. – Ne alázkodj meg előtte, Kökörcsin, ne könyörögj! Céltalan és szánalomra méltó.

– Olyasvalakihez képest, aki oly rövid életet él – mosolyodott el kényszeredetten Filavandrel –, megdöbbentő az, ahogy megveted a halált, ember.

– Kit anya szült, mind meghal végül – mondta halkan a vaják. – Tetvekhez méltó filozófia, igaz? De a te hosszú korod? Sajnállak, Filavandrel.

A tünde felvonta szemöldökét.

– Magyarázd el, miért.

– Szánni valóan nevetségesek vagytok, ti, lopott vetőmagokkal a zsákban, málháslovakon, egy maréknyi maggal, a falattal, amitől a túlélést remélitek. És a küldetésetekkel, aminek el kellene terelnie a gondolataitokat a közelgő éhhalálról. Hiszen te is tudod, hogy ez már a vég. Semmi sem hajt, és nem hoz termést a fennsíkokon, már semmi nem ment meg benneteket. De a ti időtök hosszú, sokáig, nagyon sokáig fogtok élni, pökhendiségből választott elszigeteltségben, egyre kevesebben, egyre erőtlenebbül, egyre inkább megkeseredve. És te is tudod, mi fog akkor történni, Filavandrel. Tudod, hogy akkor a kétségbeesett ifjak a százéves aggok tekintetével és a lányok, elvirágozva, meddőn és betegen, ahogy Toruviel, a völgyekbe vezetik azokat, akik még kezükbe tudják fogni a kardot és az íjat. Levonultok a virágzó völgyekbe, hogy találkozzatok a halállal, mert méltósággal akartok meghalni, harcban, nem pedig a nyomorúságos fekhelyeken, ahová a vérszegénység, a tüdőbaj és a skorbut ledönt titeket. Akkor, hosszú korú Aén Seidhe, eszedbe fogok jutni. Eszedbe fog jutni, hogy sajnáltalak téged. És akkor megérted, hogy igazam volt.

– Az idő majd megmutatja, kinek volt igaza – szólt a tünde csendesen. – És ebben áll a hosszú kor szépsége. Nekem van esélyem, hogy meggyőződhessek róla. Még ha egy marék lopott magnak köszönhetően is. Neked azonban nem lesz esélyed erre. Egy perc, és meghalsz.

– Legalább őt kíméld meg! – intett Geralt Kökörcsin felé a fejével. – Nem, ne valami emelkedett könyörületből. Hallgass az eszedre. Velem senki sem törődik, de őt meg akarják majd bosszulni.

– Rosszul ítéled meg az én eszemet – felelte a tünde tétovázva. – Ha ő neked köszönheti a túlélést, minden kétséget kizáróan kötelességének fogja tekinteni, hogy megbosszuljon.

– Abban biztos lehetsz! – fakadt ki a holtsápadt Kökörcsin. – Abban biztos lehetsz, kurafi! Ölj meg engem is, mert azt megígérem, hogy ellenkező esetben föllázítom ellenetek az egész világot! Meglátod, mire képes a tetű a bundáról! Végzünk veletek, még ha a földdel kell is egyenlővé tennünk a hegyeiteket! Abban biztos lehetsz!

– Milyen hülye vagy te, Kökörcsin – sóhajtott a vaják.

– Kit anya szült, mind meghal végül – felelte hetykén a poéta, bár a hetykeség hatását némiképp lerombolták kasztanyettaként csattogó fogai.

– Ez eldönti a kérdést. – Filavandrel leakasztotta övéről, majd felhúzta kesztyűjét. – Ideje véget vetni ennek az esetnek.

Rövid parancsára az íjakkal felfegyverzett tündék felsorakoztak velük szemben. Gyorsan tették, láthatóan régóta vártak erre. A vaják észrevette, hogy egyikük még mindig répát rágott. Toruviel, száján és orrán szövetcsíkokból és nyírfakéregből készített keresztkötéssel, az íjászok mellé állt. Íj nélkül.

– Bekössem a szemeteket? – kérdezte Filavandrel.

– Tűnj innen – fordult félre a vaják. – Menj innen a...

– A d’yeabl aép arse – fejezte be Kökörcsin vacogó fogakkal.

– Ó, ne! – mekegett fel váratlanul az ördög, odarohant a halálra ítéltekhez, és a testével takarta el őket. – Elment az eszetek? Filavandrel! Nem így beszeltük meg! Nem így! El kellett volna vinned őket a hegyekbe, a barlangokban őrizni, míg itt nem végzünk...

– Torque – szólt a tünde. – Nem tehetem. Nem kockáztathatok. Láttad, mit csinált Toruviellel, megkötözve? Nem kockáztathatok.

– Nem érdekel, mit tehetsz, és mit nem! Mit képzeltek ti magatokról? Azt hiszitek, megengedem, hogy gyilkoljatok? Itt, az én földemen? Épp az otthonom mellett? Ti átkozott fajankók! Tűnjetek el innen az íjaitokkal együtt, vagy a szarvamra szúrlak titeket, uk, uk!

– Torque – Filavandrel a derekára tette a kezét. – Az, amit meg kell tennünk, elengedhetetlenül szükséges.

– Düvvelsheyss, nem szükséges!

– Állj félre, Torque!

A kecskeszarvú megrázta a fülét, még hangosabban mekegett, kidüllesztette a szemét, és könyökét arra a bizonyos, a törpök körében népszerű becsmérlő mozdulatra hajtotta.

– Nem fogtok ti itt senkit megölni! Pattanjatok lóra, és tűnjetek vissza a hegyekbe meg a hágókra! Ellenkező esetben engem is meg kell öljetek!

– Legyen eszed – mondta lassan a fehérhajú tünde. – Ha életben hagyjuk őket, az emberek mindent megtudnak rólad, arról, amit csinálsz. Utolérnek és megkínoznak. Hiszen ismered őket.

– Ismerem – mekegte az ördög, aki még mindig testével védte Geraltot és Kökörcsint. – Úgy tűnik, jobban is ismerem őket, mint titeket! És igazából nem tudom, kivel kéne tartanom! Sajnálom, hogy veletek szövetkeztem, Filavandrel!

– Magad akartad – szólt jeges hangon a tünde, és jelt adott az íjászoknak. – Magad akartad, Torque. L’sparelleán! Evelliénn!

A tündék nyilakat húztak elő tegezegből.

– Menj innen, Torque – mondta Geralt összeszorított fogakkal. – Ennek semmi értelme. Húzódj félre!

Az ördög, nem mozdulva a helyéről, neki is bemutatta a törp jelet.

– Zenét... hallok... – zokogott fel Kökörcsin.

– Előfordul – mondta a vaják, ahogy a tollhegyeket nézte. – Ne vedd a szívedre. Nem szégyen az, ha a félelemtől őrülsz meg.

Filavandrel arca megváltozott, furcsa grimaszra húzódott. A fehér hajú Seidhe váratlanul megfordult, odakiáltott valamit röviden és hirtelen megszakítva az íjászoknak. Az íjászok leengedték fegyvereiket.

A tisztásra besétált Lille.

De nem az a sovány, falusi lányka volt már gyolcsszoknyában. Aki a tisztást borító füvön keresztül feléjük sétált – nem, nem is sétált: aki szállt feléjük –, a Királynő volt, a Földek sugárzó, aranyhajú, lángszemű, magával ragadó Királynője, virágfüzérekkel, kalászokkal és gyógynövények csokraival ékesen. Balján szarvasgida tipegett merev lábacskáin, jobbján hatalmas sün zizegett.

– Dana Méadbh – mondta ünnepélyesen Filavandrel. Aztán fejet hajtott, és letérdelt.

Letérdelt sorra a többi tünde is, lassan, mintegy tétovázva, egymás után hulltak térdre, és hajtották tisztelettel mélyre fejüket. Az utolsó, aki letérdelt, Toruviel volt.

– Haél, Dana Méadbh – ismételte Filavandrel.

Lille nem válaszolt az üdvözlésre. Néhány lépésnyire a tündétől megállt, kék pillantását Kökörcsinre és Geraltra vetette. Torque, bár szintén előredőlt, üdvözlésre hajolva, azonnal nekifogott a kötelékek szétvágásánák. Egyetlen Seidhe sem mozdult.

Lille még mindig ott állt Filavandrel előtt. Nem szólalt meg, egyetlen aprócska hangot sem hallatott, de a vaják látta, ahogy a tünde arckifejezése megváltozik, érezte az őket körbeölelő aurát, és nem volt számára kétséges, hogy ők ketten gondolatokat cseréltek. Az ördög hirtelen megrántotta a ruhaujját.

– A barátod – mekegte halkan – úgy döntött, hogy elájul. Sürget az idő. Mit tegyek?

– Keverj le neki egy párat.

– Ezer örömmel!

Filavandrel felállt. Parancsára a tündék villámgyorsan elkezdték a lovakat nyergelni.

– Gyere velünk, Dana Méadbh – szólt a fehér hajú tünde. – Szükségünk van rád. Ne hagyj el minket, Örök Asszony. Ne tagadd meg tőlünk a szereteted. Nélküle elpusztulunk.

Lille lassan megrázta a fejét, és keletre mutatott, a hegyek főlé. A tünde meghajolt, kezében gyűrögetve fehér sörényű hátasa díszes gyeplőjét.

Kökörcsin lépett hozzájuk, sápadtan és némán, a szilvánra támaszkodva. Lille rápillantott, és elmosolyodott. Aztán a vaják szemébe nézett, hosszan figyelte. Egyetlen szót sem szólt. Nem volt szükség szavakra.

A legtöbb tünde már nyeregben ült, amikor a férfiakhoz lépett Filavandrel és Toruviel. Geralt a tündelány kötés mögül kivillanó fekete szemébe nézett.

– Toruviel... – kezdte. De nem fejezte be.

A tündelány bólintott. Leemelt a nyeregkápáról egy lantot, egy hosszú, faragott, nyakú, könnyű, művészi berakásokkal díszített fából készült, pompás hangszert. A lantot egyetlen szó nélkül Kökörcsin felé nyújtotta. A poéta elvette, és meghajolt. Szintén egyetlen szó nélkül, de a tekintete sokat elárult.

– Isten veled, különös ember – mondta halkan Filavandrel Geraltnak. – Igazad volt. A szavakra semmi szükség. Semmin sem változtatnak.

Geralt nem felelt.

– Hosszas töprengés után – tette hozzá a Seidhe – arra a következtetésre jutottam, hogy igazad volt. Akkor, amikor sajnáltál bennünket. Viszontlátásra hát. Viszontlátásra hamarosan, a napon, amikor bevonulunk a völgyekbe, hogy méltósággal haljunk meg. Keresni fogunk téged, én és Toruviel. Ne okozz nekünk csalódást!

Hosszú ideig nézték egymást, hallgatva. Aztán a vaják röviden és egyszerűen így szólt:

– Igyekezni fogok.

VII

– Az istenekre, Geralt! – Kökörcsin abbahagyta a játékot, magához ölelte a lantot, és hozzá érintette az arcát. – Ez a fa magától énekel! Ezek a húrok élnek! Micsoda csodálatos hang! A fenébe is, ezért a lantért igen olcsó árat fizettem pár rúgással és egy kis félelemmel. Ha tudtam volna, mit kapok cserébe, azt is hagytam volna, hogy reggeltől estig rugdossanak. Geralt? Hallasz te egyáltalán engem?

– Nehéz titeket nem hallani – emelte fel a vaják a könyvből a fejét, és az ördögre nézett, aki továbbra is dühösen cincogott különös, különböző hosszúságú nádszálakból szerkesztett sípján. – Hallak mindkettőtöket, hall titeket az egész vidék.

– Düvvelsheyss, nem vidék! – Torque félretette a sípját. – Pusztaság, semmi más. Vademberek. A világ segglyuka. Eh, sajnálom a kenderesem.

– A kenderesét sajnálja – nevetett fel Kökörcsin, közben óvatosan csavargatta a lant mesterien megmunkált húrfeszítőit. – A sűrűjében kellett volni ülni, mint tök a fűben, nem a lyányokat kergetni, gátakat rombolni, meg kútba piszkítani. Gondolom, most már óvatosabb leszel, és felhagysz a tréfákkal: mi, Torque?

– Én szeretem a tréfákat – jelentette ki az ördög a fogát vicsorítva. – És nem is tudom elképzelni az életemet nélkülük. De legyen, ahogy akarjátok, megígérem, hogy az új helyemen óvatosabb leszek. Tartózkodóbban fogok tréfálkozni.

Felhős és szeles éjszaka volt, a vihar letarolta a nádast, és ott zúgott a bokrok ágai között, ahol tábort vertek. Kökörcsin rőzsét dobott a tűzre. Torque a fekhelyén hánykolódott, közben a farkával próbált megszabadulni a szúnyogoktól. A tó vizéből nagy csobbanással felugrott egy hal.

– Ezt a mi egész hadjáratunkat a világ peremére meg fogom írni egy balladában – mondta Kökörcsin. – És téged is megírlak benne, Torque.

– Ne gondold, hogy megúszod szárazon! – hördült fel az ördög. – Én is írok egy balladát, és úgy megírlak benne, hogy tizenkét évig nem járhatsz utána rendes társaságba. Úgyhogy csak vigyázz. Geralt?

– Mi az?

– Kiolvastál valami érdekeset abból a könyvből, amelyet oly galád módon csaltál ki a parasztokból?

– Persze.

– Akkor olvasd már fel, míg le nem ég a tűz!

– Úgy van, úgy van! – Kökörcsin megpendítette Toruviel lantjának zengő húrjait. – Olvasd fel, Geralt.

A vaják a könyökére támaszkodott, és közelebb húzta a könyvet a tűzhöz.

– Megláthatod őt – kezdte – nyáridőn, Ígéret vagy Nyárelő havától egész az Enyészetig, de leggyakrabban Sarló Ünnepekor esik meg, amit az ősöregek „Lammas”-nak híttak. Szőke Kisasszonyként jelenik meg, virágba’ egészen, s minden, mi él, feléje igyekszik és hozzá vonzódik, mindegy, hogy zöldell vagy állat-e. Azért is a neve Létel. Az ősöregek úgy hívták: „Danamebi”, s felettébb tisztelték. Még a Szakállasok is, éljenek bár hegynek gyomrában, s nem a földeken, tisztelik, s úgy hívják: „Bloëmenmagde”.

– Danamebi – mormolta Kökörcsin. – Dana Méadbh, a Földek Kisasszonya.

– Merre Létel lép, a föld virágzik s terem, s buján sokasodik minden lény, mert olyan az ő ereje. Minden nép áldozatot ad neki a termésből, égve a vágytól, hogy az ő, s ne a mások földjét látogassa meg Létel. Mert mondják azt is, hogy valamikor Létel végül letelepszik a néppel, mi a többi közt legkülönb, de van, aki erre, hogy asszonyi fecsegés. Mert a való bölcsek úgy mondják, hogy csak a földet szereti Létel, s azt, ami abból nő s élő, mindegy az, egyforma, hogy a legkisebb vackor vagy a legsilányabb rovar, s az emberek mind sem jelentnek többet néki, mint a legsoványabb vackor, hiszen úgyis eltűnnek egyszer, s új, más törzsek jönnek utánuk. Letel pedig örök, volt s lesz, mindig, a világnak végezetéig.

– A világnak végezetéig! – dalolt a trubadúr lantját pengetve. Torque is csatlakozott hozzá egy magas trillával a pánsípján. – Dicsőség néked, Földek Kisasszonya! A termésért, Dol Blathanna virágaiért, de az alulírott bőréért is, akit megmentettél a nyílhegyek általi átlyuggatástól. Tudjátok, mondok én nektek valamit.

Abbahagyta a játékot, átkarolta a lantot, mint egy gyermeket, és szomorú képet vágott.

– Talán mégsem írok a balladában a tündékről és a nehézségekről, amelyekkel meg kell küzdeniük. Nem lenne hiánya söpredékben, akik szívesen indulnának a hegyekbe... Minek is siettessük...

A trubadúr elhallgatott.

– Fejezd csak be – mondta keserűen Torque. – Azt akartad mondani: minek is siettessük az elháríthatatlant. Az elkerülhetetlent.

– Ne beszéljünk erről – szakította félbe Geralt. – Minek beszéljünk róla? Nincs szükség a szóra. Vegyetek példát Lilléről.

– Gondolatátvitellel beszélt a tündével – morogta a bárd. – Éreztem. Igaz, Geralt? Hiszen te érzed az ilyen beszédet. Értetted, miről... Mit mondott a tündének?

– Úgy-ahogy.

– És miről beszélt?

– A reményről. Arról, hogy minden megújul, és sosem szűnik meg megújulni.

– Csak ennyi?

– Ennyi elég volt.

– Hm... Geralt? Lille a faluban él, az emberek között. Gondolod, hogy...

– ...hogy közöttük marad? Itt, a Dol Blathannán? Lehet. Hogyha...

– Hogyha?

– Hogyha az emberek méltónak bizonyulnak rá. Ha a világ pereme a világ pereme marad. Ha tiszteletben tartjuk a határt. Na, fiúk, elég ebből a locsogásból! Ideje aludni.

– Igaz. Közeleg az éjfél, a tűz is kialszik. Én még elüldögélek, mindig is a kihunyó tűz mellett írtam a legkönnyebben költeményeket. De kell egy cím a balladámnak. Egy szép cím.

– Mit szólsz ahhoz, hogy „A világ peremén”?

– Közhelyes – hördült fel a költő. – Még akkor is, ha ez tényleg a pereme, de máshogy kellene megragadni ezt a helyet. Metaforikusan. Felteszem, Geralt, hogy tudod, mi az a metafora? Hm... Hadd gondolkozzak... „Ott, hol...” A fene! „Ott, hol...”

– Jó éjszakát – szólt az ördög.

A belső hang VI

A vaják meglazította ingét, és leválasztotta tarkójáról az átnedvesedett lent. A barlangban nagyon meleg volt, már-már hőség, a levegőben pedig nehéz, nedves pára függött, ami lecsapódott a mohos sziklatömbökön és a fal bazaltlemezein.

Mindenütt növények vették körül. Volt, amelyik a padlóba vágott, tőzeggel teli mélyedésekben nőtt, és volt, amelyik a számtalan láda, vályú és cserép valamelyikében. Sziklákra, faállványzatokra és karókra kapaszkodtak fel. Geralt kíváncsian körülnézve felismert néhány ritka példányt – olyanokat, amelyek a vajákok gyógyszereinek és kenőcseinek, varázsszűreteknek és mágikus főzeteknek az alapanyagaiként szolgáltak. De látott más, még annál ritkább egyedeket is, amelyeknek a hatását legfeljebb csak elképzelni tudta. És végül olyanokat, amelyeket egyáltalán nem ismert, vagy még csak nem is hallott róluk. Látta, ahogy a barlang falát vastag sávokban vonja be a csillaglevelű kőhere, látta a hatalmas cserepekből szerteágazó fújfej tömör gömbjeit és a vérvörös bogyókkal pöttyözött arenária-ágakat. Felismerte a hamarjófű húsos, vastagon erezett leveleit, ahogy a bordóarany, tojásdad nemmért és a vájfírisz sötét nyilait is. Egyszer kőalakhoz simuló rozettás vérhozómohát pillantott meg, máshol a varjúszem fényes gumóit és az egérfarkú kosbor tigriscsíkos szirmait.

A barlang árnyas szegleteiben varrfúrgomba kalapjai hasasodtak, szürkén, mint a mezei kövek. Nem messze nőtt a fürtfogó, a gyógyfű, mely képes semlegesíteni minden ismert mérget és mételyt. A földbe süllyesztett, mély ládákból sárgásszürke, jelentéktelen seprűcskék meredtek, elárulva a sebrelyót, egy erős, mindenre kiterjedő gyógyhatású gyökeret.

A barlang közepét a vízinövények foglalták el. Geralt kádakat látott, tele borzhínárral és teknyőslencsével, és medencéket, amiket teljesen bevont az úszómoha-takaró, ami az élősdi kémlőgyökérnek szolgált táplálékul. Voltak még üvegtartályok is, tele a képzeteket serkentő kétnyíl kavargó kocsányaival, karcsú, sötétzöld vízkelyhekkel és fonalférg-gombolyagokkal. És voltak sáros, iszapos vályúk, ahol megszámlálhatatlanul sok apróbb gomba, moszat, penész és mocsári zuzmó tenyészett.

Nenneke feltűrte papi köntöse ujját, ollót és csontgereblyét vett elő kosarából, és szó nélkül munkához látott. Geralt leült egy padra, a barlang mennyezetét fedő hatalmas kristálylemezeken beszűrődő fénysugarak közötti homályba.

A papnő valamit mormolt és dudorászott magában, és miközben ügyesen alámerítette kezét a levelek és hajtások sűrűjébe, gyorsan csattogtatta ollóját, hamar megtöltötte a kosarat a gyógynövények hajtásaival. Megigazgatta a növényeket tartó karókat és kereteket, időről időre megmozgatta a földet a gereblye nyelével. Néha dühösen morogva letépett egy-egy elszáradt levelet vagy korhadt szárat, és a humusztárolókba dobta, hogy aztán a gombáknak és más, pikkelyes kígyókként tekergő növényeknek szolgáljanak táplálékul, amiket a vaják nem ismert. Még abban sem volt biztos, hogy egyáltalán növények voltak – úgy tűnt, hogy a fénylő kocsányok kissé megindultak, a papnő kezei felé nyújtózkodva szőrös lábacskáikkal.

Meleg volt. Nagyon meleg.

– Geralt?

– Hallgatlak – mondta, harcolva a rajta eluralkodó álmossággal. Nenneke az ollóval játszva nézte a férfit a légybozót hatalmas, tollszerű levelei mögül.

– Ne menj még. Maradj. Csak néhány napot még.

– Nem, Nenneke. Ideje útnak indulnom.

– Mi hajt úgy? Hereward miatt nem kell aggódnod. Az a csavargó Kökörcsin meg hadd menjen egyedül kitöretni a nyakát. Maradj, Geralt.

– Nem, Nenneke.

A papnő tovább csattogott az ollóval.

– Azért sietsz annyira elhagyni a szentélyt, mert félsz, hogy itt megtalál?

– Igen – ismerte be ellenkezés nélkül. – Kitaláltad.

– Egyáltalán nem volt nehéz feladvány – mormolta. – De megnyugodhatsz. Yennefer már járt itt. Két hónappal ezelőtt. Nem jön vissza olyan hamar, mert összevesztünk. Nem, nem miattad, rólad nem is kérdezett.

– Nem kérdezett?

– Szóval ez a te bajod – mosolyodott el a papnő. – Önző vagy mint minden férfi. Semmi sem lehet rosszabb az érdeklődés hiányánál, igaz? A közönynél? De nem, ne törj össze. Túlságosan jól ismerem Yennefert. Nem kérdezett semmit, de alaposan körülnézett, kereste a nyomaidat. De borzasztóan dühös rád, megéreztem.

– Min vesztetek össze?

– Semmin, amihez neked közöd volna.

– Úgyis tudom.

– Nem hiszem – mondta Nenneke nyugodtan, és megigazított néhány karót. – Nagyon felszínesen ismered csak. De, mellékesen szólva, ő is téged. Eléggé jellemző ez az olyan kapcsolatokra, amilyen köztetek van, vagy volt. Egyikőtöknek sem futja többre, mint hogy az okokat teljesen figyelmen kívül hagyva túlontúl érzelmesen viszonyuljon a következményekhez.

– Azért volt itt, hogy gyógymódot találjon – szólt a férfi hidegen. – Ezért vesztetek össze, valld be!

– Semmit sem vallok be.

A vaják felállt, és kisétált az erős fényre a barlang boltozatának egyik kristálylemeze alá.

– Gyere ide egy pillanatra, Nenneke. Vess ezekre egy pillantást!

Kioldotta a rejtett zsebet az övén, előhúzott, egy aprócska csomagot, egy kicsiny kecskebőr erszényt, és a tenyerébe öntötte tartalmát.

– Két gyémánt, egy rubin, három szép nefrit, érdekes achát. – Nenneke mindenhez értett. – Mennyit fizettél értük?

– Két és félezer temeriai orent. A fizetségem a strigáért, Vizimában.

– A feltépett nyakadért – fintorodott el a papnő. – Mit mondhatnék, pénz kérdése. De jól csináltad, hogy a pénzedet ezekre a cifraságokra váltottad. Gyatrán áll az oren, és Vizimában elég alacsony az ára a köveknek, túl közel vannak a mahakami törpbányákhoz. Ha eladod ezeket a drágaköveket Novigradban, legalább ötszáz novigradi koronát kapsz értük; a korona meg éppen hat és fél orenen áll, és emelkedik.

– Szeretném, ha elfogadnád.

– Megőrzésre?

– Nem. A nefriteket tartsd meg a szentélynek, mondjuk úgy, hogy Melitele istennőnek tett felajánlásomként. A többi követ... azokat neki szántam. Yennefernek. Add neki, amikor újra meglátogat, ami bizonyára hamarosan bekövetkezik.

Nenneke egyenesen a szemébe nézett.

– A helyedben nem tenném ezt. Higgy nekem, csak még jobban feldühíted, már ha ez egyáltalán lehetséges. Hagyj mindent úgy, ahogy van, mert már semmit nem tudsz se megjavítani, se jobbá tenni. Amikor elmenekültél tőle, úgy viselkedtél, mint egy... na, mondjuk ki, nem kifejezetten felnőtt férfihoz méltó módon. Ha pedig ékszerekkel próbálod elfeledtetni a vétkedet, úgy viselkedsz, mint egy nagyon, mint egy túlságosan is érett férfi. Igazán nem tudom, melyik férfitípust is gyűlölöm jobban.

– Túlságosan birtokolni akart – morogta a férfi félrefordulva. – Képtelen voltam elviselni. Úgy viselkedett velem, mintha...

– Elég – vágott közbe a nő. – Ne pityeregj itt a szoknyám mellett. Nem vagyok az anyád, hányszor kell még elmondanom? A bizalmasod se akarok lenni. Cseppet sem érdekel, hogyan viselkedett veled, az meg, hogy te hogy viselkedtél vele, még kevésbé izgat. A legkevésbé sem áll szándékomban a közvetítőt játszani vagy átadni neki ezeket a buta kavicsokat. Ha úgy akarsz viselkedni, mint egy fajankó, tedd a közreműködésem nélkül!

– Nem értettél meg. Nem akarok se könyörögni neki, se megvásárolni. De valamiképp mégiscsak az adósa vagyok, és a kezelés, aminek alá akarja vetni magát, gondolom, elég költséges. Szeretnék neki segíteni, ennyi az egész.

– Te még nagyobb hülye vagy, mint gondoltam. – Nenneke felemelte kosarát a földről. – Költséges kezelés? Segíteni? Geralt, neki a te kis kövecskéid olyan apróságok, amikre köpni sem érdemes. Hát nem tudod, mennyit kereshet azzal Yennefer, ha elhajtja egy nagyasszony magzatát?

– Történetesen tudom. Ahogy azt is, hogy a meddőség gyógyításáért még többet kap. Kár, hogy saját magán nem tud segíteni e tekintetben. Azért keres segítséget másoknál, ahogy nálad is.

– Neki senki sem segíthet, teljességgel lehetetlen. Varázslónő. Mint a legtöbb nőmágusnak, neki is sorvadt, teljességgel működésképtelen a petefészke, és ez visszafordíthatatlan. Sosem lehet gyermeke.

– Nem minden varázslónő szenved ettől a fogyatékosságtól. Tudok erről valamit, és te is tudsz valamicskét erről.

– Persze – hunyorgott Nenneke. – Tudok.

– Valami, ami alól vannak kivételek, nem lehet szabály. Ne gyere nekem, kérlek, azzal a közhelyes hazugsággal, hogy vannak kivételek, amik erősítik a szabályt. Mondj nekem valamit a kivételekről, mint olyanról.

– A kivételekről – közölte a nő ridegen – csak egy dolgot lehet elmondani. Hogy vannak. Semmi többet. És Yennefer... Mit mondjak, sajnos, ő sem kivétel. Legalábbis nem ennek a fogyatéknak a tekintetében, amiről itt beszélünk. Mert minden más szempontból nehéz nála kivételesebbet találni.

– A varázslóknak – Geralt nem vett tudomást sem a hűvös hangnemről, sem a célzásról – sikerült már feltámasztaniuk a halottakat. Ismerek bizonyított eseteket. És nekem úgy tűnik, hogy a halottak feltámasztása sokkal nehezebb feladat, mint visszafordítani egy mirigy vagy egy szerv sorvadását.

– Rosszul gondolod. Mert én nem ismerek egyetlen bizonyított esetet sem, amikor sikerült egy belső elválasztású mirigy sorvadását visszafordítani vagy újat növeszteni. Geralt, elég ebből, kezd ez az egész egy konzíliumra emlékeztetni. Te nem értesz ehhez, én viszont igen. Úgyhogy ha azt mondom neked, hogy Yennefer bizonyos képességeiért más képességek elvesztésével fizetett, akkor az úgy is van.

– De ha ez ennyire nyilvánvaló, akkor nem értem, miért próbálkozik még mindig...

– Nagyon keveset értesz – vágott közbe a papnő. – Fenemód keveset. Ne foglalkozz többet Yennefer szenvedésével, gondolj inkább a magadéra! A te szervezetedet is alávetették olyan változásoknak, amelyek visszafordíthatatlanok. Rajta csodálkozol, de mit mondasz saját magadról? Számodra is egyértelmű kellene legyen, hogy sosem leszel ember, de mégis állandóan azzá akarsz válni. Emberi hibákat követsz el. Olyan hibákat, amiket egy vajáknak nem szabadna elkövetnie.

A férfi a barlang falának támaszkodott, és letörölte homlokáról az izzadságot.

– Nem felelsz – közölte tényszerűen Nenneke, és kissé elmosolyodott. – Nem csodálom. Nehéz is a belső hanggal vitatkozni. Beteg vagy, Geralt. Sérült. Rosszul reagálsz a főzetekre. Gyorsabban ver a szíved, lassabban alkalmazkodik a szemed, késnek a reakcióid. Nem sikerülnek a legegyszerűbb Jelek. És még te akarsz útnak indulni? Meg kell gyógyulnod. Elengedhetetlen a kezelésed. És a transz, még előtte.

– Szóval ezért küldted hozzám Iolát? A kezelés részeként? Hogy megkönnyíted a révületet?

– Te ostoba!

– Annyira azért nem.

Nenneke elfordult, és becsúsztatta a kezét egy a vaják számára ismeretlen folyondár húsos kocsányai közé.

– Jó, ahogy akarod – vetette oda a nő könnyedén. – Igen, elküldtem hozzád. A kezelés részeként. És meg kell mondanom, hogy hatott. Másnapra már sokkal jobban reagáltál. Nyugodtabb voltál. Ezen kívül Iolának is szüksége volt a kezelésre. Ne neheztelj ezért.

– Nem neheztelek sem a kezelésért, sem Iola miatt.

– És a belső hangra, ami hozzád beszél?

Nem válaszolt.

– A transz elengedhetetlenül szükséges – ismételte Nenneke, miközben szemügyre vette barlangkertjét. – Iola készen áll. Köteléket alakított ki veled, testit és lelkit is. Ha el akarsz menni, akkor ma este kell megtörténnie.

– Nem. Nem akarom. Értsd meg, Nenneke, Iola a révületben a jövőbe láthat. Jósolni, jövendölni kezdhet.

– Épp ez a lényeg.

– Valóban. De én nem akarom ismerni a jövőt. Hogyan csinálhatnám azt, amit csinálok, ha ismerném? Különben meg, már anélkül is ismerem.

– Biztos vagy benne?

Nem válaszolt.

– Hát jó – sóhajtott a papnő. – Indulnunk kell. Öhm, Geralt? Nem szeretnék tapintatlan lenni, de mondd... Mondd, hogy ismerkedtetek meg? Te és Yennefer? Hogyan kezdődött ez az egész?

A vaják elmosolyodott.

– Az egész azzal kezdődött, hogy nekem és Kökörcsinnek nem volt mit ennünk reggelire, és elhatároztuk, hogy horgászni fogunk.

– Ezt értsem úgy, hogy hal helyett Yennefert fogtad ki?

– Elmondom, hogy volt. De ha lehet, csak az estebéd után, mert kissé megéheztem.

– Induljunk hát! Mindenem megvan, amiért jöttem.

A vaják a kijárat felé indult, de még egyszer körbenézett a barlangi melegházon.

– Nenneke?

– Hmm?

– A növények fele, amit itt nevelsz, már sehol sem nő a földön. Ugye nem tévedek?

– Nem tévedsz. Több mint a fele.

– Mivel magyarázható ez?

– Ha azt mondom, hogy Melitele istennő kegyelmével, ugye nem elégedsz meg vele?

– Nem igazán.

– Sejtettem – mosolyodott el Nenneke. – Tudod, Geralt, a mi fényes napunk még mindig süt ránk. De már nem úgy, mint régen. Ha úgy tetszik, olvashatsz róla könyvekben. De ha nem akarod ezzel vesztegetni az idődet, talán megelégszel azzal a magyarázattal, hogy a kristály, amelyből a kupola készült, szűrőként működik. Távol tartja a gyilkos sugárzást, amiből egyre több van a nap fényében. Ezért nőnek itt olyan növények, amiket már sehol a világon nem találsz meg vadon nőve.

– Értem – bólintott a vaják. – És mi, Nenneke? Mi van velünk? Ránk is az a nap süt. Nem kellene nekünk is egy ilyen kupola alatt védelmet keresnünk?

– Tulajdonképpen ezt kellene tennünk – sóhajtott a papnő. – De...

– De mi?

– Már túl késő.

Az utolsó kívánság

I

A harcsa kidugta a felszínre bajszos pofáját, aztán erősen megrándult, hogy fröcskölve és a vizet felzavarva megvillantsa fehér hasát.

– Vigyázz, Kökörcsin! – kiáltotta a vaják, és megvetette sarkát a nedves homokban. – Tartsd már, a szentségit!

– Tartom én... – nyögte a poéta. – Anyám, micsoda szörnyeteg! Leviatán ez, nem hal! Az istenekre, de még mennyi ennivalónk lesz!

– Ereszd, ereszd, vagy elpattan a zsinór!

A harcsa előbb letapadt a fenékre, aztán hirtelen nekiiramodott az árral szemben, a folyó kanyarulata félé. A zsineg felszisszent, Kökörcsin és Geralt kesztyűi füstölni kezdtek.

– Húzd, Geralt, húzd! Ne engedd, mert belegabalyodik a gyökerekbe!

– Elpattan a zsinór!

– Nem pattan az! Húzd!

Előre görnyedtek, és megrántották. A zsineg sziszegve szelte a vizet, úgy remegett, hogy a felkelő nap fényében higanyként csillogó vízcseppeket szórt szét mindenfelé. A harcsa hirtelen újra felbukkant, ott keringett alig valamivel a víztükör alatt, a zsineg feszülése enyhült. Gyorsan elkezdték visszatekerni a zsineget.

– Megfüstöljük – lihegte Kökörcsin. – Bevisszük a faluba, és megfüstöltetjük. A fejéből meg levest főzünk!

– Vigyázz!

Ahogy a harcsa megérezte hasa alatt a sekély vizet, félig kifordította a vízből kétölnyi testét, nagyot rántott a fejével, lapos farkával csapott egyet, aztán minden erejével a mélybe vetődött. Ismét füstöltek a kesztyűk.

– Húzd, húzd! Rántsuk a partra, a mindenségit!

– Csak úgy sistereg a zsinór! Ereszd, Kökörcsin!

– Kibírja, ne aggódj! Levest főzünk... a fejéből...

A harcsa, akit sikerült ismét a parthoz vonszolni, keringett és vadul rángatózott, mintha csak azt akarná megmutatni, hogy olyan könnyen nem kerül ő a fazékba. A vízcseppek ölnyi magasra csapódtak fel körülötte.

– A bőrét eladjuk... – Kökörcsin megfeszült, ahogy az erőlködéstől vörösen, két kézzel húzta a zsineget. – A bajszát... A bajszából csinálunk...

Soha senki sem tudhatta meg, mit kívánt a költő készíteni a harcsa bajszából. A zsineg nagy csattanással elpattant, és mindkét egyensúlyát vesztett horgász a nedves homokra zuhant.

– A fene vigye el! – kiáltott fel Kökörcsin, hogy visszhangzott a fűzfák alatt. – Mennyi étel veszett kárba! Hogy dögölnél meg, te harcsafattya!

– Mondtam neked – porolta le Geralt a nadrágját. – Mondtam, hogy ne húzd erővel. Ezt te szúrtad el, barátom. Annyira vagy te horgász, amennyire a kecske segge trombita.

– Nem igaz! – háborodott fel a trubadúr. – Csakis az én érdemem, hogy ez a szörnyeteg egyáltalán rákapott!

– Érdekes. A kisujjadat se mozdítottad, hogy segíts nekem a zsinórt felállítani. Játszottál a lantodon, meg a vidéket szidalmaztad teli szájjal, semmi több.

– Tévedsz – vicsorította rá a fogait Kökörcsin. – Mert tudod, amikor elaludtál, levettem a horogról a hernyókat, és ráhúztam egy döglött varjút, amit a bozótban találtam. Látni akartam reggel a pofádat, amikor előhúzod azt a varjat. A harcsa meg rákapott a varjújára. A te hernyóidra szar se harapott volna.

– Rákapott, hát rákapott – köpött a vaják a vízbe, közben tovább tekerve a zsinórt a favillákra. – De elpattant, mert úgy rángattad, mint egy hülye. Fecsegés helyett tekerd fel inkább a maradék zsinórt. A nap már felkelt, ideje útnak indulnunk. Megyek csomagolni.

– Geralt!

– Mi van?

– A másik zsinóron is van valami... Nem, a francba, csak beakadt. A fene vigye, úgy tartja, mint a pánt, nem megy! Naa, mégis... Ha, ha, nézd csak, mit húzok itt! Tán még valami hajóroncs, Dezmond király idejéből! Mekkora egy szar! Nézd már, Geralt!

Kökörcsin természetesen túlzott; a vízből kiráncigált rohadt kötelekből, hálómaradványokból és mindenféle hínárokból álló köteg tekintélyes méretű volt ugyan, de messze elmaradt a legendás király idejéből származó uszályok nagyságától. A bárd széjjelhányta a köteget a parton, aztán turkálni kezdett benne a csizmája orrával. A vízinövények csak úgy nyüzsögtek a piócáktól, bolharákoktól és más ollós jószágtól.

– Ha! Nézz csak ide, mit találtam!

Geralt kíváncsian közelebb lépett. A fogás egy csorba cserépedénynek bizonyult, amolyan kétfülű amfora-szerűségnek, ami teljesen belegabalyodott valami hálóba, fekete volt a rárohadt algától, a tegzestelepektől és mindenféle csigáktól, ráadásul bűzös iszaptól csöpögött.

– Ha! – kiáltott fel újra a büszke Kökörcsin. – Tudod te, mi ez?

– Persze. Ez egy régi fazék.

– Tévedsz! – jelentette ki a trubadúr, aki épp egy fadarabbal kapargatta a korsóról a kagylókat, és a megkövesedett iszapgöröngyöket. – Ez se nem több, se nem kevesebb, mint egy elvarázsolt korsó. A közepében pedig ott ül a dzsinn, aki teljesíteni fogja a három kívánságomat.

A vaják felkacagott.

– Nevess csak! – Kökörcsin befejezte a kapirgálást, és előrehajolva leöblítette az amforát. – De a dugón van egy pecsét, a pecséten pedig egy varázsjel.

– Miféle? Mutasd!

– Nocsak-nocsak – rejtette a költő a háta mögé a korsót. – Még mit nem, csak szeretnéd! Én találtam, és szükségem van mind a három kívánságra.

– Ne piszkáld a pecsétet! Hagyd békén!

– Engedd, ha mondom! Az enyém!

– Kökörcsin, vigyázz!

– Majd pont!

– Ne nyúlj hozzá! Ó, a bánatos francba!

A korsóból, ami dulakodás közben a homokba esett, vörös, csillámló füst szállt fel.

A vaják félreugrott, és a táborhely felé iramodott a kardjáért. Kökörcsin, mellkasán keresztezett kezekkel, még csak meg sem rezzent.

A pulzáló füstfelhő szabálytalan gömbbe rendeződött, amely a költő fejének magasságában függött a levegőben. Aztán a gömb egy gúnyrajzba illő, orratlan fej formáját vette fel, hatalmas szempárral, ráadásul valami csőrfélével is. A fej átmérője jó ölnyi lehetett.

– Dzsinn! – harsogta Kökörcsin lábával toppantva. – Én idéztelek meg, s e pillanattól én vagyok urad. A kívánságaim a...

A fej csattintott csőrével, ami egyáltalán nem is volt csőr, hanem valamiféle lifegő, idomtalan, állandóan alakot váltó ajakszerűség.

– Menekülj! – kiabálta a vaják. – Menekülj, Kökörcsin!

– A kívánságaim – folytatta a költő – a következőek. Először is, minél hamarább üsse meg a guta Valdo Marxot, a cidarisi trubadúrt! Másodszor, lakik Caelfben egy kontessz, Virginia, aki senkinek nem akarja magát odaadni. Hát nekem csak adja! Harmadszor...

Soha senki sem tudhatta meg, mi volt Kökörcsin harmadik kívánsága. A borzalmas fejből két, még irtózatosabb mancs bontakozott ki, és torkon ragadta a bárdot. Kökörcsin rikoltozni kezdett.

Geralt három ugrással beérte a fejet, megsuhintotta ezüstkardját, és felhasította a fültől egész a közepéig. Süvített a levegő, a fejből füst áradt, aztán hirtelen még nagyobbra duzzadt, megkétszerezve átmérőjét. A borzalmas száj, mely mostanra szintén jóval méretesebb lett, csattogva és fütyülve szétnyílt, a mancsok Kökörcsint rángatták, és végül a földre gyűrték.

A vaják Aard Jelére hajtotta ujjait, és a fejre zúdított minden erőt, amit csak képes volt megmozgatni; és az erő, amely vakító fénysugárként öltött alakot a fejet körülvevő derengésben, elérte a célját. Akkorát durrant, hogy Geralt fülébe belehasított a fájdalom, a robbanás erejétől összesűrűsödő levegőtől pedig csak úgy susogtak a fűzfák. A szörnyeteg fülsüketítően felüvöltött, majd még nagyobbra duzzadt, de a költőt elengedte; aztán magasra szállt, megfordult, és mancsaival hadonászva a víz fölött repült tovább.

A vaják odaugrott, hogy félrehúzza a mozdulatlanul fekvő Kökörcsint. És abban a pillanatban az ujjai ráakadtak a homokba temetett, kerek tárgyra.

Egy sárgaréz pecsét volt, amelyet egy megtört kereszt és egy kilencágú csillag jele díszített.

A folyó fölött függő fej akkora volt már, mint egy szénakazal. Tágra nyílt, ordító pofája egy átlagos pajta kapuját idézte. A szörnyeteg, maga elé nyújtva otromba mancsait, támadásba lendült.

Geralt, akinek fogalma sem volt, mihez is kellene kezdenie, markába szorította a pecsétet, aztán karját előre nyújtva támadója felé elkiáltott egy ördögűző formulát, amit egy bizonyos papnő tanított egykoron neki. Soha nem használta még korábban ezt az igét, mert hát, elviekben, semmi babonaságban nem hitt.

A hatás messze meghaladta az elvárásait.

A pecsét felszisszent, majd hirtelen felizzott, megperzselve a tenyerét. A hatalmas fej mozdulatlanná vált, és megmerevedve lebegett tovább a folyó fölött. Épp csak egy pillanatig függött így, de végül felordított, elbődült, aztán lüktető füstgombolyaggá változott, egyetlen hatalmas gomolyfelhővé. A felhő erőtlenül felsivított, majd hihetetlen gyorsasággal megindult a vízfolyással szemben a folyón felfelé, háborgó hullámokat hagyva maga után a víz felszínén. Néhány pillanattal később eltűnt a messzeségben, csak a víz sodorta feléjük még egy ideig elhaló üvöltését.

A vaják odaugrott a homokban kuporgó költőhöz.

– Kökörcsin? Élsz? Kökörcsin, a szentségit! Mi van veled?

A költő rángatta a fejét, és a kezeivel csapkodott, kiabálásra tátva a száját. Geralt komor arccal hunyorgott vissza rá – Kökörcsinnek iskolázott, visszhangzó tenorja volt, de ijedtségében egész rendkívüli hangmagasságokat tudott elérni. De az, ami most a bárd torkából felszakadt, csak alig hallható, rekedt károgás volt.

– Kökörcsin! Mi van veled? Válaszolj!

– Hhhh... eeee... kheee... khhuuurva...

– Fáj valamid? Mi van veled? Kökörcsin!

– Hhh... Khuuu....

– Ne mondj semmit! Ha minden rendben van, csak bólints.

Kökörcsin elfintorodott, nagy nehezen bólintott, aztán rögtön az oldalára fordult, összegömbölyödött, majd vért kezdett hányni fuldokolva és köhögve.

Geralt nagyot káromkodott.

II

– Az istenekre! – Az őr hátrálni kezdett és leengedte a lámpást. – Mi van vele?

– Engedj be, jóember – mondta halkan a vaják, próbálva a nyeregben tartani az összegömbölyödött Kökörcsint. – Sietős a dolgunk. Hisz látod.

– Látom – nyelte vissza az őr a nyálát, ahogy a költő sápadt arcát és alvadt, fekete vérrel befröcskölt állát bámulta. – Megsebesült? Iszonyatosan fest ám, uram!

– Sietek – ismételte Geralt. – Virradat óta úton vagyunk. Engedjetek be, kérlek!

– Nem tehetjük – szólalt meg a másik őr. – A kapun átjutni csak napkeltétől napnyugtáig lehet. Éjszaka nem szabad. Az a parancs. Nem szabad senkinek, legfeljebb ha a király vagy a várbíró jelvénye van nála. Vagy ha címzetes nemes.

Kökörcsin krákogott, és homlokát a ló sörényének támasztva még jobban összegörnyedve egyre csak remegett, ahogy a száraz öklendezés kényszere rázta. A hátasló nyakán terjengő alvadt vérfolton újabb patakocska csordult végig.

– Emberek – mondta Geralt a tőle telhető legnyugodtabb hangon. – Hiszen látjátok, hogy rosszul van! Találnom kell valakit, aki meggyógyítja. Engedjetek át, kérlek.

– Ne kérje – az őr az alabárdjának támaszkodott. – A parancs az parancs. Ha keresztülengedlek, pellengérre állítanak, és kihajítanak a hivatalomból, akkor meg mit adok enni a gyerekeknek? Nem, uram, nem tehetem. Szedje le a barátját a nyeregből, oszt’ vigye a barbakán szobájába. Bekötözzük, kibírja virradatig, ha úgy van megírva neki. Az már nincs messze.

– De most nem elég a kötözés – csikorgatta a fogát a vaják. – Gyógyító kell, pap, egy ügyes felcser...

– Olyat úgysem verhetnél fel az éjszaka közepén – szólt a másik őr. – Ennyit tehetünk értetek, hogy ne kelljen virradatig a kapu alatt táboroznotok. A szobában meleg van, a sebesültet is le tudod valamire fektetni, könnyebb lesz neki, mint a nyeregben. Na, még a lóról is segítünk leemelni.

Bent a barbakán szobájában valóban meleg volt, fülledt és kényelmes. Vidáman pattogott a tűz a kandallóban, mögötte valahol egy tücsök ciripelt dühösen.

A kancsókkal és tányérokkal megrakott nehéz négyszögletű asztalt három férfi ülte körbe.

– Bocsássa meg méltóságtok – mondta a Kökörcsint támogató őr –, hogy zavarunk benneteket... Remélem, nem lesz ellenetekre... Ez a lovag itt, hmm... És a másik, sebbel, aztán gondoltam...

– Jól gondoltad. – Az egyik férfi feléjük fordította keskeny, határozott, kifejező arcát, majd felállt. – Menjetek csak, fektessétek a dikóra!

A férfi tünde volt. Ahogy egy másik is, aki az asztalnál ült. Mindketten, amint azt a ruhájuk, az emberi és a tündeviselet eme jellegzetes keveréke is mutatta, letelepedett, beilleszkedett tündék voltak. A harmadik, kinézete alapján a legidősebb férfi ember volt. Lovag, ruhájából és őszülő hajából ítélve, amelyet olyan formára vágtak, hogy a sisak alá beférjen.

– Chireadan vagyok – mutatkozott be a magasabbik tünde, akinek olyan kifejező arca volt. Ahogy az Ősi Nép képviselőinek általában, neki sem lehetett a korát kikövetkeztetni, éppúgy lehetett húsz, mint százhúsz éves. – Ő pedig a családom tagja, Errdil. Ez a nemes itt pedig Vratimir lovag.

– Nemes – mormolta Geralt, de tüzetesebben megszemlélve a tunikájára hímzett címert elhagyta a remény: a négy részre osztott tárcsát az arany liliomokkal egy ezüst sáv szelte keresztbe. Vratimir nem csak hogy törvénytelen ágyból született, de kevert, emberi-másfajú kapcsolatból is. Mint ilyen, hiába címeres, nem volt teljes jogú nemesnek tekinthető, és minden bizonnyal nem járt neki az előjog, hogy a városkaput alkonyat után átléphesse.

– Sajnálatos módon – a tünde figyelmét nem kerülte el a vaják pillantása – nekünk is itt kell várnunk virradatig. A törvény nem ismer kivételt, legalábbis nem a hozzánk hasonlók esetében. Csatlakozz hozzánk, lovag uram!

– Ríviai Geralt – mutatkozott be a vaják. – Vaják vagyok, nem lovag.

– Mi van vele? – Chireadan Kökörcsinre mutatott, akit az őrök időközben a dikóra fektettek. – Mérgezésnek tűnik. Ha valóban az, segíthetek rajta. Van nálam egy ügyes gyógyszer.

Geralt leült, aztán gyorsan előadta a folyó mellett történtek óvatos összefoglalóját. A tündék egymásra néztek. A deres hajú lovag kiköpött fogai között, és összeráncolta a homlokát.

– Hihetetlen – szólalt meg Chireadan. – Mi lehetett ez?

– Dzsinn a palackban – morogta Vratimir. – Mint a mesében...

– Nem egészen – mutatott Geralt a fekhelyén összegömbölyödött Kökörcsinre. – Egyetlen mesét sem ismerek, ami így végződött volna.

– Ennek a szerencsétlennek a sebesülése – mondta Chireadan – egyértelműen mágikus természetű. Attól félek, hogy az én gyógyszereim nem segíthetnek rajta túl sokat. De legalább enyhíthetek a szenvedésein. Adtál már neki valamiféle gyógyírt, Geralt?

– Egy fájdalomcsillapító főzetet.

– Gyere, segíthetsz. Tartsd a fejét.

Kökörcsin mohón itta a borral kevert orvosságot, aztán az utolsó kortytól fulladozni kezdett, krákogott, és a bőrpárnára köpött.

– Ismerem őt – mondta a másik tünde, Errdil. – Ez Kökörcsin, a trubadúr és költő. Láttam egyszer régen, mikor Cidarisban énekelt Ethain király udvarában.

– Trubadúr – ismételte Chireadan Geraltra nézve. – Az nem jó. Nagyon nem jó. A nyaki izmai és a gégéje sérült. Már megkezdődött a hangszalagok torzulása. A lehető leggyorsabban megkell törni a varázslatot, mert különben... Lehet, hogy visszafordíthatatlanak bizonyul.

– Ez azt jelenti, hogy... Ez azt jelenti, hogy nem fog tudni beszélni?

– Beszélni, azt igen. Talán. De nem énekelni.

Geralt egy szót sem szólva leült az asztalhoz, összeszorított ökleinek támasztva a fejét.

– Varázsló – szólt Vratimir. – Varázsszerre vagy gyógyító igére van szükséged. El kell vinned valami másik városba, vaják.

– Hogyhogy? – kapta fel Geralt a fejét. – És itt, Rindében? Nincsen itt varázsló?

– Egész Redaniában nehéz mágust találni – mondta a lovag. – Igaz, tünde urak? Azóta, hogy Heribert király rablóadót vezetett be minden varázslatra, a mágusok bojkottálják a fővárost és minden más várost is, ahol buzgón betartják a királyi rendeleteket. Márpedig a rindei tanácstagok, úgy hallottam, híresek a buzgóságukról e tekintetben. Igaz? Chireadan, Errdil, ugye igazam van?

– Igazad van – hagyta rá Errdil. – De... Chireadan, szabad?

– Egyenesen muszáj – szólt Chireadan a vajákra nézve. – Nincs mit ebből miért titkot csinálni, úgyis tudja mindenki, egész Rinde. A városban, Geralt, egy bizonyos varázslónő időzik.

– Gondolom, inkognitóban?

– Nem éppen – mosolyodott el a tünde. – A hölgy, akiről beszélek, túlságosan is nagy egyéniség ahhoz. Semmibe veszi a bojkottot, amit a Varázslótanács Rindére kihirdetett, éppúgy, mint a helyi tanácstagok rendelkezéseit, és kitűnően megél belőle, mert a bojkottnak köszönhetően hatalmas a kereslet a mágikus szolgáltatásokra. Természetesen a varázslónő semmiféle adót nem fizet.

– És a városi tanács tűri ezt?

– A varázslónő egy bizonyos kalmár rezidenciáján tartózkodik, egy novigradi kereskedelmi alkusznál, aki egyszerre a címzetes nagykövet is. Senki sem háborgathatja. Védi a menedékjog.

– Inkább házi őrizet az, mint menedék – javította ki Errdil. – Gyakorlatilag be van oda börtönözve. De nem panaszkodhat a megrendelők hiányára. A gazdag megrendelőkére. A tanácsra tüntetőleg fütyül, bálokat és tivornyákat rendez...

– A tanácstagok persze majd’ megvesznek, mindenkit ellene lázítanak, akit csak lehet, ott rontják a jó hírét, ahol csak tudják – tette hozzá Chireadan. – Undorító pletykákat terjesztenek róla, bizonyára abban reménykednek, hogy a novigradi elöljáró megtiltja a kereskedőnek, hogy menedéket nyújtson neki.

– Nem szeretem ilyesmibe beleütni az orromat – morogta Geralt. – De nincs más választásom. Hogy hívják ezt a kalmárkövetet?

– Beau Berrant. – A vajáknak úgy tűnt, Chireadan elfintorodott, amikor kiejtette a nevet. – Mit mondjak, úgy igaz, hogy ez az egyetlen esélyed. Vagyis inkább az egyetlen esélye annak a szerencsétlennek, aki amott nyöszörög az ágyban. De hogy a varázslónő segíteni akar-e majd neked... Azt nem tudom.

– Légy óvatos, amikor elmész hozzá – szólt Errdil. – A várbíró spiclijei figyelik a házat. Ha feltartóztatnának, tudod, mit kell tenned. A pénz előtt minden ajtó kitárul.

– Indulok, amint a kaput kinyitják. Hogy hívják ezt a varázslónőt?

Geraltnak úgy tűnt, hogy Chireadan finom arcán enyhe pír tűnik fel. De nem lehetett más, mint a kandalló tüzének visszfénye.

– Vengerbergi Yennefer.

III

– Az úr alszik – ismételte lenéző hangsúllyal a kapus Geraltnak. Jó egy fejjel magasabb volt, és majdnem kétszer olyan vállas. – Süket vagy, csavargó? Az úr alszik, ha mondom.

– Hadd aludjon – hagyta rá a vaják. – Nem az uraddal van dolgom, hanem a hölggyel, aki itt időzik.

– Szóval azt mondod, dolgod van. – Mint kiderült, a kapus tréfás kedvű ember volt, ami elég meglepő valakinél, aki az ő termetével és külsejével rendelkezik. – Hát akkor eredj a bordélyba, te csirkefogó, és tégy róla, hogy megdolgozzanak. Na tűnés!

Geralt leakasztott egy erszényt az övéről, és a szíjaknál fogva méregetni kezdte a tenyerében.

– Engem nem vásárolsz meg! – mondta büszkén a kerberosz.

– Nem is akarlak.

A kapus ahhoz is túl nagy volt, hogy ösztönének engedelmeskedve egy átlagember gyors ütése elől félrehajolhasson, vagy kivédhesse azt. A vaják csapása előtt azonban még a szemét sem sikerült lehunynia. A nehéz erszény fémes csattanással érte a tarkóját. Az őr az ajtónak csapódott, két kézzel szorította a kapufélfát. Geraltnak csak a térdére mért rúgással sikerült erőszakkal elrántania tőle, aztán meglökte a vállával, és újra lecsapott az erszénnyel. A kapus tekintete elhomályosult, szemei nevetségesen kancsalítva szaladtak két irányba, a lábai pedig összecsuklottak alatta, mint a bugylibicska. Amikor a vaják látta, hogy a drabális fickó, bár már se nem hall, se nem lát, még mindig körbe tapogat, lendületből harmadszorra is lecsapott, egyenesen a feje búbjára.

– A pénz előtt – mormolta – minden ajtó kitárul.

A kapualjban félhomály uralkodott. Az ajtó mögött, a bal oldalról messze dörgő horkolás hallatszott. A vaják óvatosan benézett. A széttúrt nyoszolyán orrával sípoló, kövér nő aludt, csípőjénél szétnyílt hálóruhában. Nem volt épp a legszebb látvány. Geralt beráncigálta a szobába a kapust, aztán bereteszelte az ajtót.

A jobb oldalon egy újabb, félig nyitott ajtót talált, mögötte pedig kőlépcső vezetett a mélybe. A vaják már épp tovább akart menni mellette, amikor alig kivehető átkozódás, zörgés és szétpattanó edények tompa csattanása ütötte meg a fülét az alsó szint felől.

A helyiség egy hatalmas, gyógyfüvektől és szurkos hasáboktól illatozó konyha volt, tele mindenféle kellékekkel. A kőpadlón a cserépkorsó szilánkjai között egy anyaszült meztelen férfi térdepelt mélyre hajtott fejjel.

– Almalé, az anyja mindenségit – motyogta maga elé, és úgy ingatta a fejét, mint a birka, ami tévedésből erődfalnak rontott. – Alma... lé. Hol a... Hol vannak a szolgák?

– Tessék? – kérdezte a vaják udvariasan.

A férfi felnézett, és nyelt egy nagyot. Tekintete réveteg volt, szeme rettenetesen véreres.

– Az a nő almalevet akar – jelentette ki, aztán látható nehézséggel feltápászkodott, leült egy bundával borított ládára, és a kemencének támaszkodott. – Muszáj... felvinni neki, különben...

– Talán a kalmár Beau Berranthoz van szerencsém?

– Halkabban – fintorodott el fájdalmasan a férfi. – Ne kiabálj. Figyelj, van ott egy hordócska... Lé. Almából. Önts valamibe... és segíts felmennem a lépcsőn, rendben?

Geralt megvonta a vállát, aztán együttérzéssel bólintott. Ő maga többnyire igyekezett elkerülni az italozásban az ilyen túlkapásokat, de az állapot, amelyben a kereskedő találhatta magát, számára sem volt teljesen idegen. Talált az edények között egy korsót és egy ónpoharat, italt is merített a hordóból. Hirtelen horkolást hallott, és megfordult. A meztelen férfi ott szunyókált, mellkasára bicsaklott fejjel.

A vajáknak egy pillanatig kedve lett volna végiglocsolni a férfit, és úgy felverni, de aztán meggondolta magát. A korsóval a kezében kilépett a konyhából. A folyosó nehéz, faberakásokkal díszített ajtóban végződött. Óvatosan belépett a szobába, épp csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy be tudjon csusszanni. Félhomály volt, kitágította hát a szembogarát. És felhúzta az orrát.

A levegőben ecetesedő bor, gyertyák és túlérett gyümölcsök nehéz szaga terjengett. És még valamié, ami orgona és egres illatának a keverékére emlékeztetett.

Körbenézett. A terem közepén álló asztal csak úgy roskadozott a korsók, kancsók, kelyhek, ezüsttálak és tálcák, tálalóedények és elefántcsontnyelű evőeszközök roppant csatatere alatt. Az összegyűrt, földre csúszott asztalkendőt bor meg lila foltok borították, és merev volt a viasztól, ami a gyertyatartókból csorgott rá. A narancshéjak virágként csillogtak a szilva- és barackmagok, a körteszárak és az érdes, szőlőszemektől megfosztott csumák között. Egy kehely felborult és eltört; egy másik egészben maradt, félig ledőlve, és egy pulykacsont meredt ki belőle. A kehely mellett apró, fekete, magas sarkú papucs állt. Baziliszkuszbőrből készült. Nem létezett drágább nyersanyag, amelyet egy varga felhasználhatott.

A másik papucs a szék alatt feküdt egy hanyagul odavetett, fehér fodrokkal és virágmintás hímzéssel díszített fekete ruhán.

Geralt egy pillanatig ott állt tétovázva, harcolva zavarával és a vággyal, hogy sarkon forduljon, és tovább álljon. De az azt jelentette volna, hogy teljesen feleslegesen ütötte le kerberoszt a kapualjban. A vaják pedig semmit sem szeretett feleslegesen csinálni. Észrevett egy csigalépcsőt a terem sarkában.

A lépcsőn négy szál hervadt fehér rózsát talált, és egy szalvétát, amely bortól és kárminvörös rúzstól volt foltos. Az orgona és az egres illata egyre erősebbé vált.

A lépcsők a hálószobába vezettek, ahol a padlót hatalmas, szőrös állatbőr borította. A bőrön egy csipkekézelős fehér ing és tucatnyi fehér rózsa hevert. Meg egy fekete harisnya.

A harisnya párja az ágy fölötti kupolás baldachint tartó négy faragott oszlop egyikéről lógott. Az oszlopokon a faragványok nimfákat és faunokat ábrázoltak különféle pozítúrákban. Némelyik egész érdekes volt. Némelyik csak nevetségesen ostoba. Sok közülük ismétlődött. Úgy általában szólva.

Geralt hangosan megköszörülte a torkát, és közben a damaszttakaró alól előbújó számtalan fekete fürtöt figyelte. A takaró megmozdult, majd felnyögött. Geralt még hangosabban köhintett.

– Beau? – kérdezte alig érthetően a számtalan fekete fürt. – Hoztál almalevet?

– Hoztam.

A fekete fürtök nyomában sápadt háromszögletű arc, ibolyakék szempár és keskeny, kissé görbe ajkak jelentek meg.

– Oooh... – Az ajkak még jobban legörbültek. – Oooh... Meghalok a szomjúságtól...

– Tessék.

A nő kikászálódott az ágyneműk alól, és felült. Szép válla volt, és kecses nyaka, a nyakon pedig egy bársonyszalag csillagszerű, gyémántoktól szikrázó medállal. A bársonyszalagon kívül nem viselt semmit.

– Köszönöm – vette el a poharat a férfi kezéből, mohón kiitta, aztán felemelte a kezét, és a halántékára szorította. A takaró még tovább csúszott. Geralt elfordította a tekintetét. Udvariasan, de kelletlenül.

– Ki vagy te tulajdonképpen? – kérdezte a fekete hajú nő hunyorogva, miközben a takaróba burkolózott. – Mit csinálsz itt? És a fenébe is, hol van Berrant?

– És melyik kérdésre kellene válaszolnom először?

Azonnal megbánta, hogy gúnyolódott. Ahogy a nő felemelte a kezét, az ujjaiból aranyló sugarak csaptak ki. Geralt ösztönösen cselekedve mindkét kezét a Vérkő Jelére emelte. Megállította a varázslatot, épp az arca előtt, de az ereje így is olyan hatalmas volt, hogy hátravetette, egyenesen a falnak. A férfi a padlóra rogyott.

– Nem kell! – kiabálta látva, hogy a nő újra felemeli a kezét. – Yennefer kisasszony! Békével jöttem, minden rossz szándék nélkül!

A lépcsők felől dobogás hallatszott, a hálószoba ajtajában feltűntek a szolgák körvonalai.

– Yennefer kisasszony!

– Menjetek! – parancsolt rájuk nyugodt hangon a varázslónő. – Nincs már rátok szükségem. Azért fizetnek nektek, hogy őrizzétek a házat. De mivel ennek az illetőnek valahogy mégis sikerült bejutnia, majd én magam intézkedem. Adjátok át ezt Berrant úrnak! Nekem pedig készítsétek elő a fürdőmet.

A vaják nehezen állt föl. Yennefer csöndben, hunyorogva figyelte.

– Elhárítottad az igémet – szólalt meg végül. – Az látszik, hogy nem vagy varázsló. De rendkívül gyorsan reagáltál. Mondd, ki vagy, te békével jövő ismeretlen. És ajánlom, hogy gyorsan mondd!

– Ríviai Geralt vagyok. Vaják.

Yennefer kihajolt az ágyból, és megragadta az oszlop egyik faragott faunját teste egy olyan pontján, amely különösen alkalmas volt a megragadásra. Akkor sem vette le a szemét Geraltról, amikor felemelt a padlóról egy prémgalléros köpönyeget. Szorosan beleburkolózott, aztán felállt. Cseppet sem sietősen töltött magának még egy pohár almalevet, egy hajtásra kiitta, felköhögött, végül közelebb lépett. Geralt óvatosan megtapogatta a derekát, amely alig egy perccel korábban olyan fájdalmasan találkozott a szoba falával.

– Ríviai Geralt – ismételte a varázslónő, fekete pillát mögül figyelve a férfit. – Hogy kerültél te ide? És mi célból? Berrantot, remélem, nem bántottad?

– Nem. Nem bántottam. Yennefer kisasszony, szükségem van a segítségedre.

– Egy vaják – mormolta a nő, és még közelebb lépett, szorosabbra húzva magán köpönyegét. – Nem elég, hogy az első, akit testközelből látok, de ráadásul nem más, mint a híres Fehér Farkas. Hallottam rólad ezt s azt.

– El tudom képzelni.

– Nem tudom, mit képzelhetsz – ásított, aztán még közelebb húzódott. – Megengeded? – Megérintette arcát a tenyerével, aztán közelebb hajolt, és a férfi szemébe nézett. A vaják összeszorította az állkapcsát. – A szembogarad ösztönösen alkalmazkodik a fényhez, vagy magad is képes vagy összeszűkíteni és kitágítani, ha akarod?

– Yennefer – mondta nyugodt hangon. – Egy álló napig megállás nélkül hajtottam Rindébe. Egész éjszaka vártam, hogy kinyissák a városkapukat. Leütöttem a kapust, aki nem akart beengedni. Udvariatlan és tolakodó módon megzavartam az álmodat és nyugalmadat. Mindezt azért, mert a barátomnak segítségre van szüksége, amit csak te tudsz megadni. Segíts neki, kérlek, és aztán, ha akarod, elbeszélgethetünk a mutációkról meg a mindenféle rendellenességekről.

A nő hátralépett, és csúnyán elfintorodott.

– Miféle segítségről lenne szó?

– Varázslattól sérült szervek gyógyításáról. Torok, gége, hangszálak. A sérülés olyan, mintha bíbor köd okozta volna. Vagy valami nagyon hasonló.

– Hasonló – ismételte a nő. – Röviden szólva, nem bíbor köd sebesítette meg varázslattal a barátodat. Akkor meg mi volt az? Mondd el, mert álmomból felverve, hajnalban se erőm, se kedvem az elmédet fürkészni.

– Hmm... Az lesz a legjobb, ha az elején kezdem...

– Ó, nem – vágott közbe a nő. – Ha ennyire bonyolult az ügy, bírd még ki egy kicsit! A rossz szájíz, a kócos haj, a leragadt szemhéjak és a többi reggeli kellemetlenség erősen akadályozzák a felfogóképességemet. Menj le a pincébe, a fürdőszobába. Azonnal ott leszek, és akkor mindent elmondhatsz.

– Yennefer, nem szeretnék tolakodó lenni, de sürget az idő. A barátom...

– Geralt – vágott közbe éles hangon a nő. – Kimásztam miattad az ágyból, amit nem szándékoztam a déli harangszó előtt megtenni. Kész vagyok lemondani a reggeliről. Tudod, miért? Mert hoztál nekem almalevet. Siettél, a gondolataid a barátod szenvedése körül jártak, erővel törtél be ide, embereket vágtál fejbe, és mindezek ellenére nem feledkeztél meg egy asszony szomjúságáról. Ez megfogott engem, és nem kizárt, hogy segítek neked. De a vízről és a szappanról nem mondok le. Menj! Kérlek.

– Rendben.

– Geralt.

– Hallgatlak – torpant meg a férfi a küszöbön.

– Használd ki az alkalmat, és fürödj meg magad is. A szag alapján nem csak a lovad fajtáját és korát, de még a színét is meg tudom állapítani.

IV

A nő épp akkor lépett be a fürdőbe, amikor Geralt, aki meztelenül ült egy alacsony zsámolyon, egy kis dézsából épp vizet öntött magára. A férfi megköszörülte a torkát, és udvariasan hátat fordított.

– Ne feszélyezd magad – mondta a nő, miközben összenyalábolt ruháit a fogasra akasztotta. – Nem alélok el egy meztelen férfi látványától. Ahogy a barátnőm, Triss Merigold szokta mondani, ha egyet láttál, láttad az összeset.

A férfi felállt, és egy törölközőt tekert a derekára.

– Csinos sebhely – mosolyodott el Yennefer a férfi mellkasára pillantva. – Mi történt? A fűrész alá estél a deszkametszőben?

Nem válaszolt. A varázslónő tovább méregette, kacéran ide-oda döntve a fejét.

– Az első vaják, akit közelről láthatok, ráadásul anyaszült meztelen. Ohó! – Előrehajolt a fülét hegyezve. – Hallom a szívedet. Nagyon lassú a ritmusa. Képes vagy szabályozni az adrenalin kiválasztását? Ah, bocsáss meg, szakmai kíváncsiság. Nekem úgy tűnik, furcsán kényes vagy a tested tulajdonságaira. Olyan szavakkal szoktad illetni őket, amiket nagyon nem kedvelek, ráadásul olyan szánalmas szarkazmussal teszed ezt, amit még kevésbé szeretek.

Nem válaszolt.

– Na, de elég ebből. Kihűl a fürdővizem. – Yennefer olyan mozdulatot tett, mintha le akarná dobni a köpönyegét, de aztán megtorpant. – Én fürdök, te beszélsz. Időt nyerünk. De... Nem szeretnélek zavarba hozni, és különben is, alig ismerjük egymást. Úgyhogy, az illendőségre való tekintettel...

– Elfordulok – ajánlotta fel a vaják bizonytalanul.

– Ne. Látnom kell a szemét annak, akivel beszélek. Jobb ötletem van.

Hallotta, ahogy a nő kimondta az igét, érezte, ahogy a medálja megremeg, és látta a fekete köpönyeget lágyan a padlóra csúszni. Aztán meghallotta a víz csobbanását.

– Most én nem látom a szemed, Yennefer – szólalt meg. – Milyen kár.

A láthatatlan varázslónő prüszkölt egyet, a kádban loccsant a víz.

– Mesélj!

Geralt befejezte a küzdelmet a törölköző takarásában felhúzott nadrágjával, és leült egy padra. Miközben megszorította csizmája csatjait, beszámolt a folyónál esett kalandról, a lehető legrövidebbre szorítkozva a harcsával folytatott küzdelemről. Yennefer nem tűnt olyannak, akit érdekelhet a horgászat.

Ahogy elért ahhoz a ponthoz, amikor a ködrém kiszabadult a korsóból, a semmit szappanozó méretes szivacs mozdulatlanná merevedett a levegőben.

– Nahát, nahát – hallotta. – Érdekes. Egy palackba zárt dzsinn.

– Miféle dzsinn? – tiltakozott. – Valamiféle bíbor köd lehetett. Valami új, ismeretlen faj.

– Egy új és ismeretlen faj megérdemli, hogy valahogy nevezzük – mondta a láthatatlan Yennefer. – A dzsinn sem rosszabb név bármelyik másiknál. Folytasd, kérlek!

A férfi engedelmeskedett. A történet hátralevő része alatt ádázul fortyogott a kádban a szappanos lé, a víz túlcsordult a peremen. Volt egy pillanat, amikor valami magára vonta a vaják figyelmét. Figyelmesebben megnézte, és hirtelen meglátta, hogy a láthatatlant borító szappan körvonalakat és idomokat rajzol ki. Ezek a körvonalak és idomok annyira magukkal ragadták, hogy egy pillanatra elhallgatott.

– Mesélj! – sürgette a körvonalak mögötti semmiből felcsendülő hang. – Hogy volt tovább?

– Ez minden – mondta. – Elkergettem ezt az, ahogy mondod, dzsinnt...

– És mégis hogyan? – A merítőedény felemelkedett, és víz csorgott belőle alá. A szappan eltűnt, és vele együtt az idomok. Geralt felsóhajtott.

– Egy igével – válaszolt. – Pontosabban, egy ördögűző formulával.

– Melyikkel? – A merítőedényből újra víz csordult. A vaják igyekezett alaposabban megfigyelni az edény munkáját, mert a víz, bár csak egy pillanatra, de szintén megmutatott ezt-azt. Megismételte az igét, ügyelve arra, hogy a biztonság elvét szem előtt tartva levegővétellel helyettesítse az „e” hangot. Azt hitte, hogy jó benyomást tesz majd a varázslónőre, ha ezt a szabályt alkalmazza, úgyhogy eléggé meglepődött, amikor kirobbanó nevetés visszhangzott fel a kádban.

– Mi ebben a nevetséges?

– Ez a te ördögűzésed... – A törölköző lerepült a szögről, és erőteljesen dörzsölgetni kezdte a körvonalak maradványait. – Triss sírva fog röhögni, amikor ezt elmondom neki! Ki tanította ezt neked, vaják? Ezt az... igét?

– Egy papnő Huldra áldozóhelyéről. Ez a szentély titkos nyelve...

– Már akinek titkos. – A törölköző a kád szélének csapódott, a padlóra víz fröccsent, meztelen talpak rajzolták ki a varázslónő lépteit. – Nem ige volt az, Geralt. És azt sem tanácsolnám, hogy elismételd ezeket a szavakat valami másik szentélyben.

– De ha nem ige, akkor micsoda? – kérdezte, közben azt figyelte, ahogy a két fekete harisnya egymás után kecses lábakat varázsol elő a levegőből.

– Egy tréfás rigmus. – A fodros bugyi egészen érdekfeszítő módon kúszott fel a semmire. – Bár nem éppen nyomdafestéket tűrő.

A fehér ing hatalmas, virágot formázó mellfodrával felrepült, aztán formákba rendeződött. A vaják észrevette, hogy Yennefer nem hordott semmiféle halcsontos micsodát, amit a legtöbb nő magára kényszerített. Nem volt rá szüksége.

– Miféle rigmus?

– Valamiféle.

Az asztalon álló szögletes kristályüvegből kiugrott a dugója. A fürdőben orgona és egres illata szállt fel. A dugó leírt néhány kört, aztán visszaugrott a helyére. A varázslónő begombolta inge kézelőit, felhúzta a szoknyáját, és újra láthatóvá vált.

– Csatold be – fordult a férfinak háttal, miközben haját egy teknősfésűvel kefélte. A vaják észrevette, hogy a fésűnek hosszú és hegyes szára volt, melyet szükség esetén könnyen használhatott volna tőr helyett.

Szándékolt lassúsággal kapcsolta be a nő ruháját, egyik csatot a másik után, kiélvezve a fekete zuhatagként hátközépig omló haj illatát.

– Visszatérve a palackba zárt szörnyetegre – szólt Yennefer, mikor a fülébe akasztotta gyémánt fülbevalóját –, természetesen nem a te nevetséges „igéd” kényszerítette menekülésre. Az igazsághoz közelebbinek tűnik az a feltevés, hogy kitöltötte a barátodon a mérgét, és elmenekült, csak mert annyira unta magát.

– Minden bizonnyal – helyeselt komoran Geralt. – De azt azért kétlem, hogy Cidarisba repült volna, hogy végezzen Valdo Marxszal.

– Ki az a Valdo Marx?

– Egy trubadúr, aki a barátomat, aki szintén költő és zenész, a csőcselék ízlése előtt meghajló tehetségtelen kontárnak nevezte.

Ahogy a varázslónő felé fordult, furcsa csillogást látott az ibolyakék szemekben.

– Akkor hát a barátodnak sikerült kimondania a kívánságát?

– Még kettőt is. És mindkettő szörnyen ostoba volt. Miért kérded? Hiszen az nyilvánvalóan szamárság, hogy a tűzszellem, a dzsinn vagy a Lámpa Szelleme teljesíti a kívánságokat...

– Nyilvánvalóan szamárság – ismételte mosolyogva Yennefer. – Hát persze. Kitaláció, értelmetlen mesebeszéd, mint az összes legenda, amiben egy jótét lélek vagy boszorkány teljesíti a kívánságodat. Az ilyen meséket olyan szegény szerencsétlenek találják ki, akik még csak nem is álmodhatnak arról, hogy a saját erejükből elégítsék ki számtalan vágyukat és kérésüket. Örülök neki, hogy te, Ríviai Geralt, nem tartozol közéjük. E tekintetben lélekben közelebb állsz hozzám. Én, ha megkívánok valamit, nem álmodozok, hanem cselekszem. És mindig megszerzem azt, amire vágyom.

– Azt nem kétlem. Készen állsz?

– Készen állok. – A varázslónő meghúzta cipője szíjait, és felállt. Még magas sarkakon sem volt különösebben sudár. Megrázta a haját, ami, legalábbis a férfi úgy látta, a makacs fésülés ellenére is megőrizte festőien borzas és tekervényes összevisszaságát.

– Lenne egy kérdésem, Geralt. A pecsét, ami a palackot lezárta... Még mindig a barátodnál van?

A vaják elgondolkodott. A pecsét nem Kökörcsinnél volt, hanem nála, méghozzá e pillanatban is. De a tapasztalat már megtanította arra, hogy a varázslóknak nem szabad túl sokat mondani.

– Hmm... Azt hiszem, igen – próbálta titkolni a nő előtt a kései válasz okát. – Igen, talán nála van. És? Talán fontos az a pecsét?

– Furcsa kérdés – bökte oda a nő élesen – egy vajáktól, a természetfeletti rémségek szakértőjétől. Valakitől, akinek tudnia kellene, hogy egy ilyen pecsét olyannyira fontos, hogy meg sem kellene érinteni. És hogy azt sem kellene hagyni, hogy egy barátunk megérintse.

A vaják összeszorította a száját. A megjegyzés talált.

– Mit lehet tenni... – váltott Yennefer hangja lényegesen lágyabbra. – Egyetlen ember sem tévedhetetlen, és úgy tűnik, egyetlen vaják sem az. Mindenki hibázhat. Na, indulhatunk. Hol van ez a te barátod?

– Itt, Rindében. Egy bizonyos Errdil házában. Egy tündénél.

A nő figyelmesen nézett vissza rá.

– Errdilnél? – ismételte, mosolyra görbítve ajkát. – Tudom, hol van. Ha jól sejtem, ott van az unokaöccse, Chireadan is?

– Úgy van. És mi...

– Semmi – vágott közbe, aztán felemelte a kezét, és lehunyta a szemét. A vaják nyakában láncát rángatva nagyot dobbant a medalion.

A fürdő nedves falán ajtóra emlékeztető, fényes vonal ragyogott fel, amely a gomolygó, tejes, tompa fényt árasztó semmit ölelte körül.

A vaják halkan elkáromkodta magát. Nem szerette sem a mágikus kapukat, sem a velük való utazást.

– Muszáj nekünk... – krákogta. – Nincs olyan messze...

– Nem léphetek ennek a városnak az utcáira – vágott közbe a nő. – Nem kedvelnek itt engem túlságosan, sértegethetnek, kövekkel dobálhatnak, vagy valami annál is rosszabbal. Van itt néhány ember, aki sikerrel igyekszik elrontani a jó híremet, mert azt hiszik, megússzák szárazon. Ne félj, a kapuim biztonságosak.

Geralt volt már tanúja annak, hogy egy biztonságos kapuból az áthaladónak csak a fele repült ki. A másik felét soha nem találták meg. Olyan esetet, mikor valaki belépett egy kapun, és soha többet nem hallottak róla, nem is egyet ismert.

A varázslónő megint megigazította a haját, és az övére akasztott egy apró, gyöngyökkel kivarrt erszényt. Az erszény kicsinek tűnt ugyan, hogy több férjen bele egy marék rézpénznél és némi asszonyi maskaránál, de Geralt tudta, hogy nem szokványos erszény az.

– Karolj belém! Erősebben, nem vagyok porcelánból. Előre!

A medál megremegett, valami felvillant, és Geralt hirtelen a fekete űr közepén találta magát a metsző hidegben. Semmit sem látott, semmit sem hallott, semmit sem érzett. A hideg volt az egyetlen, amit megragadtak az érzékszervei.

Káromkodni akart, de nem maradt rá ideje.

V

– Már egy óra eltelt, mióta bement – fordította meg Chireadan az asztalon álló homokórát. – Kezdek aggódni. Tényleg ekkora baj volt Kökörcsin torkával? Nem gondolod, hogy fel kellene nézni hozzájuk?

– Elég egyértelműen a tudomásunkra adta, hogy nem akarja. – Geralt ivott egy pohárka gyógynövényfőzetet, és rémesen elfintorodott. Tisztelte és szerette a letelepedett tündéket intelligenciájukért, kimért nyugalmukért és sajátos humorérzékükért, de az ételek és italok terén nem értette és nem is osztotta az ízlésüket. – Nem akarom megzavarni, Chireadan. A mágiához idő kell. Felőlem eltarthat akár egész nap is, csak Kökörcsin gyógyuljon meg.

– Mit tegyünk, igazad lehet.

A szomszéd szobából kalapácsütések hangzottak fel. Mint kiderült, Errdil egy elhagyatott vendégfogadóban lakott, amelyet megvásárolt, és fel akart újítani, hogy aztán együtt vezesse a feleségével, egy csendes, szűkszavú tünde asszonnyal. Vratimir lovag, aki az őrszobán együtt töltött este után hozzácsapódott a társasághoz, önként felajánlotta, hogy segít a felújításban. A házaspárral együtt azonnal nekiláttak, hogy rendbe hozzák a faburkolatot, amint lecsendesült a kavarodás, amit a vaják és Yennefer hirtelen és rendkívül látványos belépője okozott, amikor előugrottak a falban villódzó kapuból.

– Ha őszinte akarok lenni – folytatta Chireadan –, nem gondoltam, hogy ilyen könnyen fog menni. Yennefer nem tartozik azok közé, akik szívesen rögtönöznek, már persze ha arról van szó, hogy segíteni kell valakinek. A felebarátok gondjai nem indítják meg túlságosan, és nem zavarják meg az álmát. Röviden, nem hallottam még arról, hogy bármikor, bárkinek is segített volna, ha nem fűződött hozzá érdeke. Kíváncsi vagyok, mi érdeke van abban, hogy segítsen neked és Kökörcsinnek.

– Nem túlzol? – mosolyodott el a vaják. – Rám nem tett ennyire rossz benyomást. Lenéző, persze, szereti éreztetni a felsőbbrendűségét, de a többi varázslóhoz képest, ahhoz az egész pöffeszkedő bandához viszonyítva, maga a két lábon járó bűbáj és megtestesült jóindulat.

Chircadan is elmosolyodott.

– Ez kicsit olyan – mondta –, mintha azt mondanád, a skorpió szebb a póknál, mert olyan csinos kis farkincája van. Légy óvatos, Geralt! Nem te vagy az első, aki így gondolja, mert nem tudja, hogy ez a nő a kellemet és a szépségét használja fegyverként. Olyan fegyverként, amellyel felettébb ügyesen és mindenféle fenntartások nélkül bánik. Ami persze semmit sem von le abból, hogy káprázatosan gyönyörű asszony. Nem ellenkezel, igaz?

Geralt megértően figyelte a tündét. Már másodszorra vélte az arcán az enyhe pír jeleit felfedezni. De legalább ennyire meglepték Chireadan szavai. A tiszta vérű tündék nem szoktak az emberek asszonyairól ilyen elragadtatással beszélni. Még a legszebbekről sem. Yennefer pedig, bár a maga módján vonzó volt, semmiképp nem tartozott a szépségek közé.

Ízlések és pofonok különbözőek, de alapjában véve kevesen tartották a varázslónőket „gyönyörűnek”. Elvégre mindannyian olyan társadalmi rétegekből származtak, ahol a lányok rendeltetése kizárólag a férjhezmenetel lehetett. Kinek jutott volna eszébe, hogy a lányát sokévnyi fárasztó tanulásra és a testi átalakulás szenvedéseire kárhoztassa, ha egyszer férjhez is lehetett adni, és a rokonság révén előnyökhöz jutni? Ki vágyott volna arra, hogy a családjában varázslónő legyen? A varázslókat övező minden tisztelet ellenére a varázslónők családja semmiféle előnyre nem számíthatott, mert mire a lányok a tanulmányaik végére értek, már semmi nem kötötte őket a családjukhoz – csakis a testvériség számított. Éppen ezért csak azokból a lányokból lett varázslónő, akiknek semmi esélyük sem volt arra, hogy férjet találjanak.

A papnőkkel és druidákkal szemben, akik nem szívesen vettek fel csúnya vagy nyomorék kislányokat soraikba, a varázslók bárkit felfogadtak, aki fogékonynak bizonyult. Ha pedig a gyermek túljutott a tanonckodás első éveinek szűrőjén, jöhetett a mágia: kiegyenesítették és egyhosszúra nyújtották a lábakat, visszagörbítették a rosszul nőtt csontokat, összeforrasztották a nyúlszájakat és eltűntették a sebhelyeket, anyajegyeket és a himlőnyomokat. A fiatal varázslónő „vonzóvá” vált, mert ezt kívánta a szakmai presztízse. Az eredmény egy sor szépnek tetsző nő volt a csúfságok dühös és rideg tekintetével. Olyan csúfságokéval, akik nem voltak képesek megfeledkezni mágikus álca mögé rejtett csúnyaságukról, amelyet nem azért takartak el, hogy ők boldogok lehessenek, hanem pusztán a szakmai presztízsük miatt.

Nem, Geralt nem értette Chireadant. Tekintete, a vaják tekintete túl sok részletet látott.

– Nem, Chireadan – válaszolt a kérdésre. – Nem ellenkezem. És köszönöm, hogy figyelmeztettél. De itt csak és kizárólag Kökörcsin a fontos. Mellettem sérült meg, az én jelenlétemben. Nem sikerült megmentenem, nem tudtam rajta segíteni. Ha tudnám, hogy az meggyógyítja, képes lennék meztelen üleppel egy skorpióra ülni.

– Éppen ez az, amitől óvakodnod kellene – mosolyodott el titokzatosan a tünde. – Mert Yennefer tudja ezt, és szereti az effajta tudását kihasználni. Ne bízz benne, Geralt! Az a nő veszélyes.

A vaják nem felelt.

Az emeleten nagyot nyikordult egy ajtó. Ott állt Yennefer, a galéria korlátjának támaszkodva, a lépcsősor tetején.

– Vaják, fel tudnál jönni ide egy pillanatra?

– Persze.

A varázslónő egy ajtónak támasztotta a hátát, ami a kevés úgy-ahogy bebútorozott szoba egyikébe vezetett, és ahová a kínok között gyötrődő trubadúrt fektették. A vaják odalépett a nőhöz, és csendben figyelte. Látta a bal vállát, amely épp csak egy kicsit feljebb volt a jobbnál. Orrát, amely egy cseppet túl hosszú volt. Száját, amely kissé túl keskeny. Állát, amely a kelleténél jobban hátrahúzódott. Szemöldökét, amely túlságosan szabálytalan volt. És a szemét...

Túl sok részletet vett észre. Teljesen feleslegesen.

– Mi van Kökörcsinnel?

– Kételkedsz a képességeimben?

A férfi tovább figyelte. A nő alakja olyan volt, mint egy húszévesé, de a valódi korát inkább nem próbálta kitalálni. Természetes, fesztelenül kecses volt a mozgása. Nem, lehetetlen volt rájönni, milyen lehetett korábban, hogy mit javítottak ki rajta. Nem gondolkozott tovább ezen, semmi értelme sem lett volna.

– A te tehetséges barátod meg fog gyógyulni – szólalt meg a nő. – A hangja visszanyeri minden képességét.

– Hálás vagyok neked, Yennefer.

A nő elmosolyodott.

– Lesz még alkalmad megmutatni.

– Benézhetek hozzá?

A nő egy pillanatra elhallgatott, a vajákot figyelte, arcán furcsa mosollyal, ujjaival dobolva az ajtókereten.

– Persze. Menj csak.

A vaják nyakában a medál erősen, ütemesen rángatózni kezdett.

A padló közepén tejes fényt sugárzó, kisebb dinnyényi üveggömb állt. Ez a gömb jelentette a gondosan kimért, csúcsaival a szoba sarkait és a falait érintő, kilencágú csillag középpontját. A csillagba vörös festékkel egy pentagramma volt belerajzolva. A pentagramma csúcsait különös formájú gyertyatartókba tűzött fekete gyertyákkal jelölték ki. Fekete gyertyák égtek az ágy fejénél is, amelyben a báránybőrökkel betakart Kökörcsin pihent. A költő nyugodtan lélegzett, már nem hörgött és nem horkant fel, arcáról eltűnt a fájdalmas grimasz, és együgyű, de boldogságtól sugárzó mosoly váltotta föl.

– Alszik – mondta Yennefer. – És álmodik.

Geralt szemügyre vette a padlóra rajzolt mintákat. Érezte a bennük rejlő mágikus erőt, de tudta, hogy ez alvó mágia, amelyet még nem ébresztettek fel. A szunnyadó oroszlán szuszogására emlékeztette, de megmutatta azt is, milyen lehet az oroszlán üvöltése.

– Mi ez itt, Yennefer?

– Csapda.

– De kinek?

– Neked, egyelőre – fordította el a varázslónő a kulcsot a zárban, aztán megforgatta a tenyerében. A kulcs eltűnt.

– Akkor hát fogságba estem – vette tudomásul hűvösen – És most? Az erényemre törsz?

– Ne hízelegj magadnak – ült Yennefer az ágy szélére. Kökörcsin, aki még mindig idiótán mosolygott, halkan felnyögött. De nyögése kétségkívül gyönyörrel volt teli.

– Mi történik, Yennefer? Ha ez egy játék, nem ismerem a szabályokat.

– Már mondtam – kezdte a nő –, hogy mindig megszerzem, amit akarok. Történetesen úgy alakult, hogy megkívántam valamit, ami Kökörcsiné. Elveszem tőle, és elválnak útjaink. Ne félj, semmi baj nem érheti...

– Ezek a furcsaságok, amiket a padlóra összehordtál – szakította félbe a vaják –, démonok megidézésére szolgálnak. Ott, ahol démonokat idéznek meg, mindig baja esik valakinek. Nem engedem, hogy megtedd.

– ...a haja szála se görbül – folytatta a varázslónő, ügyet sem vetve a férfi szavaira. – A hangocskája még szebb lesz, ő pedig roppant elégedett, egyenesen boldog. Mindannyian boldogok leszünk. És elválnak az útjaink, és bár nem fogunk sajnálkozni, de neheztelni sem.

– Ó, Virginia – nyögte Kökörcsin csukott szemmel. – Gyönyörű a te melled, lágyabb, mint a hattyú pelyhe... Virginia...

– Elment az esze? Félrebeszél?

– Álmodik – mosolyodott el Yennefer. – Álmában minden vágya beteljesül. Kifürkésztem az elméjét, eljutottam egészen a legmélyére. Túl sokat nem találtam. Némi disznóságot, néhány vágyat, rengeteg költészetet. Annyi baj legyen! A pecsétet kérem, amivel a dzsinnt a palackba zárták. Geralt, tudom, hogy nem a trubadúrnál van, hanem nálad. Add ide, kérlek!

– Minek neked az a pecsét?

– Mégis hogyan kellene megválaszolnom a kérdésedet? – mosolygott a varázslónő kacéran a férfira. – De talán próbáljuk így: az téged cseppet sem érdekel, vaják. Kielégítőnek találod a válaszomat?

– Nem – mosolygott rá vissza a vaják épp olyan gúnyosan. – Nem elégít ki. De ne tegyél ezért magadnak szemrehányást, Yennefer. Nem olyan könnyű engem kielégíteni. Eddig csak olyan embereknek sikerült, akik jóval a középszer felett álltak.

– Kár. Akkor hát kielégítetlen maradsz. A te bajod. A pecsétet, kérlek. És ne vágj olyan képet, ami nem illik a sajátos bájodhoz és tónusodhoz. Ha még nem vetted volna észre, akkor jelezném, hogy épp most vette kezdetét a tartozásod törlesztése. A pecsét az első részlet a dalnok hangjáért cserébe.

– Úgy látom, jó pár részletre osztottad szét a fizetséget – szólt a férfi hűvösen. – Jól van hát. Számíthattam erre, és számítottam is. De legyen az alku tisztességes, Yennefer. Megvásároltam a segítségedet. És meg is fizetlek.

A nő szája mosolyra húzódott, de hunyorgó ibolyakék szeme hűvös maradt.

– Ehhez, vaják, kétséged sem férhet.

– Én – ismételte a férfi. – Nem pedig Kökörcsin. Elviszem innen valami biztonságos helyre. Ha megtettem, visszatérek megfizetni neked a második és az összes többi részlelet. Mert ami az elsőt illeti...

A vaják benyúlt öve rejtett zsebébe, és előhúzta a csillaggal és a megtört kereszt jelével díszített sárgaréz pecsétet.

– Tessék, fogd! Nem mint részletet. Fogadd el egy vajáktól, hálája jeléül, amiért bár számításból, de nagyobb jóindulattal kezelted, mint a testvériséged legtöbb tagja tenné. Fogadd el a jó szándékom jeleként, aminek meg kellene arról győznie, hogy amint gondoskodtam a barátom biztonságáról, visszatérek ide, hogy megfizessek. Nem láttam a skorpiót a virágok között, Yennefer. Kész vagyok megfizetni a figyelmetlenségemért.

– Szép beszéd. – A varázslónő keresztbe fonta karjait a mellkasán. – Megindító és magasztos. Kár, hogy felesleges. Kökörcsinre szükségem van, és itt marad.

– Ő már egyszer közel került ahhoz, amit ide készülsz csalni – mutatott Geralt az ábrákra a padlón. – Ha befejezed a művedet, és megidézed a dzsinnt, Kökörcsint minden ígéreted ellenére biztosan baj éri, talán még rosszabb, mint először. Mert hiszen a palackba zárt szörny kell neked, igaz? Az uralmad alá akarod vonni, arra kényszeríteni, hogy téged szolgáljon? Nem kell válaszolnod, tudom, és cseppet sem érdekel. Azt csinálsz, amit akarsz, felőlem idehívhatsz akár tíz démont is. De Kökörcsin nélkül. Ha Kökörcsint veszélybe sodrod, akkor ez már nem tisztességes alku, Yennefer, és ezért fizetséget sincs jogod követelni. Nem engedem...

Hirtelen abbahagyta.

– Kíváncsi voltam, mikor veszed észre – kacagott fel a varázslónő.

Geralt megfeszítette az izmait, összpontosította egész akaratát, a fájdalomig szorítva össze ajkait. Nem használt. Béna volt, akár egy kőszobor, akár egy földbe vert karó. Még a lába ujját sem tudta megmozdítani a cipőjében.

– Azt tudtam, hogy el tudod hárítani a varázslatot szemtől szemben – mondta Yennefer. – Azt is tudtam, hogy mielőtt bármit is tennél, megpróbálsz majd az ékesszólásoddal meggyőzni. Míg te fecsegtél, a fölötted függő átok dolgozott, és lassan megtört téged. Most már csak beszélni tudsz. De már nem kell meggyőzőnek lenned. Tudom, milyen ékesszóló vagy. Ha tovább erőlködsz, csak elrontod a hatást.

– Chireadan – nyögte a vaják erőlködve, még mindig próbálva leküzdeni a mágikus bénultságot. – Chireadan rá fog jönni, hogy forgatsz valamit a fejedben. Hamar rájön, bármelyik pillanatban gyanút foghat, mert nem bízik benned, Yennefer. A kezdetektől nem bízik benned...

A varázslónő széles mozdulattal körbemutatott. A szoba falai elhomályosultak, majd egyenletes, homályos szürke árnyalatot és formát vettek fel. Eltűntek az ajtók, eltűntek az ablakok, eltűntek még a poros függönyök és a legyekkel pöttyözött képek is a falakról.

– És mi van akkor, ha Chireadan rájön? – fintorgott gúnyosan a férfira. – Elrohan segítséget hozni? Az én védőfalamat senki sem törheti át. De Chireadan sehová sem fog elrohanni, semmit sem fog tenni ellenem. Semmit. Elvarázsoltam. Nem, nem mágiáról van szó, semmi ilyesmire nem vetemedtem. Egyszerű testi folyamat. Szerelmes belém az a tökfilkó. Nem vetted észre? Még Beau-t is megpróbálta párbajra hívni, el tudod képzelni ezt? Tünde, és féltékeny. Ez ritkán fordul elő. Geralt, nem véletlenül választottam ezt a házat.

– Beau Berrant, Chireadan, Errdil, Kökörcsin. Valóban, a leggyorsabb úton haladsz a cél felé. De engem, Yennefer, nem fogsz kihasználni.

– Dehogynem, ki foglak, ki én! – A varázslónő felkelt az ágyról, és odalépett a vajákhoz, ügyesen kerülgetve a padlóra rajzolt szimbólumokat és jeleket. – Hiszen már mondtam, hogy tartozol nekem valamivel a költő meggyógyításáért. Egy apróságról van szó, egy csekélyke szolgálatról. Azután, amit itt hamarosan véghez kívánok vinni, azonnal eltűnök Rindéből, de vannak még itt a városban bizonyos... mondjuk úgy, rendezetlen számláim. Néhány embernek ígéretet tettem, és én mindig megtartom az ígéreteimet. Mivelhogy magam nem tehetem, te fogod helyettem beváltani ezeket az ígéreteket.

A férfi harcolt, teljes erejéből harcolt. Mindhiába.

– Ne rángatózz, vajákocska – nevetett fel rosszmájúan a nő. – Semmire se mész vele. Erős az akaratod, és képes vagy ellenállni a mágiának, de velem és az igémmel szemben semmit sem tehetsz. És ne játszd nekem ezt a komédiát! Ne próbálj meg elbűvölni a te kemény és büszke férfiasságoddal. Te csakis a saját szemedben vagy kemény és büszke. Bármit megtennél nekem, hogy megmentsd a barátodat, még varázslatok nélkül is, megfizetnél bármi árat, még a csizmámat is megnyalnád. És talán még valami mást is, ha hirtelen szórakozni támadna kedvem.

A férfi hallgatott. Yennefer ott állt előtte mosolyogva, és a bársonyszalagra fűzött, gyémántoktól szikrázó obszidián csillaggal játszott.

– Már Beau hálószobájában – folytatta –, alig néhány szó után tudtam, milyen vagy. És tudtam, hogy miféle valutában kérek majd tőled fizetséget. Azokat a számlákat Rindében bárki rendezni tudná, még Chireadan is. De te fogod megtenni, mert meg kell fizetned. A tettetett keménységedért, a hűvös tekintetedért, a részleteket fürkésző szemedért, a rezzenéstelen arcodért, a szarkasztikus hangnemért. Mert azt hitted, megállhatsz szemtől szemben Vengerbergi Yenneferrel, és önimádattal teli, fennhéjázó alaknak, egy számító boszorkának bélyegezheted, miközben a beszappanozott mellére mereszted a szemedet! Fizess, Ríviai Geralt!

A nő mindkét kezével a férfi hajába kapaszkodott, és erőszakosan szájon csókolta, úgy csüngött rajta, mint egy vámpír. Geralt nyakában megremegett a medál, a vaják úgy érezte, hogy összezsugorodik, és úgy szorítja, mint egy fojtóhurok. A fejében felragyogott valami, szörnyen zúgni kezdett a füle. Már nem látta a varázslónő ibolyaszín szemét, a sötétségbe zuhant.

Térdelt. Yennefer lágy, kedves hangon beszélt hozzá.

– Megjegyezted?

– Igen, úrnő.

A saját hangját hallotta.

– Akkor hát eredj, és hajtsd végre, amire megkértelek!

– Parancsára, úrnő.

– Megcsókolhatod a kezem.

– Köszönöm, úrnő.

Érezte, ahogy térden kúszva közeledik a nőhöz. A fejében mintha tízezernyi méh zúgott volna. A nő kezének orgona- és egresillata volt. Orgona és egres... Orgona és egres... Egy villanás. Sötétség.

A korlát, a lépcsők. Chireadan arca.

– Geralt! Mi van veled? Geralt, hová mész?

– Mennem... – A saját hangja. – Mennem kell...

– Az istenekre! Nézzétek a szemét!

Vratimir félelemtől eltorzult arca. Errdil arca. És Chireadan hangja.

– Ne, Errdil, ne! Ne érjetek hozzá, ne is próbáljátok visszatartani! Félre, Errdil! El az útjából!

Orgona és egres illata. Orgonáé és egresé...

Az ajtó. Éles napfény. Meleg. Fülledtség. Orgona és egres illata. Vihar lesz, gondolta.

És ez volt az utolsó józan gondolata.

VI

A sötétség. Az illat...

Illat? Nem, bűz. A vizelet, a rothadt szalma és a nedves rongyok bűze. Az egyenetlen kőtömbökből felhúzott falra erősített vastartókba tűzve füstölő fáklyák bűze. A fáklyák vetette árnyak, az árnyak a szalmával borított, döngölt padlón...

A rácsok árnyéka.

A vaják elkáromkodta magát.

– Na végre! – A vaják érezte, hogy valaki felemeli, és a hátát a nedves falnak támasztja. – Már kezdtem aggódni, hogy ilyen sokáig nem térsz magadhoz.

– Chireadan? Hol a... Az ördögbe, szétrobban a fejem... hol vagyunk?

– Na, szerinted hol?

Geralt megtörölte az arcát, és körülnézett. A szemközti fal tövében ott kuporgott három rongyos alak. Homályosan látta őket, mert a fáklya fényétől legtávolabb eső helyen ültek, szinte teljes sötétségben. A rács tövében, amely a világos folyosótól elválasztotta őket, kuporgott valami, ami csak látszólag lehetett rongyhalom. Valójában egy göthös öregember volt, olyan orral, mint a gólya csőre. Kócos, loncsos tincseinek hossza és a ruhái állapota elárulták, hogy nem tegnap hozhatták be.

– Tömlöcbe zártak – jegyezte meg a vaják komoran.

– Örülök – felelte a tünde –, hogy visszanyerted a képességedet az észszerű következtetések levonására.

– A büdös francba... És Kökörcsin? Mióta vagyunk itt? Mennyi idő telt el, mióta...

– Nem tudom. Ahogy te is, eszméletlen voltam, amikor idehoztak. – Chireadan megigazította a szalmát, hogy kényelmesebben üljön. – Olyan fontos ez?

– De még mennyire, a mindenségit! Yennefer... És Kökörcsin. Kökörcsin ott van azzal a nővel, aki azt tervezi... Hé, ti ott! Milyen régen zártak be minket?

A rongyosok összesúgtak maguk között. Egyikük sem válaszolt.

– Megsüketültetek? – Geralt kiköpött, de még mindig nem tudott megszabadulni a fémes íztől a szájában. – Azt kérdem, a nap melyik szakában járunk? Éjszaka van? Azt talán csak tudjátok, mikor hoznak nektek zabálni?

A rongyosok megint felmordultak, a torkukat köszörülték.

– Méltóságtok – szólalt, meg végül az egyik. – Hagyjatok nekünk békét, és ne beszéljetek hozzánk, tisztelettel kérjük. Mi tisztes tolvajok volnánk, nem holmi politikaiak. Mi nem keltünk volt fel a hatalom ellen. Mi csupáncsak loptunk.

– Úgy a’ – mondta a másik. – Megvan a magatok vacka, nekünk is a magunké. Oszt’ törődjön mindenki a magáéval.

Chireadan felhorkant. A vaják kiköpött.

– Úgy van az – makogta a borzas, hosszúorrú vénember. – Itt a dutyiba’ mindenki a maga vackával foglalkozik és a magafajtával tart.

– És te, apó – kérdezte gúnyosan a tünde – velünk tartasz vagy amazokkal? Melyik csoporthoz sorolod magad?

– Egyikhez sem – felelte büszkén az apó. – Mert én ártatlan vagyok.

Geralt megint kiköpött.

– Chireadan? – kérdezte a halántékát dörzsölgetve. – A felkelés a hatalom ellen... Igaz volna?

– Teljes mértekben. Semmire sem emlékszel?

– Kimentem az utcára... Az emberek bámultak... Aztán... Aztán volt valami bolt...

– Zálogház – mondta halkan a tünde. – A zálogházba mentél. Ahogy beléptél, pofán vágtad a tulajdonost. Erősen. Túlságosan is erősen.

A vaják elmormolt egy káromkodást a fogai között.

– Az uzsorás elesett – folytatta halkan Chireadan. – Te meg néhányszor belerúgtál, érzékeny helyeken. Amikor a szolgáló a principálisa segítségére sietett, kihajítottad az ablakon, egyenesen az utcára.

– Attól félek – morogta Geralt –, hogy nem itt ér véget a történet.

– Jogos az aggodalmad. Kijöttél a zálogházból, végigmasíroztál az utcán, félrelökdösted a járókelőket, és valami marhaságokat ordítoztál egy hölgy becsületéről. Addigra már egész kis tömeg követett, közöttük én, Errdil és Vratimir. Aztán megálltál a patikus Babérorr háza előtt, bementél, de egy perccel később már újra az utcán voltál, és a lábánál fogva vonszoltad Babérorrt. És akkor valami beszédfélét tartottál a tömegnek.

– Mifélét?

– A legegyszerűbben próbálva megragadni, azt közölted, hogy egy magát valamire tartó férfi még a hivatásos utcanőt sem illendő, hogy kurvának nevezze, mert az alantas és visszatetszést kelt. A „kurva” megnevezés használata egy olyan hölgy esetében pediglen, aki sosem hagyta magát meghágatni, és sosem fizettek neki ezért, kis szarosokhoz illő viselkedés, és egyértelműen büntetendő. Aztán közhírré tetted, hogy a büntetés helyben kiszabásra kerül, és pontosan olyan büntetés lesz, amilyet egy kis szaros megérdemel. A térded közé szorítottad a patikus fejét, lehúztad a gatyáját, és egy szíjjal verni kezdted az ülepét.

– Mondd tovább, Chireadan. Mondd. Ne kímélj.

Kiporoltad Babérorr fenekét, nem sajnáltad a kezed, a patikus meg visított és üvöltött, bőgött, segítségül hívott istent és embert, kegyelemért könyörgött, az ám, még azt is megígérte, hogy megjavul, de láthatóan nem hittél neki. Akkor odarohant hozzád pár fegyveres bandita, akiket Rindében újabban testőrségnek szokás nevezni.

– Én pedig – csóválta a fejét Geralt – történetesen akkor támadtam a hatalomra?

– Ugyan már! Sokkal előbb rátámadtál. Merthogy az uzsorás, ahogy Babérorr is, a városi tanács tagja. Biztosan érdekesnek tartod, hogy mindketten amellett voltak, hogy kergessék el Yennefert a városból. Nem csak hogy emellett szavaztak a tanácsban, de ellene uszítottak minden kocsmában, és elég keresetlen módon megrágalmazták.

– Erre már rég rájöttem. Mondd tovább. A várőröknél hagytad abba, akik rám rontottak. Ők zártak tömlöcbe?

– Szerettek volna. Ó, Geralt, micsoda látvány volt! Nehéz elmondani, mit műveltél velük. Kardjaik voltak, ostoraik, furkósbotok, csákányok, nálad meg csak egy gombfejű kőrisfa sétapálca, amit valami piperkőctől szedtél el. És amikor már mind a földön feküdt, tovább mentél. A legtöbben tudtuk, hová tartasz.

– Én is szeretném tudni.

– A szentélyhez mentél. Merthogy Krepp főpap, aki szintén a tanács tagja, elég sok helyet szentelt Yennefernek a szentbeszédeiben. Te egyébként nem is próbáltad titkolni, mit gondolsz Krepp atyáról. Azt ígérted, megtanítod arra, hogyan kell tisztelni a szebbik nemet. Ha már szóba került, elhagytad a hivatalos címét, de sok más jelzőt használtál, ami széles jókedvre derítette a téged követő gyereksereget.

– Aha – morogta Geralt. – Akkor hát hozzá jön még a szentségtörés is. És mi még? A szentély meggyalázása?

– Nem. Nem jutottál el odáig. A szentély előtt a várőrség egy egész százada várt, felfegyverkezve mindennel, amit csak az arzenálban találtak, a katapulton kívül, legalábbis nekem úgy tűnt. Úgy tűnt, arra készülnek, hogy egész egyszerűen lemészárolnak. De nem értél oda hozzájuk. Hirtelen mindkét kezeddel a fejedhez kaptál, és elájultál.

– Nem kell befejezned. De, Chireadan, hogy kerültél te a tömlöcbe?

– Amikor összeestél, néhányan az őrségből odaugrottak, hogy kilyuggassanak a lándzsáikkal. Összetűzésbe keveredtem velük. Kaptam egyet a fejemre buzogánnyal, és itt tértem magamhoz, a börtönben. Most egész biztosan emberellenes összeesküvésben való részvétellel vádolnak.

– Ha már a vádaknál tartunk – csikorgatta fogait a vaják –, mit gondolsz, mi vár ránk?

– Ha Neville, a várbíró már visszaért a fővárosból – mormolta Chireadan –, akkor ki tudja... Őt ismerem... De ha nem sikerült neki, a tanácstagok hozzák meg az ítéletet, köztük természetesen Babérorr és az uzsorás. Az pedig azt jelenti, hogy...

A tünde rövid mozdulatot tett a nyaka környékén; és ez a mozdulat a pincében uralkodó félhomály dacára is kevés helyet hagyott a találgatásnak. A vaják nem felelt. A tolvajok halkan motyogtak egymás között. Az ártatlanságáért ülő apóka alvást tettetett.

– Gyönyörű – szólalt meg végül Geralt, aztán ocsmányul elkáromkodta magát. – Nem elég, hogy lógni fogok, de ráadásul azzal a tudattal, hogy én okoztam a halálodat, Chireadan. És minden bizonnyal Kökörcsinét is. Ne, ne szakíts félbe. Tudom, hogy ez Yennefer kisded játéka, de mégiscsak az én hibám. Az én hülyeségem. Megbabonázott, ahogy a törpök mondanák, dilót csinált belőlem.

– Hmm... – morogta a tünde. – Nem tudok mit hozzátenni, sem elvenni. Figyelmeztettelek, hogy veszélyes nő. A mindenségit, téged figyelmeztettelek, de én magam ugyanakkora, már megbocsáss, fafejnek bizonyultam. Azon aggódsz, hogy miattad ülök itt, pedig épp fordítva van. Te ülsz itt miattam. Megállíthattalak volna az utcán, ártalmatlanná tehettelek volna, nem kellett volna engednem... Nem tettem. Mert féltem, hogy amikor elmúlik a varázs, amivel sújtott, visszamész és... bántani fogod. Bocsáss meg!

– Készségesen megbocsátok. Mert fogalmad sincs, milyen ereje volt annak az átoknak. Én, drága tündém, egy szokványos bűbájt percek alatt megtörök, és közben még csak el sem ájulok. Yennefer átkát nem sikerült volna megtörnötök, az ártalmatlanná tétellel pedig lehettek volna gondok. Gondolj csak a testőrségre!

– De én, ismétlem, nem gondoltam rád. Rá gondoltam.

– Chireadan?

– Igen?

– Te... őt...

– Nem szeretem a nagy szavakat – vágott közbe a tünde, és szomorúan elmosolyodott. – Mondjuk úgy, hogy erősen a hatása alatt állok. Biztosan csodálkozol, hogyan lehet a hatása alatt állni valaki olyannak, mint ő?

Geralt lehunyta a szemét, hogy felidézze a képet emlékezetében. A képet, ami valami megmagyarázhatatlan módon, de mondjuk úgy, elkerülve a nagy szavakat, a hatása alatt tartotta.

– Nem, Chireadan – mondta. – Nem csodálkozom.

A folyosón nehéz léptek és fém csörgése visszhangzott. A tömlöcöt négy őr árnya töltötte meg. Kulcs csikordult; az ártatlan öregember hiúzként ugrott félre a rácstól, és a bűnözők között keresett menedéket.

– Ilyen gyorsan? – csodálkozott félhangosan a tünde. – Azt hittem, tovább tart a vérpad felállítása...

Az egyik őr, egy nagydarab férfi vadul burjánzó sörtével az arcán, aki kopasz volt, mint a tök, a vajákra mutatott.

– Ő az – szólt röviden.

A másik kettő megragadta Geraltot, durván talpra rántották, és a falhoz szorították. A tolvajok behúzódtak a vackukra, a hosszú orrú apóka beásta magát a szalmába. Chireadan fel akart pattanni, de a mellkasának szegezett tőr pengéje elől hátrálva visszazuhant a padlóra.

A kopasz őr megállt a vaják előtt, feltűrte az ingujját, és az öklét kezdte masszírozni.

– Babérorr tanácsos úr – mondta – úgy parancsolta, hogy megkérdezzem, jó-e kegyelmednek a tömlöckében. Esetleg talán hiányt szenvedne valamiben? Vagy gyötörné a hideg? Hm?

Geralt nem látta értelmét, hogy válaszoljon. Meg sem tudta volna rúgni a kopaszt, mert az őrök, akik lefogták, nehéz bocskoraikkal a lábára tapostak.

A kopasz rövid lendületet, vett, és gyomron vágta. Nem segített, hogy védekezésképpen megfeszítette az izmait. Geralt egy ideig csak a saját övcsatját figyelhette, miközben a levegőt kapkodta; de aztán az őrök újra felrángatták.

– Semmire sincs szükséged? – folytatta a fokhagymától és szuvas fogaktól bűzlő kopasz. – Örülni fog a tanácsos úr, hogy nem panaszkodsz.

Jött a következő ütés, ugyanarra a helyre. A vaják fulladozni kezdett, és már-már hányni kezdett volna, de nem volt mit. A kopasz oldalvást fordult. Kezet váltott.

Bumm! Geralt megint a saját övcsatját tanulmányozta. Érdekes módon nem bírta ennél magasabbra emelni a tekintetét, hogy akár csak megpillanthassa a falat.

– Na, mi az? – A kopasz kicsit hátrább húzódott, minden bizonnyal azért, hogy még nagyobb lendületet vehessen. – Nincs semmi kívánságod? Babérorr úr azt parancsolta, kérdezzelek meg, van-e bármiféle. De miért nem mondasz semmit? Csomót kötöttek a nyelvedre? Majd én mindjárt kibogozom!

Bumm!

Geralt még most sem ájult el. Pedig el kellett ájulnia, mert ennyire azért féltette a belső szerveit. Ahhoz, hogy elájuljon, rá kellett vennie a kopaszt, hogy...

Az őr kiköpött, rávicsorgott, és megint dörzsölgetni kezdte az öklét.

– Na, mi van? Semmi kívánság?

– Csak egy... – nyögte a vaják, miközben nagy nehezen felemelte a fejét. – Hogy pukkadj meg, te fattyú!

A kopasz fogai csikorogtak, hátralépett, és lendületet vett, ezúttal, épp ahogy Geralt tervezte, a fejét célozva meg. De nem csattant el az ütés. Az őr hirtelen felkurrogott, mint egy pulyka, elvörösödött, mindkét kezével a hasához kapott, visított, üvöltött a fájdalomtól...

És megpukkadt.

VII

– Mihez kezdjek veletek?

Az ablakon keresztül látták, ahogy az elsötétült égboltba vakító fényű villám hasít, néhány pillanattal később pedig felhangzott az éles, hosszantartó mennydörgés is. A zivatar egyre hevesebbé vált, viharfelhő úszott Rinde fölé.

Geralt és Chireadan egy padon ültek a hatalmas faliszőnyeg alatt, amely Burján Prófétát ábrázolta birkapásztorként, és fejüket szerényen lehorgasztva hallgattak. Neville várbíró fel-alá járkált a teremben, és időnként felhorkanva dühösen fújtatott.

– Ti nyomorult, szaros varázslók! – kiáltott fel hirtelen megállva. – Megszálltátok a városomat, vagy hogy? Hát nincs más város a világon, mi?

A tünde és a vaják hallgatott.

– Hogy ilyesmi... – fuldokolt a várbíró. – Hogy a kulcsárt... Mint a paradicsomot! Cafatokra! Piros péppé! Ez embertelen!

– Embertelen és istentelen – ismételte a városháza tanácstermében tartózkodó Krepp főpap. – Olyannyira embertelen, hogy a hülye is kitalálhatja, hogy ki áll mögötte. Igen, várbíró! Mindketten ismerjük Chireadant, ennek meg, aki vajáknak adja ki magát, nem lenne elég Ereje, hogy ezt tehesse a kulcsárral. Ez mind Yennefer kisded játéka, azé az istenek verte boszorkáé!

Az ablak felől, mintha a pap szavait akarná megerősíteni, újra mennydörgés hallatszott.

– Ő az, senki más – folytatta Krepp. – Ez nem is lehet kérdéses. Ki, ha nem Yennefer, akarna bosszút állni Babérorr tanácsos úron?

– He, he, he – nevetett fel a várbíró. – Történetesen azért haragszom a legkevésbé. Babérorr állandóan ellenem áskálódott, a székemre pályázott. Most viszont nem talál senkit, aki hallgatna rá. Akinek csak eszébe jut, ahogy elfenekelték...

– Már csak az hiányzik, hogy megéljenezze ezt a bűntettet, Neville uram! – ráncolta össze a homlokát Krepp. – Emlékeztetném, hogy ha nem szabadítom a vajákra ördögűzésemet, kezet emelt volna rám és a templom szentségére...

– Mert maga szintúgy borzasztó dolgokat hordott össze arról a nőről a szentbeszédeiben, Krepp. Még Berrant is panaszt tett maga ellen. De, ami igaz, az igaz. Halljátok, latrok? – fordult a várbíró újra Geralthoz és Chireadanhoz. – Semmi sem igazolja a tetteiteket! Nem fogom itt megtűrni az efféle botrányokat! Na, akkor hajrá, mondjatok el mindent, mondjátok, mit tudtok felhozni mentségetekre, mert ha nem, akkor megesküszöm az összes szent ereklyére: úgy megtáncoltatlak benneteket, hogy a halálotokig nem feleditek! Elmondani nekem mindent, most, mint a gyónáskor!

Chireadan nagyot sóhajtott, aztán sokatmondóan és esdekelve a vajákra nézett. Geralt is sóhajtott, aztán megköszörülte a torkát.

És mindent elmondott. Na, majdnem mindent.

– Hát így állunk – mondta a pap rövid hallgatás után. – Szép kis történet. A palackból kiszabadított szellem. És a varázslónő, akinek kedve szottyant erre a dzsinnre. Nem is rossz párosítás. Ez még rossz véget érhet, nagyon is rosszat.

– Mi az a dzsinn? – kérdezte Neville. – És mit akar vele Yennefer?

– A varázslók – magyarázta Krepp – a természet erőiből nyerik hatalmukat, pontosabban az úgy nevezett Négy Alkotóból vagy Elemből, amelyeket általában őselemnek hívnak. A Levegő, a Víz, a Tűz és a Föld. Minden őselemnek megvan a maga Kiterjedése, amelyet a varázslók a maguk zsargonjában Síknak neveznek. Létezik tehát a Víz Síkja, a Tűz Síkja, és így tovább. Ezeket a számunkra hozzáférhetetlen síkokat a szellemeknek is nevezett létezők lakják...

– Már a legendák szerint – vágott közbe a vaják. – Mert amennyire tudjuk...

– Ne szakíts félbe! – ripakodott rá Krepp. – Az, hogy nem sokat tudsz, már abból kiderült, ahogy előadtad mindezt, vaják. Hallgass hát most, és figyelj a nálad okosabbra! Visszatérve a szellemekre, négy fajtájuk létezik, ahogyan a Síkok is négyfélék. Léteznek dzsinnek, légies lények, és máridok, akik a Víz eleméhez kötődnek; ifritek, a Tűz szellemei és a d’aók, a Föld szellemei...

– Túllősz a célon, Krepp – vágott közbe Neville. – Ez itt nem a szentély iskolája, hogy kioktass minket. Mondd el, röviden: mit akar Yennefer a dzsinntől?

– Egy ilyen dzsinn, várbíró uram, élő mágikus energiaforrás. A varázsló, akinek egy dzsinn áll a szolgálatára, igék formájában képes ezt az erőt irányítani. Nem kell keserves munkával kinyerni az Erőt a Természetből, megteszi helyette a dzsinn. Ezáltal a varázsló ereje hatalmassá válik, a mindenhatóságot kísérti...

– Valahogy mégsem hallottam mágusokról, akik mindent megtehetnek – fintorgott Neville. – Épp ellenkezőleg, a legtöbbjük erejét feltűnően túlértékelik. Ezt sem tudják, azt sem...

– Stammelford varázsló – szakította félbe a pap, aki ismét felvette az akadémiai előadók hanghordozását, testtartását és arckifejezését – valaha arrébb mozdított egy hegyet, mert eltakarta a kilátást a tornyából. Senkinek soha nem sikerült se előtte, se utána végrehajtania valami ehhez foghatót. Mert az a hír járta, hogy Stammelfordot szolgálta egy d’ao, egy Földszellem. Léteznek feljegyzések más mágusok ehhez hasonló léptékű tetteiről is. Hatalmas hullámokról és borzalmas esőkről, amelyek minden bizonnyal máridok művei voltak. Tűzcsomókról, tűzvészekről és robbanásokról, a tüzes ifritek tetteiről...

– Széltrombitákról, orkánokról, föld körüli repülésről – morogta Geralt. – Geoffrey Monck.

– Pontosan. Valamit mégiscsak tudsz, ahogy látom – Krepp máris barátságosabban nézett rá. – Azt mondják, a vén Monck megtalálta a módját, hogy dzsinnt, vagyis Levegőszellemet állítson a szolgálatába. Az a szóbeszéd járta, hogy nem is egyet. Állítólag valamiféle palackokban tartotta őket, és akkor használta, amikor szükség volt rá, hármat kívánva minden egyes dzsinntől. Mert a dzsinn, drága uraim, csakis három kívánságot teljesít, azután felszabadul, és elmenekül a saját síkjára.

– Az ott a folyó felett semmit sem teljesített – mondta határozottan Geralt. – Azonnal Kökörcsin torkának ugrott.

– A dzsinnek – húzta fel Krepp az orrát – rosszindulatú és visszás lények. Nem szeretik az olyanokat, akik palackokba zárják őket, és azt kérik, hogy hegyeket mozgassanak meg. Mindent megtesznek, hogy a kívánságok ne hangozhassanak el, ráadásul olyan módon teljesítik őket, amit nehéz előre látni vagy irányítani. Időnként szó szerint értelmezik, nem árt hát vigyázni, mit is mondunk. Ahhoz, hogy egy dzsinnt leigázzunk, vasakarat kell és acélidegek, szilárd Erő és nem kevés képesség. Abból, amit elmondtál, az következik, hogy a te képességeid, vaják, kevésnek bizonyultak.

– Kevésnek ahhoz, hogy azt a semmirekellőt leigázzam – hagyta rá Geralt. – De elkergettem, úgy üvöltött, hogy a levegő csak úgy süvített. És ez is valami. Bár az igaz, hogy Yennefer kigúnyolta az ördögűzésemet...

– Miféle ördögűzés volt? Ismételje meg!

A vaják elismételte, szóról szóra.

– Micsoda? – A pap előbb elsápadt, aztán elvörösödött, végül elkékült. – Hogy merészeled! Gúnyt űzöl belőlem?

– Bocsásson meg – dadogta Geralt. – Őszintén szólva, nem ismerem... ezeknek a szavaknak a jelentését.

– Ne ismételgesse hát, amit nem ismer! Fogalmam sincs, hol hallhatott ehhez fogható mocsokságot!

– Elég ebből! – legyintett a várbíró. – Vesztegetjük az időt. Rendben. Most már tudjuk, mire kell a dzsinn a varázslónőnek. De maga azt mondta, Krepp, hogy ez nincs rendjén. Mi nincs itt rendjén? Hadd kapja el és vigye el az ördög, mit érdekel engem! Azt gondolom...

Soha senki sem tudhatta meg, hogy mit gondolt abban a pillanatban Neville, még ha kérkedés is lett volna éppen. A Burján Prófétát ábrázoló faliszőnyeg mellett hirtelen megjelent a falon egy világító négyszög, valami felvillant, és a következő pillanatban a városháza termének közepén landolt... Kökörcsin.

– Ártatlan! – kiabálta a költő tiszta, zengő tenorján, miközben a földön csücsülve réveteg tekintettel pislogott körbe. – Ártatlan! A vaják ártatlan! Azt kívánom, hogy ezt higgyék el nekem!

– Kökörcsin! – kiáltotta Geralt feltartóztatva Kreppet, aki láthatóan ördögűzésre, ha csak nem, mert ki tudja, kiátkozásra készült. – Te meg honnan... ide... Kökörcsin!

– Geralt! – a bárd felpattant a padlóról.

– Kökörcsin!

– Ez meg ki? – hördült fel Neville. – A jó büdös francba, ha nem hagyjátok abba a varázslást, én nem állok jót magamért. Megmondtam, hogy Rindében tilos varázsolni! Először írásban kell kérvényezni, aztán megfizetni az adót és a kincstári illetéket... Hát ez meg? Nem ez az a dalnok, akit a boszorka túszul ejtett?

– Kökörcsin – ismételte Geralt a poéta vállát szorongatva. – Hogy kerülsz te ide?

– Nem tudom – ismerte be a bárd ostobán aggodalmas képpel. – Őszintén szólva nem igazán tudom, mi történt velem. Nem sokra emlékszem, és vigyen el az ördög, ha tudom, mi volt a valóság, és mi a rémálom. De emlékszem egy helyes kis fekete nőcskére tüzes szemekkel...

– Mit hord ez itt nekem össze fekete nőcskékről? – vágott közbe Neville dühösen. – A lényegre, nagysád, a lényegre! Azt kiabálta, hogy a vaják ártatlan. Mégis hogy értsem ezt? Hogy Babérorr tulajdonképp saját kezűleg porolta el a hátsóját? Mert ha a vaják ártatlan, sehogy máshogy nem lehetett. Talán csak ha mindannyian képzelődtünk.

– Semmit sem tudok, se ülepekről, se képzelgésről – jelentette ki büszkén Kökörcsin. – Sem pedig babéros orrokról. Megismétlem, az utolsó, amire emlékszem, egy elegáns hölgy ízléses fekete-fehér összeállításban. Az említett durván a fénylő lyukba hajított, amely kétségtelenül egy mágikus kapu kellett legyen. Előtte pedig pontos és világos utasítást adott, hogy amint ideérkezem, haladéktalanul hirdessem ki, hogy, idézem: „Az a kívánságom, hogy higgyék el nekem: a vaják nem hibás azért, ami történt. Ez, és nem más, az én kívánságom.” Pontosan ezt. Persze, megkérdeztem, mi értelme van ennek, miről van szó, és minek ez az egész. A fekete nőcske nem hagyta, hogy szóhoz jussak. Rámripakodott, nem éppen elegánsan, nyakon ragadott, majd a kapuba hajított. Ez minden. És most...

Kökörcsin kihúzta magát, leporolta a zekéjét, megigazította a gallérját és a fantáziáról árulkodó, de mocskos zsabóját.

– ...szíveskednének nekem megmondani az urak, hogy hívják és hol található a város legjobb kocsmája.

– Az én városomban nincs rossz kocsma – mondta lassan Neville. – De még mielőtt meggyőződhetnél erről, alaposan megtekintheted a város legjobb tömlöcét. Te és a barátaid. Még nem szabadultatok, emlékeztetlek benneteket, gazemberek! Nézze meg! Az egyik hihetetlen történeteket hord össze, a másik a falból ugrik ki, és ártatlanságról ordibál, azt kívánom, üvölti, hogy higgyenek nekem. Még van mersze azt kívánni...

– Istenek! – kapott hirtelen a pap kopasz fejéhez. – Már értem! A kívánság! Az utolsó kívánság!

– Mi történt magával, Krepp? – húzta össze a várbíró a homlokát. – Beteg volna?

– Az utolsó kívánság! – ismételte meg a pap. – Rávette a bárdot, hogy kimondja az utolsó, a harmadik kívánságát. Nem tudta a dzsinnt a hatalmába keríteni, amíg nem teljesítette az utolsó kívánságot. Yennefer pedig felállított egy mágikus csapdát, és minden bizonnyal elfogta a dzsinnt, mielőtt annak sikerült volna elszöknie a saját síkjára! Neville uram, feltétlenül meg kell...

Az ablak felől mennydörgés hallatszott. De úgy, hogy a falak is beleremegtek.

– Az ördögbe – morogta a várbíró az ablakhoz lépve. – Közel csapott be. Csak nehogy valami házba, már csak az hiányzik itt nekem, hogy tűz legyen... Az istenekre! Nézzétek csak! Nézzetek csak oda! Krepp!!! Mi ez?

Mindenki egy emberként rohant az ablakhoz.

– Ó, anyám! – visított fel Kökörcsin, és a torkához kapott. – Ez ő! Ez az a szukafattya, aki fojtogatott!

– Egy dzsinn! – kiáltotta Krepp. – Egy Levegőszellem!

– Errdil kocsmája felett! – kiabálta Chireadan. A tető fölött!

– Elkapta! – A pap olyan erősen előre hajolt, hogy szinte kiesett. – Látjátok a mágikus fényt? A varázslónő csapdába zárta a szellemet!

Geralt csak nézte, és hallgatott.

Sok évvel azelőtt, amikor igazi kis tacskóként megkezdte a tanulmányait Kaer Morhenben, a Vajákok Fészkében, ő és a pajtása, Eskel, elfogtak egy hatalmas erdei dongót, aztán az asztalon álló korsóhoz kötötték egy hosszú cérnaszállal, amit az ingükből fejtettek ki. Nézték, mit művel a zsinórra kötött dongó, és egészen addig majd’ megszakadtak a nevetéstől, míg rajta nem kapta őket Vesemir, a tanítójuk, és jól el nem verte mindkettejüket a szíjával.

Az Errdil kocsmájának teteje fölött keringő dzsinn pontosan úgy viselkedett, mint az a dongó. Felrepült és visszaesett, nekilendült és mélybe zuhant, köröket írt le dühösen zümmögve, egyiket a másik után. Mert a dzsinnt, éppúgy, mint a dongót Kaer Morhenben, a tetőből kiinduló, vakítóan fényes, sokszínű fényből font, összegabalyodott cérnaszálak ölelték szorosan körbe és tartották fogva. De a dzsinnek így is több lehetősége volt, mint a korsóhoz kötözött dongónak. A dongó nem rombolhatta szét a szomszédos tetőket, nem szaggathatta cafatokra a zsúpfedeleket, dönthette le a kéményeket, zúzhatta össze a tornyocskákat és padlásszobákat. A dzsinn megtehette. És meg is tette.

– Elpusztítja a várost! – üvöltött fel Neville. – Ez a szörnyeteg elpusztítja a városomat!

– Hehe – nevetett fel a pap. – Úgy látom, emberére akadt! Ez egy kivételesen erős dzsinn! Valójában nem is tudom, melyik kapta el melyiket, a boszorka őt, vagy ő a boszorkát! Hohó, az lesz a vége, hogy a dzsinn porrá zúzza, és jó is így! Az igazság győzedelmeskedik!

– Leszarom az igazságot! – kiabálta a várbíró, nem törődve azzal, hogy az ablak alatt ott állhatnak a választói. – Nézd, Krepp, mi folyik ott! Pánik, romok! Erről bezzeg nem beszéltél, te kopasz barom! Okoskodtál, összehordtál mindent, de a legfontosabbról egy szót sem! Miért nem mondtad el nekem, hogy ez a démon... Vaják! Csinálj valamit! Hallod, te ártatlan varázsló? Tégy rendet ezzel a pokolfajzattal! Minden bűnöd alól felmentelek, de...

– Itt már semmit sem lehet tenni, Neville uram – horkant fel Krepp. – Nem figyelt, amikor beszéltem, csak ennyi. Sosem figyel, amikor beszélek. Ez, megismétlem, egy hallatlanul erős dzsinn, ha nem az volna, a varázslónő már megszerezte volna. Én azt mondom, hogy az igéje ereje hamarosan alábbhagy, akkor pedig a dzsinn eltapossa, és elmenekül. És nyugtunk lesz.

– A város pedig közben romba dől?

– Várni kell – ismételte a pap. – De nem ölbe tett kézzel. Adja ki a parancsokat, várbíró uram! Hagyják el az emberek a környező házakat, és készüljenek fel a tüzek oltására. Az, ami most zajlik, semmi ahhoz a pokolhoz képest, ami akkor szabadul el, amikor a dzsinn végez a boszorkánnyal.

Geralt felemelte a fejét, tekintete találkozott Chireadanéval. Elkerülte a pillantását.

– Krepp uram – döntött hirtelen. – Szükségem van a segítségére. A kapuról van szó, amin Kökörcsin ideérkezett. A kapu még mindig összeköti a városházát...

– Mostanra már nyoma sincs a kapunak – szólt hűvösen a pap a falra mutatva. – Nem látod?

– A kapu, még ha láthatatlan is, nyomot hagy. Egy igével ezt a nyomot meg lehet szilárdítani. Azt a nyomot fogom követni.

– Magának tán elment az esze. Még ha egy efféle átjáró nem is szaggatja ízekre, mit akar elérni? Szeretné magát a ciklon közepében találni?

– Azt kérdezem, tud-e olyan igét használni, ami megszilárdítja a nyomot.

– Igét? – A pap büszkén emelte fel fejét. – Én nem vagyok holmi istentelen varázsló! Én nem szórok igéket! Az én erőm forrása a hit és az imádság!

– Tud vagy nem?

– Tudok.

– Akkor lásson munkához, mert sürget az idő!

– Geralt – szólalt meg Kökörcsin. – Te bizonyára megbolondultál! Tartsd magad távol attól az átkozott fojtogatótól!

– Csendet kérek! – harsogta Krepp. – És komolyságot. Imádkozok.

– Ördögbe az imádságoddal! – fakadt ki Neville. – Megyek, összehívom az embereket! Valamit tenni kell, nem csak állni és fecsegni! Az istenekre, micsoda nap! Micsoda átkozott egy nap!

A vaják érezte, ahogy Chireadan a vállához ér. Megfordult. Találkozott a tekintetük, de aztán a tünde lesütötte a szemét.

– Azért mész oda, mert... mert muszáj, igaz?

Geralt habozott. Úgy tűnt neki, mintha orgona és egres illatát érezné.

– Talán igen – mondta vonakodva. – Muszáj. Bocsáss meg, Chireadan...

– Ne kérj bocsánatot. Tudom, mit érzel.

– Kétlem. Mert én magam sem tudom.

A tünde elmosolyodott. A mosolyának azonban kevés köze volt az örömhöz.

– Éppen ez a lényeg, Geralt. Éppen ez az.

Krepp felegyenesedett, és mély levegőt vett.

– Kész – mondta, büszkén mutatva az alig látható körvonalakra a falon. – De a kapu ingatag, nem bírja sokáig. Arra sincs semmiféle biztosíték, hogy nem szakadt-e meg valahol. Mielőtt hát belép, vaják uram, végezzen lelkiismeret-vizsgálatot. Megáldhatom, de a bűnök bocsánatára...

– ...nincs idő – fejezte be Geralt. – Tudom, Krepp uram. Arra sosincs elég idő. Mindenki menjen ki a teremből! Ha a kapu felrobban, a dobhártyáik be fognak szakadni.

– Én maradok – szólt Krepp, amikor Kökörcsin és a tünde mögött becsukódott az ajtó. Tett egy mozdulatot kezeivel a levegőben, lüktető mezőt vonva maga köré. – Felállítom a védelmet, biztos, ami biztos. Ha pedig a kapu megrepedne... Megpróbálom visszarántani, vaják uram. Dobhártya, nagy dolog. A dobhártyák visszanőnek.

Geralt sokkal barátságosabban nézett vissza a férfira. A pap elmosolyodott.

– Bátor egy ember maga – mondta. – Meg akarja menteni, igaz? De a bátorsággal nem sokra megy. A dzsinnek bosszúszomjas lények. A varázslónő elveszett. Ha odamegy, magának is vége. Vizsgálja meg a lelkiismeretét.

– Már megtettem. – Geralt megállt a gyengén pislákoló kapu előtt. – Krepp uram?

– Hallgatom.

– Az az ördögűzés, ami annyira félidegesítette... Mit jelentenek azok a szavak?

– Igazán nem alkalmas az idő a tréfákra és mulatozásra...

– Kérem, Krepp uram.

– Mit mondhatnék – mondta a pap a várbíró nehéz tölgyasztala mögé bújva. – Ez az utolsó kívánsága, hát elmondom. Azt jelentette, hogy... Hmm... Hmm... „Tűnj el innen, és hágd meg magad.”

Geralt belépett a semmibe; a hideg beléfojtotta az őt rázó nevetést.

VIII

A süvítő, orkánként kavargó kapu nagy hévvel vetette ki magából a férfit, olyan erővel köpte ki, hogy szinte megszakadt a tüdeje. A ziháló vaják tehetetlenül a padlóra zuhant, nyitott száján keresztül nehezen kapkodta a levegőt.

A padló remegett. Először azt gondolta, hogy ő maga reszket az utazás után a széthasadó kapu poklában, de hamar rájött, hogy tévedett. Az egész ház remegett, rázkódott és reszketett.

Körbenézett. Nem abban a szobácskában feküdt, ahol utoljára látta Yennefert és Kökörcsint, hanem Errdil felújított kocsmájának a nagycsarnokában.

Megpillantotta a nőt. Az asztalok között térdepelt, a kristálygömb fölé hajolva. A gömb erős, tejszerű fénnyel égett, vörösen világított át a varázslónő ujjain. A gömb által vetett fény egy képet varázsolt elő. Pislákoló volt és bizonytalan, de jól kivehető. Geralt ott látta maga előtt a szobát a padlóra rajzolt csillaggal és pentagrammával, amelyek mostanra fehéren izzottak. Látta a pentagrammából kilövellő sokszínű, remegő, tüzes nyalábokat, amelyek felfelé törve eltűntek a tetőn túlra, ahonnan a kelepcébe zárt dzsinn bősz üvöltése hallatszott.

Yennefer észrevette a férfit, talpra ugrott, és felemelte a kezét.

– Ne! – kiáltotta a vaják. – Ne tedd! Segíteni akarok!

– Segíteni? – horkant fel a nő. – Te?

– Én.

– Annak ellenére, amit veled tettem?

– Annak ellenére.

– Érdekes. De tulajdonképpen nem fontos. Nincs szükségem a segítségedre. Takarodj innen, de azonnal!

– Nem.

– Takarodj! – kiáltotta a nő arcán baljóslatú grimasszal. – Itt már nem biztonságos! Kicsúszik az irányítás a kezem közül, érted? Nem tudom a hatalmamba keríteni, fel nem fogom, miért, de a rohadék nem gyengül. Elkaptam, amikor teljesítette a trubadúr harmadik kívánságát, mostanra már rég a gömbben kellene lennie. De ez egyáltalán nem gyengül! A fenébe, úgy tűnik, hogy egyenesen csak erősebb lesz! De le fogom győzni így is, megtöröm...

– Nem töröd meg, Yennefer. Meg fog ölni.

– Nem olyan könnyű engem megölni...

Abbahagyta. Hirtelen a kocsma egész mennyezete áthevült és felvillant. A gömb által kivetített kép felolvadt a fényárban. A mennyezeten hatalmas, tüzes négyzet rajzolódott ki. A varázslónő elkáromkodta magát, felemelt keze ujjaiból szikrák pattantak ki.

– Menekülj, Geralt!

– Mi történik, Yennefer?

– Megtalált... – nyögte az erőlködéstől elvörösödve. – Ide akar jönni hozzám. Saját kaput nyit, hogy bejuthasson. Nem tépheti el a kötelékeit, de egy kapun keresztül bejöhet. Nem tudom... Nem tudom megállítani!

– Yennefer...

– Ne tereld el a figyelmemet! Muszáj összpontosítanom... Geralt, el kell menekülnöd. Nyitok egy kaput, amin el tudsz menekülni. De légy óvatos, mert teljesen esetleges, hogy az ilyen kapu hol fog kidobni, nincs se időm, se erőm másmilyenre... Nem tudom, hová lyukadsz ki... de biztonságban leszel... Készülj...

A mennyezeten a hatalmas kapu hirtelen vakító fénnyel felvillant, aztán kiszélesedett és új alakot vett fel, a semmiből pedig kibontakozott a vajáknak már ismerős formátlan fej a csattogva lifegő ajkakkal és a dobhártyaszaggató üvöltéssel. Yennefer félreugrott, széles mozdulatot írt le karjával, és egy igét kiáltott. Kezéből fénygombolyag csapott fel, ami hálóként hullt a dzsinnre. A dzsinn felüvöltött, és előnyújtotta hosszú mancsait, amelyek támadó kobraként ugrottak a varázslónő torkának. Yennefer nem hátrált.

Geralt odaugrott hozzá, félrelökte, és eltakarta testével. A dzsinn, akit körülfont a mágikus fény, úgy pattant ki a kapuból, mint palackból a dugó, és szélesre tárt pofával rájuk vetette magát. A vaják összeszorította a fogát, és egy Jellel vágott vissza, bármiféle látható eredmény nélkül. De a dzsinn nem támadott. Ott függött a levegőben, közvetlenül a mennyezet alatt, tekintélyes méretűre duzzadva, aztán Geraltra meresztette halovány szemeit, és felüvöltött. Az üvöltésében volt valami; valami, ami parancsnak, követelésnek tűnt. A férfi nem értette, mire.

– Erre! – kiabálta Yennefer a kapura mutatva, amit a lépcsők melletti falra varázsolt. A dzsinn nyitotta kapuhoz képest a varázslónőé szerénynek, jelentéktelennek és felettébb átmeneti jellegűnek tűnt. – Erre, Geralt! Menekülj!

– De csak veled együtt!

Yennefer kezével hasítva a levegőt szórta az igéket, a kötelék sokszínű nyilai szikrákat hányva rángatóztak. A dzsinn felpörgött, mint egy búgócsiga, megfeszítetve, aztán megrántva a köteleket. Lassan, de biztosan közeledett a varázslónő felé. Yennefer nem hátrált.

A vaják odaugrott a nőhöz, gyakorlott mozdulattal elgáncsolta, egyik kezével a derekát ragadta meg, a másikkal a hajába túrt a tarkójánál. Yennefer mocskosul káromkodott, és könyökével nyakon vágta a férfit. De az nem engedte el. Az igék nyomában járó ózon átható bűze sem nyomhatta el teljesen az orgona és az egres illatát. Geralt átfogta a varázslónő rúgkapáló lábait, és ugrott, egyszerűen magával ragadta a kisebbik kapu opálosan pislákoló semmijébe.

A kapuba, amely az ismeretlenbe vezetett.

Ahogy összegabalyodva kirepültek, márványpadlóra zuhantak, és csúszni kezdtek, száguldás közben feldöntve előbb egy hatalmas gyertyatartót, aztán egy asztalt, amiről nagy lármával és csattanással szóródtak szét a kristálykelyhek és a gyümölccsel megrakott tálcák, végül egy óriási tál, tele tört jéggel, hínárral és osztrigával. Valaki felkiáltott, valaki csak csippant egyet.

Egy bálterem kellős közepén feküdtek a kandeláberek fényében. A díszesen öltözött urak és az ékszerektől szikrázó dámák abbahagyták a táncot, és dermedt csöndben bámulták őket. A galérián a zenészek fülsértő hangzavarral fejezték be a játékot.

– Te idióta! – kiabálta Yennefer, aki épp próbálta kikaparni a vaják szemét. – Te átkozott idióta! Megzavartál! Már majdnem megvolt!

– Egy szart volt meg! – kiabált vissza igazán dühösen. – Megmentettem az életedet, te ostoba boszorka!

A nő úgy prüszkölt dühében, mint a macska, kezeiből szikrák szöktek szanaszét. Geralt az arcát félrefordítva megragadta mindkét csuklóját, aztán birkózni kezdtek az osztriga, a kandírozott gyümölcsök és a tört jég tetején.

– Kérem, van kegyelmeteknek meghívója? – kérdezte egy daliás férfi mellén a kamarások aranyláncával, miközben dölyfös tekintettel méregette őket a magasból.

– Hágd meg magad, fajankó! – kiáltotta Yennefer, aki még mindig próbálta kikaparni Geralt szemét.

– Ez botrány – hangsúlyozta a kamarás. – Igazán, túloznak ezzel a térugrással. Panaszt teszek a Varázslótanácsnál. Követelem...

Soha senki sem tudhatta meg, mit is követelt a kamarás. Yennefer kirántotta magát a vaják szorításából, és a férfi fülére csapott tenyerével, aztán erőből lábikrán rúgta, és az eltűnőfélben levő kapuba ugrott a falon. Geralt utána vetette magát, gyakorlott mozdulattal megragadta a haját és a derekát. Yennefer, szintén a gyakorlatnak megfelelően, belevágta a könyökét. A heves mozdulattól ruhája elrepedt a hónaljánál, fedetlenül hagyva bájos, lányos mellét. A felszakadt dekoltázsból egy osztriga repült ki.

Mindketten a kapu semmijébe zuhantak. Geralt még hallotta a kamarás szavait.

– Zenét! Játsszanak tovább! Semmi sem történt. Kérem, ne foglalkozzanak ezzel a sajnálatra méltó incidenssel!

A vaják meg volt róla győződve, hogy minden újabb utazással, amelyet a kapun keresztül tesznek, egyre növekszik a balesetek kockázata is, és nem tévedett. Célba értek, vagyis Errdil kocsmájába, de közvetlenül a mennyezet alatt öltöttek újra testet. Zuhanás közben összetörték a lépcsőkorlátot, aztán fülsüketítő csattanással az asztalon landoltak. Az asztal ezt egyszerűen nem bírhatta ki. És nem is bírta.

Yennefer az esés pillanatában alulra került. Geralt biztos volt benne, hogy elvesztette az eszméletét. De tévedett.

A nő a szemébe vágott kéztövével, aztán egyenesen az arcába vágott egy csokornyi sértést, amit egy sírásó törp sem szégyellhetett volna, márpedig a sírásó törpök felülmúlhatatlanok voltak a trágárságban. Az átkozódást dühös és szeszélyes ütések kísérték, amiket csak úgy vaktában mért rá, ahol éppen érte. Geralt megragadta a nő kezét, és hogy elkerülje, hogy az lefejelje, befúrta arcát a varázslónő orgonától, egrestől és osztrigától illatozó dekoltázsába.

– Engedj – kiabálta a nő, és közben úgy rúgkapált, mint egy póni. – Te idióta, ostoba anyaszomorító! Engedj, ha mondom! A kötelek mindjárt elpattannak, meg kell őket erősítenem, különben a dzsinn elszökik!

Nem válaszolt, bár lett volna kedve. Még erősebben szorította a nőt, és próbálta a padlóra gyűrni. Yennefer rémesen káromkodott, össze-vissza rángatózott, majd teljes erejéből ágyékon rúgta a férfit a térdével. Míg az levegőért kapkodott, kitépte magát a szorításából, és elkiáltott egy igét. A vaják érezte, ahogy valami hatalmas erő felemeli a padlóról, hosszában áthajítja a termen, aztán a lélegzetét visszafojtó lendülettel egy faragott kétajtós szekrényhez vágja, és pozdorjává zúzza azt.

IX

– Mi folyik ott bent? – Kökörcsin az ablakmélyedésbe kapaszkodva nyújtogatta a nyakát, próbált valahogy átlátni a zuhogó esőn. – Mi folyik ott, mondjátok már, az ördögbe is!

– Verekednek! – kiabálta az egyik kíváncsiskodó utcakölyök, aztán félreugrott a kocsmaablaktól, mint akit megégettek. Rongyos kis barátai szintén menekülőre fogták, meztelen talpuk csak úgy csattogott a latyakban. – A varázsló és a boszorka verekednek!

– Verekednek? – csodálkozott Neville. – Ők verekednek, ez a mocsokházi démon meg romba dönti a városomat! Nézzétek, már megint ledöntött egy kéményt! És széthányta a téglavetőt is! Hé, emberek! El onnan! Az istenekre, még szerencse, hogy esik, különben kitörne a tűzvész, mint a pinty!

– Már nem tart sokáig – mondta komoran Krepp főpap. – A mágikus fény egyre gyengül, a kötelek rögtön elpattannak. Neville uram! Adj parancsot, hogy az emberek húzódjanak hátra! Ott mindjárt elszabadul a pokol! Abból a házból pozdorja, ha marad. Errdil uram, mit nevet? Hiszen az a maga háza. Mi olyan mulatságos ezen?

– Egy rakás pénzre biztosítottam azt a viskót!

– És a kötvény fedezi a mágikus és természetfölötti eseteket?

– Hát persze.

– Bölcs döntés volt, tünde uram. Igazán bölcs. Gratulálok. Hé, emberek, bújjanak el! Akinek kedves az élete, az ne menjen közelebb!

Errdil házából fülsüketítő durranás hangzott fel, valahol villám csapott be. A tömeg visszavonult, és az oszlopok mögött rejtőzött el.

– Minek ment oda Geralt! – nyögött fel Kökörcsin. – Mi a fenének? Minek erősködött, hogy megmenti azt a varázslónőt? A mindenségit, minek? Chireadan, te érted ezt?

A tünde szomorúan elmosolyodott.

– Én értem, Kökörcsin – mondta. – Én értem.

X

Geraltnak a varázslónő ujjából kilőtt következő tüzes narancsszínű nyíl elől is sikerült félreugrania. A nő láthatóan elfáradt, a sugarak gyengék voltak és lassúak, különösebb erőfeszítés nélkül is ki tudott térni előlük.

– Yennefer! – kiáltotta. – Nyugodj meg! Értsd meg végre, mit akarok mondani neked! Nem tudod...

Nem fejezte be. A varázslónő kezéből vékonyka, vörös villámok csaptak ki, amelyek mindenütt elérték és szorosan körülfonták. A ruhája felsistergett, és füstölni kezdett.

– Nem tudom? – sziszegte a fogai közt a férfi fölött állva. – Mindjárt meglátod, mire vagyok képes. Elég, ha szépen lefekszel, és nem zavarsz tovább.

– Szedd ezt le rólam! – üvöltötte dühösen rángatózva a tüzes pókhálóban. – Ez éget, a fenébe is!

– Csak feküdj mozdulatlanul – tanácsolta a nő erősen zihálva. – Csak akkor éget, ha mozogsz... Nem tudok már rád több időt szánni, vaják. Elszórakoztunk, de jóból is megárt a sok. A dzsinnel kell törődnöm, mert még fogja magát, és elszökik nekem...

– Elszökik? – kiabálta a férfi. – Neked kellene elszöknöd! Ez a dzsinn... Yennefer, hallgass meg, és figyelj! Valamit be kell vallanom... El kell mondanom neked az igazat. Meg fogsz lepődni.

XI

A dzsinn a kötelékeket rángatva jókora kört írt le, aztán megfeszítette a szálakat, amelyek tartották, és lesöpört egy tornyocskát Beau Berrant házáról.

– Hogy ez hogy üvölt! – ráncolta a homlokát Kökörcsin, és ösztönösen a torkához kapott. – Hogy ez milyen iszonyatosan üvölt! Úgy néz ki, mintha fenemód dühös lenne!

– Mert az is – szólalt meg Krepp főpap.

Chireadan gyorsan rá pillantott.

– Micsoda?

– Dühös – ismételte Krepp. – És nem is csodálom. Én is dühös volnék, ha szóról szóra teljesítenem kellene a kívánságot, amit a vaják véletlenül kimondott...

– De hogyan? – kiáltotta Kökörcsin. – Geralt? Kívánságot?

– Az ő kezében volt a pecsét, amely a dzsinnt fogva tartotta. A dzsinn az ő kívánságait teljesíti. Ezért nem tud a varázslónő úrrá lenni rajta. De a vajáknak nem szabadna ezt elmondania neki még akkor sem, ha már rájött. Nem szabadna elmondania.

– A mindenségit – mormolta Chireadan. – Kezdem érteni. A kulcsár a tömlöcben... Megpukkadt...

– Az volt a vaják második kívánsága. Még egy maradt neki. Az utolsó. De, az istenekre, ezt nem szabad Yennefernek elárulnia!

XII

A varázslónő mozdulatlanul állt a férfi fölé hajolva, ügyet sem vetve a kocsma teteje fölött kötelékein rángatózó dzsinnre. Az épület rázkódott, a mennyezetről mész és faszilánkok záporoztak, a bútorok görcsös remegésükben össze-vissza csúszkáltak a padlón.

– Szóval így állunk – sziszegte. – Gratulálok! Sikerült engem rászedned. Nem Kökörcsin, hanem te. Azért küzd úgy a dzsinn. De még nem veszítettem. Geralt. Te lebecsülsz engem, lebecsülöd az erőmet. Egyelőre a markomban tartalak téged is, a dzsinnt is. Még van egy, egy utolsó kívánságod? Akkor mondd hát ki! Te felszabadítod a dzsinnt, én pedig azonnal palackba zárom.

– Nincs már elég erőd, Yennefer.

– Lebecsülöd az erőmet! A kívánságot, Geralt!

– Nem, Yennefer. Nem megy... Még ha a dzsinn teljesíti is, neked nem bocsájt meg. Ha kiszabadul, meg fog ölni téged, bosszút áll rajtad... Nem tudod elkapni, és nem tudsz ellene védekezni sem. Kimerültél, alig állsz a lábadon. Meg fogsz halni, Yennefer.

– Vállalom a kockázatot! – kiáltotta a nő dühösen. – Mit érdekel téged, mi lesz velem? Gondolj inkább arra, mit adhat a dzsinn neked! Még van egy kívánságod! Azt kívánhatsz, amit csak akarsz! Használd ki a lehetőséget! Használd ki, vaják! Mindent megkaphatsz! Mindent!

XIII

– Mindketten odavesznek? – üvöltött Kökörcsin. – Hogyhogy? Krepp uram, vagy hogy hívják... Miért? Hiszen a vaják... Miért nem menekül el, a bús bánatos francba? Miért? Mi tartja ott? Miért nem hagyja azt az átkozott boszorkát a sorsára és menekül el? Hiszen ennek semmi értelme!

– Egyáltalán semmi értelme – ismételte keserűen Chireadan. – Egyáltalán semmi.

– Ez öngyilkosság! Ez közönséges ostobaság!

– Hiszen ez a szakmája – vágott közbe Neville. – A vaják megmenti a városomat. Az isteneket hívom tanúságul, hogy ha legyőzi a varázslónőt és elkergeti a démont, bőkezűen megjutalmazom...

Kökörcsin letépte a fejéről kócsagtollal díszített kalpagját, ráköpött, ledobta a lucsokba, és jól megtaposta, miközben különböző nyelveken különböző szavakat ismételgetett.

– Hiszen neki... – nyögte hirtelen. – Van még egy kívánsága talonban. Megmenthetné a nőt, meg saját magát is! Krepp uram!

– Az nem olyan egyszerű – töprengett el a pap. – De ha... Ha a megfelelő kívánságot mondaná ki... Ha valahogy összekötné a sorsát a nőével... Nem, nem hiszem, hogy ez az eszébe jutna.

És talán jobb is, ha nem jut az eszébe.

XIV

– A kívánságot, Geralt! Gyorsabban! Mire vágysz? Halhatatlanságra? Gazdagságra? Hírnévre? Befolyásra? Hatalomra? Dicsőségre? Gyorsabban, erre nincs időnk!

A férfi hallgatott.

– Ember akarsz lenni – mondta a varázslónő hirtelen, arcán gonosz mosollyal. – Kitaláltam, igaz? Hiszen erre vágysz, erről álmodozol! Hogy felszabadulj, hogy szabadon lehess az, aki csak lenni akarsz, és nem az, akinek lenned kell. A dzsinn teljesíti ezt a kívánságodat, Geralt. Mondd ki!

A férfi hallgatott.

A nő ott állt fölötte a kristálygömb villogó fényében, a mágikus derengésben, a dzsinnt fogva tartó sugarak villanásai között, szélfútta hajjal, ibolyán izzó szemekkel, egyenes háttal, karcsún, feketén, irtózatosan...

És gyönyörűen.

A varázslónő hirtelen előrehajolt, és közelről a szemébe nézett. A vaják orgona és egres illatát érezte.

– Hallgatsz – sziszegte. – Akkor hát mire vágysz, vaják? Mi a legtitkosabb vágyad? Nem tudod, vagy nem tudod eldönteni? Keresd magadban, keresd mélyen és gondosan, mert az Erőre esküszöm, még egy ilyen lehetőséged nem lesz az életben!

És a férfi, hirtelen tudta az igazságot. Tudta. Tudta, ki volt valaha. Hogy mire emlékezett, hogy mit nem tudott elfelejteni, hogy mivel kellett együtt élnie. Hogy ki volt valójában, mielőtt varázslónő lett.

Mert egy púpos lány hideg, átható, dühös és bölcs szeme figyelte.

A férfi megijedt. Nem, nem az igazságtól. Megijedt, hogy a nő kifürkészheti a gondolatait, hogy megtudja, mire jött rá. Hogy sosem bocsátja meg neki. Elhallgattatta ezt a gondolatot magában, elfojtotta, örökre kivetette az emlékezetéből, nyomtalanul, és hatalmas megkönnyebbülést érzett utána. Azt érezte, hogy...

A mennyezet megrepedt. A dzsinn, akit még mindig körbefont a kialvó sugarak hálója, üvöltve egyenesek feléjük rontott, és az üvöltésében ott volt a győzelem és a gyilkolás vágya is. Yennefer elébe ment a találkozásnak, kezeiből fény tört ki. Nagyon gyenge fény.

A dzsinn szélesre tátotta a száját, és kinyújtotta a nő felé mancsait. És a vaják hirtelen rájött, hogy tudja, mire vágyik.

És kimondta a kívánságot.

XV

Ahogy a ház felrobbant, téglák, gerendák és deszkák repültek szanaszét az égen a füst- és szikrafelhőben. A porfergetegből a dzsinn bontakozott ki; akkora volt, mint egy pajta. A visító, győzedelemittas kacajtól fuldokló levegőszellem, a dzsinn, immár szabadon és fesztelenül, minden kötöttségtől mentesen és mindenki más akaratától függetlenül, három kört írt le a város fölött, leszakította a városháza tornyának csúcsát, felröppent az égbe, és tovaszállt, eltűnt, nyoma veszett.

– Elmenekült! Elmenekült! – kiáltotta Krepp főpap. – A vajáknak sikerült! A dzsinn elrepült! Senkit sem bánthat már!

– Ah – nyögött fel Errdil őszinte elragadtatással. – Milyen csodálatos rom!

– A fenébe, a fenébe! – kiabálta Kökörcsin a fal tövében összegömbölyödve. – Romba dőlt az egész ház! Ezt senki sem élhette túl! Senki, ha mondom!

– Ríviai Geralt, a vaják városunkért áldozta életét – jelentette ki Neville várbíró ünnepélyesen. – Nem felejtjük el őt, emlékét tisztelni fogjuk. Meggondolandó egy emlékmű...

Kökörcsin lerázott a válláról egy agyaggal összetapadt sásgyékény darabot, leporolta zekéjéről az esőtől nedves vakolatgöröngyöket, végigmérte a várbírót, aztán néhány gondosan megválasztott szóban összefoglalta a véleményét az önfeláldozásról, a tiszteletről, az emlékezetről és a világmindenség összes emlékművéről.

XVI

Geralt körbenézett. A tetőn tátongó lyukból vízcseppek hullottak lassan. Körülötte romhalmaz és farakások tornyosultak. Furcsa módon a hely, ahol feküdtek, tiszta maradt. Nem esett rájuk egyetlen deszka, egyetlen tégla sem. Olyan volt, mintha valami láthatatlan pajzs védte volna őket.

Yennefer, arcán enyhe pírral, mellette térdepelt, kezét a térdére támasztva.

– Vaják – köhécselt. – Élsz?

– Élek. – Ahogy Geralt letörölte arcáról a koszt és a port, felszisszent. Yennefer lassú mozdulattal megérintette a kézfejét, gyengéden végigsimította a kezét ujjaival.

– Megégettelek...

– Semmiség. Csak néhány hólyag...

– Sajnálom. Tudod, a dzsinn elmenekült. Végleg.

– Sajnálod?

– Nem igazán.

– Akkor jó. Segíts felállni, kérlek!

– Várj. – suttogta a nő. – A kívánságod... Hallottam, mit kívántál. Megdöbbentem, egész egyszerűen megdöbbentem. Mindenre számítottam, de hogy... Mi késztetett erre, Geralt? Miért... Miért én?

– Nem tudod?

A nő fölébe hajolt, megérintette, a férfi érezte az arcán orgonától és egrestől illatozó haja simogatását, és hirtelen tudta, hogy soha nem felejti el ezt az illatot, ezt a lágy érintést, tudta, most már soha sem lesz egyetlen illat vagy érintés sem ehhez fogható. Yennefer megcsókolta, és a férfi megértette, hogy soha többet nem fog más ajkára vágyni, mint az ő puha és nedves, rúzstól édes ajkára. Hirtelen tudta, hogy ettől a pillanattól csak ez a nő fog létezni számára, az ő nyaka, az ő válla, az ő mellei, amelyek kiszabadultak a fekete ruha szorításából, az ő finom, hűvös bőre, amely semmi máshoz nem volt fogható, amit korábban érintett. Közelről nézett ibolyakék szemébe, a legszebb szempárba az egész világon, a szempárba, amely, attól félt, számára most már...

A mindenséggé válnak. Tudta ezt.

– A kívánságod – suttogta az a száj közvetlenül a fülébe. – Nem tudom, hogy egy ilyen kívánság egyáltalán valóra válhat-e. Nem tudom, létezik-e a Természetben olyan Erő, amely képes egy ilyen kívánságot valóra váltani. De ha igen, akkor erre ítélted magad. Rám ítélted.

A férfi belé fojtotta a szót, csókkal, öleléssel, érintéssel, simogatással, becézgetéssel, és aztán mindennel, egész valójával, minden gondolatával, az egyetlen gondolatával, mindennel, mindennel, mindennel. A csöndet sóhajtásaik és a padlóra dobott ruháik susogása szabdalta szét; nagyon szelíden törték meg a csendet, ráérősek voltak, figyelmesek, gondoskodóak és gyengédek; és bár egyikük sem nagyon tudta, mi is az a gondoskodás vagy gyengédség, mégis sikerült nekik, mert nagyon akarták. És egyáltalán nem siettek, hirtelen az egész világ megszűnt létezni, megszűnt létezni egy aprócska, rövid pillanatra, de nekik úgy tűnt, az volt az egész örökkévalóság. Mert valóban az volt az egész örökkévalóság.

Aztán a világ újra visszatért a létbe, de már teljesen másképp létezett.

– Geralt?

– Mhm.

– Hogyan tovább?

– Nem tudom.

– Én sem. Mert tudod, én... Nem vagyok benne biztos, hogy megérte hozzám kötnöd magadat. Én nem tudok... Várj, mit csinálsz... Azt akartam mondani...

– Yennefer... Yen.

– Yen – ismételte, teljesen megadva magát. – Soha senki sem szólított még így. Mondd ki még egyszer, kérlek!

– Yen.

– Geralt.

XVII

Az eső elállt. Rinde fölött felragyogott egy szivárvány, csonka, színes ívével hasítva ketté az eget. Úgy tűnt, egyenesen a kocsma lerombolt tetejéből hajt ki.

– Az összes istenekre – morogta Kökörcsin. – Micsoda csönd... Mondom én, meghaltak. Vagy kölcsönösen elintézték egymást, vagy a dzsinnem végzett velük.

– Meg kellene nézni – szólt Vratimir, és megtörölte a homlokát gyűrött sapkájával. – Megsebesülhettek. Talán felcsert kellene hívni?

– Inkább sírásót – mondta Krepp. – Én ismerem azt a varázslónőt, és a vajáknak is rosszul állt a szeme. Nincs mit tenni, el kell kezdeni két gödröt ásni a cinteremben. Azért csak azt tanácsolom, döfjétek át ezt a Yennefert egy nyárfakaróval még a végtisztesség előtt.

– Micsoda csönd – ismételte Kökörcsin. – Egy perccel ezelőtt még szarufák röpködtek, most meg a légy zümmögését is meg lehetne hallani.

Közeledtek a kocsma romjaihoz, nagyon lassan és óvatosan.

– Az asztalos már készítheti a koporsókat – mondta Krepp. – Mondjátok meg az asztalosnak...

– Csendet – szakította félbe Errdil. – Hallottam valamit. Mi volt ez, Chireadan?

A tünde félrefésülte haját hegyes füléről, és elbillentette a fejét.

– Nem vagyok benne biztos... Menjünk közelebb.

– Yennefer él – szólalt meg hirtelen Kökörcsin, zenészi hallását megerőltetve. – Hallottam, ahogy felnyögött. Ó, megint felnyögött!

– Aha – helyeselt Errdil. – Én is hallottam. Felnyögött. Én mondom, biztos borzalmasan szenved. Chireadan, hová mész? Légy óvatos!

A tünde visszalépett a betört ablaktól, amelyen az imént óvatosan belesett.

– Menjünk innen – szólt röviden. – Ne zavarjuk őket.

– Hát mindketten élnek? Chireadan? Mit csinálnak ott?

– Menjünk innen – ismételte a tünde. – Hagyjuk őket magukra egy kis időre. Hadd maradjanak itt, a nő, a vaják, meg az utolsó kívánsága. Várjunk valamelyik kocsmában, nem telik bele sok idő, és csatlakoznak hozzánk. Mindketten.

– Mit csinálnak ott? – kíváncsiskodott Kökörcsin. – Mondd már meg, a szentségit!

A tünde elmosolyodott. Nagyon, nagyon szomorúan.

– Nem szeretem a nagy szavakat – mondta. – És ha nem használhatok nagy szavakat, nem tudom minek nevezni.

A belső hang VII

I

A tisztáson ott állt Falwick, teljes vértezetben, sisak nélkül, vállán a rend kárminvörös palástjával. Mellette egy zömök, szakállas törp keresztezte mellén a kezét rókabundában, sodronyingben és vaskarikákból készült sodronysisakban. Tailles fegyvertelenül, egy szál tűzött zekében sétálgatott fel-alá, időről időre megsuhintva meztelen kardját.

A vaják megállította a lovát, és körbenézett. Körülöttük mindenütt felcsillantak a tisztást bekerítő, gerelyekkel felfegyverzett zsoldosok félpáncéljai és lapos vaskalapjai.

– A mindenségit – morogta Geralt. – Sejthettem volna.

Kökörcsin megfordította a lovát, aztán halkan elkáromkodta magát, ahogy meglátta a visszautat elzáró gerelyesekket.

– Mi folyik itt, Geralt?

– Semmi. Tégy lakatot a szádra, és ne avatkozz bele. Megpróbálom valahogy kivágni magam ebből.

– Mi folyik itt, azt kérdem? Már megint valami zűr?

– Maradj veszteg!

– Akkor hát tényleg ostoba ötlet volt kihajtani a városba – nyögött fel a trubadúr a szentély közeli, az erdőn túlról látható tornyait elnézve. – Ott kellett volna csücsülni Nennekénél, és ki sem dugni az orrunkat a falakon kívülre...

– Maradj veszteg, ha mondom. Meglátod, minden elrendeződik.

– Nem úgy néz ki.

Kökörcsinnek igaza volt. Nem úgy nézett ki. Tailles tovább járkált fel-alá meztelen kardját suhogtatva, rájuk se hederített. A zsoldosok a gerelyükre támaszkodva komor és közönyös pillantással méregették őket, azoknak a szakavatottaknak a tekintetével, akiknek a gyilkolástól sem szökik fel a vérében az adrenalin.

Leszálltak a lóról. Falwick és a törp lassú léptekkel közeledtek.

– Megsértette a nemes születésű Taillest, vaják – közölte a gróf mindenféle kertelés vagy szokványos udvariaskodás nélkül. – És Tailles, ahogyan bizonyára emlékszik, kesztyűt dobott önnek. A szentély területén nem lett volna illendő harcra kényszerítenünk, ezért megvártuk, míg előbújik a papnő szoknyája mögül. Tailles várja. Meg kell vívnia.

– Kell?

– Kell.

– De nem gondolja úgy, Falwick uram – mosolygott ferdén Geralt –, hogy a nemes születésű Tailles túlságosan is megtisztel? Sosem ért az a tisztesség, hogy lovaggá üssenek, ami pedig a születésemet illeti, jobb volna nem emlegetni a körülményeit. Attól félek, nem vagyok elég méltó, hogy... Hogy is mondják, Kökörcsin?

– Nem áll módjában elégtételt adni s párbajban részt venni – idézte a költő lebiggyesztett szájjal. – A lovagi kódex értelmében...

– A rend káptalanja a saját kódexe szerint kormányoz – vágott közbe Falwick. – Ha ön hívta volna ki a rend egy lovagját, amaz megtagadhatta, vagy megadhatta volna az elégtételt kedve szerint. Azonban fordítva történt: lovag hívta ki, ezzel egyúttal felemelte a maga rangjára, természetesen pusztán arra az időre, amely szükséges ahhoz, hogy lemossa a gyalázatot. Nem utasíthatja vissza. A rangra emelés visszautasítása méltatlanná tenné.

– Mily logikus – szólt közbe Kökörcsin pofákat vágva. – Látom, hogy tanulmányozta a filozófusokat, lovag uram.

– Ne avatkozz bele. – Geralt felemelte a fejét, és Falwick szemébe nézett. – Fejezze be, lovag uram. Szeretném tudni, mire céloz. Hogy mi történik, amennyiben... méltatlannak bizonyulok.

– Hogy mi történik? – Falwick szája gonosz vigyorra húzódott. – Hát az, hogy akkor parancsot adok, hogy húzzanak fel egy fára, te csirkefogó!

– Nyugalom – szólalt meg hirtelen a törp rekedt hangon. – Csak ne olyan hevesen, gróf uram. És becsmérlés nélkül, rendben?

– Ne akarj engem jó modorra oktatni, Cranmer! – vetette oda a lovag. – És ne feledd, a herceg parancsot adott neked, amit szóról szóra teljesítened kell.

– Maga ne oktasson engem, gróf uram – A törp az övébe tűzött kétélű baltához támasztotta öklét. – Tudom én, hogyan kell a parancsokat teljesíteni, elboldogulok felvilágosítás nélkül is. Geralt uram, engedje meg: Dennis Cranmer vagyok, Hereward herceg testőrségének a kapitánya.

A vaják a törp hamvasszőke, bozontos szemöldöke alól kivillanó halványszürke, acélos szemébe nézett, és mereven meghajolt.

– Álljon ki Tailles ellen, vaják uram – folytatta nyugodt hangon Dennis Cranmer. – Így lesz a legjobb. A harc nem halálig, hanem harcképtelenségig tart. Álljon hát ki vele, és hagyja, hogy harcképtelenné tegye.

– Hogy mit?

– Tailles lovag a herceg kegyeltje – szólt Falwick arcán rosszindulatú mosollyal. – Ha harc közben akár csak hozzáér a kardod, te korcs, megbűnhődsz érte! Cranmer kapitány őrizetbe vesz, és előállít őfensége színe előtt. Hogy megbüntessen. Ilyen parancsot kapott.

A törp még csak nem is pillantott a lovagra, egy pillanatra sem vonta el Geraltról hűvös, acélos tekintetét. A vaják könnyedén, de meglehetősen gúnyosan elmosolyodott.

– Ha jól értem – mondta –, ki kell állnom párbajra, mert ha visszautasítom, fellógatnak. Ha harcolni fogok, akkor engednem kell, hogy az ellenfelem megnyomorítson, mert ha megsebesítem, kerékbe törnek. Csupa örömteli lehetőség! De mi lenne, ha megkímélném a kellemetlenségektől? Magam rohanok fejjel egy fenyő törzsének, és harcképtelenné teszem saját magamat. Ez talán elégedettséggel töltené el?

– Ne gúnyolódj! – sziszegte Falwick. – Ne rontsd tovább a helyzetedet. Megsértetted a rendet, te csavargó, és ezért meg kell bűnhődnöd, talán megértetted végre? Az ifjú Taillesnek szüksége van a vaják legyőzőjének dicsőségére, így hát a káptalan úgy döntött, megadja neki ezt a dicsőséget. Máskülönben már fellógattak volna. Ha hagyod, hogy legyőzzenek, megmented a nyomorult életedet. Nem a holttestedre pályázunk, azt szeretnénk, ha Tailles összekarcolná a bőrödet. És a te bőröd, egy mutáns bőre, gyorsan beheged. Na, gyerünk. Dönts! Nincs más választásod.

– Úgy gondolja, gróf uram? – Geralt még csúfondárosabban mosolygott, szétnézett, a zsoldosokat méricskélve körbevezette tekintetét. – Én úgy gondolom, hogy van.

– Igen, valóban így van – ismerte be Dennis Cranmer. – Van. De akkor vér fog folyni, rengeteg vér. Mint Blavikenben. Azt szeretné? Szeretné vérrel és halállal terhelni a lelkiismeretét? Mert a választás, amire gondol, Geralt uram, az a vér és a halál.

– Varázslatosan érvel, kapitány uram, egyenesen káprázatosan – gúnyolódott Kökörcsin. – Egy erdőben letámadott embert igyekszik a másik feltétlen szeretetére rábeszélni, méghozzá felsőbb érzelmeire apellálva. Azt kéri, ha jól értem, hogy szíveskedjen nem kiontani az útonállók vérét, akik rátámadtak. Meg kell könyörülnie a hóhérain, mert a hóhérok szegények, feleségük van, gyerekeik, ki tudja, talán még anyjuk is. Nem tűnik úgy magának, Cranmer kapitány, hogy túl korán aggodalmaskodik? Mert ha ezekre a maga gerelyeseire nézek, azt látom, hogy már a puszta gondolattól remeg a térdük kalácsa, hogy megküzdjenek Ríviai Geralttal, a vajákkal, aki puszta kézzel elboldogul egy strigával. Nem fog itt senkinek vére folyni, senki nem szenved kárt. Azoknak a kivételével, akik a város felé menekülve törik a lábukat.

– Nekem – felelte nyugodt hangon a törp kötekedően felhúzva az állát – semmi panaszom sem lehet a térdemre. Soha senki elől nem menekültem el eddig, és a szokásaimon nem változtatok. Nem vagyok házas, gyerekekről mit sem tudok, és az anyámat, azt a fehérnépet, akit közelebbről nem ismerek, nem kívánom belevonni ebbe. De a parancsokat, amiket nekem kiadnak, végrehajtom. És ahogy mindig, szóról szóra. Nem akarok én semmilyen érzelemre hatni, csak arra kérem Ríviai Geralt urat, hogy hozza meg döntését. Bármit elfogadok, és ahhoz alkalmazkodok.

Egymás szemébe néztek, a törp és a vaják.

– Legyen hát – szólalt meg végül Geralt. – Essünk túl rajta. Kár ezért a napért.

– Akkor hát beleegyezik. – Falwick felemelte a fejét, szeme megcsillant. – Kiáll párbajra a nemzetes Dorndali Taillesszel?

– Igen.

– Rendben. Készüljön fel!

– Készen állok. – Geralt felhúzta a kesztyűjét. – Ne vesztegessük az időt. Ha Nenneke fülébe jut valami erről a csetepatéról, elszabadul a pokol. Intézzük el gyorsan. Kökörcsin, maradj veszteg! Neked semmi közöd ehhez. Igaz, Cranmer uram?

– Teljes mértékben – felelte határozottan a törp, és Falwickra pillantott. – Teljes mértékben, Geralt uram. Akármi is történik, az csak a kettejük dolga.

A vaják előhúzta hátáról a kardot.

– Nem – mondta Falwick, és előrántotta a sajátját. – Nem fogsz azzal a te beretváddal harcolni. Vedd a kardom!

Geralt megvonta a vállát. Kezébe vette a gróf kardját, és próbaképpen megsuhintotta.

– Nehéz – jegyezte meg hűvösen. – Ennyi erővel ásóval is megverekedhetnénk.

– Taillesnak is épp ilyen van. Egyenlőek az esélyek.

– Hallatlanul szellemes, Falwick uram. Egyenesen hallatlanul.

A zsoldosok ritkás lánccal kerítették körbe a tisztást. Tailles és a vaják egymással szemben álltak.

– Tailles uram? Mit szólna egy bocsánatkéréshez?

A kislovag összeszorította az ajkait, bal kezét a háta mögé nyújtotta, és megmerevedett vívóállásban.

– Nem? – mosolyodott el Geralt. – Nem hallgat a belső hangra? Kár.

Tailles mindenféle figyelmeztetés nélkül, guggolásból felugorva villámgyorsan támadott. A vaják még csak nem is erőltette magát a védekezéssel, elkerülte a lapos szúrást egy gyors félfordulattal. A kislovag hatalmasat csapott, a penge újra keresztülszelte a levegőt, Geralt pedig egy ügyes fordulattal kitért a kardja elől, és puhán félreugorva egy rövid, könnyű csellel kizökkentette Taillest a ritmusból. Tailles elkáromkodta magát, nagyot csapott jobbról, egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát, amit azonnal megpróbált visszanyerni, ösztönös és ügyetlen mozdulattal magasra emelve a kardját védekezésképpen. A vaják a villám gyorsaságával és erejével csapott le egyenesen szemből, hosszan előrenyújtva karját. A nehéz penge úgy találkozott csörömpölve Tailles kardjával, hogy az félrepattanva teljes erőből a férfi arcába csapódott. A lovag felüvöltött, térdre rogyott, és a fűbe fúrta homlokát. Falwick odarohant hozzá. Geralt a földbe szúrta a kardot, és félrefordult.

– Hé, őrség! – kiabálta Falwick felállva. – Kapjátok el!

– Állj! Mindenki maradjon a helyén! – hördült fel Dennis Cranmer a baltájához kapva. A zsoldosok mozdulatlanná merevedtek.

– Nem, gróf uram – mondta lassan a törp. – Én mindig szóról szóra végrehajtom a parancsokat. A vaják hozzá sem ért Tailles lovaghoz. Azt a tacskót a saját vasa csapta meg. Az ő baja.

– Összekaszabolta az arcát! Egész életére elcsúfította!

– A bőr beheged. – Dennis Cranmer a vajákra szegezte acélos tekintetét, és kivicsorította a fogait. – És a heg? A heg a lovagnak becses emlék, hírnév és dicsőség forrása, amit annyira meg akart adni a káptalan. Egy lovag seb nélkül, az fasz, nem lovag. Kérdezze csak meg, gróf uram, megbizonyosodhat felőle, milyen boldog az.

Tailles vonaglott a földön, vért köpött, nyöszörgött és vonyított; egyáltalán nem látszott boldognak.

– Cranmer! – rikoltotta Falwick, ahogy előrántotta a földből a kardját. – Ezt megbánod, arra megesküszöm!

A törp megfordult, lassan előhúzta övéből a baltáját, köhintett, és jóízűen a jobb tenyerébe köpött.

– Ó, gróf uram – vicsorgott. – Ne ígérgessen felelőtlenül! Nem állhatom az esküszegőket, és Hereward herceg felhatalmazott arra, hogy az ilyeneknek fejét vegyem. Elengedem a fülem mellett az ostoba szavait. De ne ismételje meg őket, nagyon kérem.

– Vaják – fordult Geralthoz a dühtől ziháló Falwick. – Takarodj el Ellanderból! Azonnal. Percnyi késlekedés nélkül!

– Ritkán van, hogy egyet értek vele – morogta Dennis, ahogy a vajákhoz lépett, hogy visszaadja a kardját –, de most az egyszer neki van igaza. Álljatok tovább, amint csak lehet.

– Úgy teszünk, ahogy tanácsolja. – Geralt átvetette vállán a szíjat. – De előtte még... Lenne egy szavam a gróf úrhoz. Falwick uram!

A Fehér Rózsa lovagja idegesen hunyorgott, köpönyegébe törölve tenyerét.

– Térjünk vissza egy pillanatra a káptalanja kódexéhez – kezdte el a vaják, miközben igyekezett a nevetést visszafojtani. – Nagyon érdekelne engem egy dolog. Hogyha, tegyük fel, undorítónak és sértőnek találnám a viselkedését ebben az egész ügyben, hogyha kihívnám kardpárbajra, itt, most, ezen a helyen, mihez kezdene? Úgy ítélne, kellőképpen méltó vagyok arra, hogy a kardjaink keresztezzék egymást? Vagy talán visszautasítana, még akkor is, ha tudja, hogy a visszautasításért cserébe még arra sem találnám méltónak, hogy leköpjem, pofán vágjam, és seggbe rúgjam a szolgái szeme láttára? Falwick gróf, volna olyan kegyes, és kielégítené a kíváncsiságomat?

Falwick elsápadt, hátralépett, és körbenézett. A zsoldosok kerülték a pillantását. Dennis Cranmer visszafintorgott, kinyújtotta a nyelvét, és jó messze kiköpött.

– Bár hallgat – folytatta Geralt –, kihallom a hallgatásából a belső hang szavát, Falwick uram. Kielégítette a kíváncsiságomat, most én is kielégítem a magáét. Ha kíváncsi volna, mi történik, ha a rend bármi módon kellemetlenséget okozna Nenneke anyának vagy a papnőknek, esetleg ha túlságosan rátelepedne Cranmer kapitányra, hát tudja, gróf uram, hogy akkor megkeresem, és semmilyen kódexszel nem fogok törődni, egyszerűen kieresztem a vérét, mint egy malacnak.

A lovag még jobban elsápadt.

– Ne felejtse el az ígéretemet, Falwick uram! Gyere, Kökörcsin. Ideje indulnunk. Ég veled, Dennis!

– Minden jót, Geralt. – A törp szélesen elmosolyodott. – Viszlát. Nagy örömömre szolgált a találkozásunk, alig várom a következőt.

– Az öröm kölcsönös, Dennis. A viszontlátásra!

Tüntetően lassan távoztak, körbe se nézve. Csak akkor váltottak ügetésbe, amikor már eltakarta őket az erdő.

– Geralt – szólalt meg hirtelen a költő. – Talán mégsem indulunk egyenesen délnek? Széles ívben el kellene kerülnünk Ellandert és Hereword birtokait? Mi? Vagy tovább akarod folytatni ezt a komédiát?

– Nem. Kökörcsin. Nem akarom. Az erdőkön keresztül megyünk, aztán rákanyarodunk a Kereskedőútra. Ne feledd, Nennekének egy szót se erről a csetepatéról! Egy aprócska szót se.

– Remélem, késlekedés nélkül útnak indulunk?

– Azonnal.

II

Geralt lehajolt, ellenőrizte a kiigazított kengyelvasat, beállította az új bőrtől illatozó kengyelszíjat, ami még merev volt, és nehezen engedett a csatnál. Megigazította a hevedert, az oldalzsákokat és a nyereg mögött feltekert pokrócot, amelyhez az ezüstkardot hozzászíjazta. Nenneke mozdulatlanul állt mellette, mellén keresztbe tett karokkal.

Kökörcsin közeledett hozzájuk herélt szürke pej lovát vezetve.

– Köszönet a vendéglátásért, tiszteletre méltó – mondta komoly hangon. – És ne neheztelj már rám! Hiszen úgyis tudom, hogy szeretsz.

– Persze – hagyta rá Nenneke, de nem mosolygott. – Szeretlek, te mihaszna, bár magam sem tudom, miért. Ég veled!

– Viszlát, Nenneke.

– Viszlát, Geralt. Vigyázz magadra!

A vaják fanyarul elmosolyodott.

– Jobb szeretek másokra vigyázni. Az jobban megtérül, hosszú távon.

A templom felől, a borostyánnal befutott oszlopok között Iola sétált feléjük két fiatalabb tanítvány társaságában. Nála volt a vaják táskája. Félszegen kerülte a férfi pillantását, zavart mosoly keveredett a pírral szeplős, pufók arcán, igazán bájos összképet alkotva. Az őt kísérő tanítványok cseppet sem titkolózva sokatmondó pillantásokat váltottak, és nehezen állták meg, hogy ne kuncogjanak.

– A Nagy Melitelére! – sóhajtott Nenneke. – Egész búcsúmenet. Vedd a táskád, Geralt! Kiegészítettem az elixírjeidet, van benne minden, ami csak hiányzott. És a gyógyszer, tessék. Szedd rendszeresen a következő két hétben! Ne felejtsd el! Fontos.

– Nem felejtem el. Köszönöm, Iola.

A lány lesütötte a fejét, amikor odaadta neki a táskát. Annyira szeretett volna mondani valamit. Fogalma sem volt, hogy mit kellene mondania, hogy milyen szavakat kellene használnia. Nem tudta, mit mondana, ha megtehetné. Nem tudta. De vágyott rá.

A kezük összeért.

Vér. Vér. Vér. Csontok, mint megannyi összetört, fehér gally. Ínak, mint a fehér gombolyagok, ahogy szétpattannak a bőr alatt, amelyet hatalmas, tüskékkel tűzdelt mancsok és hegyes fogak hasítanak fel. A széttépett test borzalmas hangja és az üvöltés – szégyentelen és rémítő a maga szégyentelenségében. A vég szégyentelenségében. A haláléban. Vér és üvöltés. Üvöltés. Vér. Üvöltés...

– Iola!!!

Nenneke testes volta ellenére hallatlan gyorsasággal kuporodott a földön fekvő, megfeszült testtel rázkódva görcsösen vonagló lány mellé, hogy lefogja a vállát és a haját. Az egyik tanítvány csak állt, mint akit leforráztak, a másik, eszesebb, Iola lábaira térdelt. Iola teste ívben megfeszült, a lány szája hangtalan, néma sikolyra nyílt.

– Iola! – kiáltotta Nenneke. – Iola! Beszélj! Beszélj, gyermekem! Beszélj!

A lány teste még erősebben megfeszült, összeharapott, erősen összeszorította a száját, vékonyka vérpatak folyt végig az arcán. Nenneke az erőlködéstől vörösen kiáltott valamit, amit a vaják nem értett, de amitől a medálja úgy rángatta a nyakát, hogy ösztönösen előrehajolt, meghajolva a láthatatlan teher alatt.

Iola nem mozdult.

Kökörcsin, aki sápadt volt, mint a fal, nagyot sóhajtott. Nenneke térdre emelkedett, nagy nehezen felállt.

– Vigyétek el innen – mondta a tanítványoknak. Akkorra már többen voltak, összefutottak körülöttük, komolyan, ijedten, hallgatva.

– Vigyétek el – ismételte a papnő. – Óvatosan! És ne hagyjátok egyedül. Rögtön megyek.

Geralthoz fordult. A vaják mozdulatlanul állt, a kantárszárat gyűrögette izzadt tenyerében.

– Geralt... Iola...

– Ne mondj semmit, Nenneke.

– Én is láttam... Egy pillanatra. Geralt, ne menj!

– Muszáj.

– Te láttad... láttad azt?

– Igen. Nem is először.

– És?

– Nincs értelme visszanézni.

– Ne menj, kérlek.

– Muszáj. Foglalkozz Iolával. Viszlát, Nenneke.

A papnő lassan megcsóválta a fejét, szipogott egyet, és durva, hirtelen mozdulattal letörölt a kézfejével egy könnycseppet.

– Ég veled – suttogta, de nem nézett a férfi szemébe.

A VÉGZET KARDJA

Andrzej Sapkowski: Miecz przeznaczenia

© 1992 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Szathmáry-Kellermann Viktória

A LEHETŐSÉGEK HATÁRA

I

– Én mondom nektek, nem jön az ki onnan – mondta a ragyás képű fickó, és közben nagy meggyőződéssel csóválta a fejét. – Már egy óra meg egy negyed, hogy bemászott. Annak már annyi.

A romok között összeverődött városlakók némán figyelték az omladék közepén tátongó fekete hasadékot, a föld mélyébe vezető, törmelékkel borított lejáratot. Egy sárga zekét viselő, testes férfi egyik lábáról a másikra állt, aztán megköszörülte a torkát, és leemelte fejéről az összegyűrt birétumot.

– Várjunk még – mondta, miközben letörölte ritkás szemöldökéről a verejtéket.

– Mire? – fakadt ki a ragyás. – Odalent a barlangokban egy baziliszkusz csücsül, elfelejtette talán, bíró uram? Aki oda beteszi a lábát, annak már vége. Vagy tán kevés ember veszett oda eddig? Akkor meg mire várjunk?

– Hisze’ megállapodtunk – morgott vissza bizonytalanul a testes alak. – Hát akkor meg?

– Élővel állapodott meg, bíró uram – szólalt meg a ragyás társa, egy bőr henteskötényt viselő, hatalmas férfi. – Az meg már kinyúlt, úgy biztos, mint ahogy itt állok. Előre lehetett tudni, hogy a vesztébe rohan, mint a többi is előtte. Hisze’ ez ráadásul tükör nélkül mászott le, egy szál karddal. A baziliszkuszt meg nem ölöd meg tükör nélkül, mindenki tudja.

– Megmarad a garasa, bíró uram – tette hozzá a ragyás. – Mert még megfizetni sincs kinek a baziliszkuszért. Menjen most már csak haza nyugodtan. Mi meg elvisszük a varázsló lovát meg a cókmókot, kár volna veszni hagyni.

– Úgy a’ – mondta a mészáros. – Derék ez a kanca, meg a málha is szépen ki van tömve. Meglássuk, mi van benne.

– Hát az meg! Ti meg mit?

– Hallgasson, bíró uram, és ne avatkozzon bele, vagy alaposan ellátjuk a baját – figyelmeztette a ragyás.

– Derék kis kanca – ismételte meg a mészáros.

– Hagyd csak békén azt a lovat, aranyom.

A mészáros lassan az idegen vándor felé fordult, aki a verem bejárata körül összegyűlt emberek háta mögül, egy falgörbület takarásából lépett elő.

Az ismeretlennek sűrű, göndör, gesztenyeszín haja volt, vattával tömött kabátja fölött barnás tunikát viselt és magas szárú lovaglócsizmát. És nem volt nála fegyver.

– Hagyd azt a lovat – ismételte rosszmájúan mosolyogva. – Hogy van ez? Más lova, más málhája, a más tulajdona, te meg ráemeled a csipás szemed, ráteszed a rühes mancsodat? Hát illik ezt?

A ragyás, miközben a mészárosra nézett, lassan a kabátja mellrészébe csúsztatta kezét. A mészáros bólintott, és a tömeg felé intett, ahonnan még két köpcös, rövidre nyírt alak vált ki. Mindkettőnél furkósbot volt, az a fajta, amivel a mészárszéken kábítják el az állatokat.

– Hát maga meg ki volna – tudakolta a ragyás, anélkül, hogy előhúzta volna a kezét a ruhája melléből –, hogy kioktasson minket, mi illik, és mi nem?

– Semmi közöd hozzá, aranyom.

– Fegyvert, azt nem visel.

– Így igaz. – Az idegen még undokabbul mosolygott. – Nem viselek.

– Az baj. – A ragyás előhúzta kezét a melléből, és egy hosszú kést is vele. – Az nagy baj, ha nem visel.

A mészáros is előhúzott egy kést, amely olyan hosszú volt, akár egy kalózszablya. A másik kettő a botját felemelve előre lépett.

– Nem kell viselnem – szólt az idegen, aki el sem mozdult a helyéről. – A fegyverem követ engem.

Két fiatal lány lépett elő a romok mögül, könnyű, de biztos léptekkel közeledtek. A tömeg azonnal szétrebbent, hátrálni, ritkulni kezdett.

Mindkét lány mosolygott, közben kivillantották a fogukat; hunyorgó szemük sarkából vastag, kékes, tetovált sávok húzódtak a fülük felé. Izmaik csak úgy játszottak a csípőjükre tekert hiúzbőr alól elővillanó erős combjukon és a sodronykesztyű felett feltűnő meztelen, duzzadó karjukon. Válluk mögül, melyet szintén sodronypáncél borított, szablyájuk nyele meredt előre.

A ragyás lassan, nagyon lassan térdre ereszkedett, és a földre ejtette a kést.

A romhalmaz közepén tátongó nyílás felől kövek csattanása és csikorgás hallatszott, majd a sötétségből előbukkant két kéz, mely a fal leomlott szélébe kapaszkodott. A kezek után következett a téglaporral hintett fehér hajjal borított fej, a sápadt arc és a váll mögül kiálló kardmarkolat. A tömeg felmorajlott.

A fehérhajú előrehajolt, és a hasadékból furcsa testet húzott elő, egy véráztatta portól szennyes, különös kolosszust. Hosszú gyíkfarkánál fogva egyetlen szó nélkül a kövér bíró lába elé vetette a szörnyet. A bíró félreugrott, megbotlott egy leomlott faldarabban, és közben egyre a görbe madárcsőrt nézte, a hártyás szárnyakat és a pikkelyekkel borított mancsok sarlószerű karmait. A valaha kárminvörös, de mostanra téglaszín, duzzadt begyet. Az üveges, beesett szemeket.

– Itt a baziliszkusz – szólalt meg a fehérhajú, miközben a nadrágját porolta. – Ahogy megállapodtunk. A kétszáz lintaromat, ha volna szíves. Tisztes, alig megnyesett lintarokat akarok. Figyelmeztetlek, ellenőrizni fogom.

A bíró reszkető kézzel oldotta meg az erszényét. A fehérhajú körbenézett, egy pillanatra megakadt a szeme a ragyáson és a lábánál fekvő késen. Aztán a barna tunikás férfira és a hiúzbőrbe burkolt lányokra pillantott.

– Mint mindig – mondta, ahogy átvette a bíró reszkető kezéből az erszényt. – Pár garasért vásárra viszem értetek a bőrömet, ti meg közben a holmimon osztozkodtok. Ti aztán, hogy a fene vinne el benneteket, soha sem változtok.

– Érintetlenek – motyogta a mészáros, miközben hátrált. Amazok a furkósbotokkal már rég belevesztek a tömegbe. – Senki nem nyúlt a holmijához, uram.

– Örömmel hallom – mosolyodott el a fehérhajú. A mosolyát látva, mely szétnyíló sebhez hasonlóan virult fel sápadt arcán, a tömeg gyorsan oszolni kezdett. – És ezért, barátocskám, hozzád sem nyúl senki. Menj békével. De menj hamar.

A ragyás hátrálva szintén indult volna. Hirtelen elfehéredett arcán undorítóan kidomborodtak a kelések.

– Ohó, várj csak – szólította meg a barna tunikás férfi. – Elfeledkeztél valamiről.

– Miről... uram?

– Kést emeltél rám.

A magasabbik lány széles terpeszben hirtelen lendületet vett, csípőből fordult. A szablya, amit ki tudja, mikor rántott elő, élesen felszisszent a levegőben. A ragyás feje nagy ívben a levegőbe repült, és a tátongó hasadékba zuhant. Teste mereven és nehezen csapódott a téglatörmelék közé a földbe, akár egy kivágott fa törzse. A tömeg egy emberként kiáltott fel. A másik lány kezét a kard markolatán tartva fürgén megfordult, hogy a hátát biztosítsa. Feleslegesen. A tömeg botladozva és a düledékeken esve-kelve olyan gyorsan futott a város felé, ahogy a lába bírta. Legelöl tekintélyes szökkenésekkel a bíró rohant, alig néhány öllel előzve meg a hatalmas mészárost.

– Szép csapás – fűzte hozzá a fehérhajú hűvösen, fekete kesztyűbe burkolt tenyerével takarva el szeme elől a napot. – Egy zerrikán szablya szépséges csapása. Fejet hajtok a szabad harcosnők jártassága és szépsége előtt. Ríviai Geralt vagyok.

– Én pedig – a barnás tunikát viselő férfi a ruha elejét díszítő, megfakult címerre mutatott, mely három, sorban egymás mellett ülő fekete madarat ábrázolt egyszínű, arany mezőben – Borch vagyok, másképp Három Csóka. Ezek pedig a lányaim, Téa és Véa. Így hívom őket, mert az igazi nevükbe beletörik az ember nyelve. Mindketten, ahogy magad is rájöttél, zerrikánok.

– Úgy tűnik, nekik köszönhetően van még lovam és málhám. Köszönöm nektek, harcosok. És neked is köszönöm, Borch uram.

– Három Csóka. És hagyd ezt az uramozást. Van még valami, ami ebben a porfészekben tartóztatna, Ríviai Geralt?

– Épp ellenkezőleg.

– Pompás. Van egy javaslatom: nem messze innen, a keresztútnál, a folyókikötőhöz vezető úton van egy fogadó. „A Merengő Sárkányhoz” címezték. Az ottani konyhának az egész környéken nincs párja. Épp azért megyek oda, hogy egyek valamit és megszálljak. Örömömre szolgálna, ha kedved volna társamul szegülni.

– Borch. – A fehérhajú elfordult a lovától, és az ismeretlen szemébe nézett. – Nem szeretném, ha valami félreértés támadna közöttünk. Vaják vagyok.

– Rájöttem. De olyan hangsúllyal mondtad, mintha azt közölnéd: „Leprás vagyok.”

– Vannak olyanok – mondta lassan Geralt –, akik előnyben részesítik a bélpoklosok kompániáját egy vaják társaságával szemben.

– Vannak olyanok is – nevetett fel Három Csóka –, akik a juhokat helyezik a lányok elébe. Mit lehet tenni, ha nem együtt érezni velük, egyikkel meg a másikkal is. Ismét csak áll a javaslatom.

Geralt lehúzta a kesztyűjét, és megszorította a feléje nyújtott kezet.

– Elfogadom, és örvendek, hogy megismerhettelek.

– Akkor hát útra, mert éhes vagyok.

II

A fogadós letörölte egy kendővel az érdes asztallapot, meghajolt, és rájuk mosolygott. Hiányzott két metszőfoga.

– Akkor hát... – Három Csóka egy pillanatra az összekormozott mennyezetre és az alatta játszadozó pókokra pillantott. – Először is... Először sört. Egy egész akóval, hogy ne kelljen kétszer fordulni. És a sörhöz... Mit tudsz nekünk ajánlani a sörhöz, aranyom?

– Sajtot? – kockáztatta meg a fogadós.

– Nem – vágott savanyú képet Borch. – A sajt lesz a desszert. A sörhöz valami savanyút és erőset szeretnénk.

– Szolgálatára! – A fogadós szája még szélesebb mosolyra húzódott. Nemcsak a két metszőfoga hiányzott. – Apró angolnák fokhagymával ecetben és olívában, esetleg marinait zöldpaprikahüvelyek...

– Rendben. Ezt is, azt is. Aztán leves, olyan, amilyet egyszer itt ettem, mindenféle kagyló, apróhal meg más ízes nyavalya úszott benne.

– Tutajosleves?

– Pontosan. Aztán báránypecsenye hagymával. Utána öt tucat rák. Szórjanak kaprot a fazékba, úgy rendesen. Utána juhsajt és saláta. Aztán majd meglátjuk.

– Szolgálatára. Mindenkinek, úgy értem, négyszer?

A magasabbik zerrikán megrázta a fejét, és jelentőségteljesen megpaskolta a dereka táját, amire rásimult a feszes lenvászon ing.

– El is felejtettem. – Három Csóka Geraltra kacsintott. – A lányok vigyáznak az alakjukra. A bárány csak kettőnknek lesz, gazduram. A sört adja rögtön, azokkal a kis angolnákkal együtt. A többivel várjon egy keveset, hogy el ne hűljön. Nem zabálni jöttünk, hanem hogy kellemesen beszélgetve töltsük az időnket.

– Értettem – hajolt meg ismét a fogadós.

– A megfontoltság fontos erény a te szakmádban. Add csak a kezed, aranyom.

Aranypénzek csörrentek. A kocsmáros akkorára tátotta a száját, amekkorára csak lehetett.

– Ez nem előleg – közölte Három Csóka. – Ez a ráadás. És most eredj a konyhába, jóember.

A szobában meleg volt. Geralt meglazította az övét, levette a kabátját, és felgyűrte az ingujját.

– Úgy látom – szólalt meg –, nem fenyeget téged a készpénz hiánya. Lovag voltod előjogaiból élsz?

– Részben – mosolyodott el Három Csóka, de nem bocsátkozott részletekbe.

Gyorsan végeztek az angolnákkal és az akó negyedével. Egyik zerrikán lány sem sajnálta magától a sört, hamarosan mindketten igen vidámak lettek. Valamit sugdolóztak egymás között. Véa, a magasabbik, hirtelen torokhangú nevetésben tört ki.

– Beszélik a lányok a közös nyelvet? – kérdezte halkan Geralt, miközben a szeme sarkából rájuk bandzsított.

– Gyengén. És nem túl bőbeszédűek. Ami dicséretes. Milyennek találod a levest, Geralt?

– Mhm.

– Igyunk egyet.

– Mhm.

– Geralt – Három Csóka félretette a kanalat, és diszkréten felcsuklott –, térjünk vissza egy percre ahhoz, amiről az úton beszélgettünk. Ha jól értettem, te, mint vaják, a világ egyik végétől a másik széléig vándorolsz, és útközben, ha valami szörnyeteg az utadba akad, levágod. Ezzel keresed a kenyered. Ebben áll a vajákok mestersége?

– Többé-kevésbé.

– És előfordul, hogy kifejezetten úgy hívnak valahová? Egy amolyan, mondjuk, különleges megbízásra. Akkor mit csinálsz, odamész és teljesíted?

– Az attól függ, ki hív, és miért.

– És hogy mennyiért?

– Attól is. – A vaják megrántotta a vállát. – Minden egyre drágul, élni meg muszáj, ahogy egy ismerős varázslónő szokta mondani.

– Elég válogatós megközelítés, azt is mondhatnám, roppant gyakorlatias. De hiszen az egész alapja egyfajta eszme, Geralt. A Rend erőinek és a Káosz erőinek viszálya, ahogy egy varázsló ismerősöm mondta. Én úgy képzeltem el, hogy te küldetést hajtasz végre, megvéded az embereket a Gonosztól, mindig és mindenhol. Különbségtétel nélkül. Hogy világos, melyik oldalán állsz a barikádnak.

– A Rend erői, a Káosz erői. Ezek felettébb nagy szavak, Borch. Mindenképp a barikád valamelyik oldalára akarsz állítani egy olyan viszályban, ami, ahogy mondani szokás, örök, ami jóval előttünk kezdődött, és még akkor is tartani fog, amikor mi már rég nem leszünk. Melyik oldalon áll a kovács, aki lovakat patkol? És a fogadósunk, aki épp egy bogrács báránnyal siet felénk? Mi az szerinted, ami meghúzza a határt a Káosz és a Rend között?

– Nagyon egyszerű. – Három Csóka egyenesen a szemébe nézett. – Az, ami a Káoszt képviseli, fenyegetést jelent, ő a támadó fél. A Rend ellenben, a veszélyeztetett fél, védelemre szorul. Védelmezőre szorul. Á, igyunk egyet! És lássunk hozzá a bárányhoz.

– Helyes.

A vonalaikra ügyelő zerrikánok szünetet tartottak a falatozásban, amit még fokozottabb ütemű ivással töltöttek ki. Ahogy Véa a társnője válla fölött áthajolva megint odasúgott valamit, hajfonata végigsimította az asztallapot. Téa, az alacsonyabbik, tetovált szemhéjával vidáman hunyorogva, hangosan felnevetett.

– Igen – szólalt meg a csontot szopogató Borch. – Ha megengeded, folytassuk a beszélgetésünket. Megértettem, hogy nem rajongsz azért, ha bármelyik Erő oldalára akarnak állítani. Elvégzed a munkádat.

– Elvégzem.

– De a Káosz és Rend viszálya elől nem menekülhetsz. Hiába használtad ezt a hasonlatot, te nem vagy kovács. Láttam, hogyan dolgozol. Lemész a romok közé a pincébe, aztán meg egy lekaszabolt baziliszkuszt húzol elő onnan. Tudod, aranyom, van némi különbség egy ló megpatkolása és egy baziliszkusz levágása között. Azt mondtad, ha tisztesen megfizetnek, elszaladsz a világ végére is, hogy megöld a szörnyet, amit akarnak. Tegyük fel, hogy egy kegyetlen sárkány pusztít...

– Rossz példa – vágott közbe Geralt. – Látod, máris felborul a rendszered. Mert sárkányokat, bár minden kétséget kizárólag a Káosz erőit képviselik, nem ölök.

– Az meg hogy lehet? – Három Csóka az ujjait nyalogatta le. – Már csak ez hiányzott! Hiszen az összes szörnyeteg közül a sárkány talán a leghitványabb, a legkegyetlenebb, és talán a leginkább vérszomjas. A legundokabb féreg. Megtámadja az embereket, tüzet okád és elragadja a, na, a szüzeket. Nem hallottál még erről elég történetet? Az nem lehet, hogy neked, a vajáknak, ne legyen pár sárkány a rovásodon.

– Nem vadászom sárkányokra – jelentette ki Geralt szárazon. – Villásfarkúra, arra igen. Siklőre. Légsárkányra. De valódi sárkányokra, zöldre, feketére és vörösre nem. Vedd tudomásul, így egyszerűen.

– Megleptél – felelte Három Csóka. – No, rendben, tudomásul vettem. Egyébként is, elég mára a sárkányokból, feltűnt valami vörös a láthatáron, biztosan a rákjaink azok. Igyunk egyet!

Ropogtatva törték fogaikkal a vörös páncélokat, aztán kiszívták a fehér húst. A kellemetlenül csípős, sós víz egészen a könyökükig folyt. Borch töltött a sörből, immár a hordócska fenekét kaparva a merítőedénnyel. A zerrikánok még vígabbá váltak, rosszindulatúan mosolyogva mindketten körbe-körbekémleltek a kocsmában; a vaják biztos volt benne, hogy csak az alkalmat keresik a csetepatéra. Három Csókának is észre kellett vennie, mert hirtelen megfenyegette őket egy farkánál fogott rákkal. A lányok felvihogtak, Téa pedig rákacsintott és csókra csücsörítette ajkát – mindez tetovált arcán elég félelmetes látványt nyújtott.

– Vadak, mint a tigris – morogta Három Csóka Geraltnak. – Oda kell rájuk figyelni. Ezeknél, aranyom, piff-paff, és sose tudni, mikor lesz körben csupa bél a padló. De minden pénzt megérnek. Ha tudnád, mire képesek...

– Tudom – bólintott Geralt. – Nehéz náluk jobb kísérőt találni. A zerrikánok született harcosok, kislánykoruktól edzik őket a küzdelemre.

– Nem arra gondoltam. – Borch egy rákollót köpött az asztalra. – Hanem arra, milyenek az ágyban.

Geralt nyugtalan pillantást vetett a lányokra. Mindketten mosolyogtak. Véa villámgyors, szinte észrevehetetlen mozdulattal nyúlt a tálalóedénybe. Miközben nagyot toppantva szétharapta a páncélt, hunyorogva nézte a vajákot. Ajkán csillogott a sós víz. Három Csóka hangosan felböfögött.

– Akkor hát, Geralt – mondta –, nem vadászol sárkányokra, se zöldekre, se más színűekre. Tudomásul vettem. De miért, ha szabad kérdeznem, csak erre a három színre nem?

– Négyre, ha pontosak akarunk lenni.

– Hármat mondtál.

– Érdekelnek téged a sárkányok, Borch. Van valami különleges oka?

– Nincs. Puszta kíváncsiság.

– Aha. A színekkel az a helyzet, hogy ezekkel szokás leírni a valódi sárkányokat. Még ha ez nem is pontos meghatározás. A legelterjedtebb, zöld sárkányok inkább szürkések, mint egy egyszerű sikló. A vörösek valóban vörösesek vagy téglaszínűek. A sötétbarna színű, nagytestű sárkányokat szokás feketének nevezni. A legritkábbak a fehér sárkányok, olyat még sosem láttam. A messzi Északon tanyáznak. Állítólag.

– Érdekes. És tudod, milyen sárkányról hallottam még?

– Tudom. – Geralt belekortyolt a sörébe. – Ugyanarról, amiről én is hallottam. Az aranyról. De nem létezik.

– Milyen alapon mered ezt kijelenteni? Mert sosem láttad? Hiszen fehéret se láttál soha.

– Nem ez a lényeg. A tengeren túl, Ofírban és Zangvebárban fekete csíkos fehér lovak élnek. Azokat sem láttam soha, de tudom, hogy léteznek. Az aranysárkány viszont egy mitikus lény. Legendás. Mint, tegyük fel, a főnix. Főnixek és aranysárkányok nincsenek.

A könyökére támaszkodó Véa érdeklődve figyelte a férfit.

– Biztosan tudod, miről beszélsz, elvégre vaják vagy... – Borch sört merített a hordóból. – Én mégis azt gondolom, hogy minden mítosznak, minden legendának kell legyen valami alapja. Hogy van valami a gyökerüknél.

– Van hát – hagyta rá Geralt. – Leggyakrabban valami ábránd, vágy, sóvárgás. A hit, hogy a lehetőségeknek nincs határa. Néha pedig a véletlen.

– Na igen, a véletlen. Lehet, hogy valaha létezett az aranysárkány, egy egyszeri, megismételhetetlen mutáció?

– Ha így is történt, őt is utolérte minden mutáns sorsa – fordította el a fejét a vaják. – Túlságosan is más volt, hogy fennmaradhasson.

– Hohó – mondta Három Csóka. – Épp ellentmondasz a természet törvényeinek, Geralt. Az a varázsló ismerősöm azt szokta mondani, hogy a természetben minden létezőnek megvan a maga folytatása, amiben tovább él, ilyen vagy olyan módon. Az egyik vége a másik kezdete, a lehetőségeknek nincs határa, legalábbis a természet nem ismer ilyet.

– Nagy optimista volt a te varázsló barátod. Csak egyetlen dolgot nem vett számításba: a hibát, amit a természet követett el. Vagy azok, akik játszadoztak vele. Az aranysárkány és a többi hozzá hasonló mutáns, ha léteztek is valaha, nem maradhattak fent. Merthogy megakadályozta őket ebben a lehetőségek nagyon is természetes határa.

– Miféle határ?

– A mutánsok... – Geralt állkapcsának izmai erősen megrándultak. – A mutánsok terméketlenek, Borch. Csak a legendákban élhet tovább, ami a természetben nem képes fennmaradni. Csak a legenda és a mítosz nem ismeri a lehetőségek határait.

Három Csóka hallgatott. Geralt a lányokra, hirtelen komollyá vált arcukra nézett. Véa váratlanul odahajolt hozzá, átölelte a nyakát erős, izmos karjával. A vaják megérezte az arcán a lány sörtől nedves ajkát.

– Kedvelnek téged – szólt lassan Három Csóka. – Szakadjak meg, ezek kedvelnek téged.

– Mi ebben a furcsa? – mosolyodott el szomorúan a vaják.

– Semmi. De erre innunk kell. Gazduram! Még egy akót!

– Ne őrülj meg! Legfeljebb egy kancsót.

– Két kancsót! – bömbölte Három Csóka. – Téa, ki kell mennem egy pillanatra.

A zerrikán felállt, felemelte a padról a szablyáját, és sóvárgó tekintettel nézett végig a termen. Bár a vaják észrevette, hogy korábban néhány szempár gonoszul villant meg a kövér erszény láttán, valahogy senki sem iparkodott Borch után eredni, ahogy kissé tántorogva a kijárat felé indult. Téa vállat vont, és követte munkaadóját.

– Valójában mi a neved? – kérdezte Geralt a lányt, aki az asztalnál maradt. Véa rávillantotta fehér fogsorát. Az inge erősen ki volt fűzve, szinte a lehetőségek határáig. A vaják nem kételkedett abban, hogy ez is csak egy újabb kihívás a teremben ülőkkel szemben.

– Alveaenerle.

– Szép. – A vaják biztos volt benne, hogy a zerrikán rácsücsörít majd, és odakacsint. Nem tévedett.

– Véa?

– Hm?

– Miért utaztok Borchhal? Ti, a szabad harcosok? Válaszolnál erre?

– Hm.

– Hm, mi?

– Ő a... – a zerrikán a homlokát ráncolva kereste a szavakat. – Ő a... Leg... szebb.

A vaják a fejét csóválta. Az ismérvek, amelyek alapján a nők egy férfi vonzerejét megítélték, nem először bizonyultak rejtélynek számára.

Három Csóka rontott be a szobába, a nadrágját gombolva harsány utasításokat adott a fogadósnak. Téa, aki két lépés távolságból követte, unalmat tettetve nézelődött a kocsmában, a kereskedők és tutajosok pedig gondosan kerülték a tekintetét. Véa újabb rákot szippantott ki, időről időre sokatmondó pillantásokat vetve a vajákra.

– Rendeltem még angolnát, de most sütve. – Három Csóka kicsatolt övével csörömpölve, nehézkesen foglalt helyet. – Annyit kínlódtam azokkal a rákokkal, hogy valahogy megéheztem. És intéztem neked itt szállást, Geralt. Nincs értelme éjszaka kóborolnod. Még mulatunk egyet. Egészségetekre, lányok!

– Vessekheal – felelte korsójával szalutálva Véa. Téa rákacsintott és kinyújtózkodott, amitől formás melle, Geralt várakozásaival ellentétben, mégsem vetette szét mellén az ingét.

– Mulatunk egyet. – Három Csóka áthajolt az asztalon és Téa fenekére csapott. – Mulatunk egyet, vajákom. Hé, gazduram! Idejöjjön!

A fogadós kezét kötényébe törölgetve fürgén odaszaladt.

– Akad nálad dézsa? Olyan mosáshoz való, nagy, erős?

– Milyen nagy?

– Négy embernek való.

– Hogy... négy... – tátotta el a száját a kocsmáros.

– Négy – ismételte meg Három Csóka, ahogy előhúzta a zsebéből tömött erszényét.

– Akad – nyalta meg a fogadós a szája szélét.

– Pompás – nevetett fel Borch. – Vitesd fel a szobámba, és töltesd meg forró vízzel. De rendesen, aranyom. És vitess fel sört is, úgy három kancsóval.

A zerrikánok rájuk kacsintottak és kacagtak egyszerre.

– Melyiket akarod? – kérdezte Három Csóka. – He? Geralt?

A vaják megvakarta a tarkóját.

– Tudom én, nehéz a választás – mondta megértően Három Csóka. – Néha én magam is gondban vagyok. Jól van, eldöntjük majd a kádban. Hé, lányok! Segítsetek felmenni a lépcsőn!

III

A hídon akadályba ütköztek. Az utat hosszú, masszív gerenda zárta el, amit két fabakra fektettek. Előtte és mögötte alabárdosok álltak szegecsekkel kivert bőrzekében és sodronycsuklyában. A sorompó mellett álmatagon lengedezett egy bíbor zászló, rajta ezüst griff jelével.

– Mi az ördög ez? – csodálkozott Három Csóka, ahogy lépésben közelebb poroszkált. – Nincs átjárás?

– Van menlevél? – kérdezte a legközelebb álló alabárdos, ki sem véve a szájából a fapálcikát, amit rágott; ki tudja, hogy éhségből, vagy hogy az időt elüsse.

– Miféle menlevél? Mi van itt, dögvész? Vagy talán háború? Kinek a parancsára zárjátok le az utat?

– Caingorn ura, Niedamir király parancsára. – Az őr áttolta a pálcikát a szája másik sarkába, és a zászlóra mutatott. – Menlevél nélkül nem mehetnek a hegyekbe.

– Micsoda ostobaság – szólt Geralt fáradt hangon. – Hiszen ez nem Caingorn, hanem a holopolei terület. Itt Holopole, és nem Caingorn szed vámot a Braa-folyó hídjai után. Mi köze ehhez Niedamirnak?

– Ne engem kérdezzen – köpte félre az őr a pálcikát. – Nem az én dolgom. Arra vagyok, hogy a menleveleket ellenőrizzem. Ha akarja, beszéljen a káplárunkkal.

– És ő hol van?

– Amott, a vámőr háza mögött, ott melegszik a napocskán – mondta az alabárdos, miközben nem is Geraltot nézte, hanem a nyergükben lustán nyújtózkodó zerrikán lányok meztelen combját.

A vámőr házikója mögött, egy rakás száraz gerendán ült az őr, és alabárdja fokával egy nőt rajzolt a homokba, vagy inkább egy részét, nem épp a megszokott perspektívából láttatva. Mellette félig fekvő helyzetben egy szemébe húzott, ezüst csattal és idegesen lengedező kócsagtollal díszített, élénk képzelőerőről árulkodó szilvakék kalapot viselő vékony férfi pengette lágyan a lant húrjait.

Geralt tudta, kié ez a Buinától a Jarugáig híres toll és kalap, melyet jól ismertek az udvarokban, kastélyokban, vendéglőkben, fogadókban és a bordélyokban. Főleg a bordélyokban.

– Kökörcsin!

– Geralt, a vaják! – A hátratolt kalap alól vidám, búzakék szempár nézett rá. – Mi a szösz! Hogy te itt? Nincs véletlen menleveled?

– Mit akartok mind ezzel a menlevéllel? – ugrott le a vaják a nyeregből. – Mi folyik itt, Kökörcsin? Át akartunk kelni a Braa másik partjára, én és ez a lovag, Borch Három Csóka, meg a kíséretünk. De mint az kiderült, nem tehetjük meg.

– Én sem mehetek. – Kökörcsin felállt, leemelte kalapját, és túlzó udvariassággal üdvözölte a zerrikánokat. – Engem sem akarnak átengedni a túlpartra. Engem, Kökörcsint, a leghíresebb lantost ezer mérföldes körzetben, nem enged át ez a káplár, pedig mint látod, maga is művész.

– Senkit sem engedek át menlevél nélkül – jelentette ki komoran a káplár, aztán a fegyver nyelét a homokba bökve kiegészítette rajzát az utolsó részlettel.

– Hát akkor kerülni kell – szólalt meg a vaják. – Megyünk tovább a bal parton. Hosszabb úgy az út Hengforsig, de ha kell, hát kell.

– Hengforsig? – csodálkozott a bárd. – Hát te, Geralt, nem Niedamir után jársz? Nem a sárkány után?

– Miféle sárkány után? – érdeklődött Három Csóka.

– Nem tudjátok? Tényleg nem tudjátok? Na, uraim, akkor mindent el kell mesélnem nektek. Én így is, úgy is itt várom, hátha erre jár valaki menlevéllel, akit ismerek, és megengedi, hogy csatlakozzak hozzá. Üljetek le.

– Rögtön – felelte Három Csóka. – A nap már három negyedre jár a zenit felé, én meg kiszáradtam, mint a bánat. Nem fogunk itt száraz pofával cseverészni. Téa, Véa, eredjetek csak vissza abba a városkába, és vegyetek egy akóval.

– Tetszik nekem, uram...

– Borch, másképp Három Csóka.

– Kökörcsin, másképp a Felülmúlhatatlan. Legalábbis egynéhány leányzónak.

– Mesélj, Kökörcsin – türelmetlenkedett a vaják. – Nem fogunk itt állni estig.

A bárd ujjaival átfogta a lant nyakát, és erőteljesen a húrokba csapott.

– Hogy szeretnétek: normális vagy kötött beszédben?

– Normálisan.

– Parancsolj, kérlek. – Kökörcsin le sem tette a lantot. – Hallgassátok hát, nemes urak, mi történt egy hete nem messze a Holopolének nevezett szabad várostól. Nos hát, hajnal hasadtán, midőn a felkelő napocska alig festette rózsapirosra a rétek fölött függő ködfátyolt...

– Úgy volt, hogy normálisan mondod – emlékeztette Geralt.

– Hát ez nem az? Jól van, na, jól van. Értem. Röviden, metaforák nélkül. Holopole alatt, a legelőn, megjelent egy sárkány.

– Eeee – felelt a vaják. – Ez nekem valahogy nem tűnik valószínűnek. Évek óta senki sem látott sárkányt ezen a környéken. Nem volt az véletlen egy közönséges siklő? Akadnak siklők, amik majdnem olyan nagyok...

– Ne sértegess, vajákom. Tudom, mit beszélek. Láttam. Valami véletlen folytán épp Holopolében jártam a vásáron, és mindent láttam a saját szememmel. El is készült már a ballada, de ti nem akartátok...

– Mesélj. Nagy volt?

– Olyan három lónyi hosszú. A marja nem volt magasabb egy lóénál, de sokkal vaskosabb. Szürke, mint a homok.

– Vagyis hogy zöld.

– Az. Váratlanul jelent meg, egyszerre a juhnyájra támadt, szétzavarta a pásztorokat, egy tucat állatot összezúzott, négyet felzabált, aztán elrepült.

– Elrepült... – csóválta a fejét Geralt. – És vége?

– Nem. Merthogy másnap reggel újra megjelent, ezúttal még közelebb a városhoz. Rárepült egy csapat asszonyra, akik az alsóneműt mosták a Braa partján. Ember, hogy szaladtak! Életemben nem nevettem ilyen jót. A sárkány tett vagy két kört Holopole felett, aztán elrepült a legelőkre, ahol megint csak nekilátott a juhoknak. Akkor kezdődött csak a riadalom és a fejetlenség, mert előtte alig valaki hitt a pásztoroknak. A podeszta mozgósította a városi őrséget meg a céheket, de még mielőtt rendezték volna a soraikat, a pórnép a saját kezébe vette az ügyet, és el is intézte.

– Hogyan?

– Érdekes, népi módszerrel. A helyi cipészmester, valami Kecskerágó, rájött, hogy intézze el a férgét. Levágtak egy juhot, jó alaposan kitömték hunyorral, nadragulyával, ördögpetrezselyemmel, kénnel meg cipészszurokkal. A helyi patikus, biztos, ami biztos, beleöntött még kétkupányit a furunkulusra való keverékből is, Kreve szentélyének papja meg imákat mondott a dög fölött. Aztán a preparált kis juhocskát a nyáj közepébe állították, és megtámasztották egy karóval. Valójában senki sem hitt benne, hogy azt a nagy dög sárkányt kísértésbe lehet ejteni azzal a mérföldekre bűzlő szarral, de a valóság felülmúlta a várakozásaikat. A féreg figyelemre se méltatta az élő és bégető juhokat, hanem a csalit, azt befalta karóstól.

– És aztán? Mondd már, Kökörcsin!

– Miért, mi mást csinálok? Épp, hogy mondom. Hallgassátok, mi történt utána. Annyi időbe se telt, amennyi egy gyakorlott férfinak kell egy női fűző megoldásához, és a sárkány hirtelen bömbölni kezdett, elöl-hátul füstöt okádva. Bukfencezett, próbált felrepülni, aztán lekushadt, és nem mozdult többet. Két önkéntes indult útnak, hogy ellenőrizzék, él-e még a mérgezett gyík. Az egyik a helyi sírásó volt, a másik a helyi félkegyelmű, akit egy favágó debil lányának nemzett egy alosztálynyi pikás zsoldos, akik még Pulyamártó vajda felkelése idején vonultak át Holopolén.

– Hogy te mit összehazudsz, Kökörcsin.

– Nem hazudok, csak kiszínezem a történteket, a kettő között van különbség.

– De nem sok. Beszélj, kár az időért.

– Szóval hát, ahogy mondtam, a sírásó és a bátor idióta amolyan felderítőkként indultak útnak. Később emeltünk nekik egy kicsi, de szemet gyönyörködtető kurgánt.

– Aha – szólalt meg Borch. – Akkor hát a sárkány még élt.

– De még mennyire – felelte vidáman Kökörcsin. – Élt az. De olyan gyenge volt, hogy nem zabálta fel se a sírásót, se a hülyét, csak a vérüket nyalogatta fel. Aztán meg, mindenki legnagyobb bánatára, elrepült, bár nem kis erőfeszítésébe került elindulni. Úgy másfélszáz rőfönként nagy robajjal visszazuhant, aztán újra felemelkedett. Időnként a földön ment, húzta a hátsó lábait. A merészebbje utánament, hogy szem előtt tartsa. És tudjátok, mit?

– Mondd, Kökörcsin.

– A sárkány eltűnt a Sivár-hegység szorosaiban, a Braa forrásának környékén, és elrejtőzött az ottani barlangokban.

– Most már minden világos – mondta Geralt. – A sárkány valószínűleg évszázadok óta ott volt a barlangokban, letargiába süllyedve. Hallottam ilyen esetekről. Ott kell lennie a kincseskamrájának is. Most már értem, miért zárták le a hidat. Valaki rá akarja tenni a kincsekre a kezét. És ez a valaki Caingorni Niedamir.

– Pontosan – erősítette meg a trubadúr. – Különben egész Holopole valósággal forrong miatta, mert náluk úgy tartják, hogy a sárkány és a kincs az övék. De félnek ujjat húzni Niedamirral. Niedamir egy tacskó, aki még el sem kezdett borotválkozni, de már sikerült bebizonyítania, hogy nem érdemes vele kikezdeni. Az a sárkány meg fenemód fontos neki, azért is lépett ilyen hamar.

– Mármint a kincs fontos neki, azt akarod mondani.

– Épphogy inkább a sárkány, mint a kincseskamra. Merthogy tudjátok, Niedamir a szomszédos Malleore hercegségre feni a fogát. Ott meg a herceg hirtelen és különös halála után maradt egy, hogy is mondjam, nyoszolyóképes korú hercegkisasszony. A malleore-i méltóságok nem látják szívesen se Niedamirt, se a többi kérőt, mert tudják, hogy az új uralkodó szorosabbra húzza majd a pórázt, nem úgy, mint a taknyos kis hercegnőjük. Előástak hát valahonnan egy régi és porlepte jóslatot, mely szerint a mitra és a lányka keze azt illeti, aki legyőzi a sárkányt. Mivel évszázadok óta senki sem látott erre sárkányt, azt hitték, nyugtuk lesz. Niedamir természetesen kinevette a legendát, egyszerűen elfoglalta volna Malleore-t fegyveres erővel, oszt’ kész, de amikor elterjedt a holopolei sárkány híre, rájött, hogy legyőzheti a malleore-i nemeseket a saját fegyverükkel is. Ha megjelenne ott sárkányfejjel a kezében, a tömeg az istenek által küldött uraként üdvözölné, a méltóságok meg mukkanni se mernének. Csodálkoztok hát, hogy kergeti a sárkányt, mint macska az egeret? Főleg egy olyat, amelyik alig vonszolja magát a lábán? Ez neki tiszta szerencse, a sors ajándéka, a mindenségit!

– A vetélytársak elől meg elzárta az utat.

– Hát, meglehet. És a holopoleiek elől. Már azzal, hogy lovasokat küldött szét menlevelekkel az egész környéken. Azokhoz, akiknek a sárkányt meg kell ölnie, mert Niedamir nem ég a vágytól, hogy személyesen menjen be a barlangba a kardjával. Seperc alatt összecsődítették a híresebbnél híresebb sárkányvadászokat. A nagyját talán ismered is. Geralt.

– Lehetséges. Kik jöttek?

– Deneslei Eyck, egyszer.

– Hogy az a... – A vaják halkan elfüttyentette magát. – Az istenfélő és erényes Eyck, a minden hiba és gáncs nélküli lovag személyesen.

– Ismered, Geralt? – kérdezte Borch. – Tényleg úgy harap a sárkányokra?

– Nemcsak a sárkányokra. Eyck bármilyen szörnyeteggel elboldogul. Ölt még mantikórt és griffet is. Elintézett néhány sárkányt is, hallottam róla. Ügyes. De rontja nekem az üzletet a csirkefogó, mert nem fogad el fizetséget. Ki van még, Kökörcsin?

– A Crinfridi Martalócok.

– Na, akkor a sárkánynak már annyi. Még akkor is, ha felgyógyult. Azok hárman összehangolt egy csapat, nem játszanak túl tisztességesen, de hatékonyak. Kiirtották az összes siklőt és villásfarkút Redániában, útközben elesett három vörös és egy fekete sárkány is, és az már valami. Ez minden?

– Nem. Csatlakozott hozzájuk még hat törp is. Öt szakállas Yarpen Zigrin vezényletével.

– Őt nem ismerem.

– Hallottál Ocvistról, a Kvarchegy sárkányáról?

– Hallottam. Láttam a köveket, amiket a kincseskamrájából elhoztak. Elképesztő árnyalatú zafírok voltak közöttük, meg akkora gyémántok, mint egy cseresznye.

– Na, akkor tudd meg, hogy épp Yarpen Zigrin és a törpjei intézték el Ocvistot. Írtak róla egy balladát, de vacak, elvégre nem az enyém. Ha nem hallottad, nem vesztettél semmit.

– Ez mind?

– Igen. Téged nem számítva. Azt mondtad, nem hallottál a sárkányról, ki tudja, akár igaz is lehet. De most már tudsz. Na és?

– És semmi. Engem nem érdekel az a sárkány.

– Ha! Ravasz, Geralt. De akkor sincs menleveled.

– Ismétlem, engem nem érdekel az a sárkány. És veled mi van, Kökörcsin? Mi vonz téged annyira a túlpartra?

– A szokásos – vonta meg vállát a poéta. – Közel kell lenni az eseményekhez meg a látványosságokhoz. A küzdelemről ezzel a sárkánnyal sokat lehet majd hallani. Persze, megírhatnám a balladát hallomás alapján is, de máshogy fog hangzani, ha olyan énekli, aki a saját szemével látta a harcot.

– Harcot? – nevetett fel Három Csóka. – Talán inkább valamiféle disznóvágást, vagy a dög négyelését. Csak hallgatok, és nem győzök csodálkozni. Híres-neves harcosok, akik lóhalálában vágtatnak, hogy levágjanak egy félig döglött sárkányt, akit valami surmó mérgezett meg. Nevetnem kell... és okádnom.

– Tévedsz – mondta Geralt. – Ha a sárkány nem pusztult el a méregtől még ott, akkor mostanra a szervezete minden bizonnyal legyűrte azt, és a szörnyeteg ereje teljében van. De különben ennek nincs is nagyobb jelentősége. A Crinfridi Martalócok így is, úgy is megölik, de tudnod kell, hogy harc nélkül nem fog menni.

– Szóval te, Geralt, a Martalócokra fogadsz.

– Persze.

– Hogyisne – szólalt meg az eddig csendes, művészi hajlamú őr. – Az a dög sárkány mágikus teremtmény, és nem lehet máshogy elpusztítani, mint mágiával. Ha valaki elboldogul majd vele, akkor az a varázslónő, aki tegnap kelt itt át.

– Kicsoda? – hajtotta közelebb a fejét Geralt.

– Egy varázslónő – ismételte meg az őr. – Hiszen mondtam.

– Elárulta a nevét?

– El, de elfelejtettem. Volt menlevele. Fiatal volt, szép, már a maga módján, de a szeme... Maga is tudja, uram. Futkos az ember hátán a hideg, amikor ilyen néz rá.

– Tudsz valamit erről, Kökörcsin? Ki lehet ez?

– Nem – vágott savanyú képet a bárd. – Fiatal, szép, meg azok a szemek. Ez még nem mond semmit. Mind ilyenek. Azok közül, akiket ismerek, márpedig sokat ismerek, egy sem néz ki huszonötnél, harmincnál többnek, pedig ahogy hallom, némelyik emlékszik azokra az időkre, amikor még a sűrű erdő zúgott ott, ahol ma Novigrad áll. Végül is, mire való a mandragórafőzet? A szemükbe is mandragórát csöpögtetnek, hogy csillogjon. Micsoda asszonynép!

– Nem volt vörös? – kérdezte a vaják.

– Nem, uram – felelte a káplár. – Fekete volt.

– És a lova, milyen színű volt? Gesztenye, fehér csillaggal?

– Nem. Hollófekete, mint az asszony. De, urak, én mondom, ő fog végezni a sárkánnyal. A sárkány az varázslónak való munka. Emberi erő nem bír el vele.

– Kíváncsi volnék, mit mondana erre a Kecskerágó varga – nevetett fel Kökörcsin. – Ha valami erősebb lett volna a keze ügyében, mint hunyor és nadragulya, a sárkánybőr már ott száradna a holopolei cölöpfalon, kész volna a ballada, én meg nem fakulnék itt a napon...

– Hogy lehet az, hogy Niedamir nem vitt magával? – kérdezte Geralt, és közben sandán nézett a költőre. – Elvégre Holopoléban voltál, amikor útnak indult. Talán nem szereti a király a művészeket? Minek köszönhető, hogy itt fakulsz, és nem a király nyerge mellett húzod a talpalávalót?

– Az egy bizonyos fiatal özvegyasszonynak köszönhető – felelte Kökörcsin komoran. – Hogy vinné el az ördög! Elücsörögtem ott, aztán másnapra Niedamir meg a többiek már a folyó túloldalán voltak. Még azt a Kecskerágót meg a holopolei őrség felderítőit is magukkal vitték, csak engem felejtettek itt. Magyarázom itt a káplárnak, de ő csak a magáét...

– Van menlevél, átengedem – közölte szenvtelenül az alabárdos, aki épp a vámőr kunyhójának falát vizelte le. – Nincs menlevél, nem engedem. Ha ez a parancs...

– Ohó – szakította félbe Három Csóka. – Visszajöttek a lányok a sörrel.

– És nincsenek egyedül – tette hozzá a felkászálódó Kökörcsin. – Nézzétek, micsoda ló! Mint egy sárkány.

A nyírfaliget felől egy hatalmas, nyugtalan csataménen ülő lovast közrefogva galoppozott feléjük a két zerrikán.

A vaják is felállt.

A lovas ezüstpaszományos lila bársonyzekét viselt és rövid, cobolyprémmel szegett kabátot. Egyenesen ülve a nyeregben, büszke tekintettel nézett végig rajtuk. Geralt ismerte ezt a tekintetet. És nem kedvelte különösebben.

– Üdvözlöm az urakat. A nevem Dorregaray – mutatkozott be a lovas, miközben lassan és méltóságteljesen leereszkedett a nyeregből. – Dorregaray mester. Mágus.

– Geralt mester. Vaják.

– Kökörcsin mester. Poéta.

– Borch, másképp Három Csóka. A lányaimat, akik amott épp csapra verik a hordót, már megismerhetted, Dorregaray uram.

– Így történt, valóban – felelte a mágus, közben el sem mosolyodott. – Már köszöntöttük egymást, én és a szépséges zerrikán harcosnők.

– No, akkor egészségünkre! – Kökörcsin szétosztotta a bőrpoharakat, amiket Véa hozott. – Igyon velünk maga is, mágus uram. Borch kegyelmed, adjunk a káplárnak is?

– Persze. Csatlakozz hozzánk, katona.

– Jól gondolom – kezdte a mágus, és apró, finom kortyot húzott az italából –, hogy a hídon álló sorompóhoz ugyanaz a cél vezeti önöket, mint engem?

– Ha a sárkányra gondol, Dorregaray uram – felelte Kökörcsin –, akkor valóban így van. Oda akarok menni, hogy balladát írjak. Sajnálatos módon az itt jelen lévő káplár, aki láthatóan nem ismeri az illemet, nem akar átengedni engem. Menlevelet követel.

– Elnézésüket kérem. – Az alabárdos kiitta a sörét, és jóízűt cuppogott. – Meg van az nekem adva, fővesztés terhe mellett, hogy senkit nem engedhetek át menlevél nélkül. Különben meg, mostanra valószínűleg egész Holopole szekérre mászott, és a hegyekbe akar menni a sárkány után. Nekem parancsom van...

– A te parancsod, katona – húzta össze a szemöldökét Dorregaray – a csőcselékre vonatkozik, akik útban lehetnek, és a ringyókra, akik csak terjeszthetik a kicsapongást és a gyűlöletes tehetetlenséget, a tolvajokra, a söpredékre és a csavargókra. De nem énrám.

– Senkit sem engedek át menlevél nélkül – bőszük fel a káplár. – Esküszöm...

– Ne esküdözz – vágott közbe Három Csóka. – Inkább igyál még. Téa, tölts ennek a vitéz harcosnak. Mi meg üljünk le, urak. Állva inni, gyorsan és a megfelelő áhítat nélkül, nem illik a nemesemberhez.

Letelepedtek a hordó köré a gerendákra. Az alabárdos, akit épp az imént avattak nemessé, egészen kipirult elégedettségében.

– Igyál, bátor kapitány – unszolta Három Csóka.

– Káplár még ha vagyok, nem kapitány – vörösödött el még jobban az alabárdos.

– De muszáj, hogy belőled kapitány legyen. – Borch rávillantotta fogsorát. – Derék egy legény vagy, seperc alatt feljebb lépsz.

Dorregaray, aki elutasította, hogy töltsenek neki, Geralthoz fordult.

– A város még a baziliszkuszról beszél, te meg, vaják uram, mint látom, már a sárkány után jársz – mondta halkan. – Kíváncsi volnék, vajon tényleg ennyire szűkében vagy-e a készpénznek, vagy csak a puszta örömért gyilkolsz kihalással fenyegetett létformákat?

– Különös ez a kíváncsiság – felelte Geralt – olyantól, aki fejvesztve rohan, hogy odaérjen egy sárkány leölésére, hogy kiverje a fogait, hiszen olyan becsesek a mágikus gyógyírek és elixírek készítőinek. Mondja csak, varázsló kegyelmed, igaz az, hogy a legjobbakat még élő sárkányból verik ki?

– Biztos vagy abban, hogy ezért tartok oda?

– Biztos. De valaki már megelőzött, Dorregaray. Egy nővérnek a testvériségből már sikerült átjutnia a menlevelével, ami neked nincs. Fekete hajú, már ha egyáltalán érdekel.

– Hollófekete lovon?

– Állítólag.

– Yennefer – szólt Dorregaray elkomorult arccal. A vaják rándulását senki nem vehette észre.

Csend szállt rájuk, amit a leendő kapitány mekegése tört meg.

– Menlevél nélkül... senkit...

– Kétszáz lintar elég lesz? – Geralt nyugodtan húzta elő zsebéből a kövér bírótól kapott erszényét.

– Geralt – mondta Három Csóka, arcán titokzatos mosollyal –, hát mégis...

– Bocsáss meg, Borch. Sajnálom, de nem tarthatok veletek Hengforsba. Talán egy másik alkalommal. Talán egyszer még találkozunk.

– Engem semmi sem húz Hengforsba – felelte lassan Három Csóka. – Semmi, de semmi, Geralt.

– Tegye el azt a zsákot uraságod – mondta fenyegetően a leendő kapitány. – Ez közönséges megvesztegetés. Még háromszázért se engedem.

– És ötszázért? – húzta elő Borch a saját erszényét. – Tedd el azt a zsákot, Geralt. Én fizetem a vámot. Kezd mulattatni. Ötszáz, katona uram. Száz fejenként, az én lányaimat egyetlen szép főnek számítva. Mi legyen?

– Ajjaj, jaj, jaj – sopánkodott a leendő kapitány, miközben a kabátjába csúsztatta Borch erszényét. – Mit mondok én a királynak?

– Elmondod neki – szólt Dorregaray, miközben felállt, és előhúzta öve mögül díszes elefántcsont pálcáját – hogy elöntött a félelem, amikor megláttad.

– De mit, kegyelmed?

A varázsló intett a pálcájával, és elkiáltott egy igét. A víz mellett, az árokparton növekvő fenyő hirtelen lángokban tört ki, egyszerre, egy pillanat alatt, a földtől egészen a csúcsig őrjöngő lángnyelvek borították be.

– Lóra! – Kökörcsin felpattanva a hátára vetette a lantját. – Lóra, urak! És hölgyek!

– Félre a sorompóval! – kiáltott oda az alabárdosoknak a módos káplár, akinek nagy esélye volt kapitánnyá válni.

A hídon, a sorompó túloldalán Véa megrántotta a gyeplőt, a ló táncolni kezdett, patája alatt dobogtak a gerendák. A lány hajfonatait dobálva a levegőben éles hangon felrikoltott.

– Helyes, Véa! – kiáltott vissza Három Csóka. – Előre, kegyelmetek, lóra! Zerrikán módra távozunk, sivítva és dübörögve!

IV

– Nézzenek oda – mondta a legidősebb Martalóc, Boholt, aki hatalmas volt és tagbaszakadt, akár egy vén tölgy törzse. – Niedamir nem kergette kendteket világgá, kérem alássan, pedig biztos voltam, hogy épp ezt fogja tenni. De hát mit lehet tenni, nem nekünk, éhenkórászoknak való a királyi döntésekkel vitatkoznunk. Üljetek ide hozzánk a tábortűzhöz. Készítsetek magatoknak fekhelyet, fiúk. Te meg, vaják, csak úgy magunk között, miről beszéltél a királlyal?

– Semmiről – felelte Geralt, közben kényelmesen megtámasztotta hátát a tűz közelébe húzott nyergen. – Még csak ki sem jött hozzánk a sátorból. Csak elküldte azt a tótumfaktumát, hogy is hívják...

– Gyllenstiern – súgta oda Yarpen Zigrin, a zömök, szakállas törp, és hatalmas, kátrányos fatörzset gurított a tűzbe, amit a bozótosból húzott ki. – Felfuvalkodott hólyag. Kövér disznó. Mikor hozzájuk csapódtunk, jött ide, felhúzta az orrát egész az egekig, hu-hú, ne feledjétek, azt mondja, törpök, hogy kinél itt a parancsszó, meg hogy kinek jár az engedelmesség: itt Niedamir király parancsol, és az ő szava a törvény, és így tovább. Álltam és hallgattam, és azt gondoltam, megparancsolom a fiúknak, hogy döntsék a földre, aztán jól körbehugyozom a kabátját. De hagytam a fenébe, tudjátok, megint azt beszélték volna mindenütt, hogy a törpök mind rosszindulatúak, meg agresszívek, hogy szukafattyai, és hogy nem lehet azokkal... hogy az ördögbe mondják... koegzrikálni, vagy mi a szösz. És akkor aztán megint elkezdődne valahol a pogrom, valami kis városkában. Végighallgattam hát udvariasan, meg bólogattam hozzá.

– Úgy tűnik, hogy Gyllenstiern őkegyelme semmi mást se tud – felelte Geralt. – Mert nekünk ugyanezt mondta el, és mi is csak arra jutottunk, hogy bólogassunk hozzá.

– Ami engem illet – szólalt meg a másik Martalóc, miközben a lópokrócot igazgatta a rőzserakáson –, szerintem rosszul van az, hogy Niedamir nem kergetett el titeket. Úgy jönnek a népek a sárkányra, hogy rossz nézni. Mint a hangyák. Ez már nem is hadjárat, hanem a korhány felé tartó gyászmenet. Én meg nem szeretek tömegben verekedni.

– Hagyd már, Kajmán – mondta neki Boholt. – Könnyebb csapatban vándorolni. Mi van már, sose mentél még sárkányra? A sárkányokra mindig így jön a tömeg, olyan, mint a búcsúba’, egész kis vándorbordély. De te is tudod, hogy ki marad talpon, amikor a gyík megjelenik. Mi, és senki más.

Boholt elhallgatott egy pillanatra, nagyot húzott a méretes, vesszővel körbefont demizsonból, hangosat tüsszentett, aztán felköhögött.

– Más kérdés – folytatta –, hogy a gyakorlat azt mutatja, nem is egyszer éppenhogy csak a sárkány levágása után kezdődik a móka meg az öldöklés, oszt’ repülnek a fejek szanaszét, mint a körték. Csak amikor a kincset osztják, akkor ugranak a vadászok egymás torkának. Mi, Geralt? He? Igazam van? Vaják, hozzád beszélek.

– Ismerek ilyen eseteket – ismerte el Geralt szárazon.

– Ismersz, azt mondod. Bizonyára csak hallomásból, mert az még sosem ütötte meg a fülemet, hogy te valaha is sárkányra vadásztál volna. Mióta csak élek, nem hallottam olyat, hogy a vajákok sárkányra utaztak volna. Annál furcsább, hogy itt megjelentél.

– Úgy igaz – vetette oda foghegyről Kennet, akit mindenki Darázsnak hívott, és a legfiatalabb volt a Martalócok közül. – Ez különös. Mi meg...

– Várj csak, Darázs. Most én beszélek – szakította félbe Boholt. – Különben is, nem akarok sokáig fecsegni. A vaják így is, úgy is tudja, mire akarok kilyukadni. Én ismerem őt, és ő is ismer engem, eddig sosem álltunk a másik útjába, és talán ezután sem fogunk. Mer’ hogy, értitek, fiúk, ha én például meg akarnám zavarni a vajákot a munkájában, vagy el akarnám halászni a zsákmányt az orra elől, akkor a vaják azon nyomban levágna azzal a vajákberetvájával, és igaza is lenne. Igazam van?

Senki sem erősítette meg, de senki nem is ellenkezett. Nem úgy tűnt, mintha Boholt különösebben elvárta volna akár egyiket, akár a másikat.

– Úgy a – folytatta –, ahogy mondtam. Rakatba’ könnyebb vándorolni. Egy vaják meg még jól jöhet a csapatban. Vad és kihalt egy vidék ez, hogyha nekünk ugrik egy rémsáska vagy vízipoloska, vagy egy striga, még bajt csinálhat. Ha meg Geralt a közelben lesz, nem lesz baj, mert neki ez a szakja. De a sárkány, az nem a szakja. Igaz?

Ismét nem erősítette meg, de nem is ellenkezett senki.

– Három Csóka uram – folytatta Boholt, és közben a törpnek adta a demizsont – Geralttal tart, és ez elég nekem biztosítéknak. Akkor meg ki zavar titeket, Kajmán? Darázs? Csak nem Kökörcsin?

– Kökörcsin – szólalt meg Yarpen Zigrin, és a bárdnak adta az üveget – mindig ott bukkan fel, ahol valami érdekes történik, és mindenki tudja, hogy se nem zavar, se nem segít, meg a lépést se lassítja. Olyan, mint a kullancs a kutya farkán. Hát nem, fiúk?

A „fiúk”, a szakállas és szögletes törpök úgy röhögtek, hogy rázkódott a szakálluk. Kökörcsin hátratolta fején a kalapot, és belekortyolt a demizsonba.

– Huhh, a mindenségit – nyögött fel, ahogy levegő után kapkodott. – Még a hangomat is elveszi. Miből főzték ezt, skorpióból?

– Egyvalami nem tetszik nekem, Geralt – szólalt meg Darázs, amikor átvette a lantostól az üveget. – Az, hogy ezt a varázslót a nyakunkra hoztad. Kezd itt már túl sok lenni a varázsló.

– Úgy van – vágott a szavába a törp. – Jól mondja Darázs. Annyi szükségünk van erre a Dorregarayra, mint disznónak a nyeregre. Egy ideje már megvan nekünk a magunk varázslója, a nemes Yennefer, pfúj, pfúj.

– Az ám – mondta Boholt bikanyakát vakargatva, amiről az imént csatolta le az acélszegecsekkel kivert bőr nyakörvet. – Túl sok itt a varázsló, kérem alássan. Egészen pontosan kettővel több, mint kéne. És túlságosan is ragaszkodnak a mi Niedamirunkhoz. Nézzétek csak meg, mi itt a csillagok alatt, a tűz körül, ők meg, kérem alássan, a melegben, a királyi sátorban fondorkodnak, a ravasz rókák, Niedamir, a boszorkány, a varázsló meg Gyllenstiern. Az a Yennefer a legrosszabb. És megmondjam nektek, miben mesterkednek? Hogy hogyan járassák velünk a bolondját, azon.

– Meg az őzhúst zabálják – vágott közbe komoran Darázs. – És mi mit eszünk? Mormotát! És mi a mormota, kérdem én? Patkány az, semmi több. Akkor meg mit ettünk? Patkányt!

– Ugyan már – szólt Kajmán. – Nemsokára megpróbálhatjuk a sárkányfarkat. Semmi nincs olyan, mint a szénen sült sárkányfarok.

– Yennefer – folytatta Boholt – egy utálatos, rosszmájú, nagypofájú nőszemély. Nem olyan, mint a te lányaid, Borch uram. Ezek csendesek és kedvesek, ott, nézzétek, leültek a lovak mellé, élesítik a szablyájukat, oszt’ mikor elmentem mellettük, elviccelődtem, azok meg rámmosolyogtak, kivillantották a kis fogacskáikat. Az ám, nekik lehet örülni, nem olyanok, mint a Yennefer, az csak kombinál meg kombinál. Én mondom nektek, figyelni kell, mert szar se lesz az egyezségünkből.

– Miféle egyezségből, Boholt?

– Mi lesz, Yarpen, elmondjuk a vajáknak?

– Nem látok okot az ellenkezőjére – felelte a törp.

– Elfogyott a pálinka – bökte közbe Darázs, és fejjel lefelé fordította az üveget.

– Akkor hozzál. Te vagy a legfiatalabb, kérlek alássan. Az egyezséget meg, Geralt, mi gondoltuk ki, mert nem vagyunk mi se bérencek, se pedig valami fizetett apródok, és nem fog minket Niedamir azzal a sárkányra küldeni, hogy odadob pár aranyat a lábunk elé. Az igazság az, hogy mi elbánunk a sárkánnyal Niedamir nélkül is, Niedamir viszont nem boldogul nélkülünk. Ebből aztán világosan következik, ki ér többet, meg hogy ki kellene, hogy nagyobb részt kapjon. Így hát becsületesen intézzük az ügyet – aki maga megharcol, és a sárkányt leteríti, az kapja a kincsek felét. Niedamir, születésére és címére való tekintettel így vagy úgy, de megkapja a negyedét. A többi meg, már ha segít, elosztja a maradék negyedet egyenlően, egymás között. Mit gondolsz erről?

– És mit gondol erről Niedamir?

– Nem mondott se igent, se nemet. De jobban teszi a senkiházi, ha nem szegül ellen. Megmondtam, egymaga nem megy a sárkány elébe, muszáj neki a hozzáértőkre hagynia, vagyis hát miránk, a Martalócokra, meg Yarpenra és a fiúkra. Mi fogunk ott állni kardtávra a sárkánytól, és senki más. A többi meg, a varázslókkal együtt, már ha becsülettel segítenek, elosztja maga közt a kincs negyedét.

– És a varázslókon kívül kiket számítasz még a többiekhez? – érdeklődött Kökörcsin.

– Egészen biztosan nem a regösöket meg a versfaragókat – röhögött fel Yarpen Zigrin. – Azokat számítjuk, akik bárddal harcolnak, és nem lanttal.

– Aha – mondta Három Csóka, miközben a csillagos eget nézte. – És mivel dolgozik Kecskerágó, a varga, meg a bandája?

Yarpen Zigrin a tábortűzbe köpött, és morgott valamit törp nyelven.

– A holopolei őrség ismeri ezeket a szaros hegyeket, ők lettek a vezetők – mondta halkan Boholt –, ezért hát ők is igazságos részhez jutnak. A vargával azért némiképp más a helyzet. Tudjátok, nem lesz az jól, ha a bugrisok arra a meggyőződésre jutnak, hogy ha megjelenik egy sárkány a környéken, ahelyett, hogy szakemberért küldenének, alkalomadtán az is elég, ha mérget adnak neki, oszt’ lehet tovább frütyögtetni a lyányokat a vetésbe’. Ha elterjed ez a módi, tán még koldusbotra jutunk. Mi?

– Úgy ám – tette hozzá Yarpen. – Ezért aztán, én mondom nektek, annak a vargának valami baja kell essen véletlen, mielőtt még az a kurafi a legendákba bekerül.

– Ha meg kell esnie, akkor meg is fog esni – mondta Kajmán nagy meggyőződéssel. – Bízzátok csak ide.

– Kökörcsin meg – szólalt meg a törp – kicifrázza a seggét balladában, jól kinevetteti. Hogy szégyen és gyalázat legyen a része, míg világ a világ.

– Egyről megfeledkeztetek – szólalt meg Geralt. – Van itt egyvalaki, aki beleköphet a levesetekbe. Aki nem fog belemenni semmiféle elosztásba és egyezségbe. Deneslei Eyckre gondolok. Beszéltetek vele?

– Miről? – vicsorgott Boholt, és doronggal megigazított egy hasábot a tűzrakásban. – Eyckkel, Geralt, nem lehet beszélni. Egyáltalán nem ért az üzlethez.

– Amikor megérkeztünk a táborotokhoz – mondta Három Csóka –, találkoztunk vele. Teljes fegyverzetben térdelt a köveken, és az eget bámulta.

– Állandóan azt csinálja – válaszolta Darázs. – Meditál vagy imákat mormol. Azt állítja, hogy így kell lennie, mert neki az istenek parancsolták meg, hogy az embereket a rossztól megvédje.

– Nálunk, Crinfridben – morogta Boholt – az ilyeneket az istállóban tartják, láncon, és ha adnak nekik egy darab szenet, csuda dolgokat festenek a falakra. De eleget pletykáltunk már itt a felebarátainkról, beszéljünk inkább az üzletről!

A fény körébe egy alacsony, fiatal nő lépett be hangtalanul; fekete haját arany háló szorította hátra, gyapjúköpenybe burkolózott.

– Mi bűzlik ennyire? – kérdezte Yarpen Zigrin, aki úgy tett, mintha nem látná a nőt. – Csak nem kén?

– Nem. – Boholt oldalra nézett, és látványosan beleszippantott a levegőbe. – Ez pézsma, vagy valami más kencefice.

– Nem, ez talán... – a törp elfintorodott. – Ah! Ez a kegyelmes Yennefer kisasszony! Üdv, üdv.

A varázslónő lassan körbenézett az összegyűlteken, csillogó szeme egy pillanatra megakadt a vajákon. Geralt könnyedén elmosolyodott.

– Megengeditek, hogy helyet foglaljak?

– De hát ez természetes, nagysád – felelte Boholt, és felcsuklott. – Üljön csak ide, a nyeregre. Emeld fel a segged, Kennet, és add át a nyerget a méltóságos varázslónőnek.

– Úgy hallom, az urak üzletről beszélnek. – Yennefer leült, kinyújtva maga előtt fekete harisnyába bújtatott, kecses lábait. – Nélkülem?

– Nem merészeltünk – válaszolt Yarpen Zigrin – megzavarni egy ilyen fontos személyt.

– Te, Yarpen – Yennefer a törp felé fordult és ráhunyorított – inkább csak hallgass. Az első naptól kezdve következetesen levegőnek nézel, úgyhogy folytasd csak így tovább, ne zavartasd magad. Merthogy engem sem zavar.

– Hát maga meg miket nem mond, kisasszony – vigyorgott rá Yarpen, megvillantva egyenetlen fogsorát. – Fogókkal tépjenek meg, ha nem tartom jobbra, mint a levegőt. Példának okáért előfordul, hogy rontom a levegőt, amit magával szemben semmi esetre sem mernék elkövetni.

A szakállas „fiúk” dörgő nevetésre bődültek, de azonnal elhallgattak a kékeslila derengés láttán, ami hirtelen körbevette a varázslónőt.

– Még egy szó, és csak a rontott levegő marad utánad, Yarpen – mondta Yennefer fémes csengésű hangon. – És egy fekete folt a fűben.

– Igaza van – köszörülte meg Boholt a torkát, hogy megtörje a beállt a csendet. – Maradj csöndben, Zigrin. Meghallgatjuk, amit Yennefer kisasszony el akar nekünk mondani. Mégiscsak azt panaszolta fel, hogy nélküle beszélünk az üzletről. Ebből arra következtetek, hogy van számunkra valamiféle ajánlata. Hallgassuk meg, kérlek alássan, hogy miféle ajánlat az. Már ha csak nem azt akarja ajánlani nekünk, hogy egymaga, a varázslataival, elintézi a sárkányt.

– Mert akkor? – emelte fel a fejét Yennefer. – Azt gondolod, hogy ez lehetetlen, Boholt?

– Még az is lehet, hogy lehetséges. De számunkra nem kifizetődő, mert akkor bizonyára a kincsek felét követelné.

– Legalább – felelte hidegen a varázslónő.

– Na, hát akkor maga is látja, hogy nincs ebben nekünk semmi üzlet. Mi, asszonyom, szegény harcosok vagyunk, ha valaki elhalássza az orrunk elől a zsákmányt, kopoghat a szemünk az éhségtől. Mi sóskával meg libaparéjjal élünk...

– Csak ünnepnapkor kerül néha mormota is az asztalra – szúrta közbe Yarpen Zigrin bánatos hangon.

– ...forrás vizét isszuk. – Boholt húzott egyet a demizsonból, és kissé megrázkódott. – Számunkra, Yennefer kisasszony, nincs más megoldás. Vagy a préda, vagy megfagyni télen a cölöpfal tövében. Mert a fogadók nem olcsók.

– Se a sör – tette hozzá Kajmán.

– Se a parázna cafkák – merengett Darázs.

– Ezért hát – emelte szemét az égre Boholt – magunk fogjuk, varázslatok és a segítsége nélkül, megölni a sárkányt.

– Ennyire biztos vagy ebben? Ne feledd, Boholt, hogy a lehetőségeknek is vannak határai.

– Lehet, hogy vannak, sosem találkoztam velük. Nem, asszonyom. Megismétlem, a sárkányt magunk öljük meg, mindenféle varázs nélkül.

– Kiváltképp – tette hozzá Yarpen Zigrin –, mert bizonyára a varázslatok lehetőségeinek is megvannak a maguk határai, amiket, a magunkéval ellentétben, nem ismerünk.

– Magad jöttél rá – kérdezte lassan Yennefer –, vagy valaki elárulta neked? Csak nem a vaják jelenléte tisztes társaságotokban bátorít titeket efféle önhittségre?

– Nem – felelte Boholt, és Geraltra nézett, aki úgy tűnt, nyereggel a feje alatt szundít, lustán elnyújtózva a pokrócon. – A vajáknak ehhez semmi köze. Figyeljen csak, Yennefer nagysád. Tettünk a királynak egy javaslatot, de nem tisztelt meg minket a válaszával. Mi türelmesek vagyunk, reggelig várunk. Ha a király a szavát adja, együtt megyünk tovább. Ha nem, mi visszafordulunk.

– Mi is – hördült fel a törp.

– Nem lesz itt semmiféle alkudozás – folytatta Boholt. – Vagy erre, vagy amarra. Ismételd el a szavainkat Niedamirnak, Yennefer kisasszony. És magának elmondom – ez az egyezség jó magának is és Dorregaraynak is, már ha egyáltalán meg tud állapodni vele. Nekünk, érti, nincs szükségünk a sárkánydögre, csak a farkát visszük. A többi meg a maguké, vegyék, oszt’ vigyék. Nem sajnáljuk maguktól se a fogakat, se az agyát, se semmit, ami kellhet maguknak a varázsoláshoz.

– Egyértelmű – tette hozzá Yarpen Zigrin kuncogva. – A dög csak a maguké, varázslóké, és senki el nem veszi maguktól. Ha csak nem valami más keselyű.

Yennefer felállt, és a vállára vetette a kabátot.

– Niedamir nem fog hajnalig várni – mondta élesen. – Már most beleegyezik a feltételeitekbe. Csak hogy tudjátok, Dorregaray és az én tanácsom ellenében.

– Niedamir – sziszegte lassan Boholt – bölcsességet tanúsít, ami bámulatba ejtő egy ilyen fiatal király részéről. Mert számomra, Yennefer kisasszony, a bölcsességnek része többek között az a képesség is, hogy elengedjük a fülünk mellett az ostoba vagy őszintétlen tanácsot.

Yarpen Zigrin a szakállába horkantott.

– Máshogy fogtok csiripelni – tette a varázslónő csípőre a kezét –, amikor a sárkány holnap összeszabdal titeket, kilyuggat, és szilánkokra töri a lábatokat. A cipőmet fogjátok csókolgatni, és könyörögtök majd a segítségemért. Mint mindig. Milyen jól ismerlek titeket, hogy mennyire jól ismerem én a fajtátokat! Untig ismerem.

Hátat fordított nekik, és eltűnt a szürkületben, anélkül, hogy egy szóval is elbúcsúzott volna.

– Az én időmben – mondta Yarpen Zigrin – a varázslók a tornyaikban ültek, tudós könyveket olvastak, meg az üstjeiket kavargatták fakanállal. Nem voltak láb alatt a harcosoknak, nem avatkoztak a mi dolgunkba. És nem riszálták a hátsójukat a fiúk szeme láttára.

– Bár eme hátsó, őszintén szólva, felettébb kellemes – tette hozzá Kökörcsin a lantját hangolva. – Mi, Geralt? Geralt? Hé, hová lett a vaják?

– Az meg mit érdekel téged? – morogta Boholt, miközben fát dobott a tűzre. – Elment. Talán a szükségét végzi, kérlek alássan. Az ő dolga.

– Az ám – hagyta rá a bárd, és tenyérrel a húrokra csapott. – Énekeljek nektek valamit?

– Hát énekelj, a fenébe is – mondta Yarpen Zigrin, és kiköpött. – De nehogy azt hidd, Kökörcsin, hogy akár egy fityinget is adok a kornyikálásodért. Ez itt, öregem, nem királyi udvar.

– Az látszik – csóválta a fejét a trubadúr.

V

– Yennefer.

A nő megfordult, mintha meglepődött volna, pedig a vaják egy percig sem kételkedett abban, hogy már messziről hallotta a lépteit. A varázslónő a földre állította a kis fadézsát, felegyenesedett, és hátrasimította homlokából az arany hálócska alól kiszabadult, göndör fürtökben vállára omló haját.

– Geralt.

Mint mindig, csak két színt viselt. A saját színeit – a feketét és a fehéret. A haja fekete volt, hosszú, fekete szempillái csak találgatni engedték a mögöttük rejtőző szemek színét. Fekete volt a szoknyája, fekete volt fehér szőrmegalléros, rövid kaftánja. Fehér volt inge, amely a legvékonyabb lenszövetből készült. A nyakán fekete bársonyszalagot hordott, amit gyémántokkal körbevarrt obszidián csillag díszített.

– Semmit sem változtál.

– Te sem – görbült el a nő szája. – De ez mindkét esetben egyformán természetes. Vagy, ha úgy tetszik, egyformán természetellenes. Mindenesetre felemlegetni, még ha nem is a legrosszabb módszer a beszélgetés megkezdésére, teljesen felesleges. Nem igaz?

– Igaz – bólintott a férfi, de közben félrenézett, Niedamir sátra és a királyi íjászok málhás kocsik sötét árnyékával eltakart tábortüzének irányába. A távolabbi tábortűz felől Kökörcsin zengő hangja szállt feléjük, aki az „Út felett a csillagok”-at énekelte, az egyik legjobban sikerült szerelmi balladáját.

– Akkor hát, a bevezetőn már túl is estünk – mondta a varázslónő. – Hallgatlak, hogyan tovább.

– Mint látod, Yennefer...

– Látom – vágott közbe élesen. – De nem értem. Minek jöttél ide, Geralt? Hiszen nem a sárkány miatt. Gondolom, ebben a tekintetben semmi sem változott.

– Nem. Semmi sem változott.

– Akkor hát, kérdem én, minek csatlakoztál hozzánk?

– Ha azt mondom neked, hogy miattad, elhiszed?

A nő csendben figyelte a férfit, csillogó szemében bujkált valami, ami egyáltalán nem tetszett a vajáknak.

– Elhiszem, miért is ne – szólalt meg végül. – A férfiak szeretnek találkozni a régi szeretőikkel, szeretik feleleveníteni a régi emlékeket. Szeretik elképzelni maguknak, hogy a valaha volt szerelmi szenvedély ad nekik valamiféle életfogytig tartó tulajdonjogot a partnerükre. Jó hatással van a közérzetükre. Te sem vagy kivétel. Mindenek ellenére.

– Mindenek ellenére – mosolyodott el a férfi. – Igazad van, Yennefer. A látványod kitűnő hatással van a közérzetemre. Más szóval: örülök, hogy látlak.

– Ez minden? Na, akkor mondjuk, hogy én is örülök. Most, hogy így kiörvendeztük magunkat, jó éjszakát kívánok. Mint láthatod, épp lefekvéshez készülődöm. Előtte szeretnék megmosakodni, és szokásom ehhez a tevékenységhez levetkőzni. Állj távolabb, kérlek, hogy udvariasan biztosíthasd a minimális tapintatot.

– Yen – nyújtotta ki felé a kezét.

– Ne szólíts így! – sziszegte dühösen, miközben félreszökkent, és kék és vörös szikrák szikráztak fel a férfi felé nyújtott ujjaiból. – Ha pedig hozzám érsz, kiégetem a szemedet, te semmirekellő!

A vaják hátrább lépett. A varázslónő kissé megnyugodva ismét hátrasöpörte haját a homlokából, és csípőre tett kézzel állt vele szemben.

– Mit hittél, Geralt? Hogy kedélyesen elcsevegünk, hogy felidézzük a régi időket? Hogy a beszélgetést befejezendő együtt megyünk a szekérre, és szeretkezni fogunk a subákon, csak úgy, az emlékezetünk felfrissítésére? Mi?

Geralt, aki nem volt biztos abban, hogy a varázslónő mágiával olvas a gondolataiban, vagy kizárólag ügyesen találgat, hallgatott, és közben sandán mosolygott.

– Ez a négy év megtette a magáét, Geralt. Mostanra elmúlt, csak és kizárólag azért nem köptelek szembe, amikor ma találkoztunk. De ne tévesszen meg az udvariasságom.

– Yennefer...

– Hallgass! Többet adtam neked, mint bármelyik férfinak, te gazember. Magam sem tudom, miért éppen neked, te meg... Nem, drágám. Én nem vagyok kurva, se valami erdőben meglesett elflány, akit aztán egy reggel csak úgy el lehet dobni, elmenni, fel sem ébresztve, egy csokor ibolyát hagyva az asztalon. Akit nevetség tárgyává lehet tenni. Figyelmeztetlek! Ha akár csak egy szót is szólsz most, megbánod!

Geralt egyetlen szót sem szólt, pontosan megérezve a Yenneferben forrongó dühöt. A varázslónő újra félresöpörte homlokából az engedetlen tincset, és a férfi szemébe nézett, egészen közelről.

– Találkoztunk, ez van – szólalt meg halkan a nő. – Nem fogunk előadást rendezni mindenki előtt. Őrizzük meg a méltóságunkat. Tegyünk úgy, mintha kedves ismerősök volnánk. De ne kövess el hibát, Geralt. Közted és köztem már nincs semmi. Semmi, érted? És örülj, mert ez azt jelenti, hogy már elvetettem bizonyos terveket, amiket még nemrég veled kapcsolatban forgattam. De mindez egyáltalán nem azt jelenti, hogy megbocsátottam neked. Én soha nem bocsátok meg neked, vaják. Soha.

Hirtelen sarkon fordult, megragadta a dézsát, és a vizet szanaszét fröcskölve eltűnt a kocsik mögött.

Geralt elhessegette a füle körül zümmögő szúnyogot, és lassan a tábortűz felé indult, ahol épp gyér tapssal jutalmazták Kökörcsin előadását. Felnézett a fekete, fogazott ormok fölött húzódó gránit égboltra. Nevetni támadt kedve. Nem tudta, miért.

VI

– Hé ott, óvatosan! Figyeljetek oda! – kiabált Boholt, ahogy hátrafordult a bakon a menet felé. – Közelebb a sziklához! Figyeljetek oda!

A kocsik kőről kőre zökkenve gördültek előre. A kocsisok átkozódtak, gyeplővel csapkodták a lovakat, és azt figyelték a nyeregből kihajolva idegesen, hogy a kerekek elég távol vannak-e a szoros falától, amely mellett a keskeny, egyenetlen út futott. Lent, a szakadék mélyén, fehér habot vetve zúgott a sziklatömbök között a Braa-folyó.

Geralt visszafogta a lovát, a ritkás barna mohával és sömörhöz hasonló fehér foltokkal borított sziklafalhoz simult. Hagyta, hogy a Martalócok málhás szekere megelőzze. Az oszlop elejéről Darázs ügetett felé, aki a holopolei felderítőkkel együtt a menetet vezette.

– Jól van! – kiáltotta. – Mozogjatok szaporábban! Odább tágasabb!

Niedamir király és Gyllenstiern, mindketten lóháton, néhány lovas íjász kíséretében beérték Geraltot. Mögöttük ott zörögtek a királyi tábor szekerei. Még hátrább gurult a törpök kocsija, amit a szünet nélkül üvöltöző Yarpen Zigrin hajtott.

Amikor Niedamir, a fehér bundás, vékonyka, szeplős kamasz elhaladt a vaják mellett, dölyfös, bár szemmel láthatóan unott pillantást vetett feléje. Gyllenstiern kiegyenesedett, és megállította a lovát.

– Engedje meg, vaják uram – szólalt meg parancsolóan.

– Hallgatom. – Geralt megtaszította a sarkával a kancát, és lassan haladt a kancellár oldalán a tábor mögött. Csodálkozott, hogy Gyllenstiern tekintélyes méretű bendője ellenére előnyben részesítette a nyerget a kocsiút kényelmeivel szemben.

– Tegnap – Gyllenstiern kissé meghúzta az aranyszegekkel kivert kantárszárat, és félrevetette válláról a türkizkék kabátot –, tegnap azt mondta, magát nem érdekli a sárkány. Akkor mi érdekli magát, vaják uram? Mi végre tart velünk?

– Ez egy szabad ország, kancellár uram.

– Egyelőre. De ebben a menetben, Geralt uram, mindenkinek ismernie kell a maga helyét. És a szerepet, amit be kell töltenie, Niedamir király akaratának megfelelően. Felfogta ezt?

– Miről van szó, Gyllenstiern uram?

– Megmondom. Azt hallottam, hogy újabban nehéz szót érteni magukkal, vajákokkal. A lényeg az, hogy ha mutatnak a vajáknak egy szörnyeteget, amit meg kéne ölni, a vaják, ahelyett, hogy fogná a kardját és levágná, elkezd meditálni, hogy vajon szabad-e ezt, hogy nem haladja-e meg a lehetőségek határait, hogy nem ellenkezik-e a törvényeikkel, és hogy a szörnyeteg vajon valóban szörnyeteg-e, mintha nem lenne első pillantásra nyilvánvaló. Nekem úgy tűnik, egész egyszerűen túl jól megy maguknak. Az én időmben a vajákok nem a pénztől bűzlöttek, hanem a kapcájuktól. Nem vitatkoztak, megölték, amit mondtak, mindegy volt nekik, hogy vérfarkas, sárkány vagy adószedő. Az számított, hogy jól le legyen vágva. Mi, Geralt?

– Van számomra valamilyen megbízása, Gyllenstiern? – kérdezte a vaják szárazon. – Akkor mondja, miről van szó. Megfontoljuk. Ha meg nincsen, kár tépni a pofánkat, nem igaz?

– Megbízás? – sóhajtott a kancellár. – Nem, nincsen. A sárkányról van szó, és világos, hogy ez meghaladja a lehetőséged határait, vaják. Akkor már inkább a Martalócok. Téged kizárólag figyelmeztetni akartalak. Óva inteni. A vajákok szeszélyét, ami abban áll, hogy a szörnyetegeket jókra és rosszakra osztják fel, tolerálhatjuk ugyan, én és Niedamir király, de nem kívánunk hallani róla, még kevésbé végignézni, ahogy a gyakorlatban alkalmazzák. Ne ártsa bele magát a király ügyeibe, vaják. És ne barátkozzon Dorregarayjal.

– Nem szokásom varázslókkal barátkozni. Honnan ez a feltételezés?

– Dorregaray – felelte Gyllenstiern – még a vajákokon is túltesz a szeszélyeiben. Nem áll meg ott, hogy jókra és rosszakra osztja fel a szörnyetegeket. Úgy gondolja, hogy jók azok egytől egyig.

– Kissé túllő a célon.

– Kétségkívül. De csodálatraméltó makacssággal védelmezi a nézeteit. Igazán, nem lepne meg, ha valami szerencsétlenség érné. És az, hogy különös társasággal csatlakozott hozzánk...

– Nem vagyok Dorregaray társa. Sem pedig ő az enyém.

– Ne szakíts félbe. Különös ez a társaság. Egy vaják, akinek annyi a skrupulusa, mint bundában a bolha. Egy varázsló, aki druida badarságokat ismételget a természet egyensúlyáról. Borch Három Csóka, a hallgatag lovag, és kísérete Zerrikániából, ahol, mint az köztudott, áldozatokat mutatnak be egy sárkány képmásának. És ezek mind egyszerre csak csatlakoznak a vadászathoz. Különös, nem igaz?

– Legyen igaz, ha ez teszi boldoggá.

– Akkor hát tudd – mondta a kancellár –, hogy a tapasztalat azt mutatja, a legrejtélyesebb problémákra a legegyszerűbb a megoldás. Ne kényszeríts arra, vaják, hogy alkalmazzam.

– Nem értem.

– Érted te, érted. Köszönöm a beszélgetést, Geralt.

Geralt megállt. Gyllenstiern meghajtotta a lovát, és a tábort beérve csatlakozott a királyhoz. Deneslei Eyck haladt el a vaják mellett fegyverekkel, színezüst pajzzsal és hatalmas kopjával megrakott hátaslovát vezetve, világos bőrből készült tűzdelt kabátján ott maradt a páncél nyoma. Geralt üdvözlésre emelte kezét, de a kóbor lovag félrefordította a fejét, összeszorította keskeny száját, és megsarkantyúzta a lovat.

– Nem rajong érted – mondta Dorregaray, ahogy a vajákhoz ügetett. – Mi, Geralt?

– Szemmel láthatóan.

– Konkurencia, igaz? Mindketten hasonló foglalkozást űztök. Csak annyi, hogy Eyck idealista, te meg hivatásos vagy. Apró különbség, főleg azoknak, akiket megöltök.

– Ne hasonlíts engem Eyckhez, Dorregaray. Az ördög tudja, kit sértesz ezzel az összevetéssel, őt vagy engem, de ne hasonlíts össze.

– Ahogy akarod. Számomra, őszintén szólva, mindketten egyformán visszataszítóak vagytok.

– Köszönöm.

– Nincs mit. – A varázsló megveregette Yarpen és törpjei kiabálásától riadt lova nyakát. – Számomra, vaják, a gyilkosságot hivatásnak nevezni visszataszító, alantas és ostoba dolog. A világunk egyensúlyban van. Az ezen világot benépesítő bármelyik faj megsemmisítése, elpusztítása megbillenti ezt az egyensúlyt. Az egyensúly hiánya pedig közelebb visz a pusztuláshoz, az általunk ismert világ pusztulásához és a végéhez.

– Druida elmélet – állapította meg Geralt. – Ismerem. Egy vén hierofáns magyarázta el egyszer nekem, még Ríviában. Két nappal az után, hogy beszélgettünk, széttépték a patkányfajzatok. Semmi sem bizonyította, hogy az egyensúly megingott volna.

– A világ, ismétlem – nézett Dorregaray közönyösen a vajákra –, egyensúlyban van. Természetes egyensúlyban. Minden fajnak megvannak a maga természetes ellenségei, mindegyik természetes ellensége más fajoknak. Az emberekre ez éppúgy áll. Az ember természetes ellenségeinek a kiirtása, aminek magadat szentelted, és aminek az eredménye lassan kezd szemmel láthatóvá válni, a faj elkorcsosulásával fenyeget.

– Tudod mit, varázsló – válaszolt idegesen Geralt –, menj el egyszer egy anyához, akinek a gyerekét felzabálta egy baziliszkusz, és mondd meg neki, hogy örülnie kéne, mert ennek köszönhetően az emberi faj megmenekült az elkorcsosulástól. Meglátod, mit felel erre.

– Kiváló érv, vaják – szólalt meg Yennefer, aki hátulról közeledett feléjük termetes pej lován. – Te meg, Dorregaray, figyelj arra, miket hordasz össze.

– Nem szokásom eltitkolni a nézeteimet.

Yennefer közéjük ügetett. A vaják észrevette, hogy a hajára borított arany hálót egy feltekert fehér kendőből készült pánt váltotta fel.

– A lehető leggyorsabban kezdd őket eltitkolni, Dorregaray – mondta a nő. – Különösen Niedamir és a Martalócok előtt, akik már gyanítják, hogy szándékodban áll megakadályozni a sárkány elpusztítását. Amíg csak beszélsz, úgy fognak kezelni, mint egy veszélytelen bolondot. De ha mégis megpróbálnál valamihez fogni, a nyakadat törik, mire háromig számolnál.

A varázsló megvetően és gúnyosan mosolygott.

– Azonkívül – folytatta Yennefer –, ezeket a nézeteket hirdetve rontod szakmánk és hivatásunk tekintélyét.

– És mégis miképpen?

– Az elméleteidet alkalmazhatod bármilyen teremtményre és féregre, Dorregaray. De nem a sárkányokra. Mert a sárkányok az ember természetes és legrosszabb ellenségei. És most nem az emberi faj elkorcsosulásáról van szó, hanem a túléléséről. Ahhoz, hogy fent maradjon, le kell számolnia az ellenségeivel, azokkal, akik a fennmaradását megakadályozhatnák.

– A sárkányok nem ellenségei az embernek – szólt közbe Geralt.

A varázslónő a vajákra nézett, és elmosolyodott. De csak az ajkával.

– Ebben a kérdésben – felelte – hagyd ránk, emberekre, az ítélethozatalt. Te, vaják, nem azért vagy, hogy ítéletet hozz. Hanem hogy dolgozz.

– Mint egy előre beprogramozott, akarat nélküli gólem?

– A hasonlat tőled származik, nem pedig tőlem – tette hozzá hűvösen a varázslónő. – De mit mondjak, találó.

– Yennefer – szólt Dorregaray. – A képzettségedhez és a korodhoz képest megdöbbentő badarságokat hordasz össze. Miért épp a sárkányok emelkedtek számodra az emberek legfőbb ellenségeivé? Miért nem más, százszorta veszélyesebb teremtmények, olyanok, amiknek a lelkén százszorta több áldozat szárad, mint a sárkányokén? Miért nem a hirikka, a villásfarkú, a mantikór, az amfiszbéna vagy a griffmadár? Miért nem a farkas?

– Megmondom neked, miért. Az ember fölénye a többi rasszal és fajjal szemben, a harca az őt megillető helyért a természetben, az életteréért, csak akkor járhat sikerrel, ha végleg felhagy a kóborlással, ha nem vándorol tovább egyik helyről a másikra táplálékot kutatva, a természet naptára szerint. Ellenkező esetben nem érhető el a szaporodás kellő üteme, ahhoz az embergyerek túlságosan sokáig képtelen az önállóságra. Csak a városfalak védelmében vagy egy erődben képes a nő a megfelelő ütemben, vagyis évente szülni. A termékenység, Dorregaray, maga a fejlődés, a túlélés és az uralom feltétele. És itt jutunk el a sárkányokhoz. Csak a sárkány az, és egyetlen más szörnyeteg sem, amely egy várost vagy erődöt veszélyeztethet. Ha nem irtanák ki a sárkányokat, az emberek biztonságot keresve szétszóródnának, ahelyett, hogy összetartanának, mert a sárkányok tüze a sűrűn beépített településeken kész lidércnyomás: több száz áldozat, borzalmas pusztítás. Ezért kell a sárkányokat egytől egyig kiirtani, Dorregaray.

Amikor Dorregaray a nőre nézett, különös mosoly bujkált az ajkán.

– Tudod, Yennefer, nem szeretném megérni azt a percet, amikor megvalósul az eszméd az ember uralmáról, amikor a hozzád hasonlók megtalálják az őket megillető helyet a természetben. Szerencsére ez sosem fog bekövetkezni. Előbb mészároljátok le és mérgezitek meg egymást, dögöltök meg vérhasban és tífuszban, mert a mocsok és a tetvek, nem pedig a sárkányok fenyegetik a ti csodálatos városaitokat, ahol az asszonyok évente szülnek ugyan, de tízből csak egy újszülött él tíz napnál tovább. Igen, Yennefer, termékenység, termékenység, és ismét csak termékenység. Foglalkozz inkább, kedvesem, a gyerekszüléssel, az sokkalta természetesebb elfoglaltság számodra. Az majd kitölti az időt, amit jelenleg ostobaságok terméketlen kigondolására fecsérelsz. Viszlát.

A varázsló megnógatta a lovát, és elvágtatott a menet éle felé. Geralt, amint egy pillantást vetett Yennefer sápadt és dühös grimaszra torzult arcára, már előre sajnálni kezdte a férfit. Tudta, miről van szó. Yennefer, mint a varázslónők többsége, terméketlen volt. De, ahogyan kevés más varázslónő, szenvedett emiatt, és valósággal őrjöngve válaszolt ennek felemlegetésére. Dorregaray minden bizonnyal tisztában volt ezzel. De valószínűleg nem tudta, milyen bosszúálló is a nő természete.

– Keresi magának a bajt – sziszegte a nő. – Ohó, meg is találja. Figyelmeztetlek, Geralt. Ne gondold, hogy ha arra kerülne a sor, te pedig nem viselkedsz majd okosan, még téged foglak védeni.

– Nincs mitől tartanod – mosolyodott el a férfi. – Mi, vagyis a vajákok és akarat nélküli gólemek, mindig racionálisan cselekszünk. Elvégre egyértelműen és világosan ki vannak jelölve a lehetőségek határai, amelyek között mozoghatunk.

– Nahát, nahát, nézzenek oda – pillantott rá Yennefer, még mindig sápadtan. – Úgy megsértődtél, mint valami kisasszonyka, akinek az erénye hiányát hányják a szemére. Vaják vagy, ezen nem változtathatsz. A te hivatásod...

– Hagyd már ezt a hivatás dolgot, Yen, mert a rosszullét kerülget tőle.

– Megmondtam, hogy ne szólíts így! A rosszulléteid pedig vajmi kevéssé érdekelnek. Ahogyan a vajákok korlátozott érzelmi palettájáról származó bármely más reakciód is.

– Ettől függetlenül megfigyelheted némelyiküket, ha nem szűnsz meg a magasztos küldetésekről és az emberek jólétért folytatott harcról szóló történeteiddel boldogítani. És a sárkányokról, az emberi faj borzasztó ellenségeiről. Jobban értek hozzá.

– Igazán? – hunyorgott a varázslónő. – És mégis mit tudsz te, vaják?

– Ha más nem, azt – Geralt oda sem figyelt a nyakában lógó medál heves figyelmeztető rándulásaira –, hogy ha a sárkányoknak nem lennének kincseskamrái, az öreg ördögöt sem érdekelnék, a varázslókat pedig aztán végképp nem. Érdekes, hogy minden sárkányüldözéskor ott sündörög valami varázsló, akit szoros kapcsolatok fűznek az Ötvösök Céhéhez. Mint ahogy téged is. Aztán később, bár a piacot el kellene árasszák az ékkövek, valahogy sosem jutnak el odáig, és az áruk sem esik. Úgyhogy ne mesélj nekem a küldetésről és a faj fennmaradásáért folytatott háborúról. Túl jól és túl régen ismerlek.

– Túl régen – ismételte meg Yennefer, ajka ellenséges mosolyra görbült. – Sajnos. De ne gondold, hogy jól, te szukafattya. A mindenségit, milyen bolond voltam... Á, az ördögbe veled! Rád se bírok nézni!

Felrikkantott, felágaskodott a pejjel, és előre vágtatott. A vaják visszatartotta hátasát, és elengedte maga mellett a kiabáló, átkozódó, csontpikulán fütyörésző törpök kocsiját. Közöttük feküdt a zabbal teli zsákokon terpeszkedve Kökörcsin, és a lantját pengette.

– Hé! – kiabálta a bakon ülő Yarpen Zigrin, és Yenneferre mutatott. – Valami feketéllik ott az úton! Kíváncsi vagyok, mi lehet az? Úgy fest, mint egy kanca!

– Úgy bizony! – kiáltott vissza Kökörcsin hátratolva a fején szilvakék kalapját. – Kanca az! Ráadásul paripa hátán lovagol! Hallatlan!

Yarpen embereinek rázkódott a szakálla, ahogy kórusban röhögtek. Yennefer úgy tett, mintha nem hallaná.

Geralt megállította a lovát, elengedte maga mellett Niedamir lovas íjászait. Mögöttük, kissé lemaradva, lassan haladt Borch, utána pedig a zerrikán lányok a menetoszlop hátvédjeként. Geralt megvárta, amíg beérik, és Borch lova oldalán vezette tovább a kancáját. Így haladtak tovább csendben.

– Vaják – szólalt meg hirtelen Három Csóka. – Szeretnék feltenni neked egy kérdést.

– Tedd csak.

– Miért nem fordulsz vissza?

A vaják egy pillanatig csendben nézte a férfit.

– Valóban szeretnéd tudni?

– Szeretném – válaszolta Három Csóka, és közben a vaják felé fordította arcát.

– Azért megyek velük, mert egy akarat nélküli gólem vagyok. Mert kócgombolyag vagyok, amit végigkerget a szél az országúton. Hová, mondd csak, hová kellene mennem? És miért? Itt legalább olyanok gyűltek össze, akikkel van miről beszélnem. Olyanok, akik nem hagyják félbe a beszélgetést, ha hozzájuk lépek. Olyanok, akik ha nem is szeretnek, a szemembe mondják, nem pedig kövekkel dobálnak a kerítés túloldaláról. Ugyanazért megyek velük, amiért veled mentem a tutajosok fogadójába. Mert nekem mindegy. Nincs hely, ahová tarthatnék. Nincsen célom, amit ott találnék az út végén.

Három Csóka köhintett.

– Minden út végén ott a cél. Mindenkinek van célja. Még neked is, bár neked úgy tűnik, hogy annyira más vagy.

– Most én teszek fel neked egy kérdést.

– Tedd csak.

– Vár rád valami cél ennek az útnak a végén?

– Vár.

– Szerencsés ördög vagy.

– Ez nem szerencse kérdése, Geralt. Ez annak a kérdése, miben hiszel, és minek szenteled magad. Senki sem tudhatja ezt jobban egy... vajáknál.

– Ma állandóan a hivatásról beszélnek nekem – sóhajtott Geralt. – Niedamir küldetése az, hogy megszerezze Malleore-t. Deneslei Eyck küldetése az, hogy megvédelmezze az embereket a sárkányoktól. Dorregaray úgy érzi, épp ennek az ellenkezőjére hivatott. Yennefer, bizonyos változásoknak köszönhetően, melyeknek a szervezetét alávetették, nem teljesítheti be a hivatását, és ez szörnyen kínozza. Az ördögbe is, csak a Martalócok és a törpök nem éreznek magukban semmiféle elhivatottságot, egyszerűen csak jól meg akarják szedni magukat. Talán ezért vonzanak ennyire?

– Nem hozzájuk vonzódsz, Ríviai Geralt. Nem vagyok se süket, se vak. Nem az ő nevük hallatára nyúltál akkor az erszényedhez. De nekem úgy tűnik...

– Szükségtelenül tűnik úgy – mondta szenvtelenül a vaják.

– Bocsánatot kérek.

– Szükségtelenül kérsz bocsánatot.

Visszafogták a lovukat, épp időben, mielőtt beleütköztek volna a caingorni íjászok hirtelen megtorpant oszlopába.

– Mi történt? – egyenesedett fel a kengyelben Geralt. – Miért álltunk meg?

– Nem tudom. – Borch hátranézett. Véa furcsán megnyúlt arccal gyorsan odavetett néhány szót.

– Előre ügetek – mondta a vaják –, és megnézem.

– Maradj.

– Miért?

Három Csóka egy pillanatig hallgatott a földet nézve.

– Miért? – ismételte Geralt.

– Menj – szólalt meg Borch. – Talán így lesz a jobb.

– Mi lesz jobb?

– Menj.

A híd, amely a szakadék két szélét kötötte össze, erősnek tűnt; vastag fenyőgerendákból építették, és egy négyszögletes pilléren nyugodott, amin hosszú habot vetve, zúgva tört meg a folyó.

– Hé, Darázs! – kiáltott Boholt, ahogy a kocsit közelebb vezette. – Minek álltál meg?

– Nekem kéne tudni, miféle híd ez?

– Miért kell arra mennünk? – kérdezte Gyllenstiern, ahogy közelebb léptetett. – Nincs az ínyemre, hogy a szekerekkel felnyomakodjunk erre a rozoga kis hídra. Hé, varga! Miért vezetsz minket erre, és nem az úton? Hiszen megy az út tovább, nyugatnak?

Holopole hős méregkeverője közelebb került, és levette báránysapkáját. Hallatlanul mulatságosan festett a szűrére csatolt, ódivatú félpáncélba öltözve, amit valószínűleg még Zsámbok király uralkodása idején kalapáltak.

– Amarra rövidebb az út, kegyelmes uram – mondta nem is a kancellárnak, hanem közvetlenül Niedamirnak, akinek az arckifejezése még mindig egyenesen fájó unalomról árulkodott.

– Merthogy? – vonta össze kérdőn a szemöldökét Gyllenstiern. Niedamir még egy figyelmesebb pillantásra sem méltatta a vargát.

– Azok – felelte Kecskerágó a táj fölé magasodó három csorba hegycsúcsra bökve –, azok ott a Chiava, a Nagysivár, meg a Pattanfog. Az út a régi erőd romjai felé vezet, és észak felől kerüli meg a Chiavát, a folyó forrásán túl. De a híddal le lehet az utat rövidíteni. A szoros mentén a hegyek közötti sekélyesre érünk. Ha meg ott nem találunk sárkánynyomot, hát megyünk tovább keletnek, átvizsgáljuk a szurdokokat. Még annál is tovább keletre meg laposka kis havasok jönnek, onnan egyenes út visz Caingornba, az uraságodnak a birtokaira.

– Te meg, Kecskerágó, merre szedtél magadra ennyi okosat ezekről a hegyekről? – kérdezte Boholt. – A kaptafa mellett?

– Nem, uram. Itt legeltettem fiatal koromban a birkákat.

– És kibírja ez a híd? – Boholt felállt a bakra, onnan nézett le a mélybe, a tajtékzó folyóra. – Ez a szakadék vagy negyven öl megvan.

– Kibírja, uram.

– Honnan kerül egyáltalán híd ebbe a vadonba?

– Ezt a hidat – felelte Kecskerágó – a trollok építették a régi időkben, aki csak ráhajtott, annak szép kis summát kellett fizetnie. De mert hát kevesen jártak erre, a trollok is hamar ínségre jutottak. Oszt’ a híd meg itt maradt.

– Ismétlem – szólt bosszúsan Gyllenstiern –, szekereink vannak, tele felszereléssel és takarmánnyal, a járatlan úton megrekedhetünk. Nem lenne jobb az úton haladni?

– Lehet az úton is – vonta meg a vállát a varga –, de akkor hosszabb az út. A király meg azt mondta, hogy sürgős neki a sárkány, hogy úgy várja, mint éhtyúk a taplót.

– A taknyot – javította ki a kancellár.

– Legyen, a taknyot – hagyta rá Kecskerágó. – De a híddal akkor is közelebb lesz.

– Na, akkor indulás, Kecskerágó – döntötte el Boholt. – Menj előre, te meg a hadsereged. Nálunk van egy ilyen szokás: azt engedjük előre, aki a legbátrabb.

– Egyszerre ne több, mint egy szekeret – figyelmeztette Gyllenstiern.

– Legyen. – Boholt rásuhintott a lovakra, a szekér tompán kopogott a híd gerendáin. – Utánunk, Darázs! Figyelj, egyenesen állnak-e a kerekek!

Geralt visszatartotta a lovát; Niedamir bíbor-arany kabátos íjászai ott tolongtak a kő hídfő körül, és elállták az útját.

A vaják kancája prüszkölt.

Megremegett a föld. A hegyek megrázkódtak, a sziklafal csipkés szegélye hirtelen összemosódott az égbolttal, maga a fal pedig váratlanul tompa, érezhető dübörgést hallatott.

– Vigyázat! – kiáltott fel Boholt, már a híd túloldaláról. – Vigyázzatok ott!

Az első, egyelőre apró kövek ott suhogtak és kopogtak körülöttük a görcsösen rángatózó omladékban. Az út egy része Geralt szeme láttára vált feketén ásító és rémisztő gyorsasággal egyre növő hasadékká, aztán leszakadt, és fülsüketítő robajjal a szakadékba zuhant.

– Lóra! – kiáltotta Gyllenstiern. – Kegyelmes uram! A túloldalra!

Niedamir arcát a lova sörényébe fúrva a hídra iramodott, mögötte ugratott Gyllenstiern és az íjászok közül néhányan. A királyi társzekér, csattogó griffes zászlajával, dübörögve rontott utánuk a rángatózó palánkokra.

– Ez lavina! El az útból! – üvöltött Yarpen Zigrin hátulról, miközben a lovak farát korbáccsal verve megelőzte Niedamir második kocsiját, és félrelökte az íjászokat. – El az útból, vaják! El az útból!

A törpök szekere mellett Deneslei Eyck vágtatott el, egyenes háttal és mereven. Ha az arca nem lett volna holtsápadt, és ajkait nem szorítja remegő grimaszba, az ember azt hihette volna, hogy a kóbor lovag észre sem veszi az útra záporozó köveket és sziklákat. Hátulról, az íjászok csoportjából valaki vadul kiáltozott, lovak nyerítettek.

Geralt megrántotta a gyeplőt, és megsarkantyúzta a lovát; lába előtt dübörgött a föld a magasból zuhanó szikláktól. A törpök kocsija zajosan döcögött a köveken, közvetlenül a híd előtt felpattant, aztán nagy csattanással az oldalára borult, a törött tengelyre. A kereke megpattant a korláton, és lezuhant a mélybe, a tajtékzó habokba.

A vaják kancája, akit összevagdaltak az éles sziklaszilánkok, most felágaskodott. Geralt le akart róla ugrani, de a csizmája csatja beakadt a kengyelbe, oldalra zuhant, az útra. A kanca felnyerített és vágtatni kezdett, egyenesen a szakadék felett táncoló híd irányába. Törpök rohantak át a hídon szitkozódva és üvöltve.

– Gyorsabban, Geralt – kiabálta a mögöttük futó Kökörcsin hátrafordulva.

– Ugorj fel, vaják! – kiáltotta a nyeregben hánykolódó Dorregaray, aki alig tudta féken tartani őrjöngő lovát.

Hátul, mögöttük az egész út a Niedamir szekereit szétzúzó, zuhanó sziklák verte porfelhőbe fulladt. A vaják belemélyesztette ujjait a varázsló nyerge mögötti málhaszíjba. Kiáltást hallott.

Yennefer felborult a lovával együtt, de ellökte magát, el a vakon rúgkapáló paták elől, és fejét a karjával eltakarva a földre zuhant. A vaják elengedte a nyerget, és a kőzivatarba alámerülve, a lába alatt nyíló hasadékokat átugorva a nő felé iramodott. Yennefer, ahogy a férfi vállon ragadta, térdre emelkedett. Szeme tágra nyílt, a felhasadt szemöldökéből szivárgó vérpatak már a fülcimpájáig ért.

– Állj fel, Yen!

– Geralt! Vigyázz!

Egy hatalmas, lapos sziklatömb, ami dübörögve és az omladék falát csikorogva súrolva csúszott lefelé, egyenesen feléjük tartott. Geralt elvágódott, testével takarva el a varázslónőt. Abban a pillanatban a tömb szétrobbant, milliónyi szilánkra hullva szét, amik rájuk zuhanva szúrtak, mint a darázs fullánkja.

– Gyorsabban! – kiáltotta Dorregaray. Táncoló lova hátáról pálcája mozdulataival újabb és újabb, az omladékból leváló sziklákat robbantott porrá. – A hídra, vaják!

Yennefer ujjait görbítve intett kezével, közben érthetetlenül felkiáltott. A kövek, amint elérték az egyszerre a fejük fölé magasodó kékes félgömböt, semmivé lettek, akár a felhevült vaslemezre hulló vízcseppek.

– A hídra, Geralt! – kiabálta a varázslónő. – Maradj a közelemben!

Eliramodtak Dorregaray és néhány lovát vesztett íjász nyomában. A híd himbálózott és remegett, a gerendák minden irányba kilengtek, egyik korláttól a másikhoz hányva őket.

– Gyorsabban!

A híd hirtelen átható reccsenéssel megereszkedett; az a része, melyet már a hátuk mögött tudtak, leszakadt, és dübörögve a szakadékba zuhant a törpök kocsijával együtt, ami aztán a lovak tébolyult nyerítése közepette darabokra zúzódott a köveken. Az a szakasz, ahol álltak, még bírta, de Geralt egyszerre csak észrevette, hogy immár felfelé rohannak a hirtelen föléjük magasodó meredély felé. Yennefer zihálva káromkodott.

– A földre, Yen! Kapaszkodj!

A híd maradéka felcsikordult, megreccsent és megereszkedett, akár csak egy csúszda. Estükben ujjaikkal a gerendák közötti mélyedésekbe kapaszkodtak. Yennefer nem tudta magát megtartani. Kislányosan felsikkantott, és csúszni kezdett. Geralt egy kézzel megkapaszkodva előrántotta a tőrét, a penget a gerendák közé döfte, és két kézzel a markolatba kapaszkodott. Beleroppant a könyöke, ahogy Yennefer az övében és a hátán átvetett kardja markolatában fennakadva megrántotta. A híd újra megreccsent és még jobban megereszkedett, már-már függőlegesen állt.

– Yen – nyögte a vaják. – Csinálj valamit. A fenébe is, használj egy igét!

– Hogyan? – hallotta meg haragos, visszafojtott hördülését. – Hiszen lógok!

– Tedd szabaddá az egyik kezed!

– Nem tudom...

– Hé! – kiáltotta fentről Kökörcsin. – Bírjátok? Hé!

Geralt nem tartotta célszerűnek, hogy válaszoljon.

– Adjatok kötelet! – kiabált torkaszakadtából Kökörcsin. – Gyorsan, a mindenségit!

A trubadúr mellett megjelentek a Martalócok, a törpök és Gyllenstiern. Geralt meghallotta Boholt halk szavait.

– Várj, te dalnok. A nő mindjárt leesik. Akkor kihúzzuk a vajákot.

A Geralt hátán tekergő Yennefer felszisszent, mint egy vipera. A szíj fájdalmasan a férfi mellkasába vágott.

– Yen? Tudsz valami támaszt találni? A lábaddal? Tudsz csinálni valamit a lábaddal?

– Igen – nyögte a nő. – Kalimpálni.

Geralt lenézett az éles sziklák között zúgó folyóra; a kövek között az örvényben a híd néhány gerendája, egy ló és egy Caingorn elénk színeiben pompázó holttest vergődött. A sziklákon túl a folyó smaragdzöld, tiszta vizű sodrában hatalmas pisztrángok orsószerű testét látta lustán úszni az áramlattal.

– Bírod még, Yen?

– Még... igen...

– Húzódzkodj feljebb. Támasztékot kell találnod...

– Nem... tudok...

– Adjatok kötelet! – kiabált Kökörcsin. – Mi van, elment az eszetek? Lezuhannak mindketten!

– Talán úgy a jó? – merengett el valahol hátul Gyllenstiern.

A híd reccsent egyet, és még jobban megsüllyedt. Geralt kezdte elveszíteni az érzést a tőr markolatára szorult ujjaiban.

– Yen...

– Fogd be... és ne mocorogj...

– Yen?

– Ne szólíts így...

– Bírod?

– Nem – felelte a nő hidegen. Már nem küzdött, holt, tehetetlen teherként csüngött a férfi hátán.

– Yen?

– Fogd be.

– Yen. Bocsáss meg.

– Nem. Soha.

Valami lefelé kúszott a gerendákon. Fürgén. Mint egy kígyó.

A hideg fénnyel derengő kötél, amely úgy hajlott és tekergett, mintha élne, mozgékony végével megérintette Geralt tarkóját, átcsúszott a hóna alatt, és laza csomóba tekeredett. Alatta a varázslónő mély levegőt véve felnyögött. A férfi biztos volt benne, hogy a nő elsírja magát. Tévedett.

– Figyelem! – kiáltotta felettük Kökörcsin. – Kihúzunk benneteket! Kajmán! Kennet! Fel velük! Húzzátok!

Egy rántás, a megfeszülő kötél hideg, fullasztó szorítása. Yennefer nagyot sóhajtott. Megindultak felfelé, sebesen, hasukkal súrolva az érdes gerendákat.

Odafent Yennefer állt fel elsőnek.

VII

– Az egész szekértáborból – mondta Gyllenstiern – egyetlen szekeret sikerült megmentenünk, királyom, nem számolva a Martalócok kocsiját. Az osztagból hét íjász maradt. A szakadék túloldalán nincs többé út, csak görgeteg és sima sziklafal, ameddig látni engedi a kanyarulat. Nem tudhatjuk, megmenekült-e valaki azok közül, akik ott maradtak, amikor a híd összeomlott.

Niedamir nem válaszolt. Deneslei Eyck kihúzta magát, és a király elé állt, rászegezve ragyogó, lázas tekintetét.

– Magunkra vontuk az istenek haragját – szólalt meg égnek emelt kezekkel. – Vétkeztünk, Niedamir király. Szent hadjárat volt ez, hadjárat a gonosz ellen. Mert a sárkány maga a gonosz, igen, minden sárkány maga a megtestesült gonosz. Én nem megyek el közönyösen a gonosz mellett, én eltiprom... Elpusztítom. Úgy, ahogyan azt az istenek és a Szentírás megparancsolják.

– Mit hord ez itt össze? – ráncolta a homlokát Boholt.

– Nem tudom – felelte Geralt, miközben megigazította a kanca kötőfékét. – Nem értettem belőle egy szót sem.

– Halkan ott – szólt Kökörcsin. – Próbálom megjegyezni, talán fel tudom majd használni, ha találok hozzá rímet.

– A Szentírás azt mondja – harsogott most már javában Eyck – feljövé majdan a mélységből a kígyó, a förtelmes sárkány, akinek hét feje és kilenc szarva van! És a hátán fog ülni a bíborba és skarlátba öltözött asszony, és annak a kezében aranyserleg lesz, és annak a homlokára lesz írva a jele a mindenféle legnagyobb paráznaságnak!

– Én ismerem! – örült meg Kökörcsin. – Ez Cília, a Sommerhalder bíró felesége!

– Maradj veszteg, költő uram – szólt rá Gyllenstiern. Maga meg, Denesle lovagja, beszéljen világosabban, ha volna szíves.

– A gonosszal szemben, király – kiáltott Eyck – tiszta szívvel és lelkiismerettel kell harcba indulni, felemelt fejjel! És kit látunk itt? Törpöket, akik pogányok, a sötétség szülöttei, és meghajolnak a sötét hatalmak előtt! Szentségtörő varázslókat, akik isteni jogokat, erőt és előjogokat bitorolnak! Vajákot, aki undorító korcs, átkozott, a természettel ellenes lény. Csodálkoztok, hogy büntetés hullt ránk? Niedamir király! Elértük a lehetőségeink határait! Ne tegyük próbára az isteni kegyelmet. Felszólítalak, király, hogy tisztítsd meg seregeinket a szennytől, mielőtt...

– Rólam egy szó sem – vágott közbe szomorúan Kökörcsin. – Egyetlen szavacska se a költőkről. Pedig úgy igyekszem.

Geralt Yarpen Zigrinre mosolygott, aki lassú mozdulatokkal simogatta az övébe tűzött bárd élét. A törp vidáman vigyorgott vissza rá. Yennefer tüntetőleg elfordult, úgy tett, mintha az egészen a csípőjéig felszakadt szoknyája jobban aggasztaná, mint Eyck szavai.

– Kissé eltúlozza, Eyck uram – vetette oda élesen Dorregaray. – Még akkor is, ha kétségkívül nemes szándék vezérelte. Teljességgel szükségtelennek érzem, hogy megossza velünk, mi a véleménye a varázslókról, a törpökről és a vajákokról. Bár, úgy vélem, mindannyian hozzászoktunk már az efféle véleményekhez, sem nem illendőek, sem lovaghoz nem méltóak, Eyck uram. Azután meg különösen érthetetlen, hogy maga az, és senki más, aki odarohan, és mágikus tündekötelet dob a halálos veszedelembe került vajáknak és varázslónőnek. Abból, amit beszél, az következik, hogy valójában azért kellett volna imádkoznia, hogy lezuhanjanak.

– Az ördögbe – súgta Kökörcsinnek Geralt. – Hát ő adta azt a kötelet? Eyck? Nem Dorregaray?

– Nem – morogta a bárd. – Eyck volt, valóban ő.

Geralt hitetlenül csóválta a fejét. Yennefer halkan káromkodott egyet, és felegyenesedett.

– Eyck lovag – mondta olyan mosollyal, amit Geralton kívül mindenki kedvesnek és jóindulatúnak találhatott. – Hogy lehet ez? Szenny volnék, de mégis megmenti az életemet?

– Ön egy dáma, Yennefer – hajolt meg mereven a lovag. – És az ön szépséges és őszinte arca azt engedi feltételeznem, hogy lemond még egyszer az átkozott varázstudományról.

Boholt felröhögött.

– Köszönöm önnek, lovag – felelte Yennefer szárazon. – És Geralt, a vaják is köszöni. Köszönd meg neki, Geralt.

– Inkább üssön meg a guta – sóhajtott fel a vaják lefegyverző őszinteséggel. – Mégis miért? Egy undorító korcs vagyok, és az ocsmány arcom a javulás reményére sem enged következtetni. Eyck lovag akarata ellenére húzott fel engem a szakadékból, kizárólag azért, mert görcsösen kapaszkodtam egy szépséges dámába. Ha magam lógtam volna, Eyck a kisujját sem mozdította volna. Nem tévedek, igaz, lovag?

– Téved, Geralt uram – felelte nyugodtan a kóbor lovag. – Egyetlen szükséget szenvedőtől sem tagadom meg a segítséget. Még valaki olyantól sem, mint egy vaják.

– Köszönd meg, Geralt. És kérj bocsánatot – jelentette ki éles hangon a varázslónő. – Ellenkező esetben azt bizonyítod, hogy legalábbis veled kapcsolatban teljesen igaza volt Eycknek. Képtelen vagy együtt élni az emberekkel. Mert más vagy. Tévedés részt venned ebben a hadjáratban. Egy értelmetlen cél hajszolt ide. A legtöbb értelme annak lenne hát, ha útjaink elválnának. Azt gondolom, hogy ezt már magad is beláttad. Ha pedig mégsem, hát lásd be végre.

– Miféle célról beszél, asszonyom? – szólt közbe Gyllenstiern. A varázslónő visszanézett rá, de nem válaszolt. Kökörcsin és Yarpen Zigrin sokatmondóan összemosolyogtak, de úgy, hogy a varázslónő ne lássa.

A vajak Yennefer szemébe nézett. Jéghideg volt a pillantása.

– Elnézést kérek, és köszönöm, Denesle lovagja – hajtott fejet. – Minden jelenlevőnek köszönöm. A gondolkodás nélkül nyújtott gyors segítséget. Ahogy ott lógtam, hallottam, ahogyan egymás elébe vágva siettetek a segítségemre. Minden itt jelen levőnek az elnézését kérem. Kivéve a nemes Yennefert, akinek csak köszönöm, de akitől semmit sem kérek. Búcsúzom. A szenny önszántából hagyja el ezt a társaságot. Mert a szennynek elege van belőle. Viszlát, Kökörcsin.

– Ugyan már, Geralt – kiabálta Boholt. – Ne duzzogj, mint valami kislány, ne csinálj a bolhából elefántot. Az ördögbe ezzel a...

– Embereeeeek!

A szoros torka felől Kecskerágó és néhány felderítésre küldött holopolei őr szaladt feléjük.

– Mi van? Minek üvölt ez így? – kapta fel a fejét Kajmán.

– Emberek... Kegyelme... Urak... – lihegte a varga.

– Nyögd már ki, ember – mondta Gyllenstiern, ahogy aranyövébe akasztotta hüvelykujjait.

– Sárkány! Amott, sárkány!

– Hol?

– A szoroson túl... A síkságon... Urak, ez...

– Lóra! – adta ki a parancsot Gyllenstiern.

– Kajmán! – kiáltott Boholt. – Kocsira! Darázs, lóra és utánam!

– Szaporán, fiúk! – bődült el Yarpen Zigrin. – Szaporán, az anyátok szentségit!

– Hé, várjatok! – Kökörcsin vállára vetette a lantját. – Geralt! Vegyél fel a lovadra!

– Ugorj fel!

A szoros világos sziklák egyre ritkuló, szabálytalan ívet alkotó omladékába torkollt. Azon túl a lejtő lassan ereszkedett egy füves, hepehupás legelő felé, melyet minden oldalról ezernyi hasadékkal tátongó mészkőfalak zártak körbe. A rétre három szűk kanyon, egy-egy kiszáradt patak torkolata vezetett.

Boholt, aki elsőként vágtatott a sziklatorlaszhoz, hirtelen visszarántotta a lovát, és felállt a kengyelben.

– Ó, a francba – mondta. – Ó, a boldogságos francba. Ez... Ez nem lehet!

– Micsoda? – kérdezte a mellé érkező Dorregaray. Mellette állt Yennefer, aki a Martalócok kocsijáról ugrott le; most a sziklatömbnek támasztotta mellét, kinézett, aztán hátrább lépett, és megdörzsölte a szemét.

– Mi az? Mi van ott? – kiáltotta a Geralt háta mögül előhajló Kökörcsin. – Mi az, Boholt?

– Ez a sárkány... arany.

Nem messzebb, mint száz lépésre a sziklaszoros torkától, amin áthaladtak, az északi kanyon felé vezető úton, egy kissé tojásdad, alacsony dombon ült a teremtmény. Ott pihent, szabályos ívre hajlítva hosszú, kecses nyakát, keskeny fejét boltozatos mellkasára hajtva, és farkával fonva körbe kinyújtóztatott mellső lábait.

Ahogy ott ült ez a lény, volt benne, a tartásában, valami elmondhatatlanul kecses, valami macskaszerű, valami, ami ellentmondott annak, hogy nyilvánvalóan a hüllőktől származott. Merthogy a teremtményt éles rajzolatú, a világos sárgaarany szemet sértő fényével ragyogó pikkelyek borították. Mert a dombocskán ülő lény arany volt – arany volt a földbe fúródó karmai hegyétől hosszú farka végéig, mellyel könnyedén legyezgetett a dombot benövő bogáncs között. A teremtmény rájuk nézett óriási aranyszemével, majd széttárta széles, arany denevérszárnyait, és így maradt mozdulatlanul, kikényszerítve csodálatukat.

– Aranysárkány – suttogta Dorregaray. – Ez lehetetlen... Egy élő legenda!

– Az rohadt élet, hogy aranysárkányok nincsenek – jelentette ki Kajmán, és kiköpött. – Tudom, mit beszélek.

– És akkor az ott micsoda, ami a dombon ül? – kérdezte tárgyilagosan Kökörcsin.

– Valami átverés.

– Káprázat.

– Az ott nem káprázat – szólalt meg Yennefer.

– Az egy aranysárkány – mondta Gyllenstiern. – A lehető legvalóságosabb aranysárkány.

– Aranysárkányok csak a legendákban léteznek!

– Hagyjátok abba – szakította őket félbe hirtelen Boholt. – Nincs miért felizgatni magunkat. Még a hülye is látja, hogy az egy aranysárkány. És mégis, kérdem én kegyelmetek, mi a különbség aközött, hogy arany, kékeslila, fosbarna vagy kockás? Nagynak nem nagy, seperc alatt elintézzük. Darázs, Kajmán, vakarjátok ki a kocsit a törmelékből, szedjétek elő a felszerelést. Érdekel is engem, arany, nem arany.

– Van különbség, Boholt – mondta Darázs. – Méghozzá jelentős. Ez nem az a sárkány, amit követünk. Ez nem az, amelyiket megmérgeztek Holopole alatt, ami a barlangjában ül, az ércen meg az ékszeren. Ez itt viszont csak a valagán ül. Akkor meg mi a bánatnak kellene nekünk?

– Ez a sárkány arany, Kennet – hördült fel Yarpen Zigrin. – Láttál már ilyet valaha? Nem érted? A bőréért többet kapunk, mint amennyit egy szokásos kincseskamrából kicsikarhattunk volna.

– És még csak el sem rontaná a drágakőpiacot – tette hozzá randán mosolyogva Yennefer. – Yarpennak igaza van. A megállapodás továbbra is áll. Osztozkodni van min, hát nem?

– Hé, Boholt? – kiáltott le Kajmán a szekérről, miközben nagy lármával keresgélt a felszerelésben. – Mit rakunk fel magunkra meg a lovakra? Mit okádhat ez az aranyféreg? Tüzet? Savat? Gőzt?

– A fene se tudja, kérlek alássan – jött zavarba Boholt. – Hé, varázslók! Az aranysárkányról szóló legendák megmondják, hogyan kell ezeket megölni?

– Hogyan kell megölni? Egyszerűen – kiáltott fel hirtelen Kecskerágó. – Nincs ezen mit meditálni, valami állatot adjatok gyorsan. Kitömjük valami mérgezővel és odadobjuk a hüllőnek, hadd dögöljön meg.

Dorregaray sandán nézett a vargára, Boholt kiköpött, Kökörcsin arcán undorral félrefordult, Yarpen Zigrin az oldalát fogva, kéjesen röhögött.

– Mit néztek így? – kérdezte Kecskerágó. – Lássunk munkához, el kell dönteni, mivel tömjük ki a dögöt, hogy a féreg minél előbb elpusztuljon. Valami olyannak kell lennie, ami borzasztóan mérgező, ami mérges vagy rothadt.

– Aha – szólalt meg a törp, még mindig nevetve. – Valami, ami mérgező, mocskos és bűzlik. Tudod mit, Kecskerágó? Úgy tűnik, te leszel az.

– Mi?

– Egy szart. Takarodj el innen, te csizmaszomorító, a szemem elé ne kerülj!

– Dorregaray uram – szólt Boholt a varázslóhoz lépve. – Tegye hasznossá magát. Emlékezzen vissza a mondákra és legendákra. Mit tud az aranysárkányokról?

A varázsló elmosolyodott, és kevélyen kihúzta magát.

– Azt kérdezed, mit tudok az aranysárkányokról? Keveset, de épp eleget.

– Akkor hallgatjuk.

– Hát hallgassatok, és hallgassatok figyelmesen. Amott előttünk egy aranysárkány ül. Elő legenda, talán az utolsó, az egyetlen ilyen teremtmény, amely megmenekült a gyilkos dühötöktől. Nem ölünk legendákat. Én, Dorregaray, nem engedem, hogy hozzányúljatok ahhoz a sárkányhoz. Megértettetek? Mehettek csomagolni, kössétek fel a málhátokat, és menjetek haza.

Geralt meg volt róla győződve, hogy hangzavar fog kitörni. Tévedett.

– Kegyelmes varázsló – törte meg a csendet Gyllenstiern hangja. – Vigyázzon már arra, kivel és hogyan beszél. Niedamir király megparancsolhatja magának, Dorregaraynak, hogy kösse fel a málhát, és takarodjon a fenébe. De nem fordítva. Világos ez?

– Nem – felelte büszkén a varázsló. – Nem az. Mert én Dorregaray mester vagyok, és nem fog nekem parancsolgatni olyan, akinek a királysága egész területét belátni egy nyomorult, mocskos, szaros kis erőd cölöpfalán állva. Tisztában van vele, Gyllenstiern uram, hogy ha csak kiejtek egy igét és teszek egy kézmozdulatot, maga tehénlepénnyé változik, a kiskorú királya meg valami elmondhatatlanul szörnyűbbé? Világos ez?

Gyllenstiern nem tudott válaszolni, mert Boholt odalépett Dorregaray-hoz, megragadta a vállát, és magához fordította. Kajmán és Darázs komoran hallgatva léptek elő Boholt háta mögül.

– Hallgasson ide, mágus uram – mondta halkan a hatalmas Martalóc. – Mielőtt elkezdené megtenni azokat a kézmozdulatait, hallgasson ide. Hosszasan magyarázhatnám, kérem alássan, mit csinálok én a parancsaiddal, a legendáiddal és az ostoba fecsegéseddel. De nincs kedvem. Úgyhogy legyen neked elég ez válaszképpen.

Boholt krákogott egyet, az orrába dugta az ujját, és közelről ráturházott a varázsló cipőjének az orrára.

Dorregaray elsápadt, de meg sem mozdult. Látta – ahogy a többiek is – a láncos csatacsillagot, melynek könyéknyi hosszú markolatát Kajmán tartotta mélyen leengedett kezében. Tudta – ahogy a többiek is –, hogy az idő, ami egy ige kimondásához szükséges, összehasonlíthatatlanul hosszabb annál az időnél, ami Kajmánnak kell majd ahhoz, hogy darabokra zúzza a koponyáját.

– Na – mondta Boholt. – Akkor most tessék udvariasan félrehúzódni, kérem alássan. És ha még egyszer eszedbe jutna kinyitni a pofádat, tömd be gyorsan egy fűcsomóval. Mert ha még egyszer meghallom a nyekergésedet, azt megemlegeted.

Boholt megfordult, és megdörzsölte a kezét.

– Na akkor, Kajmán, Darázs, munkára, mert még a végén megszökik itt nekünk a férge.

– Nem úgy fest, mint akinek a szándékában áll megszökni – mondta Kökörcsin az előttük elterülő rétet figyelve. – Nézzetek csak rá.

A dombon ülő aranysárkány ásított egyet, felemelte fejét, megmozgatta a szárnyait, és farkával a földre csapott.

– Niedamir király és ti, lovagok! – bődült fel rézkürtként hangzó kiáltása. – Villentretenmerth vagyok, a sárkány! Úgy látom, nem tartóztatta fel mindannyiótokat a lavina, melyet, kérkedés nélkül mondom, én magam zúdítottam a nyakatokba. Eljutottatok egészen idáig. Mint tudjátok, ebből a völgyből csak három út vezet ki. Keletre, Holopole felé, és nyugatra, Caingorn irányába. És ezekből az utakból kell választanotok. Az északi úton, urak, nem indulhattok el, mert én, Villentretenmerth, megtiltom nektek. Ha azonban valamelyikőtök nem óhajtja a tiltásomat tiszteletben tartani, ezennel harcba hívom, tisztességes, lovagi párviadalra. Konvencionális fegyverrel, varázslatok nélkül, tűzokádás nélkül. A harc valamelyik fél teljes, feltétel nélküli megadásáig tart. A választ heroldotok által várom, ahogyan a szokás diktálja.

Mindannyian tátott szájjal álltak.

– Ez beszél! – sziszegte Boholt. – Hallatlan!

– Ráadásul szörnyen okosan – mondta Yarpen Zigrin. – Tudja valaki, mit jelent az a konfesszionális fegyver?

– Szokványos, nem mágikus – válaszolta Yennefer a szemöldökét ráncolva. – De engem valami más gondolkodtatott el. Akinek villás nyelve van, nem képes tagoltan beszélni. Ez a rohadék telepátiát használ. Vigyázzatok, mindkét irányba működik. Olvasni tud a gondolataitokban.

– Mi az, ennek teljesen elment az esze, vagy mi? – idegesítette fel magát Darázs Kennet. – Tisztességes párviadal? Egy ostoba féreggel? Még ilyet! Csapatosan megyünk neki! Egységben az erő!

– Nem.

Körbenéztek.

Deneslei Eyck, immár a lován ülve, teljes fegyverzetben, a kengyel mellé tűzött kopjával lényegesen jobban festett, mint gyalogosan. Sisakja felhajtott rostélya alatt lázasan izzott a tekintete, fehér arca sápadt volt.

– Nem, Kennet uram – ismételte meg a lovag. – Csak a holttestemen keresztül. Nem engedem, hogy a jelenlétemben meggyalázzák a lovagi becsületet. Aki meg merészeli szegni a lovagi párviadal törvényeit...

Eyck egyre hangosabban beszélt, felindult hangja meg-megbicsaklott, és az izgatottságtól remegett.

– ...aki megsérti a becsületet, megsért engem is, és annak a vére, vagy a magamé, kiontatik eme meggyötört földre. A bestia párviadalt követel? Jól van hát! Hirdesse hát ki a herold a nevem! Döntsön hát az istenek ítélete! A sárkánnyal az agyarak és karmok ereje, és a pokoli gonoszság, de velem...

– Micsoda kretén – morogta Yarpen Zigrin.

– ...velem a becsület, velem a hit, velem a szüzek kicsordult könnye, akiket ez a féreg...

– Fejezd be, Eyck, meri elhányom magam! – üvöltött rá Boholt. – Előre, a mezőre! Menj neki a sárkánynak ahelyett, hogy itt fecsegsz!

– Ejj, Boholt, várjál – szólalt meg hirtelen a törp a szakállát cibálva. – Megfeledkeztél a szerződésről? Ha Eyck leteríti a hüllőt, övé a fele...

– Eyck semmit sem fogad el – vicsorította ki a fogait Boholt. – Ismerem. Neki elég, ha ír róla egy dalt Kökörcsin.

– Csendet! – szólt Gyllenstiern. – Legyen hát így. A sárkány ellen a becsületes kóbor lovag áll ki, Deneslei Eyck, aki Caingorn színeiben harcol mint Niedamir király kopjája és kardja. Ez a király döntése!

– Na, ezt megkaptuk – csikorgatta a fogát Yarpen Zigrin. – Niedamir kopjája és kardja. Elintézett minket a caingorni kiskirály. És most mi lesz?

– Semmi – köpött ki Boholt. – Csak nem szeretnél ujjat húzni Eyckkel, Yarpen? Hülyeségeket beszél, de ha már felmászott a lóra és felizgatta magát, akkor jobb az útjából félreállni. Menjen csak, a fene vigye, és intézze el a sárkányt. Aztán meglátjuk.

– Ki lesz a herold? – kérdezte Kökörcsin. – A sárkány heroldot akart. Esetleg én?

– Nem. Itt nem dalokat kell énekelni, Kökörcsin – ráncolta Boholt a homlokát. – Legyen a herold Yarpen Zigrin. Akkora hangja van, mint egy bikának.

– Rendben, mi az nekem – mondta Yarpen. – Adjátok ide a címeres zászlót, hogy minden úgy legyen, ahogy kell.

– Csak illedelmesen beszéljen, törp uram. És úrhoz illően – emlékeztette Gyllenstiern.

– Ne tanítson engem beszélni – düllesztette ki büszkén hasát a törp. – Én már akkor követségbe jártam, amikor maga még kummának mondta a krumplit, és zümmének a legyet.

A sárkány továbbra is farkával vidáman integetve, nyugodtan ült a dombon. A törp felmászott a legmagasabb sziklára, megköszörülte a torkát, és kiköpött.

– Hé, te ott! – kiabálta csípőre tett kézzel. – Te kibaszott sárkány! Hallgasd, mit mond neked a herold! Vagyishogy én! Elsőként Deneslei Eyck, a kerge lovag kapja el tisztelettel a töködet! A kopjáját meg a bendődbe döfi, szent szokás szerint, a te pusztulásodra, és a szegény szüzek és Niedamir király boldogságára! A harc tisztességes kell legyen és törvény szerinti, tüzet okádni nem megengedett, s csakis konfesszionálisan verheti egyik a másikat, ameddig ama másik a lelkét ki nem leheli vagy meg nem hal. Amit őszinte szívvel és lélekkel kívánunk neked! Megértetted, sárkány?

A sárkány ásított, meglengette szárnyát, aztán a földre huppanva gyorsan lemászott a kis dombról a sík területre.

– Megértettem, jámbor herold! – kiáltott vissza. – Akkor hát lépjen a harctérre a nemes Deneslei Eyck. Készen állok!

– Micsoda barmok! – Boholt kiköpött, és komor tekintettel követte Eycket, aki lépésben poroszkált át a sziklatorlaszon. – Átkozott, nevetséges...

– Fogd be a bagólesőd, Boholt – kiáltott oda a kezét dörzsölve Kökörcsin. – Nézd, Eyck rohamra készül! A mindenségit, milyen szép ballada lesz ez!

– Hurrá! Éljen Eyck! – kiáltott valaki Niedamir íjászai közül.

– Én meg – tette hozzá komoran Kecskerágó –, én azért csak a biztonság kedvéért kitömném kénnel.

Eyck, immár a harcmezőn, felemelt kopjájával szalutált a sárkánynak, lecsapta a sisakrostélyát, és megsarkantyúzta a lovat.

– Na, na – mondta a törp. – Lehet, hogy hülye, de támadni, azt tényleg tud. Nézzétek csak!

Eyck előrehajolt, megtámasztotta magát a nyeregben, és teljes vágtában eresztette a kopját lejjebb. A sárkány, Geralt várakozásaival ellentétben, nem ugrott el, nem fordult félre, hanem a földhöz lapulva egyenesen a támadó lovag felé iramodott.

– Vágd le! Vágd le, Eyck! – üvöltött Yarpen.

Eyck, bár hajtotta a vágta, nem szemből, vaktában támadt. Az utolsó pillanatban a ló feje fölött vetve át kopjáját ügyesen irányt változtatott. Ahogy a sárkány mellett elhaladt, a kengyelben felállva teljes erejéből ellökte. Egytől egyig mind felkiáltottak. Geralt nem csatlakozott a kórushoz.

A sárkány egy finom, könnyed, kecses fordulattal kerülte el a támadást, villámgyorsan, de lágyan, amúgy macskásan, élő aranyszalagként tekeregve mancsával a ló hasa alá kapott. A ló felvisított, magasra dobta a farát, a lovag megingott a nyeregben, de nem engedte el a kopját. Abban a pillanatban, amikor a ló orra már-már a földet érte, a sárkány mancsa egy erős rántásával lesöpörte Eycket a nyeregből. Mindannyian látták a felröppenő, forgó páncéllemezeket, mindannyian hallották a csörömpölést és puffanást, amivel a lovag a földre érkezett.

A sárkány leülve mancsával a lóra tiport, és lejjebb hajtotta fogakkal teli száját. A ló élesen felvisított, megrándult, aztán elhallgatott.

A beálló csendben mindannyian hallották Villentretenmerth sárkány mély hangját.

– A vitéz Deneslei Eycket elvihetik a harctérről, nem képes a küzdelmet folytatni. Kérem a következőt.

– Ó, baszd meg – törte meg Yarpen Zigrin a beálló csendet.

VIII

– Mindkét lába – mondta Yennefer, miközben kezét a lenkendőbe törölte. – És valami lehet a gerincével is. Úgy behorpadt a hátán a páncél, mintha pöröllyel kapott volna egyet. A lába, az meg a saját kopjája miatt. Nem ül egyhamar lóra. Ha egyáltalán felül még valaha.

– Szakmai kockázat – mormolta Geralt.

A varázslónő a homlokát ráncolta.

– Ez minden, amit hozzá tudsz fűzni?

– Mégis mit szeretnél még hallani, Yennefer?

– Az a sárkány hihetetlenül gyors. Túlságosan gyors, hogy egy ember megküzdhessen vele.

– Értem. Nem, Yen. Én nem.

– Elvek? – mosolygott rá rosszmájúan a varázslónő. – Vagy a közönséges, a legközönségesebb félelem? Ez az egyetlen emberi érzés, amit nem irtottak ki belőled?

– Egyik is, másik is – hagyta rá a vaják szenvtelenül. – Mi a különbség?

– Hát ez az – lépett közelebb Yennefer. – Semmi. Az elveket meg lehet szegni, a félelmet le lehet győzni. Öld meg azt a sárkányt, Geralt. Értem.

– Érted?

– Értem. Akarom azt a sárkányt. Az egészet. Csak magamnak akarom.

– Használj átkokat, és öld meg magad.

– Nem. Te öld meg. Én pedig visszatartom a varázslatokkal a Martalócokat meg a többieket, hogy ne zavarjanak.

– Yennefer, lesz, aki ott marad.

– És ez téged mióta zavar? Te csak törődj a sárkánnyal, az emberekkel majd én foglalkozom.

– Yennefer – felelte a vaják szárazon. – Képtelen vagyok felfogni. Minek neked az a sárkány? Ennyire megszédítene a pikkelyei sárgasága? Elvégre nem gyötör a pénztelenség, számtalan megélhetési forrásod van, ismerik a neved. Akkor meg miről van szó? De szépen kérlek, a hivatást ne hozd szóba.

Yennefer hallgatott, végül savanyú arccal nagyot rúgott egy fűben heverő kőbe.

– Van valaki, aki segíteni tudna nekem. Állítólag... tudod, miről beszélek... Állítólag nem visszafordíthatatlan. Van rá esély. Még lehetne... Értesz?

– Értelek.

– Bonyolult operáció, és költséges. De ezért az aranysárkányért cserébe... Geralt?

A vaják hallgatott.

– Amikor ott lógtunk a hídon – szólalt meg a varázslónő –, valamit kértél tőlem. Teljesítem a kívánságodat. Mindenek ellenére.

A vaják szomorúan elmosolyodott, mutatóujjával megérintette Yennefer nyakán az obszidián csillagot.

– Túl késő, Yen. Már nem lógunk ott. Már nem érdekel. Mindenek ellenére.

A férfi a legrosszabbra számított, tűzviharra, villámokra, arculcsapásra, szidalmakra, átkokra. Csodálkozott, mikor nem látott mást, csak hogy a nő próbálja remegő ajkát megfékezni. Yennefer lassan elfordult. Geralt megbánta szavait. Megbánta az érzést, amely e szavakat szülte. A lehetőségek határa, amint átlépte, elpattant, akár a lant húrja. Ahogy Kökörcsinre pillantott, látta, ahogy a trubadúr gyorsan félrefordítja a fejét, kerülve a tekintetét.

– Na, akkor a lovagi becsület miatt már nem kell fájjon a fejünk, kérem alássan – kiáltotta Boholt. Immár fegyverzetben állt Niedamir előtt, aki még mindig ugyanazzal az unott arckifejezéssel ült a sziklán. – A lovagi becsület amott fekszik, és halkan nyögdécsel. Rossz ötlet volt, Gyllenstiern uram, a maguk lovagjaként és vazallusaként ráengedni Eycket. Nem akarok én ujjal mutogatni, de tudom, kinek köszönheti Eyck a törött csülkeit. Az ám, csakugyan, egy csapásra két ügyet is levettek a vállunkról. Egy holdkórost, aki őrülten szerette volna feléleszteni a legendát arról, ahogy a hős lovag párbajban győzi le a sárkányt. Meg egy szélhámost, aki hasznot akart belőle húzni. Tudja maga, kiről beszélek, Gyllenstiern, nem igaz? Na, akkor jó. Most mi következünk. A sárkány most már a miénk. Most mi, a Martalócok, elintézzük ezt a sárkányt. De a magunk kontójára.

– És a szerződés, Boholt? – vetette oda kelletlenül a kancellár. – Mi van a szerződéssel?

– Szarok a szerződésre.

– Ez hallatlan! Ez felségsertés! – toppantott Gyllenstiern a lábával. – Niedamir király...

– Mi, a király? – üvöltött vissza Boholt hatalmas kétkezes kardjára támaszkodva. – Netalán a király saját maga, egyes egyedül akarna nekimenni a sárkánynak? Vagy talán maga, az ő hűséges kancellárja, préselné a potrohát páncélba, és állna ki a harcmezőre? Miért is ne, csak tessék, mi kivárjuk a sorunkat, kérem alássan. Megvolt az esélye, Gyllenstiern, hogy Eyck levágja a sárkányt, és vihette volna az egészet, nekünk meg nem maradt volna semmi, egyetlen arany pikkely sem a hátáról. De most már túl késő. Lássa be, nincs már senki, aki Caingorn színeiben kiállna. Nem talál még egy akkora barmot, mint Eyck.

– Nem igaz! – Kecskerágó, a varga a király elé vetette magát, aki még mindig azzal volt elfoglalva, hogy egy csak számára ismerős pontot méregetett a horizonton. – Király uram! Csak egy kevéskét várjon, hadd vonuljanak be a mieink Holopoléből, csak rájuk kell nézni! Köpjön a tudálékos nemesekre, kergesse őket el! Meglássa, ki a bátor igazán, akinek nem a szája jár, hanem a keze!

– Fogd be a pofád – szólt oda Boholt nyugodtan, miközben egy apró rozsdafoltot törölt le mellvértjéről. – Fogd be a pofád, te surmó, mert ha nem, én úgy befogom neked, hogy a fogaid a torkodban kötnek ki.

Kecskerágó, amint meglátta a közeledő Kennetet és Kajmánt, gyorsan hátrálni kezdett, és elbújt a holopolei őrök között.

– Király! – kiáltott Gyllenstiern. – Király, mit parancsolsz?

Niedamir arcáról hirtelen eltűnt az unalom. Az ifjú uralkodó összeráncolta szeplős orrát, és felállt.

– Mit parancsolok? – felelte vékony hangon. – Végre megkérdezted, Gyllenstiern, ahelyett, hogy helyettem döntenél és helyettem és az én nevemben nyilatkoznál. Nagyon örülök. És maradjon is így, Gyllenstiern. Ettől a perctől kezdve hallgatni fogsz, és teljesíted a parancsokat. Itt az első közülük. Szedd össze az embereket, utasítsd őket, hogy fektessék kocsira Deneslei Eycket. Visszatérünk Caingornba.

– Uram...

– Egy szót se, Gyllenstiern. Yennefer kisasszony, nemes urak, búcsúzom. Elvesztegettem némi időt ezzel a hadjárattal, de sokat nyertem is. Sokat tanultam. Köszönöm a szavaikat, Yennefer kisasszony, Dorregaray uram, Boholt uram. És köszönöm a hallgatást, Geralt uram.

– Királyom – szólt Gyllenstiern. – Miért? A sárkány már itt van, épp itt. Csak ki kell nyújtania érte a kezét. Királyom, az álmai...

– Álmaim – ismételte gondolataiba mélyedve Niedamir. – Nekem még nincsenek. És ha itt maradok... Lehet, már soha nem is lesznek.

– És Malleore? És a hercegkisasszony keze? – A hadonászó kancellár nem adta fel. – És a trón? Királyom, a népük elismer...

– Szarok a népükre, ahogy Boholt uram mondaná – nevetett fel Niedamir. – Malleore trónja így is az enyém, mert van Caingornban háromszáz páncélosom és másfél ezer gyalogosom az ő ezer szaros tárcsásukkal szemben. Elismerni meg így is elismernek. Addig fogom akasztani, felnégyelni és lovakkal vonszoltatni őket, amíg elismernek. A hercegkisasszonyuk meg egy hájas tehén, és köpök a kezére, nekem csak a farára van szükségem, hadd szüljön örököst, utána meg úgyis megmérgezem. Kecskerágó mester módszerével. Elég a fecsegésből, Gyllenstiern. Láss neki a parancsok teljesítésének, amiket kaptál.

– Valóban – súgta Kökörcsin Geraltnak. – Sokat tanult.

– Sokat – hagyta rá Geralt, és a dombra nézett, ahol az aranysárkány háromszögletű fejét leengedve villás, skarlátszín nyelvével nyalogatott valamit, ami ott csücsült a földön mellette. – De nem szeretnék az alattvalója lenni, Kökörcsin.

– És mit gondolsz, most mi lesz?

A vaják nyugodtan az apró, szürkészöld lényre nézett, amely ott csapdosott denevérszárnyacskáival a fölé hajoló sárkány arany karmai mellett.

– És te mit szólsz ehhez az egészhez, Kökörcsin? Mit gondolsz erről?

– És mégis mit számít az, hogy én mit gondolok? Én költő vagyok, Geralt. Hát van az én véleményemnek bármi jelentősége?

– Van.

– Na, akkor elmondom neked. Engem, Geralt, ha csak meglátok valami csúszómászót, egy kígyót, mondjuk, vagy valami más gyíkfélét, kiráz a hideg, annyira undorodom és félek attól az ocsmányságtól. De ez a sárkány...

– Na?

– Ez... ez szép, Geralt.

– Köszönöm, Kökörcsin.

– Mit?

Geralt elfordította a fejét, lassú mozdulattal a mellkasát keresztező szíj csatjához nyúlt, két lyukkal rövidebbre vette. Jobb kezét felemelve ellenőrizte, hogy a kard markolata megfelelő helyzetben van-e. A költő tágra nyílt szemmel bámulta.

– Geralt! Te meg akarod...

– Igen – felelte nyugodtan a vaják. – A lehetőségeknek megvan a határa. Elegem van ebből az egészből. Niedamirral tartasz, vagy maradsz, Kökörcsin?

A trubadúr lehajolt, óvatosan és nagy gonddal egy kő alá fektette a lantját, aztán felegyenesedett.

– Maradok. Hogy is mondtad? A lehetőségek határa? Lefoglalom ezt a címet a balladámnak.

– Lehet, hogy ez lesz az utolsó balladád.

– Geralt?

– Aha?

– Ne ölj... Képes vagy rá?

– A kard az kard, Kökörcsin. Ha egyszer előrántom...

– Próbáld meg.

– Megpróbálom.

Dorregaray felnevetett, Yennefer és a Martalócok felé fordult, és a távozó királyi menetre mutatott.

– Amott – mondta – távozik Niedamir király. Nem ad ki több királyi parancsot Gyllenstiern által. Távozik, józan észről téve tanúbizonyságot. Jó, hogy itt vagy, Kökörcsin. Azt javaslom, kezdd el költeni a balladád.

– Miről?

– Nos, arról – húzta elő a varázsló pálcáját ruhája melléből –, hogy Dorregaray mester, a mágus, hogyan kergette haza a semmirekellőket, akik semmirekellő módon meg akarták gyilkolni az utolsó aranysárkányt, ami maradt a földön. Ne mozdulj, Boholt! Yarpen, el a kezekkel a bárdtól! Meg se rezzenj, Yennefer! Eredjetek, semmirekellők, a király után, mint a jó anyátok nyomába. Indulás, lóra, szekérre! Figyelmeztetlek benneteket, aki egy rossz mozdulatot is tesz, az után nem marad más, csak por és hamu. Nem tréfálok.

– Dorregaray! – sziszegte Yennefer.

– Varázsló uram – szólt békülékenyen Boholt. – Hát illik ezt így...

– Hallgass, Boholt. Megmondtam, nem nyúltok a sárkányhoz. Legendákat nem szokás megölni. Hátraarc és indulás.

Yennefer keze hirtelen előre lendült, Dorregaray körül pedig kékes lángok robbantak ki a földből, porfelhő tört fel a felszakított kavicsból és gyepből. A lángoktól körbezárt varázsló megingott. Kajmán odaugrott hozzá, és ökle bütykeivel az arcába ütött. Dorregaray elesett, varázspálcájából vörös villám pattant ki, majd ártalmatlanul hunyt ki a sziklák között. Darázs ugrott oda a másik oldalról, belerúgott a földön fekvő varázslóba, és épp lendületet vett, hogy megismételje. Geralt közéjük vetette magát, félrelökte Darazsat, előrántotta a kardját, és laposan, a karvért és a páncél mellvértje közé célozva döfött felé. Boholt akadályozta meg ebben, aki kétkezes kardja széles pengéjével kivédte a csapást. Kökörcsin gáncsot vetett Kajmánnak, de nem járt sikerrel – Kajmán belekapaszkodott a bárd szivárványszín zekéjébe, és öklével a szemei közé csapott. Yarpen Zigrin hátulról ugrott elő, és baltája nyelével a térdhajlatba ütve ledöntötte Kökörcsint a lábáról.

Geralt tett egy fordulatot, hogy kitérjen Boholt kardja elől, közelről az odaugró Darázs felé vágott, feltépve vas karvértjét. Darázs félrevetődött, megbotlott és elesett. Boholt felnyögött, és úgy suhintott felé a karddal, mintha kasza volna. Geralt átugrott a süvítő penge felett, kardja markolatával ráhúzott Boholt mellvértjére, eltaszította magától, és lecsapott, az arcára célozva. Boholt látva, hogy nehéz kardjával nem lesz képes kivédeni a csapást, hátravetődött és hanyatt esett. A vaják odaugrott hozzá, és abban a pillanatban érezte, hogy a föld kicsúszik dermedt lábai alól. Látta, ahogy a horizont vízszintesből függőlegesre vált. Hasztalan próbált ujjaival védelmező Jelet formálni, oldalával nehezen a földhöz csapódott, merev kezéből kihullott a kard. Lüktetett, zúgott a füle.

– Kötözzétek meg őket, míg hat az ige – mondta Yennefer valahol felette, de nagyon messziről. – Mind a hármat.

Dorregaray és Geralt, elkábítva és tehetetlenül, ellenkezés és szó nélkül hagyták magukat megbéklyózni és a szekérhez kötni. Kökörcsin rángatózott és szitkozódott, úgyhogy azelőtt, hogy megkötözték volna, még a képébe is kapott egyet.

– Minek kössük meg ezeket, ezeket az árulókat, ezeket a szukafattyakat – mondta közelebb lépve Kecskerágó. – Nyuvasszuk ki őket azonnal, és nyugtunk lesz.

– Te vagy a fattyú, de nem is szukáé – felelte Yarpen Zigrin. – Ne sértegesd nekem a kutyákat. Takarodj innen, te kapca.

– Szörnyen bátrak vagyunk – ugatott vissza Kecskerágó. – Meglátom, mi marad a bátorságból, ha megjönnek az enyéim Holopoléből, elég csak rájuk nézni. Meglá...

Yarpen, alkatához képest váratlan fürgeséggel, megfordult, és pofán vágta a baltanyéllel. A mellette álló Kajmán rásegített egy rúgással. Kecskerágó repült néhány ölnyit, mielőtt orral a fűbe fúródott.

– Ezt megemlegetitek! – kiabált négykézláb. – Mindannyiótokat...

– Fiúk! – bődült el Yarpen Zigrin. – Adjatok a varga valagának, a jó kapca anyját! Kapd el, Kajmán!

Kecskerágó nem várta meg. Felpattant, és sietősen eliramodott a keleti kanyon irányába. Feltűnés nélkül a nyomába eredtek a holopolei nyomkövetők is. A röhögő törpök meg köveket hajigáltak utánuk.

– Valahogy rögtön tisztább lett a levegő – nevetett fel Yarpen. – Na, Boholt, szedelőzködjünk, aztán neki a sárkánynak!

– Lassan a testtel – emelte fel a kezét Yennefer. – Szedni, azt szabad, de a lábatokat. A nyakatokba. Mind, akik itt álltok.

– Hogy micsoda? – hajolt előre Boholt, és baljóslatú fény gyúlt a szemében. – Mit mond, fényességes kegyelmes boszorka kisasszony?

– Takarodjatok innen a varga nyomában – ismételte Yennefer. – Mindannyian. Egymagam bánok él a sárkánnyal. Nem konvencionális fegyverrel. És távozóban még meg is köszönhetitek nekem. Ha én nem volnék, már megízlelhettétek volna a vaják kardját. Nosza, rajta, szaporán, Boholt, mielőtt megharagszom. Figyelmeztetlek, ismerek igéket, amikkel heréltet csinálhatok belőletek. Elég, ha intek a kezemmel.

– Na nem – sziszegte Boholt. – A türelmem elérte lehetőségei határát. Nem hagyom, hogy hülyét csináljanak belőlem. Darázs, akaszd le a szekérről a kocsirudat. Érzem, hogy nekem sem konvencionális fegyverre lesz szükségem. Én itt rögtön gerincre vágok valakit, kérem alássan. Nem fogok ujjal mutogatni, de egy bizonyos undok boszorkányt azon nyomban gerincre vágok.

– Próbáld csak meg, Boholt. Megédesíted a napomat.

– Yennefer – mondta szemrehányóan a törp. – Miért?

– Mi van, ha egyszerűen csak nem szeretek osztozkodni, Yarpen?

– Mit lehet tenni – mosolyodott el Yarpen Zigrin. – Mélyen emberi. Annyira emberi, hogy már majdnem törp. Jól esik ismerős vonásokat felfedezni egy varázslónőben. Mert én sem szeretek osztozkodni, Yennefer.

A törp rövid, villámgyors csapásra hajolt. Az acélgolyó, amely ki tudja, honnan és mikor került elő, felzúgott a levegőben, és Yennefer homlokának közepébe csapódott. Mielőtt a varázslónő észhez térhetett volna, már a levegőben lógott. Darázs és Kajmán ragadta meg a kezeit, Yarpen a bokáit kötötte össze pányvával. Yennefer veszettül kiabált, de amikor Yarpen egyik hátrébb álló legénye a fejére vetette a gyeplőt, és olyan erősen megszorította, hogy a szíj tátott szájába mélyedt, az belefojtotta a kiáltást.

– Na, és most mi lesz, Yennefer – szólt oda közelebb lépve Boholt. – Hogy akarsz most belőlem heréltet csinálni? Amikor a kezedet se tudod mozdítani?

A férfi feltépte a nő zekéjének gallérját, felszakította és szétnyitotta az ingét. Yennefer vinnyogását elfojtotta a kantárszár.

– Most nincs időm – mondta Boholt, miközben a törpök röhögése kíséretében szégyentelenül fogdosta –, de várj még egy kicsit, boszorka. Ha elintézzük a sárkányt, rendezünk egy kis mulatságot. Kössétek rendesen hozzá a kerékhez, fiúk. Mindkét mancsát az abroncshoz, de úgy, hogy a kisujját se tudja mozdítani. És egyelőre nehogy bárki is hozzányúljon, az ördögit, kérem alássan. A sorrendről majd annak a függvényében döntünk, ki hogyan teszi a dolgát a sárkánnyal.

– Boholt – szólalt meg a megkötözött Geralt halk, nyugodt és rosszindulatú hangon. – Vigyázz. Megtalállak a világ végén is.

– Csodálkozom rajtad – felelte a Martalóc, ugyanolyan nyugodtan. – Én a helyedben csak ülnék csendben. Ismerlek, és komolyan kell vennem a fenyegetésedet. Nem hagysz nekem más választást. Lehet, nem éled túl, vaják. Erre még visszatérünk. Kajmán, Darázs, lóra!

– Na, ezt megcsináltad – nyögött fel Kökörcsin. – Mi az ördögnek kellett nekem ebbe belekeveredni?

Dorregaray előre hajtott fejjel nézte a sűrű vércseppeket, amelyek lassan csöpögtek az orrából a hasára.

– Abbahagyhatnád végre a bámulást – kiabálta Geraltnak a varázslónő, aki kígyóként tekergett kötelékeiben, hiába próbálva elrejteni meztelen bájait. A vaják engedelmesen elfordította a fejét. Kökörcsin nem.

– Az alapján, amit látok – derült fel a bárd –, te tán egy egész hordó mandragóra-elixírt is elhasználtál, Yennefer. Hogy a macska rúgja meg, olyan a bőre, mint egy tizenhat éves lánykának.

– Fogd be a pofád, szukafattya! – üvöltött fel a varázslónő.

– Hány éves is vagy te valójában? – Kökörcsin nem hagyta annyiban. – Úgy kétszáz? Na, mondjuk százötven. És úgy viselkedtél, mint egy...

Yennefer kitekeredett nyakkal feléje köpött, de nem találta el.

– Yen – mondta szemrehányóan a vaják, miközben nyálas fülét dörzsölte a vállába.

– Hagyja abba a bámulást!

– Eszem ágában sincs – felelte Kökörcsin, aki közben le sem vette a szemét a szívderítő látványról, amit a kivetkeztetett varázslónő jelentett. – Miatta ülünk itt. Nekünk el is vághatják a torkunkat. Őt meg legfeljebb megerőszakolják, ami az ő korában...

– Fogd be, Kökörcsin – mondta a vaják.

– Eszem ágában sincs. Épp szándékomban áll balladát írni két dudáról. Kérlek, ne zavarjatok.

– Kökörcsin – szívta vérző orrát Dorregaray. – Viselkedj komolyan.

– Én komoly vagyok, a szentségit!

Boholt, akit a törpök támogattak, üggyel-bajjal felmászott a nyeregbe. Fegyverzetében és a ráerősített bőr védőfelszerelésben nehézkes volt és bábszerű. Kajmán és Darázs hatalmas, kétkezes kardjaikat keresztbe fektetve a nyeregben már a lovakon ültek.

– Jól van – horkantott Boholt. – Menjünk neki.

– Nem úgy van az – szólalt meg egy mély hang, amely úgy zengett, akár egy sárgaréz trombita. – Én jöttem el értetek!

A sziklák gyűrűjén túlról előbukkant az aranyos fénnyel csillogó hosszúkás fej, a háromszögletű, fogazott kinövések sorával felfegyverzett, kecses nyak, a karmokban végződő mancsok. Függőleges pupillájú, dühös hüllőszeme szarus szemhéj alól nézett rájuk.

– Nem győztem kivárni a csatamezőn – szólt a sárkány, Villentretenmerth körbenézve –, így hát magam jöttem elétek. Úgy látom, a harcra vágyó egyre kevesebb?

Boholt fogai közé szorította a kantárszárat, és mindkét kezével megragadta a kardot.

– Éb kivájlok – mondta fogai közt a gyeplővel alig kivehetően. – Kéfüj a hartyra, djík!

– Felkészültem – felelte a sárkány, ívbe görbített háttal és sértően felemelt farokkal.

Boholt körbenézett. Kajmán és Darázs lassan, tüntető nyugalommal kerítették be a sárkányt két oldalról. Hátul ott várt Yarpen Zigrin és a legényei bárdokkal a kezükben.

– Aaaargh! – bődült el Boholt, erősen rávágott a lóra sarkával, és felemelte a kardját.

A sárkány feltekeredett, a földhöz vágta magát, és a háta mögül felülről, akár egy skorpió, lecsapott a farkával; nem is Boholtra célzott, hanem Kajmánra, aki oldalról támadott. Kajmán nagy csörömpölés, kiabálás és nyerítés közepette a lovával együtt felborult. Boholt vágtára fogta, és irtózatos lendülettel támadott, de a sárkány fürgén elugrott vaskos pengéje elől. A vágta lendülete elsodorta mellette Boholtot. A sárkány hátsó lábaira állva megpördült, majd karmait Darázsba vágta, egy lendülettel szakítva fel a ló hasát és lovasa combját. Boholtnak a nyeregből erősen kihajolva, fogai közt húzva a gyeplőt sikerült a lovat megfordítania, és újra támadott.

A sárkány farkával a feléje rohanó törpök közé csapott, egytől egyig felborítva őket, majd Boholt után vetette magát, menet közben mintegy mellékesen erélyesen rátaposva Darázsra, aki épp igyekezett felállni. Boholt fejét ide-oda kapkodva igyekezett a vágtázó lóval lavírozni, de a sárkány összehasonlíthatatlanul gyorsabb és ügyesebb volt. Ravaszul balról kerülte Boholtot, hogy megnehezítse neki a vágást, és karmos mancsával feléje csapott. A ló két lábra ágaskodott és félreugrott, Boholt pedig kirepült a nyeregből, kardját és sisakját vesztve hátrazuhant a földre, és egy sziklába verte a fejét.

– Indulás, fiúk! A hegyekbe! – bődült el Yarpen Zigrin túlkiabálva Kajmán üvöltését, akire rázuhant a lova. A szakállukat lengető törpök olyan gyorsasággal rugaszkodtak el a sziklák irányába, ami lábuk kurtaságát figyelembe véve igazán bámulatra méltó volt. A sárkány nem üldözte őket. Nyugodtan leült és körbenézett. Kajmán hánykolódva vonyított a lova alatt. Boholt mozdulatlanul hevert. Darázs a sziklák irányába kúszott, oldalazva, akár egy hatalmas vas tarisznyarák.

– Hihetetlen – suttogta Dorregaray. – Hihetetlen...

– Hé! – Kökörcsin úgy rángatta a kötelékeit, hogy csak úgy rázkódott a szekér. – Mi a fene az? Ott! Nézzétek!

A keleti szoros felől hatalmas porfelhő közeledett, de hamarosan elértek hozzájuk a kiáltások, a robaj és a paták dobogása is. A sárkány kinyújtott nyakkal szemlélődött.

A síkságra három nagy, fegyveresekkel teli kocsi gördült be. Szétválva elkezdték bekeríteni a sárkányt.

– Ez... a mindenségit, ez a holopolei őrség, meg a céhek! – kiáltott Kökörcsin. – Megkerülték a Braa forrását! Igen, ezek ők! Nézzétek, az Kecskerágó, az ott, az élen!

A sárkány leeresztette fejét, gyengéden a szekér irányába taszajtotta az apró, szürkés, csipogó kis lényt. Aztán a földre csapott a farkával, hangosan felbődült, és villámgyorsan a holopoleiek elébe iramodott.

– Mi ez? – kérdezte Yennefer. – Ez a kicsi? Ami itt forgolódik a fűben? Geralt?

– Az, amit a sárkány védelmezett tőlünk – felelte a vaják. – Az, ami nemrég kibújt a tojásából a barlangban amott, az északi kanyonban. Kissárkány, annak a sárkánynak a tojásából, akit Kecskerágó mérgezett meg.

A kissárkány botladozva és kidomborodó pocakjával a földet súrolva, ingatag léptekkel a szekérhez futott, csippant egyet, aztán cöveket vert, kiterjesztette a szárnyacskáit, végül aztán habozás nélkül a varázslónő oldalához bújt. Yennefer igen nehezen értelmezhető arckifejezéssel mélyet sóhajtott.

– Kedvel téged – morogta Geralt.

– Fiatal, de nem hülye – forgolódott Kökörcsin vigyorogva a kötelékeiben. – Nézzétek, hová dugta be a fejecskéjét, a fene egye meg, de szeretnék a helyében lenni. Hé, picúr, menekülj! Ez Yennefer! A sárkányok réme! És a vajákoké. Legalábbis egy vajáké...

– Hallgass, Kökörcsin – kiáltotta Dorregaray. – Nézzetek oda, a mezőre! Már be is érték, hogy az ördög vinné el őket!

A holopoleiek kocsijai harci szekérként dübörögve hajtottak a rájuk támadó sárkány felé.

– Üssétek! – kiabált Kecskerágó a hajtó hátába kapaszkodva. – Vágjátok, cimborák, ahol csak éritek és amivel éritek! Ne sajnáljátok!

A sárkány ügyesen félreugrott az első nekirontó szekér elől, ami kaszák és vasvillák élétől és buzogányoktól csillogott, de a következő kettő közé szorult, amikről szíjakon rángatott, hatalmas kettős halászháló zuhant rá. A sárkány belegabalyodott és felbukott, forgolódott és összegömbölyödött, aztán széttárta mancsait. A darabokra szaggatott háló éles hangon ropogott. Az első szekérről, aminek sikerült visszafordulnia, újabb hálókat hajítottak rá, és teljesen körbetekerték. A másik két szekér is visszafordult, hogy csörömpölve és a gödrökön zötyögve meginduljon a sárkány felé.

– Hálóba akadtál, kárász! – kiabált torka szakadtából Kecskerágó. – Mindjárt lekaparjuk rólad a pikkelyeidet!

A sárkány felüvöltött, gőzsugarak törtek fel belőle az ég felé. A szekerekről leugorva holopolei őrök özönlöttek felé. A sárkány újra felbődült, kétségbeesett, vibráló üvöltéssel.

A válasz az északi kanyon felől hangzott fel, magas, harci kiáltásként.

Világos varkocsaikat lengetve, éles hangon fütyülve, villámgyors szablyavillanások közepette, őrült vágtában rohantak elő a szorosból...

– A zerrikánok! – kiáltotta a vaják erőtlenül rángatva kötelékeit.

– Az ördögbe! – vágta rá Kökörcsin. – Geralt! Érted?

A zerrikánok úgy vágtak át a tömegen, mint forró kés a vajtömbön, széthasított holttestek jelölték útjukat; menet közben leugrottak a lovukról, és megálltak a hálók alatt rángatózó sárkány mellett. Az őrség elsőként odasiető tagja azonnal fejét vesztette. A második vasvillával támadt Véára, de a zerrikán két kézzel ragadva meg hegyével a föld felé mutató szablyáját, majd alulról, az ágyékától a szegycsontjáig kettéhasította. A maradék sietősen visszavonulót fújt.

– A kocsikra! – bömbölte Kecskerágó. – A kocsikra, cimborák! Kocsikkal hajtunk át rajtuk!

– Geralt! – kiáltotta hirtelen Yennefer, miközben magához húzta és hirtelen mozdulattal a kocsi alá lökte összekötözött lábait, a vaják hátracsavart, összekötözött kezéhez. – Ignis Jele! Égesd át! Érzed a kötelet? Égesd át, a szentségit!

– Vaktában? – nyögött fel Geralt. – Megégetlek, Yen!

– Csináld azt a Jelet! Kibírom!

Engedelmeskedett, érezte a bizsergést az ujjaiban, ahogy Ignis Jelére hajlította őket közvetlenül a varázslónő összekötött bokái felett. Yennefer elfordította a fejét, hogy a zekéje nyakrészébe harapva fojtsa el nyögéseit. A csipogó kissárkány ott csapkodott a szárnyaival mellette.

– Yen!

– Égesd át! – üvöltött a nő.

A kötelék abban a pillanatban engedett, amikor az égett bőr undorító, émelyítő szaga már elviselhetetlenné vált. Dorregaray furcsa hangot hallatott, és bilincseiben a kerékabroncson függve elájult.

A varázslónő fájdalomtól eltorzult arccal nyújtózkodott ki, felemelve immár szabaddá vált lábát. Dühös, fájdalommal és haraggal telt hangon kiáltott fel. Geralt nyakában a medál úgy rángatózott, mintha életre kelt volna. Yennefer megfeszítette a combját, és lábával a holopolei őrség rohamozó szekerei felé intett, miközben egy igét kiáltott. Dörrenés rázta meg a levegőt, ózon illata szállt fel.

– Ó, istenek – nyögött fel az ámuló Kökörcsin. – Micsoda ballada lesz ebből, Yennefer!

Az átok, amit kecses lábával vetett, nem sikerült mindenestől a varázslónőnek. Az első szekér mindazzal együtt, ami rajta volt, egyszerűen kacsaszerűen sárga színt öltött, amit a holopolei katonák észre sem vettek a harc hevében. A másik kocsival már jobban ment – szemvillanás alatt az egész legénysége hatalmas, rücskös varangyokká változott, amik mulatságosan brekegve ugráltak szerteszét. A vezetőjét vesztett szekér felfordult és darabokra tört. A hisztérikusan nyerítő lovak messze menekültek, maguk után vonszolva a törött szekérrudat.

Yennefer az ajkába harapott, és újra intett lábával a levegőben. Valahonnan az égből élénk zene zendült fel, melynek ritmusára a kacsaszínű kocsi hirtelen kacsaszín füstté foszlott szét, minek következtében teljes legénysége a földre zuhant, és festői halmot alkotva, értetlenül nézett körbe. A harmadik szekér kerekei kerekről négyszögletessé változtak, és az eredmény azonnal megmutatkozott. A lovak felágaskodtak, a kocsi felborult, a holopolei hadsereg kigurult és szanaszét szóródott. Yennefer puszta bosszúvágyból konokul hadonászott a lábával és szórta az átkokat, a holopoleieket teknőssé, lúddá, százlábúvá, flamingóvá vagy csíkos kismalaccá változtatva, ahogy alakult. A zerrikán lányok ügyesen és módszeresen levágták, aki kimaradt volna.

A sárkány végre cafatokra szaggatta a hálót, és szárnyaival csapkodva felreppent, elbődült, és húrként megfeszülve a pogrom által megkímélten menekülő Kecskerágó varga után iramodott. Kecskerágó úgy inalt, akár egy szarvas, de a sárkány gyorsabb volt. Ahogy meglátta a kitáruló szájat és a csillogó, pengeéles fogakat, Geralt elfordította a fejét. Rettenetes kiáltást hallott és ocsmány reccsenést. Kökörcsin elfojtott hangon felkiáltott. Yennefer, akinek olyan fehér volt az arca, akár a vászon, összecsuklott, az oldalára dőlt, és a szekér alá hányt.

Rájuk szakadt a csönd, amit csak a holopolei hadsereg maradványainak gágogása, brekegése és röfögése szakított meg időnként.

Véa csúfosan mosolyogva, szétvetett lábakkal állt Yennefer felett. A zerrikán felemelte szablyáját. A sápadt Yennefer felemelte lábát.

– Ne – szólalt meg Borch, másképp Három Csóka, aki a sziklán ült. A térdén ott tartotta a nyugodt és elégedett kissárkányt.

– Nem öljük meg Yennefer kisasszonyt – ismételte a sárkány Villentretenmerth. – A dolog már nem időszerű. Mi több, mostanra hálásak vagyunk Yennefer kisasszonynak felbecsülhetetlen értékű segítségéért. Szabadítsd ki őket, Véa.

– Érted, Geralt? – suttogta Kökörcsin zsibbadt karjait dörzsölgetve. – Érted? Van egy ősi ballada az aranysárkányról. Az aranysárkány képes...

– Képes bármilyen alakot felölteni – mormolta a vaják. – Akár emberit is. Én is hallottam róla. De nem hittem el.

– Yarpen Zigrin uram! – kiáltotta Villentretenmerth a törpnek, aki egy vízszintes sziklába csimpaszkodott húsz rőffel a talajszint fölött. – Mit keres maga ott? Mormotákat? Nem épp a kedvenc csemegéje, ha jól emlékszem. Jöjjön le, és foglalkozzon a Martalócokkal. Szükségük van a segítségre. Nem gyilkol itt már többet senki. Senkit.

Kökörcsin, miközben a még mindig eszméletlen Dorregarayt élesztgette, nyugtalan pillantást vetett az éberen a harctéren köröző zerrikánokra. Geralt kenőccsel kente be és ellátta Yennefer megégett bokáit. A varázslónő fájdalomtól sziszegve igéket mormolt.

Feladatát elvégezvén a vaják felállt.

– Maradjatok itt – mondta. – Beszélnem kell vele.

Yennefer fintorogva talpra állt.

– Veled megyek, Geralt – ragadta karon a férfit. – Lehet? Kérlek, Geralt.

– Velem, Yen? Azt gondoltam...

– Ne gondolkozz. – A nő a vállához simult.

– Yen?

– Minden rendben, Geralt.

A vaják a nő szemébe nézett, amely melegséget sugárzott. Mint régen. Lehajtotta a fejét, és megcsókolta a nő forró, lágy, készséges ajkait. Mint régen.

Odamentek. Yennefer a férfira támaszkodva szoknyáját ujjai közé csíptette, és mélyen meghajolt, akár egy király előtt.

– Három Csó... Villentretenmerth... – szólt a vaják.

– A nevem a ti nyelveteken szabad fordításban azt jelenti: Három Fekete Madár – felelte a sárkány.

A kissárkány, amely karmocskáival a férfi karjába kapaszkodott, odanyújtotta nyakát a simogató kéznek.

– Káosz és Rend – mosolyodott el Villentretenmerth. – Emlékszel, Geralt? A Káosz az erőszak, a Rend a vele szembeni védelem. Érdemes a világ végére sietni, hogy szembeszálljunk az erőszakkal és a gonosszal, igaz, vaják? Különösen ha, ahogy mondtad, tisztes a fizetség. És ezúttal az volt. Ez volt Myrgtabrakke sárkányasszony kincse, akit megmérgeztek Holopole alatt. Ő hívott engem ide, hogy segítsek neki, hogy feltartóztassam a rá leselkedő gonoszt. Myrgtabrakke már továbbrepült, röviddel azután, hogy Deneslei Eycket elvitték a csatamezőről. Elég ideje volt, míg ti beszéltetek és veszekedtetek. De itt hagyta nekem a kincsét, a fizetségemet.

A kissárkány csippantott, és meglengette szárnyacskáit.

– Vagyis te...

– Igen – szakította félbe a sárkány. – Mit lehet tenni, ilyen idők járnak. A lények, akiket szokásotok szörnyetegeknek nevezni, egy ideje egyre inkább fenyegetve érzik magukat az emberek által. Már nem boldogulnak egymagukban. Szükségük van egy Védelmezőre. Amolyan... vajákra.

– És a cél... A cél, ami az út végén vár?

– Ő az – emelte fel a karját Villentretenmerth. A kissárkány rémülten csipogott. – Épp elértem. Hála neki tovább élek, Ríviai Geralt, bebizonyítom, hogy a lehetőségeknek nincs határa. Egyszer te is találsz majd ilyen célt, vaják. Még azok is, akik különböznek, tovább tudnak élni. Viszlát, Geralt. Viszlát, Yennefer.

A varázslónő, még erősebben szorítva a vaják karját, újra meghajolt. Villentretenmerth felállt, a nőre nézett, nagyon komoly volt az arca.

– Bocsásd meg az őszinteségem és egyenességem, Yennefer. Az arcotokra van írva, még csak meg sem kell próbálnom a gondolataitokban olvasni. Egymásnak teremtettek titeket, téged és a vajákot. De semmi sem lesz belőle. Semmi. Sajnálom.

– Tudom. – Yennefer kissé elsápadt. – Tudom, Villentretenmerth. De én is szeretném azt hinni, hogy a lehetőségeknek nincsen határa. Vagy legalábbis azt, hogy még nagyon távoli.

Véa odalépett Geralthoz, és megérintette a karját, aztán gyorsan néhány szót szólt. A sárkány elnevette magát.

– Geralt, Véa azt mondja, hogy még sokáig emlékezni fog „A Merengő Sárkány” kádjára. Arra számít, hogy egyszer még találkozunk.

– Micsoda? – kérdezte Yennefer hunyorogva.

– Semmi – vágta rá gyorsan a vaják. – Villentretenmerth...

– Hallgatlak, Ríviai Geralt.

– Bármilyen alakot felvehetsz. Bármilyet, amilyet csak szeretnél...

– Igen.

– Akkor miért ember? Miért Borch, három fekete madárral a címerében?

A sárkány derűsen elmosolyodott.

– Nem tudom, Geralt, milyen körülmények között keresztezték egymás útjait először a fajtánk távoli ősei. De tény, hogy a sárkányok számára semmi sem utálatosabb az embernél. Az ember ösztönös, észszerűtlen iszonyt kelt a sárkányokban. Velem másképp van. Számomra... rokonszenvesek vagytok. Viszlát.

Nem volt ez sem fokozatos, maszatos átalakulás, sem ködös, pulzáló remegés, mint az illúziónál. Hirtelen történt, egy szemvillanás alatt. Azon a helyen, ahol egy pillanattal azelőtt még göndör hajú lovag állt három fekete madárral díszített tunikájában, ott ült az aranysárkány, kecsesen kinyújtva hosszú, formás nyakát. A sárkány fejét lehajtva kiterjesztette szárnyát, mely a napsugarak fényében kápráztatóan aranylott. Yennefer hangosan felsóhajtott.

Véa, aki már a nyeregben ült Téa mellett, integetett.

– Véa – szólt a vaják –, igazad volt.

– Hm?

– Ő a legszebb.

JÉGSZILÁNK

I

A puffadt, felfúvódott, megmerevedett lábait az égre meresztő birkatetem megmozdult. A fal mellett kuporgó Geralt lassan előhúzta kardját, vigyázva, hogy a penge ne csikorduljon meg a hüvely veretén. Tíz lépésre tőle egy kupac szemét hirtelen felpúposodott és hullámzott egyet. A vaják felpattant és elrugaszkodott, mielőtt még elérte volna a megbolygatott szemétdombról feléje tartó bűz.

A szemétből hirtelen felcsapódó, tüskékkel hegyezett, tojásdad, orsóra emlékeztető, vaskos csápvég ördögi gyorsasággal közeledett felé. A vaják magabiztosan érkezett valami szétvert bútor maradványaira, melyek egy kupac rohadt zöldségen billegtek, megingott, de visszanyerte egyensúlyát, és egy rövid suhintással keresztülvágta a csápot, lemetszve róla a buzogányszerű szívókát. Tüstént félreugrott, de ezúttal lecsúszott a deszkáról, és combig a pöcegödör ingoványába süppedt.

A szemétdomb felrobbant, sűrű, bűzös kátrány, cseréptörmelék, rohadó rongydarabok és savanyú káposzta sápatag szálai törtek fel belőle, alóluk pedig három csápjával és a negyedik csonkjával a levegőt csapkodó hatalmas, gumószerű, formátlanságában groteszk krumplit idéző test bukkant elő.

Geralt, aki megrekedve mozdulni sem bírt, széles csípőfordulatból ejtett vágást, minden nehézség nélkül metszve le a következő csápot. A maradék kettő – vastagok, akár egy faág – hatalmas erővel csaptak le rá, még mélyebbre süppesztve a szeméthalomba. A test feléje kúszott, úgy szántva át szeméthalmot, mintha csak egy hordót vonszolnának keresztül rajta. A férfi látta, ahogy a borzasztó gumó felfakad, és a nyomában hatalmas, szögletes fogakkal teli, széles pofa tárul fel.

Hagyta, hogy a csápok körbefonják a derekát, egy cuppanással kirántsák a bűzös kátrányból, és a lény törzse felé vonszolják köröző mozdulatokkal egyre beljebb hatolva a szeméthalomba. A fogakkal teli száj vadul és dühösen csattogott. Amikor az irtózatos pofa közelébe vonszolták, a vaják lecsapott két kézre fogott kardjával, a penge könnyedén és lágyan mélyedt a testbe. Az irtózatos, édeskés bűz megakasztotta a lélegzetét. A szörnyeteg felszisszent és megremegett, a csápok elengedték, és görcsösen csapkodtak a levegőben.

Geralt a szennybe süllyedve még egyszer lecsapott, ezúttal a fonákjával, a penge undorítóan reccsent és csikorgott a vicsorgó fogakon. A lény bugyogva hörgött és elernyedt, de sziszegve és bűzös kátrányt fröcskölve a vajakra rögvest felfúvódott. Ahogy erőteljes mozdulatai nyomán támasztékra leltek Geralt mocsokba süppedő lábai, elrugaszkodott és előre vetette magát, úgy hajtva maga előtt mellével ketté a szemetet, akár az úszók a vizet, aztán teljes erejéből lesújtott, felülről, és minden erejével a sápadtan foszforeszkáló szemek között a testbe hatoló pengére támaszkodott. Ahogy szétáradt a szarhalmon, akár egy átszúrt hólyag, a rém bugyborékolva felnyögött és megrázkódott, érezhető, forró fuvallatokban és szennyhullámokban törve ki. A csápok rángatóztak és tekergőztek a rothadó szemétben.

A vaják kikecmergett a sűrű pépből, úszva ingatag, de kemény talajt ért. Érezte, ahogy valami ragacsos és undorító, ami bejutott a csizmájába, felfelé kúszik a lábikráján. A kúthoz, gondolta, minél gyorsabban kimosakodni ebből, ebből az ocsmányságból. Kimosakodni. A lény csápjai még egyszer a szemétbe csaptak, nedvesen, fröcskölve; aztán mozdulatlanná merevedtek.

Egy csillag lehullt, másodpercnyi villámlással keltve életre a fekete, mozdulatlan kis fényekkel díszített égboltot. A vaják nem kívánt semmit.

Mélyet sóhajtott, rekedten vette a levegőt, érezte, ahogy múlik a harc előtt felhajtott főzetek hatása. A városfalakhoz simuló, meredeken a folyó csillámló szalagja felé szakadó óriási szemét- és szennyhalom a csillagfényben szépnek és érdekesnek tetszett. A vaják kiköpött.

A szörny halott volt. Immár része lett a szeméthalomnak, melynek valaha lakója volt.

Újabb csillag hullt le.

– Szemétdomb – szólalt meg erőlködve a vaják. – Szenny, mocsok és szar.

II

– Bűzlesz, Geralt – fintorodott el Yennefer, el sem fordulva a tükörtől, ami előtt szemhéjáról és szempilláiról mosta le a festéket. – Fürödj meg.

– Nincs víz – felelte a férfi a dézsába pillantva.

– Megoldjuk – a varázslónő felállt, és szélesebbre tárta az ablakot. – Inkább tengeri vagy édesvizet szeretnél?

– Tengerit, a változatosság kedvéért.

Yennefer hirtelen széttárta karját, elkiáltott egy igét, közben rövid, bonyolult mozdulatsort téve kezével. A nyitott ablakon keresztül egyszer csak metsző, nedves hideg fújt keresztül, a zsalugáterek megremegtek, és a szobába zöld, szabálytalan gömbben kavargó porfelhő tört be süvítve. A kád vízzel telt meg, ami nyugtalanul hullámzott, nekiütődött a peremnek, és a padlóra fröccsent. A varázslónő leült, hogy folytassa, amit félbehagyott.

– Sikerült? – kérdezte. – És mi volt az, ott, a szemétdombon?

– Zeugl, ahogy sejtettem. – Geralt lehúzta csizmáit, félredobálta ruháit, és a vékába dugta lábát. – A fenébe, Yen, ez szörnyen hideg. Nem tudnád a vizet felmelegíteni?

– Nem. – A varázslónő közelebb hajtotta arcát a tükörhöz, és egy üvegpálcika segítségével valamit a szemébe csöpögtetett. – Egy ilyen ige pokolian fárasztó, és esetemben émelygéshez vezet. Neked meg, a főzeteid után, jót tesz a hideg.

Geralt nem vitatkozott. Semmi értelme sem volt Yenneferrel vitatkozni.

– Okozott a zeugl bármi nehézséget? – A varázslónő egy apró üvegpalackba süllyesztette a pálcikát, és mókásan fintorogva a másik szemébe is csöppentett valamit.

– Semmi különösebbet.

A nyitott ablakon keresztül zörgés, széttört fa éles roppanása, és egy népszerű, obszcén dal refrénjét hamisan és összefüggéstelenül ismételgető, makogó hang hallatszott be.

– Zeugl. – A varázslónő újabb üvegcse után nyúlt az asztalon álló impozáns seregből, és kihúzta belőle a dugót. A szobában orgona és egres illata szállt fel. – Na tessék. Még a városban sem nehéz egy vajáknak munkát találnia, semmi szükség sincs arra, hogy a pusztában kóborolj. Tudod, Istredd azt mondja, hogy ez lassan már általánossá válik. Minden kivesző erdei és mocsári szörny helyét átveszi valami más, egy olyan új mutáció, amelyik alkalmazkodott a mesterséges, ember alkotta környezethez.

Geralt elfintorodott, mint mindig, amikor Istredd került szóba, őszintén kezdett elege lenni Yennefer Istredd zsenialitásával kapcsolatos lelkesedéséből. Még akkor is, ha Istreddnek igaza volt.

– Istreddnek igaza van – folytatta Yennefer valami orgona- és egresillatút dörzsölve az arcába és a szemhéjaiba. – Nézd csak meg, álpatkányok a csatornákban és a pincékben, zeuglok a szemétdombokon, lapoloskák a mocskos árkokban és csurgókban, kosborok a malomtavakban. Nem gondolod, hogy ez már szinte szimbiózis?

És ghúlok a temetőben, amik a temetés másnapjára felzabálják a holttesteket, tette hozzá a férfi gondolatban, miközben leöblítette magáról a szappant. Teljes szimbiózis.

– Igen – tolta félre a varázslónő a tégelyeket és üvegcséket. – A városban is találhat magának egy vaják elfoglaltságot. Azt hiszem, egyszer végleg letelepedsz majd valami városban, Geralt.

Előbb üt meg a guta, gondolta a férfi. De nem mondta ki hangosan. Tisztában volt vele, hogy ha Yenneferrel ellenkezik, az elkerülhetetlenül veszekedéshez vezet, és a Yenneferrel való veszekedés nem tartozott a legbiztonságosabb dolgok közé.

– Befejezted, Geralt?

– Igen.

– Szállj ki a kádból.

Yennefer fel sem állt, csak hanyagul intett a kezével, és kimondta az igét. A véka vize, azzal együtt, ami a padlóra ömlött, és ami Geraltról csöpögött, zúgva félig áttetsző gömbbé állt össze, és süvítve kirepült az ablakon. A vaják hangos loccsanást hallott.

– Hogy vinne el titeket a fene, a kurva anyátok! – hangzott fel a mélyből a dühös kiáltás. – Hát nem tudjátok a mocskotokat hova kiönteni? Hogy zabálnának titeket élve fel a tetvek, hogy égetne a gyalázat, hogy dögölnétek meg!

A varázslónő becsukta az ablakot.

– A mindenségit, Yen – kacagott fel a vaják. – Önthetted volna a vizet máshová is.

– Megtehettem volna – mormolta a nő. – De nem volt kedvem.

Felkapta a mécsest az asztalról, és a férfihoz lépett. Fehér hálóinge, amely mozgás közben körbefonta testét, földöntúli vonzerőt kölcsönzött neki. Még inkább, mintha meztelen lett volna, gondolta a férfi.

– Szeretnélek megvizsgálni – mondta a nő. – A zeugl meg is karmolhatott.

– Nem karmolt meg. Éreztem volna.

– A főzetek után? Ne nevettess. A főzetek után egy nyílt törést sem éreznél, míg a kiálló csont el nem kezdene fennakadni a sövényben. A zeuglon meg bármi lehetett, akár merevgörcs vagy hullaméreg is. Ha így volna, még van idő tenni ellene. Fordulj meg.

A férfi megérezte testén a mécses lángjának lágy melegét, aztán időről időre a nő hajának simogatását is.

– Úgy tűnik, minden rendben – szólalt meg Yennefer. – Feküdj le, mielőtt a főzetek döntenek le a lábadról. Ezek a keverékek pokolian veszélyesek. Apránként tönkreteszed velük magad.

– Szükségem van rájuk harc előtt.

Yennefer nem válaszolt. Ismét leült a tükör elé, lassan fésülgette göndör, csillogó, fekete fürtjeit. Mindig lefekvés előtt fésülte ki a haját. Geralt furcsának tartotta, de egyszerűen imádta nézni, ahogy csinálja. Az volt a gyanúja, hogy Yennefer tudott erről.

Hirtelen nagyon fázni kezdett; a főzetektől valósággal rázkódott, megmerevedett a nyaka, hullámokban tört gyomra mélyére az émelygés. Halkan elkáromkodta magát, az ágyra rogyott, de közben tovább nézte Yennefert.

Valami mozgásra figyelt fel a szoba sarkában, ami odavonzotta tekintetét. A ferdén a falra szögezett, pókhálóval borított szarvasagancson szurokfekete, apró madár ült.

Fejét félrefordítva sárga, mozdulatlan szemmel nézett a vajákra.

– Mi ez, Yen? Honnan került ide?

– Micsoda? – Yennefer odafordította fejét. – Á, az. Az egy vércse.

– Vércse? De hát a vércsék vörösek, ez viszont fekete.

– Ez egy mágusvércse. Én csináltam.

– Minek?

– Szükségem van rá – vágta rá. Geralt nem tett fel több kérdést, tudta, hogy Yennefer nem válaszolna.

– Elmész holnap Istreddhez?

A varázslónő az asztal szélére tolta az üvegcséket, egy skatulyába helyezte fésűjét, és bezárta a tükör szárnyait.

– Elmegyek. Korán reggel. Mert, van valami?

– Semmi.

A férfi mellé feküdt, nem oltotta el a mécsest. Sosem oltotta ki a fényt, gyűlölt sötétségben elaludni. Mindegy, hogy mécses, lámpás vagy gyertya, de végig kellett égjen. Mindig. Még egy furcsaság. Yennefernek valószínűtlenül sok furcsasága volt.

– Yen?

– Hm?

– Mikor indulunk tovább?

– Ne kezdd – rántott nagyot a nő a dunyhán. – Három napja vagyunk itt, és már legalább harmincszor feltetted ezt a kérdést. Megmondtam, vannak itt elintéznivalóim.

– Istreddel?

– Igen.

A férfi sóhajtott, és átölelte a nőt, nem is titkolva szándékait.

– Ejj – súgta Yennefer. – A főzetek után...

– Na és akkor mi van?

– Semmi. – A nő felkacagott, mint egy csitri, és a férfihoz bújt, előre hajolt és újra felegyenesedett, hogy könnyebb legyen lehúzni a hálóingét. A meztelensége okozta elragadtatás, mint mindig, most is borzongásként futott végig a férfi hátán, megbizsergette a nő bőréhez érő ujjait. Ajkával a nő kerek, finom tapintású melleihez ért, melynek bimbói olyan sápadtak voltak, hogy csak formájukkal tűntek ki. Ujjaival beletúrt orgona- és egresillatú hajába.

A nő átengedte magát a kényeztetésnek, dorombolt, akár egy macska, és közben behajlított térdeivel a vaják csípőjét dörzsölte.

Hamar kiderült, hogy a férfi – mint általában – túlbecsülte ellenállóképességét a vajákfőzetekkel szemben, és elfelejtette, milyen kellemetlen hatással vannak a szervezetre. De talán nem is a főzetek tehetnek róla, gondolta, hanem hogy belefáradtam a küzdelembe, a kockázatba, a fenyegetésbe és a halálba? A fáradtság, amire megszokásból már fel sem figyelek? De a testem, ha mesterségesen tökéletesebbé is tették, nem adja meg magát a megszokásnak. Természetes választ ad. Épp csak akkor, amikor nem volna szabad. Az ördögbe.

De Yennefer – mint általában – nem engedte, hogy egy ilyen apróság elcsüggessze. A férfi érezte, ahogyan megérinti, hallotta, ahogyan valamit mormol, közvetlenül a füle mellett. Mint általában, akarata ellenére is eltöprengett azon esetek jelentős számán, amikor a nő használni kényszerült ezt a szerfelett hasznos igét. De aztán nem töprengett tovább.

Rendkívüli volt, mint általában.

A nő száját figyelte, a sarkát, ahogy önfeledt mosolyban remegett. Jól ismerte ezt a mosolyt, és mindig inkább tűnt neki a győzelem, mint a boldogság mosolyának. Sosem kérdezte erről a nőt. Tudta, hogy nem válaszolna.

A szarvasagancson ülő fekete vércse szárnyaival csapkodott, és görbe csőrét csattogtatta. Yennefer elfordította a fejét, és felsóhajtott. Nagyon szomorúan.

– Yen?

– Semmi, Geralt – csókolta meg. – Semmi.

A mécses imbolygó lánggal lobogott. A falban egér zörgött, a komódban csendben percegett a szú, kimérten, egyenletesen.

– Yen?

– Hm?

– Menjünk el innen. Rosszul érzem itt magam. Ez a város borzasztó hatással van rám.

A nő az oldalára fordult, végigsimította tenyerével a férfi arcát, félresöpörve a haját, aztán tovább haladt ujjaival lefelé, és megérintette nyakán a megkérgesedett forradást.

– Tudod, mit jelent a város neve? Aedd Gynvael?

– Nem. Tünde nyelven van?

– Igen. Azt jelenti: jégszilánk.

– Különös, nem illik ehhez a nyomorult porfészekhez.

– A tündék körében – suttogta elgondolkodva a varázslónő – kering egy legenda a Hókirálynőről, aki hóvihar idején fehér lovak húzta szánján keresztülhajt a vidéken. Haladtában a királynő éles, kemény, apró jégszilánkokat szór szerteszét, és jaj annak, akit egy ilyen szilánk a szívén vagy szemén talál. Az ilyen elveszett. Semmi sem fogja többé felvidítani, mindaz, amiben nincs meg a hó fehérsége, számára ocsmánnyá, utálatossá, visszataszítóvá válik. Nem lel békét, mindent hátrahagy, a Királynő után ered, vágya és szerelme nyomába. Természetesen sosem találja meg, és belepusztul a vágyakozásba. Állítólag itt, ezen a helyen történt ilyen még az emlékezet előtti időkben. Szép legenda, igaz?

– A tündék mindent képesek szép szavakba önteni – mormolta álmosan a férfi, miközben ajkával végigsimította a nő karját. – Ez egyáltalán nem legenda, Yen. Ez egy szépséges leírása annak az undorító jelenségnek, amit Zord Vadászatnak neveznek, és bizonyos vidékek átka. Megmagyarázhatatlan, tömeges téboly, ami arra készteti az embereket, hogy csatlakozzanak a kísértetek égen járó menetéhez. Láttam már ilyet. Való igaz, gyakran esik meg télen. Szép kis pénzt adtak volna érte, hogy véget vessek ennek a rémségnek, de nem vállaltam. A Rémjárást nem lehet...

– Vaják – suttogta a nő, és arcon csókolta. – Egy fikarcnyi romantika sem szorult beléd. Én viszont... én szeretem a tündék legendáit, olyan szépek. Kár, hogy az embereknek nincsenek ilyen legendáik. Lehet, hogy valamikor lesznek? Lehet, hogy még megírják őket? De miről szólhatnának az emberek legendái? Akármerre nézünk, szürkeség és jelentéktelenség vesz körbe. Még az is, ami szépen indul, hamar unalomba és megszokásba fullad, ebbe az emberi rítusba, ebbe az unalmas ritmusba, amit életnek neveznek. Ó, Geralt, varázslónőnek lenni sem könnyű, de ha összehasonlítod a mindennapi, emberi léttel... Geralt? – A férfi mellkasára fektette fejét, amit lassan mozgatott a lélegzet.

– Aludj – suttogta. – Aludj, vaják.

III

Ez a város rossz hatással volt a férfira.

Kora reggeltől. Kora reggeltől minden a kedvét rontotta, levertté és dühössé tette. Minden. Dühítette, hogy elaludt, amitől a kora reggel gyakorlatilag délnek bizonyult. Idegesítette Yennefer hiánya, aki elment, mielőtt ő felébredt volna.

Sietnie kellett, mert a kellékei, melyeket általában gondosan elrendezett a skatulyáikban, most rendetlenül szétszórva hevertek az asztalon, akár egy jövendőmondó jósláskor vetett kockái. Finom szőrből készült ecsetkék – azok a nagyobbak, melyek az arc púderezésére szolgáltak; a kisebbek, melyekkel az ajkára vitte fel a pirosítót, és az egészen kicsik, a hennához, amivel a szempilláját színezte. Kréták és ceruzák a szemhéjra és a szemöldökre. Csipeszek és ezüstkanalacskák. Porcelán- és tejüveg tégelyek és üvegcsék, bennük, amennyire tudta, kevercsek és kenőcsök, olyan banális összetevőkből, mint a korom, a libazsír és a répalé, és olyan titokzatosakból, mint a mandragóra, az antimon, a nadragulya, a cannabis, a sárkányvér és az óriásskorpióméreg-koncentrátum. És mindezeken túl, körös-körül, a levegőben – orgona és egres illata, a parfümé, amit mindig használt.

Ott volt ezekben a tárgyakban. Ott volt ebben az illatban.

De mégsem volt ott.

Ahogy Geralt lement a lépcsőn, érezte magában a növekvő nyugtalanságot és a felgyülemlő haragot. Mindennel szemben.

Dühítette a hideg és kemény rántotta, amit a fogadóstól kapott reggelire, aki csak egy pillanatra szakadt el a lánykától, akit a hátsó traktusban taperolt. Dühítette, hogy a lányka legfeljebb ha tizenkét éves lehetett. És hogy könnyes volt a szeme.

A meleg tavaszi idő és az élettől lüktető utca vidám hangzavara sem javított Geralt hangulatán. Még mindig nem tetszett neki Aedd Gynvael, a városka, amely, úgy vélte, gunyoros paródiája minden általa ismert városkának – karikatúrába illően zajosabb, fülledtebb, koszosabb és idegesítőbb náluk.

Még mindig érezte a ruhájában és a hajában a szemétdomb halványuló bűzét. Elhatározta, hogy elmegy egy fürdőbe.

A fürdőben idegesítette a fürdőmester arckifejezése, amivel a vajákmedalionját és a kád szélére fektetett kardját méregette. Idegesítette a tény, hogy a fürdőmester nem ajánlott fel neki kurvát. Nem állt szándékában szajhát igénybe venni, de a fürdőkben mindenkinek felajánlották őket, dühítette hát, hogy vele kivételt tettek.

Amikor a színszappantól erősen illatozva kilépett az ajtón, nem volt jobb a kedve, és Aedd Gynvael sem lett semmivel se szebb. Még mindig nem volt itt semmi sem, ami tetszhetett volna neki. Nem tetszettek a vajáknak az utcákat megtöltő híg trágyahalmok. Nem tetszettek neki a szentély falának tövében kuporgó koldusok. Nem tetszett neki a csámpás felirat a falon, ami azt hirdette: TÜNDÉKET A REZERVÁTUMBA!

A várba nem engedték be, a sztaroszta után küldték a kereskedőcéhbe. Ez idegesítette. Idegesítette az is, amikor a céh elöljárója, egy tünde, ráparancsolt, hogy a sztarosztát a főtéren keresse, és közben olyan megvetéssel és felsőbbrendűséggel viseltetett iránta, ami különös volt attól, akit rögvest rezervátumba terelnek.

A főtéren csak úgy hömpölygött a tömeg, ellepték a kofaasztalok, szekerek, lovak, marhák és legyek. Egy emelvényen pellengér állt a delikvenssel, akit a csőcselék sárral és szarral dobált meg. A delikvens mindeközben csodálatra méltó nyugalommal, ámde mocskosul szidalmazta kínzóit, még csak különösebben fel sem emelve hangját.

Geralt előtt, aki kellőképpen jártas volt a világ dolgaiban, teljesen világos volt, mi célból vonult ki a sztaroszta ebbe a hangzavarba. A karavánok átutazó kereskedői a kenőpénzt belekalkulálták az árba, így hát valakinek ezt a kenőpénzt át kellett adni. A sztaroszta, aki szintén tisztában volt a szokással, azért jelent meg, hogy a kereskedők ne fáradjanak hiába.

A helyszínt, ahol hivatalában eljárt, egy rudakra feszített, piszkoskék baldachin jelentette. Alatta állt az asztal, ami körül a lármás ügyfelek tolongtak. Az asztal mögött ült Herbolth sztaroszta, akinek fakó arcára kiült a mindennel és mindenekkel szembeni megvetés és lekicsinylés kifejezése.

– Hé! Hát te hova?

Geralt lassan odafordította a fejét. És azon nyomban elhallgattatta magában a dühöt, úrrá lett idegességén, kemény, hideg jégszilánkká fagyott. Már nem engedhette meg magának az érzelmeket. A férfinak, aki útját állta, fakó, üres szemei fölé sárgarigó tollához hasonló színű haja és épp olyan szemöldöke nyúlt. Keskeny, hosszú ujjú kezeit masszív sárgaréz lemezekből készült övén nyugtatta, melyen egy kard, egy buzogány és két tőr függött.

– Aha – szólalt meg a férfi. – Ismerlek. Vaják, nem igaz? Herbolthhoz?

Geralt bólintott, de közben szüntelenül a férfi kezét figyelte. Tudta, hogy ennek a férfinak a kezét veszélyes volna szem elől tévesztenie.

– Hallottam rólad, szörnyek mészárosa – mondta a sárgahajú, közben éberen figyelve Geralt kezét. – Bár azt hiszem, sosem találkoztunk, te is bizonyára hallottál rólam. Ivo Mirce vagyok. De mindenki Kabócának hív.

Geralt bólintott, jelezve, hogy hallott róla. Ismerte az árat is, amit Vizimában, Caelfben és Vattweirben a fejéért ígértek. Ha a véleményét kérnék, azt mondaná, az ár túl alacsony. De nem kérdezték.

– Helyes – mondta Kabóca. – Amennyire tudom, a sztaroszta vár rád. Mehetsz. De a kardodat, barátom, azt itt hagyod. Engem itt, tudod, azért fizetnek, hogy felügyeljem ezt a ceremóniát. Senkinek sincs joga fegyverben Herbolth elé járulni. Megértetted?

Geralt közönyösen vállat vont, megoldotta a szíjat, és a hüvelyt körbetekerve átnyújtotta a kardját Kabócának. Kabóca szájszéle mosolyra húzódott.

– Na tessék – mondta. – Milyen udvarias, egy szóval sem ellenkezik. Tudtam, hogy a rólad szóló pletykák túloznak. Szeretném, ha egyszer te kérnéd el tőlem a kardomat, akkor meglátnád, mit válaszolok.

– Hóha hó, Kabóca – kiáltott rá hirtelen a sztaroszta székéből felállva. – Engedd át! Jöjjön ide szaporán, Geralt uram, üdvözlöm, üdvözlöm. Vonuljanak arrébb, kupec urak, hagyjanak minket magunkra egy kicsit. A maguk érdekei helyébe most a város számára nagyobb jelentőségű ügy lép. A petíciót hagyják a titkáromnál!

A fogadtatás színlelt melegsége nem tévesztette meg Geraltot. Tudta, hogy csakis az alkudozás részéül szolgál. A kereskedők időt kaptak arra, hogy átgondolják, vajon kellőképpen magas-e a kenőpénz.

– Lefogadom, hogy Kabóca provokálni próbált. – Herbolth hanyagul felemelte kezét a vaják szintúgy hanyag meghajlására válaszul. – Ne is törődj vele. Kabóca csak parancsra ránt fegyvert. Igaz, hogy ez nem nagyon van az ínyére, de amíg én fizetek neki, el kell fogadnia, vagy takarodhat a szemem elől, vissza az országútra. Ne is törődj vele.

– Mi az ördögnek magának egy ilyen, mint Kabóca, sztaroszta uram? Ennyire veszélyes volna itt?

– Nincs veszély, mert fizetek Kabócának – nevetett fel Herbolth. – Messze ér a híre, és ez nekem kapóra jön. Tudod, Aedd Gynvael, ahogy a többi város is a Toina völgyében, a rakverelini helytartó alá tartozik. A helytartók meg az utóbbi időben évszakról évszakra változnak. Különben sem érti az ember, minek is váltakoznak, mert így is, úgy is minden második féltünde vagy negyedtünde; átkozott egy vér meg népség, ami csak rossz, a tündék miatt van.

Geralt nem tette hozzá, hogy meg a bibsik miatt, mert a viccen, ha ismerték is, nem mindenki nevetett.

– Minden új helytartó – folytatta a fintorgó Herbolth – azzal kezdi, hogy félreállítja a régi rendszer várnagyait és sztarosztáit, hogy aztán a saját rokonait és ismerőseit helyezze a székekbe. De azok után, amit egyszer Kabóca művelt egy bizonyos helytartó küldötteivel, engem már senki sem próbál meg kitúrni a helyemből, így én lettem a legrégebbi rendszer – már nem is emlékszem, melyik – legidősebb sztarosztája. Na de, tán meg is halt, míg mi itt fecsegünk, ahogy a megboldogult első nejem szokta volt mondani. Térjünk a tárgyra. Miféle csúszómászó szállta meg a szemétdombunkat?

– Zeugl.

– Életemben nem hallottam még ilyesmiről. Gondolom, mostanra levágva?

– Mostanra levágva.

– Mennyibe fog kerülni a városi kincstárnak? Hetvenbe?

– Százba.

– Na, na, vaják uram! Tán csak nem ivott be ádázból? Száz márkát azért, mert levágott valami férget, ami befészkelte magát egy kupac szarba?

– Féreg, nem féreg, sztaroszta, nyolc embert felzabált, ahogy maga mondta.

– Embert? Még csak az kéne! Nekem azt jelentették, hogy ez a szörnyeteg megette az öreg Göcsöt, aki arról volt híres, hogy sosem józanodott ki, egy vénasszonyt a váraljáról, meg Sulirad fuvaros gyerekeiből párat, amire nem került egyhamar fény, mert Sulirad maga se tudja, hány gyereke van, túl gyorsan csinálja őket ahhoz, hogy meg lehessen számolni. Emberek ezek nekem? Nyolcvan.

– Ha nem öltem volna meg a zeuglt, nemsokára valaki fontosabbat zabált volna fel. A patikust, teszem azt. És akkor honnan szerezne kenőcsöt a lágyfekélyére? Száz.

– Száz márka az egy rakás pénz. Nem tudom, adnék-e ennyit akár egy kilencfejű hidráért. Nyolcvanöt.

– Száz, Herbolth uram. Vegye észre, hogy ha nem is volt egy kilencfejű hidra, a helyiek közül senki, és ez alól a híres Kabóca sem kivétel, nem lett volna képes elbánni a zeugllal.

– Mert az itteniek közül senkinek sem szokása a szarban meg a szemétben piszmogni. Az utolsó szavam: kilencven.

– Száz.

– Kilencvenöt, a démonokra és ördögökre!

– Legyen.

– Na – mosolyodott el szélesen Herbolth. – Elintézve. Mindig ilyen szépen alkudsz, vaják?

– Nem. – Geralt nem mosolygott. – Elég ritkán. De szerettem volna magának örömet okozni, sztaroszta uram.

– És okoztál is, hogy a dögvész vinne el – röhögött fel Herbolth. – Hé, Féjsűkadj! Ide hozzám! Add a könyvet meg az erszényt, és számolj le nekem kilencven márkát, de gyorsan!

– Kilencvenöt kéne legyen.

– És az adó?

A vaják halkan elkáromkodta magát. A sztaroszta méretes bélyeget nyomott a nyugtára, aztán a fülébe piszkált tolla tiszta végével.

– Remélem, most már béke lesz a pöcegödörben? He, vaják?

– Úgy kéne legyen. Csak egy zeugl volt. Igaz, ami igaz, lehet, hogy sikerült szaporodnia. A zeuglok hímnősek, mint a csigák.

– Miféle ostobaságokat hordasz itt össze nekem? – sandított rá Herbolth. – A szaporodáshoz kettő kell, azazhogy hím, meg nőstény. Mi az, ezek a zeuglok úgy kelnének ki, mint a bolhák meg az egerek, a szalmazsákban rohadt szénából? Hiszen még a hülye is tudja, hogy nincs hímegér meg nőstényegér, hogy az összes egyfajta, és hogy maguktól kelnek ki a rohadt szalmából.

– A csigák meg az ázott levelekből kelnek ki – szólt közbe Féjsűkadj, a titkár, aki még mindig a pénz oszlopokba rendezésével volt elfoglalva.

– Mindenki tudja – hagyta rá Geralt derűsen mosolyogva. – Nincsenek hímcsigák meg nősténycsigák. Csak levelek vannak. És aki másképpen gondolná, az téved.

– Elég ebből – vágott közbe a sztaroszta, gyanakodva méregetve a vajákot. – Elég nekem itt ezekből a férgekből. Azt kérdeztem, hogy kibújhat-e nekünk megint valami a szemétdombból, és kegyeskedj válaszolni, világosan és érthetően.

– Úgy egy hónap múlva át kellene vizsgálni a halmot, a legjobb volna kutyákkal. A kis zeuglok nem veszélyesek.

– És nem csinálhatnád ezt meg te, vaják? Ami a fizetséget illeti, megegyezünk.

– Nem. – Geralt elvette a pénzt Féjsűkadj kezéből. – Nem áll szándékomban bájos városkájában maradni egy hétig sem, nemhogy egy hónapig.

– Érdekes dolgokat beszélsz – mosolyodott el Herbolth hamiskásan, egyenesen a férfi szemébe nézve. – Bizony mondom, érdekeseket. Mert én azt gondolom, tovább maradsz itt.

– Rosszul gondolja, sztaroszta uram.

– Úgy volna? Azzal a fekete jósnővel jöttél, a hogy is hívják, elfelejtettem. Ginevra, talán. A „Tokban” vettél vele ki szállást. Azt beszélik, egy szobába.

– És mi ezzel a gond?

– Az, hogy valahányszor csak Aedd Gynvaelbe látogat, nem utazik el olyan hamar. Merthogy járni, na járni azt már járt nálunk.

Féjsűkadj elmosolyodott, szélesen, csorbán és sokat sejtetően. Herbolth, aki még mindig Geralt szemébe nézett, nem mosolygott. Geralt is elvigyorodott, olyan undokul, amennyire csak tudott.

– Én arról amúgy semmit sem tudok – fordította el tekintetét a sztaroszta, és sarkával a földbe túrt. – És annyira érdekel az egész, mint a kutyagumi. De hallgasson ide, Istredd, a varázsló, fontos ember nálunk. Pótolhatatlan ennek a városnak, mondhatni, felbecsülhetetlen értékű. Megbecsülik az emberek, az itteniek és a máshonnan valók is. Mi nem ütjük az orrunkat a varázslásába, meg különösképp a más dolgába se.

– Talán jobb is így – helyeselt a vaják. – És hol lakik, ha szabad kérdeznem?

– Nem tudod? Hát hiszen az ott, látod azt a házat? Az a fehér, magas, ami nagyjából úgy van oda beszorítva a raktár meg a fegyverraktár közé, mint valagba a gyertya. De most nem fogod ott találni. Istredd nemrég kiásott a déli sánc mentén a földből valamit, és azóta úgy túr körbe-körbe, mint egy vakond. Meg még az embereimet is kihajtotta azokhoz az árkokhoz. Kimentem, megkérdeztem szépen, mester, minek ás itt gödröket, mint egy gyerek, ki fogják nevetni az emberek. Mi van itt ebben a földben? Ő meg úgy nézett rám, mint valami félkegyelműre, és azt mondja: „Történelem.” Milyen történelem már megint, kérdem én. Erre ő: „Az emberiség történelme. Válasz a kérdésekre. A kérdésre, hogy mi volt, és a kérdésre, hogy mi lesz.” Szar se volt ott, mondtam neki erre, parlag, bokrok meg vérfarkasok, mielőtt a várost fel nem építették. És hogy mi lesz, az attól függ, kit jelölnek ki Rakverelinben helytartónak, már megint miféle rühes féltündét. A földben meg nincs semmiféle történelem, nincs ott semmi, legfeljebb giliszta, ha valakinek halra szottyan kedve. Azt hiszed, hallgatott rám? Na az kéne. Ás az tovább. Úgyhogy ha találkozni akarsz vele, eredj a déli sánchoz.

– Ejj, sztaroszta uram – fakadt ki Féjsűkadj. – Most otthon van az. Mit érdeklik őt most az árkok, most hogy...

Herbolth fenyegetően nézett a titkárra. Féjsűkadj egyik lábáról a másikra állva összehúzta magát, és megköszörülte a torkát. A vaják, aki még mindig undokul mosolygott, keresztbe tette mellén a kezét.

– Igen, hmm, hmm – krákogott a sztaroszta. – Ki tudja, lehetséges, hogy Istredd most valóban otthon van. De mi közöm is...

– Járjon egészséggel, sztaroszta uram – szólt Geralt, aki még a meghajlás paródiáját sem erőltette. – Jó napot kívánok.

Odalépett a felé tartó, fegyvereivel csörömpölő Kabócához. Szó nélkül a kardjáért nyújtotta kezét, amit Kabóca a könyökhajlatában tartott. Kabóca hátrább lépett.

– Sietős a dolgod, vaják?

– Sietős.

– Megnéztem magamnak a kardodat.

Geralt olyan tekintettel mérte végig, hogy az még a legjobb szándékkal sem volt szívélyesnek mondható.

– Van mire büszkének lenned – biccentett. – Nem sokan nézték meg maguknak. És még kevesebben vannak, akik be is számolhattak róla.

– Hohó – villantotta rá a fogsorát Kabóca. – Ez szörnyen fenyegetően hangzott, egész libabőrös lettem. Mindig kíváncsi voltam, vaják, miért félnek tőletek annyira az emberek. És azt hiszem, most már tudom.

– Sietek, Kabóca. Add vissza a kardom, légy szíves.

– Füst a szemben, vaják, semmi más, csak füst a szemben. Úgy ijesztitek el az embereket, ahogyan a méhész füsttel és bűzzel a méheket, azzal a rezzenéstelen arcotokkal, meg azzal, ahogy beszéltek, a pletykákkal, amiket bizonyára ti magatok terjesztetek. A méhek meg menekülnek a füst elől, az ostobák, ahelyett, hogy belévernék a fullánkjukat a vajákvalagatokba, ami ugyanúgy felpuffadna tőle, mint akármelyik másik. Azt beszélik rólatok, nem úgy éreztek, mint az emberek. Hazugság. Ha valaki jól megdöfné valamelyikőtöket, azt megérezné.

– Befejezted?

– Igen – felelte Kabóca, és visszaadta a kardját. – Tudod, mi izgat engem, vaják?

– Tudom. A méhek.

– Nem. Azon töprengek, ha te bemennél az utca egyik végen a kardoddal, én meg a másikon, vajon melyikünk jutna el az utca végéig? Azt hiszem, megérne a dolog egy fogadást.

– Miért kötekedsz velem, Kabóca? A bajt keresed? Mit akarsz?

– Semmit. Csak érdekel, mennyi igaz abból, amit az emberek beszélnek. Hogy ti, vajákok, azért vagytok olyan jók a harcban, mert nincs szívetek, se lelketek, se lelkiismeretetek, nincs bennetek könyörület. Ennyi elég lenne? Mert rólam, példának okáért, ugyanezt mondják. És nem alaptalanul. Ezért vagyok olyan szörnyen kíváncsi, hogy ha bemennénk abba az utcába, kettőnk közül melyikünk érne élve a végére. Mi? Érdemes volna fogadni? Mit gondolsz?

– Megmondtam, sietek. Nem fogom arra pazarolni az időmet, hogy ostobaságokon törjem a fejem. És nem szokásom fogadni. De ha valaha eszedbe jutna megakadályozni abban, hogy végigsétáljak egy utcán, őszintén azt tanácsolom, Kabóca, hogy előbb gondold meg.

– Füst – mosolyodott el Kabóca. – Füst a szemben, vaják. Semmi több. A viszontlátásra, ki tudja, talán valami kis utcában?

– Ki tudja.

IV

– Itt nyugodtan tudunk majd beszélni. Ülj le, Geralt.

A dolgozószobában a könyvek impozáns száma volt a leginkább szembeötlő – azok foglalták el ebben a tágas helyiségben a legtöbb helyet. Vaskos kötetek töltötték meg a faliszekrényeket, meghajoltak alattuk a polcok, ott tornyosultak a ládákon és a komódokon. A vaják becslései szerint egy vagyonba kerülhettek. Természetesen nem hiányoztak más jellegzetes díszítőelemek sem – a kitömött krokodil, a plafonról függő kiszárított sünhalak, a poros csontváz és alkohollal töltött üvegek hatalmas gyűjteménye, melyekben talán minden elképzelhető ocsmányság megtalálható volt – százlábúak, pókok, kígyók, varangyok, de mellettük számtalan emberi és nem embertől származó maradvány, főleg belek. Még egy homunkulusz is volt ott, vagy valami, ami homunkuluszra emlékeztetett, de éppolyan könnyen lehetett füstöléssel tartósított újszülött is.

Geraltra ez a gyűjtemény nem tett benyomást – fél évig lakott Yennefernél Vengerbergben, és Yennefernek ennél is érdekesebb volt a gyűjteménye, melynek részét képezte egy elképesztő méretű, valószínűleg hegyi trolltól származó fallosz is. Volt továbbá egy rendkívül tetszetősen kitömött egyszarvúja is, aminek szeretett a hátán szerelmeskedni. Geraltnak az volt a véleménye, hogy ha létezik a világon hely, ami ennél is kevésbé alkalmas a szeretkezésre, az talán csak egy élő egyszarvú háta lehet. Vele ellentétben, aki az ágyat luxusnak tekintette és nagyra értékelte eme csodálatos bútordarab minden lehetséges alkalmazását, Yennefer őrülten extravagáns tudott lenni. Geralt felidézte magában a kellemes perceket, melyeket egy nyeregtetőn, egy korhadt fatörzsben, egy erkélyen, ráadásul másén, egy híd korlátján, egy sebes sodrású folyón himbálózó csónakban, illetve levitálva, harminc ölre a föld felett töltött a varázslónővel. De az egyszarvú volt a legrosszabb. Egy boldog napon azonban a bábu összeomlott alatta, a varrások elengedtek, és darabokra hullott, számtalan okot adva a nevetésre.

– Mi mulattat ennyire, vaják? – kérdezte Istredd, aki a hosszú asztal túloldalán ült, melynek lapját szép számú horpadt koponya, csont és rozsdás vasnemű foglalta el.

– Minden alkalommal, amikor ezeket a holmikat meglátom – a vaják helyet foglalt a szemközti oldalon, és a kisebb-nagyobb üvegtartályokra mutatott –, elgondolkodom azon, vajon tényleg lehetetlen-e mágiát művelni e nélkül az egész gusztustalanság nélkül, amitől görcsbe rándul az ember gyomra.

– Ízlés dolga – felelte a varázsló. – Ahogy a megszokásé is. Amitől az egyik undorodik, a másikat valahogy nem indítja meg. És te, Geralt, mitől undorodsz? Kíváncsi vagyok, mitől is undorodhat valaki, aki, ahogy hallottam, pénzért képes nyakig merülni az ürülékben és a mocsokban. Kérlek, ne tekintsd ezt a kérdést sértésnek vagy provokációnak. Igazán kíváncsi vagyok, mi hívhat elő egy vajáknál ellenszenvet.

– Abban az üvegben véletlenül nem érintetlen szűzlánytól származó havivért tartasz, Istredd? Tudd meg, hogy undorodom attól, ahogy elképzellek téged, a komoly varázslót, üvegcsével a markában, ahogy igyekszel hozzáférni ehhez az értékes folyadékhoz, cseppről cseppre, ott térdepelve, hogy úgy mondjam, magánál a forrásnál.

– Találó – mosolyodott el Istredd. – Természetesen a szellemes megjegyzésedről beszélek, mert ami az üveg tartalmát illeti, nem találtad el.

– De használsz időnként ilyen vért, igaz? Egyes varázslatokhoz, úgy hallottam, jobb neki se látni szűzlány vére nélkül, és legjobb olyantól, akit teliholdkor ölt meg derült égből a villámcsapás. Érdekelne, miben jobb az ilyen vér egy vén repedtsarkúénál, aki részegen zuhant le a cölöpsáncról?

– Semmiben – hagyta rá a varázsló kedves mosollyal a száján. – De ha kiderülne, hogy ezt a szerepet gyakorlatilag ugyanolyan jól betöltheti a disznóvér is, amit lényegesen könnyebb beszerezni, minden suttyó varázslatokkal kezdene kísérletezni. De amikor arra kerül a sor, hogy a csőcseléknek össze kellene gyűjtenie és használnia ama téged olyannyira izgalomban tartó szűzvért, sárkánykönnyet, fehértarantula-mérget, levágott újszülöttkéz-főzetet, vagy amit olyan hullából készítenek, amit éjfélkor ástak ki, akkor nem is egy gondolja meg magát közülük.

Elhallgattak. Istredd, aki úgy tűnt, mélyen elgondolkodott, a körmével kopogott az előtte heverő repedt, megbarnult, állkapcsától megfosztott koponyán, mutatóujjával végigsimította a halántékánál ásító hasadék fogazott peremét. Geralt a férfit figyelte, de nem tolakodóan. Azon gondolkodott, hány éves lehet a varázsló. Tudta, hogy a tehetségesebbek tartósan fel tudták tartóztatni az öregedés folyamatát, méghozzá bármely életkorban. A férfiak a tekintély és presztízs miatt az érett felnőttkort részesítették előnyben, mely tudást és tapasztalatot sugalmazott. A nők – ahogy Yennefer is – kevésbé törődtek a presztízzsel, mint a vonzerővel. Istredd nem tűnt többnek kiérdemelt, fiatalos negyvenesnél. Kissé már deresedő, egyenes szálú, vállig érő haja volt, és számos, arcának komolyságot kölcsönző ránc a homlokán, a szája mellett és a szeme sarkában. Geralt nem tudta, hogy szürke, szelíd szemének mélysége és bölcsessége természetes volt-e, vagy varázslatokkal váltották ki. Hamar arra a következtetésre jutott, hogy teljesen mindegy.

– Istredd – törte meg a zavaró csöndet. – Azért jöttem ide, mert szerettem volna találkozni Yenneferrel. Annak ellenére, hogy nem találtam itt, beinvitáltál. Beszélgetni. Miről? A csőcselékről, ami próbálja megtörni a mágia használatára vonatkozó monopóliumotokat? Tudom, hogy engem is ehhez a csőcselékhez sorolsz. Ez semmi újat nem jelent számomra. Egy pillanatig azt gondoltam, kiderül, más vagy, mint a kollégáid, akik sokszor csak azért bonyolódtak velem komolyabb beszélgetésbe, hogy tudassák velem, mennyire nem kedvelnek.

– Nem áll szándékomban bocsánatod kérni a, ahogy mondtad, kollégáim nevében – válaszolta nyugodtan a varázsló. – Megértem őket, mert ahogyan ők is, magam is nem keveset dolgoztam azért, hogy a mágiában valamiféle jártasságra szert tegyek. Egész kis tacskó koromban, amikor a velem egyidős fiúk a réteken szaladgáltak az íjaikkal, horgásztak, meg páros-páratlant játszottak, én a kéziratok fölött gubbasztottam. A torony kőpadlójától szaggatott a csontjaimban, és sajogtak az ízületeim, természetesen nyáron, mert télen a zománc csattogott a fogaimon. A régi tekercsek és könyvek porától addig köhögtem, míg a szememből az arcomra csordult a könnyem, a mesterem meg, az öreg Roedskilde, sosem szalasztotta el az alkalmat, hogy a korbáccsal a hátamra húzzon egyet; nyilván úgy gondolta, enélkül nem haladhatok a tanulásban kielégítő módon előre. Se háborúval, se nővel, se sörrel nem volt dolgom azokban a legszebb években, amikor mindezek a mulatságok a legjobban esnek.

– Szegényke – vágott a vaják savanyú képet. – Tényleg, könnyet csal a szemembe.

– Minek ez az irónia? Próbálok rávilágítani az okokra, amiért a varázslók nem rajonganak a falusi kuruzslókért, bűbájosokért, gyógyítókért, vasorrú bábákért meg vajákokért. Nevezheted akár, ha akarod, puszta irigységnek is, de épp ebben áll az ellenszenv oka. Dühít minket, hogy a mágiát, a művészetet, amiről megtanították nekünk, hogy a kiválasztottak tudásaként kezeljük, a legkiválóbbak előjogaként és szent misztériumként, beavatatlanok és hozzá nem értők kezében lássuk. Még ha ez ócska, hitvány és nevetséges mágia is. Ezért nem kedvelnek a kollégáim. Én, mellesleg szólva, szintúgy nem kedvellek.

Geraltnak elege volt a vitából, elege a veszekedésből, elege a kellemetlen nyugtalanságérzetből, ami úgy kúszott végig a nyakán és a hátán, akár egy csiga. Egyenesen Istredd szemébe nézett, ujjaival az asztal szélét szorította.

– Yenneferről van szó, igaz?

A varázsló felemelte fejét, közben még mindig lágyan kopogtatta körmeivel az asztalon fekvő koponyát.

– Gratulálok az éleslátásodhoz – felelte, állva a vaják pillantását. – Elismerésem. Igen, Yenneferről van szó.

Geralt hallgatott. Egyszer, évekkel azelőtt, hosszú, hosszú évekkel azelőtt, még fiatal vajákként lesben állt egy mantikórra. És érezte, ahogy a mantikór közeleg. Nem látta, nem hallotta. De érezte. Sosem felejtette el azt az érzést. És most pontosan ugyanúgy érezte magát.

– A te éleslátásod – folytatta a varázsló – sok időt megtakarít nekünk, ami a forró kása további kerülgetésével járna. Nos, így van, a dolog világos.

Geralt nem fűzött hozzá semmit.

– Közeli ismeretségem Yenneferrel – folytatta Istredd – meglehetősen régről datálható, vaják. Hosszú időn keresztül kötöttségek nélküli volt ez az ismeretség, ami hosszabb-rövidebb, többé vagy kevésbé rendszeres együtt töltött időszakokon alapult. Az efféle kötöttségek nélküli társkapcsolat általános gyakorlatnak tekinthető a foglalkozásunkat űző emberek körében. Annyi, hogy egyszer csak ez már nem felelt meg nekem többé. Úgy döntöttem, megteszem neki azt a javaslatot, hogy maradjon velem örökre.

– És mit válaszolt?

– Hogy fontolóra veszi. Adtam neki időt, hogy átgondolja. Tudom, hogy nem könnyű számára a döntés.

– Miért mondod ezt el nekem, Istredd? Mi vezet téged a tiszteletreméltó, de megdöbbentő őszinteségen kívül, ami annyira ritka a foglalkozásodat űző emberek körében? Milyen célja van ennek az őszinteségnek?

– Prózai – sóhajtott a varázsló. – Merthogy, tudod, a személyed megnehezíti Yennefer számára a döntéshozatalt. Épp ezért arra kérlek, hogy szíveskedj félreállni. Hogy tűnj el az életéből, hogy ne hátráltasd tovább. Röviden: hogy menj a pokolba. Legjobb, ha csendben és búcsú nélkül, ami, mint azt bizalmasan közölte velem, amúgy is szokásod.

– Valóban – mosolyodott el kényszeredetten Geralt. – Keresetlen őszinteséged egyre inkább ámulatba ejt. Mindenre számítottam, csak egy ilyen kérésre nem. Nem gondolod, hogy kérés helyett inkább szénné kellene égetned egy gömbvillámmal? Nem volna többé akadály, csak egy kis korom, amit le kellene kaparni a falról. Nemcsak könnyebb, de biztosabb módszer is. Mert, tudod, a kérést vissza lehet utasítani, a gömbvillámot viszont nem.

– Nem veszem figyelembe a visszautasítás lehetőségét.

– Miért? Talán ez a kérés nem volna más, mint figyelmeztetés, ami egy villámot vagy valami más vidám átkot előz meg? Vagy talán ezt a kérést jól csengő érveléssel is alá tudod támasztani? Egy összeggel, ami elszédíti a kapzsi vajákot? Mennyit szándékozol nekem fizetni, hogy félreálljak a boldogságod útjából?

A varázsló abbahagyta a koponya kopogtatását, ráfektette tenyerét, és összeszorította az ujjait. Geralt észrevette, hogy a bütykei kifehéredtek.

– Nem állt szándékomban megsérteni téged egy ehhez hasonló ajánlattal – mondta. – Távol álljon tőlem. De... amennyiben... Geralt, varázsló vagyok, és nem is a legrosszabb. Nem akarok itt mindenhatósággal hivalkodni, de sok vágyadat megvalósíthatnám, ha hajlandó lennél őket megfogalmazni. Nem is egyet, úgymond, igen könnyedén.

Hanyagul legyintett egyet, mintha csak egy szúnyogot hessegetett volna el. Az asztal fölött a levegőben hirtelen mesésen színpompás pillangók rajzottak fel.

– Az én kívánságom, Istredd – sziszegte a vaják, miközben az arca előtt csapdosó rovarokat kergette félre –, az, hogy ne furakodj többé közém és Yennefer közé. Vajmi kevéssé érdekelnek a javaslataid, amikkel elé állsz. Megkérhetted volna a kezét, amikor veled volt. Régen. Mert régen régen volt, most meg most van. Most velem van. Félre kellene állnom, megkönnyíteni a dolgod? Visszautasítom. Nemhogy nem segítek neked, de akadályozni foglak, a magam szerény lehetőségeinek megfelelően. Mint látod, nem maradok adósod őszinteségben.

– Nem áll jogodban visszautasítani. Neked nincs.

– Kinek nézel te engem, Istredd?

A varázsló az asztalon keresztülhajolva egyenesen a szemébe nézett.

– A futó kalandjának. Pillanatnyi hóbortnak, legjobb esetben, szeszélynek, kalandnak, amiből százával akadt Yennának, mert Yenna szeret az érzelmekkel játszadozni, lobbanékony és kiszámíthatatlan a szeszélyeiben. Ennek tartalak, mivelhogy eme néhány szót váltva veled elvetettem annak lehetőségét, hogy kizárólag eszköznek tekintene. Higgy nekem, ez egész gyakran megesik vele.

– Nem értetted a kérdést.

– Tévedsz, megértettem. De szándékosan beszélek kizárólag Yenna érzéseiről. Merthogy te vaják vagy, és semmilyen érzelmet sem tapasztalhatsz meg. Nem kívánsz eleget tenni a kérésemnek, mert úgy hiszed, hogy fontos neked, azt gondolod, hogy... Geralt, te csak azért vagy vele, mert ő ezt akarja, és addig maradsz vele, ameddig ő ezt akarja. Az meg, amit érzel, az ő érzésének a projekciója, az érdeklődésnek, amit irányodban tanúsít. Az Alvilág minden démonára, Geralt, nem vagy gyerek, tudod, mi vagy te. Mutáns vagy. Ne érts félre, nem azért mondom, hogy megsértselek vagy megvetést tanúsítsak. Egy tényt állapítok meg. Mutáns vagy, és a mutációd egyik alapvető jellegzetessége a teljes érzéketlenség az érzelmekkel szemben. Ilyennek teremtettek, hogy képes legyél a hivatásodat művelni. Érted? Te nem érezhetsz semmit. Az, amit érzésnek hiszel, csak sejtszintű, szomatikus emlékezet, már ha érted, mit jelent ez a szó.

– Képzeld, értem.

– Annál jobb. Hallgass hát végig. Valami olyanra kérlek, amire megkérhetek egy vajákot, de egy embert nem kérhetnék meg. Egy vajákkal őszinte vagyok, egy emberrel szemben nem engedhetném meg magamnak az őszinteséget. Geralt, szeretnék Yennának megértést és állandóságot nyújtani, érzelmeket és boldogságot. Képes vagy, kezedet a szívedre téve, ugyanezt kijelenteni? Nem, nem vagy képes. Számodra ezek jelentésüktől megfosztott szavak. Kóborolsz Yenna nyomában, úgy örülsz a pillanatnyi rokonszenvének, amivel kitüntetett, akár egy gyerek. Mint az elvadult macska, aki felé mindenki köveket hajít, elégedetten dorombolsz, mert került valaki, aki nem fél téged megsimogatni. Érted, mire gondolok? Ó, tudom, hogy érted, világos, hogy nem vagy ostoba. Magad is tudod hát, hogy nem áll jogodban visszautasítani engem, amikor szépen kérlek.

– Épp annyi jogom van visszautasítani – sziszegte Geralt –, mint neked kérni, épp ezért a jogaink kölcsönösen hatályon kívül helyezik egymást, visszatérünk a kiindulópontra, és ez a pont a következő: Yen, aki láthatóan ügyet sem vet a mutációmra és következményeire, most velem van. Megkérted a kezét, jogodban áll. Azt felelte, megfontolja? Jogában áll. Az a benyomásod, hogy akadályozom a döntése meghozatalában? Hogy habozik? Hogy én vagyok a habozásának oka? Ez viszont már nekem áll jogomban. Ha habozik, bizonyára mégiscsak megvan rá az oka. Bizonyára mégiscsak nyújtok neki valamit, bár az is lehetséges, hogy nincsen rá szó a vajákok szótárában.

– Hallgass végig...

– Nem. Te hallgass végig. Azt mondod, valaha veled volt? Ki tudja, lehet, hogy nem én, hanem te voltál számára valaha futó kaland, szeszély, fékezetlen érzelem, ami annyira jellemző rá? Istredd, még azt sem tudom kizárni, hogy nem kezelt-e téged annak idején kizárólag eszközként. Ezt, varázsló uram, nem lehetséges pusztán egy beszélgetés alapján kizárni. Ebben az esetben, nekem úgy tűnik, maga a szerszám fontosabb az ékesszólásnál is.

Istredd meg sem rezzent, még az állkapcsát sem szorította össze. Geralt csodálta a varázsló önuralmát. Márpedig a hosszúra nyúló hallgatás arra látszott utalni, hogy célt ért a csapás.

– Játszol a szavakkal – szólalt meg végre a varázsló. – Megittasodsz tőlük. Szavakkal szeretnéd helyettesíteni a normális, emberi érzéseket, amelyek hiányoznak belőled. A szavaid nem fejeznek ki érzelmeket, csak hangok, mint amilyeneket ez a koponya ad ki, ha megkopogtatod. Mert te éppolyan üres vagy, mint ez a koponya. Nincs jogod...

– Hagyd ezt abba – szakította félbe élesen Geralt, talán túlságosan is élesen. – Hagyj fel azzal, hogy makacsul eltagadod tőlem a jogaimat, elegem van belőle, hallod? Megmondtam neked, a jogaink egyenlők. Nem, a büdös francba, az enyém több.

– Igazán? – A varázsló kissé elsápadt, amivel elmondhatatlan örömöt szerzett Geraltnak. – És milyen alapon?

A vaják elgondolkodott egy pillanatra, aztán úgy döntött, megadja a kegyelemdöfést.

– Pontosan azon – szólalt meg erélyesen –, hogy tegnap éjszaka velem szeretkezett, és nem veled.

Istredd közel húzta magához a koponyát, megsimogatta. A keze, Geralt legnagyobb bánatára, még csak meg sem remegett.

– Ez szerinted bármiféle jog alapja lehet?

– Csak egyé. Azé a jogé, hogy levonjuk a következtetéseket.

– Aha – mondta lassan a varázsló. – Rendben. Ahogy akarod. Velem ma délelőtt szeretkezett. Vond le a következtetéseidet. Én már levontam.

Sokáig tartott a csend. Geralt kétségbeesetten kereste a szavakat. De nem találta. Egyet sem.

– Kár a szóért – bökte ki végül, felállt, dühösen magára, mert ez olyan fesztelenül és ostobán hangzott. – Megyek.

– Menj az ördögbe – válaszolta Istredd ugyanolyan fesztelenül, oda sem nézve.

V

Amikor a nő belépett, Geralt kezével a feje alatt, ruhában feküdt az ágyon. Úgy tett, mintha a plafont bámulná. A nőt nézte.

Yennefer lassan becsukta maga mögött az ajtót. Gyönyörű volt.

Hogy milyen szép, gondolta magában a férfi. Minden szép benne. És fenyegető. A színei, a fekete és a fehér ellentéte. A szépség és a fenyegetés. Azok a természetes, hollófekete fürtjei. A jellegzetes arccsontja, melyet mosolyránca – már ha úgy látta célszerűnek, hogy mosolyogjon – rajzolt ki az ajka mellett, amely csodálatosan keskeny és sápadt volt a rúzs alatt. A szemöldöke, amely csodálatosan szabálytalan, ha lemossa a szenet, amivel nappalra kihúzza. Az orra, csodálatosan túl hosszú. Az apró keze, csodálatosan ideges, nyugtalan és ügyes. A dereka, keskeny és törékeny, amit túl szorosra húzott övvel emel ki. Karcsú lába, amely tojásdad formát kölcsönzött fekete szoknyájának, ahogy mozgott. Gyönyörű volt.

A nő szó nélkül az asztalhoz ült, állát összefont tenyerébe fektette.

– Na jó, kezdjük – szólt. – Ez a hosszúra nyúló, drámaisággal telt csend kissé banális számomra. Intézzük el. Kelj fel az ágyból, és ne bámuld ezzel a sértődött arckifejezéssel a vakfödémet. A helyzet meglehetősen ostoba, és nincs értelme e tekintetben még tovább rontani. Kelj fel, ha mondom.

A férfi vonakodás nélkül, engedelmesen felkelt, és szétvetett lábbal leült a nővel szemben egy zsámolyra. Az nem kerülte a tekintetét. Sejthette volna.

– Ahogy mondtam, intézzük el, intézzük el gyorsan. Hogy ne hozzalak kellemetlen helyzetbe, azonnal válaszolok az összes kérdésedre, még csak fel sem kell tenned őket. Igen, így igaz, amikor Aedd Gynvaelbe érkeztem veled, Istreddhez jöttem, és tudtam, hogy ha találkozunk, ágyba fogunk bújni. Nem gondoltam, hogy ki fog tudódni, hogy ott fogtok dicsekedni egymásnak. Tudom, hogy érzed most magad, és sajnálom, hogy így van. De nem, nem érzem magam hibásnak.

A férfi hallgatott.

Yennefer megrázta a fejét, csillogó fekete fürtjei zuhatagként hullottak alá a válláról.

– Geralt, mondj valamit.

– Ő... – köszörülte meg a torkát. – Ő Yennának nevez.

– Igen. – Nem sütötte le a szemét. – Én meg Valnak hívom. Ez a neve. Az Istredd álnév. Évek óta ismerem, Geralt. Nagyon közel áll hozzám. Ne nézz így rám. Te is közel állsz hozzám. És épp ez itt a gond.

– Fontolóra veszed, hogy elfogadod az ajánlatát?

– Csak hogy tudd, fontolóra veszem. Megmondtam, évek óta ismerjük egymást. Hosszú... évek óta. Összeköt minket a közös érdeklődés, a célok, a törekvések. Szavak nélkül megértjük egymást. Képes nekem támaszt nyújtani, és ki tudja, lehet, eljön az a nap, amikor szükségem lesz támaszra. De mindenekelőtt... Ő... ő szeret engem. Azt hiszem.

– Nem fogok az utadba állni, Yen.

A nő felkapta a fejét, ibolyaszín szemében kékes láng lobbant.

– Az utamba? Te semmit sem értesz, te idióta? Ha az utamban állnál, ha egyszerűen csak akadályoznál, egy szempillantás alatt megszabadulnék ettől a gáttól, elteleportálnálak a Bremervoord-félsziget csücskébe, vagy elrepítenélek forgószéllel Hannu földjére. Ha egy kicsit megerőltetném magam, kristálytömbbe olvasztanálak, és kitennélek a kertbe, a bazsarózsa ágyásába. Úgy átmosnám az agyad, hogy elfelejtenéd, ki voltam, és hogy hívtak. Mindezt azzal a feltétellel, hogy kedvem támadna hozzá. Mert mondhatnám egyszerűen azt is: „Kellemes volt, viszlát.” Megszökhetnék csendben, mint ahogy te tetted valaha, amikor elszöktél a házamból Vengerbergben.

– Ne kiabálj, Yen, ne légy erőszakos. És ne ásd elő azt a vengerbergi történetet, hiszen megígértük egymásnak, hogy nem kezdjük elölről. Nem haragszom rád, Yen, hiszen nem teszek neked szemrehányásokat. Tudom, hogy téged nem lehet a szokványos mércével mérni. És az, hogy sajnálom... Az, hogy belepusztulok a tudatba, hogy elveszítelek... Az csak sejtszintű emlékezet. Egy érzelmektől megfosztott mutáns atavisztikus érzésfoszlányai...

– Nem bírom elviselni, amikor így beszélsz! – fakadt ki a nő. – Gyűlölöm, amikor ezeket a szavakat használod. Soha többet ne használd ezeket a szavakat a jelenlétemben. Soha!

– És ez változtat a tényen? Elvégre mutáns vagyok.

– Nincs itt semmiféle tény. Ne ejtsd ki előttem ezt a szót.

A szarvasagancson ülő fekete vércse a szárnyával csapkodott, és a karmait csikorgatta. Geralt a madárra nézett, sárga, mozdulatlan szemére. Yennefer újra összefont tenyerébe fektette állát.

– Yen.

– Hallgatlak, Geralt.

– Azt ígérted, válaszolsz a kérdéseimre. A kérdésekre, amiket még csak fel sem kell tennem. Maradt egy, a legfontosabb. Az, amit sosem tettem fel neked. Amit féltem feltenni. Válaszold meg.

– Képtelen vagyok, Geralt – felelte keményen.

– Nem hiszek neked, Yen. Túl jól ismerlek.

– Egy varázslónőt nem lehet jól ismerni.

– Válaszolj a kérdésemre, Yen.

– Azt válaszolom: nem tudom. De miféle válasz ez?

Elhallgattak. Az utcáról beszűrődő zaj elcsitult, elcsendesedett.

A nyugat felé hajló nap fényeket gyújtott a zsalugáter réseiben, ferde fénysugarakkal szőtte át a szobát.

– Aedd Gynvael – morogta a vaják. – Jégszilánk... Éreztem. Tudtam, hogy ez a város... Ellenséges. Rossz.

– Aedd Gynvael – ismételte meg lassan a nő. – A tündekirálynő szánja. Miért? Geralt, miért?

– Követlek téged, Yen, mert belegabalyodott, összefonódott a szánom hámja a tiéd talpával. És körülöttem mindenütt forgatag. És fagy. Hideg.

– A meleg felolvasztaná benned a jégszilánkot, amivel megsebeztelek – suttogta. – Akkor megtörne a varázs, olyannak látnál, amilyen valójában vagyok.

– Akkor ostorozd hát meg fehér lovaidat, Yen, hadd száguldjanak északra, ahol sosem jön el az olvadás. Bárcsak sosem jönne el. Szeretném minél előbb a jégváradban találni magam.

– Az a vár nem létezik. – Yennefer ajka megremegett, legörbült. – Szimbólum. A mi szánutunk hajsza egy álom után, ami elérhetetlen. Mert én, a tündekirálynő, melegre vágyom. Épp ez az én titkom. Ezért visz el minden évben hóviharok közepette a szánom valamelyik kisvárosba, és minden évben akad, aki a varázslatomtól legyőzve hozzáköti szánja hámját az enyém talpához. Minden évben. Minden évben valaki új. Mindörökké. Mert a melegség, amire annyira vágyom, egyszerre elpusztítja a varázslatot, elpusztítja a mágiát és bűbájt. Az én jégcsillaggal eltalált kiválasztottam egyszerre egyszerű senkivé válik. És én felengedett tekintetében nem leszek jobb, mint a többi... halandó nő...

– És a folttalan fehérség alól kibontakozik a tavasz – mondta a férfi. – Kibontakozik Aedd Gynvael, a szépséges nevű, csúnya városka. Aedd Gynvael és a szemétdombja, az óriási, bűzlő szeméthalom, ahová be kell hatolnom, mert ezért fizetnek meg, mert ezért teremtettek meg, hogy behatoljak a mocsokba, amitől másokat iszony és undor tölt el. Megfosztottak az érzés képességétől, hogy ne legyek képes átérezni, milyen iszonyúan mocskos is az a mocsok, hogy ne hátráljak meg, hogy ne meneküljek el előle rémülettől átitatva. Igen, megfosztottak az érzelmektől. De nem teljesen. Az, aki megtette, kontár munkát végzett, Yen.

Elhallgattak. A fekete vércse tollait susogtatta kiterjesztve és összezárva szárnyait.

– Geralt...

– Hallgatlak.

– Akkor most te felelj a kérdésemre. Arra a kérdésre, amit sosem tettem fel neked. Arra, amit féltem... Most sem teszem fel neked, de válaszolj. Mert... Mert nagyon vágyom arra, hogy hallhassam a válaszod. Azt az egy, azt az egyetlen szót, amit sosem mondtál nekem. Mondd ki, Geralt. Kérlek.

– Képtelen vagyok.

– Mi az oka?

– Nem tudod? – mosolyodott el a férfi szomorúan. – A válaszom puszta szó volna. Szó, ami nem fejez ki érzelmet, nem fejez ki érzést, mert engem azoktól megfosztottak. Szó, ami pusztán csak hang volna, amit egy üres és hideg koponya ad, ha ráütnek.

A nő csendben figyelte. Tágra nyílt szeme lángoló ibolyaszínűvé vált.

– Nem, Geralt – válaszolta. – Ez nem igaz. Vagy talán igaz, de mégsem egészen. Nem fosztottak meg téged az érzésektől. Most már látom. Most már tudom, hogy...

Elhallgatott.

– Fejezd be, Yen. Már döntöttél. Ne hazudj. Ismerlek. Látom a szemedben.

A nő nem sütötte le a szemét. A férfi tudta.

– Yen – suttogta.

– Add a kezed – felelte.

Ahogy a nő a tenyerébe fogta a kezét, Geralt azonnal megérezte a vér lüktetését alkarja bizsergő ereiben. Yennefer igéket suttogott nyugodt, kimért hangon, de a férfi látta az izzadságcseppet, amit az erőfeszítés gyöngyözött sápadt homlokára, látta fájdalomtól kitágult szembogarait.

Amikor elengedte a kezét, kinyújtóztatta tenyereit, és mozgatni kezdte őket, gyengéd mozdulatokkal simogatva valami láthatatlan alakot, lassan, felülről lefelé. Ujjai között a levegő sűrűsödni kezdett és zavarossá vált, gömbölyded alakot vett fel füstként gomolyogva.

A férfi bűvölten figyelte. A teremtő mágia, amit a varázslók csúcsteljesítményének tekintettek, mindig magával ragadta, sokkal inkább, mint a káprázatok vagy az átváltoztatás mágiája. Igen, gondolta magában, Istreddnek igaza volt, ezzel a mágiával összevetve az én Jeleim egyszerűen nevetségesen festenek.

Yennefer erőfeszítéstől remegő kezei között lassan egy szénfekete madár öltött testet. A varázslónő ujjai gyengéden simogatták felborzolt tollait, lapos fejecskéjét, görbe csőrét. Még egy babonázóan folytonos, becéző mozdulat, és a fekete vércse fejét félrehajtva hangosan felrikoltott. Ikertestvére, aki még mindig mozdulatlanul ült az agancson, károgva válaszolt.

– Két vércse – mondta halkan Geralt. – Két fekete vércse, amit mágia teremtett. Úgy sejtem, mindkettőre szükséged van.

– Jól sejted – felelte a nő nehezen. – Mindkettőre szükségem van. Tévedtem, amikor azt gondoltam, elég lehet egy is. Hogy én mekkorát tévedtem, Geralt... Micsoda tévedésbe vezetett engem a télkirálynő gőgje, aki meg van győződve a saját mindenhatóságáról... De vannak dolgok... amiket még mágiával sem lehet megszerezni. És vannak ajándékok, amiket nem szabad elfogadni, ha valaki nem képes őket viszonozni... valami hasonlóan értékessel. Ellenkező esetben az ilyen ajándék kicsúszik az ujjaink közül, semmivé olvad, akár a tenyérbe szorított jégszilánk. Csak a szomorúság marad, a veszteség és a sértettség érzése...

– Yen...

– Varázsló vagyok, Geralt. Az anyag feletti hatalom, amivel bírok, ajándék. Viszonzott ajándék. Megfizettem érte... Mindazzal, amim volt. Nem maradt semmim.

A férfi hallgatott. A varázslónő remegő kézzel megtörölte homlokát.

– Tévedtem – ismételte. – De helyrehozom a hibám. Az érzések és az érzelmek...

Megérintette a fekete vércse fejét. A madár felborzolta tollait, és hangtalanul kitátotta görbe csőrét.

– Érzések, szeszélyek és hazugságok, csábítás és játék. Érzelmek és a hiányuk... Ajándékok, amiket nem szabad elfogadni... Hazugság és igazság. Mi az igazság? A hazugság ellentéte? Vagy egy tény állítása? És ha a tény hazugság, akkor mi az igazság? Ki van tele érzésekkel, amelyek ide-oda rángatják, és ki volna egy hideg koponya üres kérge? Ki? Mi az igazság, Geralt? Egyáltalán mi az az igazság?

– Nem tudom, Yen. Mondd meg.

– Nem – mondta a nő, és lesütötte szemét. Először. Korábban sosem látta, hogy ezt tette volna. Soha.

– Nem – ismételte. – Képtelen vagyok, Geralt. Nem tudom neked elmondani. Elmondja neked ez a madár, amely az érintésedből született. Madár? Mi az igazság?

– Az igazság – felelte a vércse – jégszilánk.

VI

Bár számára úgy tűnt, bármiféle cél és szándék nélkül bolyong a sikátorokban, hirtelen ott találta magát a déli fal mellett, az ásatáson, árkok sorai között, melyek a kőfal melletti romokat vágták át, kacskaringósan tekeregve az ősi alapzatok napvilágra hozott négyzetei között.

Istredd ott volt. Felgyűrt ujjú ingben és magas szárú csizmában kiabált a legényekkel, akik kapával ásták fel a tarka föld-, agyag- és faszén rétegek sávjaival töltött árokfalat. Mellettük deszkákon megfeketedett csontok, edénycserepek és mindenféle felismerhetetlen, összeroncsolódott, rozsdával befutott tárgyak feküdtek.

A varázsló azonnal észrevette. Miközben néhány hangos utasítást adott az ásóknak, kiugrott az árokból, és odament hozzá, közben nadrágjába törölve kezét.

– Hallgatlak, miről van szó? – kérdezte kertelés nélkül.

A vaják, aki mozdulatlanul állt a férfival szemben, nem felelt. A legények munkát tettetve, maguk között sugdolózva, éberen figyelték őket.

– Csak úgy árad belőled a gyűlölet – vágott savanyú képet Istredd. – Miről van szó, azt kérdem? Elszántad magad? Hol van Yenna? Remélem, hogy...

– Ne remélj túl sokat, Istredd.

– Hohó – felelte varázsló. – Mit nem hallok a hangodban? Csak nem jól érzem?

– És mégis mit érzel?

Istredd csípőre tette a kezét, és kihívóan nézett a vajakra.

– Ne fárasszuk egymást – mondta. – Gyűlölsz engem, és én is téged. Megsértettél, amikor azt mondtad Yenneferről... tudod, mit. Én hasonló sértéssel feleltem meg neked. A terhemre vagy, én meg a te terhedre. Intézzük el, mint férfi a férfival. Nem látok más megoldást. Ezért jöttél ide, igaz?

– Igen – válaszolt Geralt a homlokát dörzsölve. – Igazad van, Istredd. Ezért jöttem. Kétségkívül.

– Helyes. Nem mehet így tovább. Csak ma tudtam meg, hogy Yenna úgy kering közöttünk az elmúlt néhány évben, akár egy rongylabda. Egyszer velem van, egyszer veled. Elszökik tőlem, hogy megkeressen téged, és fordítva. A többiek, akikkel a szüneteket tölti, nem számítanak. Csak mi ketten számítunk. Ez nem mehet így tovább. Ketten vagyunk, csak egy maradhat.

– Igen – ismételte Geralt, el sem véve a kezét homlokáról. – Igen... Igazad van.

– Önhittségünkben – folytatta a varázsló – azt hittük, Yenna habozás nélkül a jobbikat választja. Azt illetőleg, hogy melyikünk a jobb, egyikünknek sem voltak kétségei. Az lett a vége, hogy mint két taknyos, elkezdtünk a kegyeiért versengeni, és pont mint két éretlen taknyos, csak annyit fogtunk fel belőle, mik is voltak ezek a kegyek és mit jelentettek. Gondolom, hozzám hasonlóan te is átgondoltad, és tudod, mekkorát tévedtünk mindketten. Yennának a legkevésbé sem áll szándékában választani közülünk, még akkor sem, ha, tegyük fel, képes lenne választani. Nincs mit tenni, magunk kell elintézzük helyette. Merthogy nekem eszem ágában sincs megosztozni Yennán senkivel, és az a tény, hogy eljöttél ide, hasonlóan árulkodik rólad. Mindketten túlságosan jól ismerjük. Amíg ketten vagyunk, egyikünk sem lehet biztos felőle. Csak egy maradhat. Megértetted, igaz?

– Igaz – mondta a vaják, bár nehezére esett mozgatni zsibbadt ajkait. – Az igazság egy jégszilánk...

– Mi?

– Semmi.

– Mi van veled? Beteg vagy, vagy részeg? Vagy talán teletömted magad vajákfüvekkel?

– Semmi sincs velem. Valami... Valami a szemembe ment. Istredd, csak egy maradhat. Igen, ezért jöttem ide. Kétségkívül.

– Tudtam én – felelte a varázsló. – Tudtam, hogy eljössz. Különben is, őszinte leszek hozzád. Elejét vetted a terveimnek.

– Gömbvillám? – mosolyodott el halványan a vaják.

Istredd összehúzta a szemöldökét.

– Talán – felelte. – Talán még gömbvillám is. De semmiképp sem lesből. Becsületesen, szemtől szemben. Vaják vagy, ez kiegyenlíti az esélyeinket. Na, dönts, hol és mikor.

Geralt elgondolkodott. És döntött.

– Az a kis tér... – mutatta kezével. – Arra jártam...

– Tudom. Van ott egy kút, Zöld Kulcsnak hívják.

– Akkor a kút mellett. Igen. A kút mellett... Holnap, két órával napfelkelte után.

– Rendben. Ott leszek időben.

Egy pillanatig még mozdulatlanul álltak, nem néztek egymásra. Végül a varázsló mormolt valamit az orra alatt, belerúgott egy agyaggöröngybe, aztán a sarkával rácsapva szétzúzta.

– Geralt?

– Mi az?

– Nem érzed ostobán magad?

– Ostobán érzem magam – ismerte be kelletlenül a vaják.

– Megkönnyebbültem – morogta Istredd. – Mert én egy utolsó kreténnek érzem magam. Sosem gondoltam volna, hogy valaha életre-halálra meg kell verekednem egy vajákkal egy nő miatt.

– Tudom, hogy érzed magad, Istredd.

– Mit lehet tenni... – mosolyodott el kényszeredetten a varázsló. – A tény, hogy erre sor került, hogy rászántam magam valami olyasmire, ami ennyire gyökeresen ellenkezik a természetemmel, arról árulkodik, hogy... Hogy így kell lennie.

– Tudom, Istredd.

– Természetesen azt is tudod, hogy annak, aki túléli közülünk, gyorsan el kell majd menekülnie és elrejtőznie Yenna elől valahol a világ végére?

– Tudom.

– És természetesen arra számítasz, hogy amikor lecsillapodik majd a dühe, az a valaki visszatérhet hozzá?

– Természetesen.

– Na, akkor megbeszéltük. – A varázsló olyan mozdulatot tett, mintha hátat akart volna fordítani neki, de pillanatnyi habozás után kezet nyújtott. – Viszlát holnap, Geralt.

– Viszlát holnap – szorította meg a vaják a feléje nyújtott kezet. – Viszlát holnap, Istredd.

VII

– Hé, vaják!

Geralt felemelte fejét az asztaltól, amelynek lapjára káprázatos cirádákat mázolt elgondolkozva a kiömlött sörből.

– Nem volt könnyű téged megtalálni. – Herbolth sztaroszta odaült mellé, és félretolta a kancsókat meg a korsókat. – A fogadóban azt mondták, kiköltöztél az istállóba, az istállóban viszont csak a lovat meg a batyud találtam. Te meg itt... Ez talán az egész városban a legkoszlottabb kocsma. Csak a legalja söpredék jár ide. Mit csinálsz te itt?

– Iszom.

– Azt látom. Beszélni szeretnék veled. Józan vagy te?

– Mint a gyerek.

– Örömmel hallom.

– Miről van szó, Herbolth? Mint látja, elfoglalt vagyok. – Geralt rávigyorgott a szolgálólányra, aki újabb kancsót rakott az asztalra.

– Az a hír járja – húzta össze szemöldökét a sztaroszta –, hogy te meg a mi varázslónk úgy döntöttetek, hogy agyonveritek egymást.

– Az a mi dolgunk. Az övé, meg az enyém. Ne avatkozzon bele.

– Nem, az nem a ti dolgotok – ellenkezett Herbolth. – Szükségünk van Istreddre, nem telik nekünk még egy varázslóra.

– Hát akkor menjen kend a templomba, és imádkozzon a győzelméért.

– Ne csúfolkodj, no – mordult rá a sztaroszta. – És ne okoskodj itt nekem, te csavargó. Az istenekre, ha nem tudnám, hogy a varázsló sosem bocsátja meg nekem, börtönbe vettetnélek, a verem legaljára, két lóval vonszoltatnálak a falon túlra, vagy azt parancsolnám Kabócának, hogy vágjon le, mint egy disznót. De Istreddnek sajnos a becsület a rögeszméje, és nem bocsátaná ezt meg nekem. Tudom, hogy nem bocsátaná meg.

– Remek, hogy így alakul. – A vaják kiitta a következő korsót, és az asztal alá köpte a szalmaszárat, ami beleesett. – Szerencsém van, mit mondjak. Ez minden?

– Nem – mondta Herbolth, és előhúzott a felöltője alól egy teli erszényt. – Itt van száz márka, vaják, fogd, és tűnj el Aedd Gynvaelből. Tűnj el innen, lehetőleg azonnal, de mindenképp napkelte előtt. Megmondtam, hogy nem telik nekünk még egy varázslóra, nem engedem, hogy a mienk párbajban kockáztassa az életét valaki olyannal, mint te, valami ostoba ok miatt, egy ilyen assz...

Elhallgatott, nem fejezte be, pedig a vaják meg sem rezzent.

– Hordd el ettől az asztaltól az ocsmány pofádat, Herbolth – felelte Geralt. – A száz márkádat meg dugd fel a seggedbe. Menj innen, mert rosszul vagyok, ha rád nézek, még egy pillanat, és a sapkádtól a csizmádig végighánylak.

A sztaroszta eldugta az erszényt, és mindkét kezét az asztalra fektette.

– Ha nem, hát nem – mondta. – Szerettem volna szépen, de ha nem, hát nem. Verekedjetek csak, kaszaboljátok össze, gyújtsátok fel, tépjétek egymást cafatokra azért a kurváért, aki annak teszi szét a lábát, akinek csak akarja. Azt gondolom, elbánik veled Istredd, te bérbetyár, de úgy, hogy csak a csizmád marad utánad, ha meg mégsem, akkor én utolérlek, mielőtt még a holtteste kihűlne, és az összes csontodat összetöröm, míg kínozlak. Egyetlen porcikádat sem hagyom épen, te...

Nem sikerült visszarántania a kezét az asztalról, a vaják mozdulata túlságosan gyors volt, az asztallap alól előszökkenő karja elmosódott a sztaroszta szemében, és a tőr csattanva ékelődött a keze ujjai közé.

– Meglehet – suttogta a vaják a pugio markolatára szorítva öklét. Herbolth arcát vizsgálta, amelyből kiszökött a vér. – Meglehet, hogy Istredd végez velem. Ha pedig nem... Akkor elmegyek innen, és te, te mocsok szemét, ne próbálj feltartóztatni engem, ha csak nem akarod, hogy a koszos kis városod utcácskái a kiontott vérrel teljenek meg. Takarodj innen.

– Sztaroszta uram! Mi történik itt? Hé, te...

– Nyugalom, Kabóca – szólalt meg Herbolth, miközben lassan elvette a kezét, óvatosan húzva át az asztalon, egyre távolabb a tőr pengéjétől. – Semmi sem történt. Semmi.

Kabóca visszadugta a hüvelyébe félig kivont kardját. Geralt nem nézett rá. Nem nézett a sztarosztára, ahogy az elhagyta a kocsmát, miközben Kabóca fedezte a tántorgó tutajosokkal és kocsisokkal szemben. Az alacsony, patkányképű, áthatóan éles, sötét tekintetű embert nézte, aki néhány asztallal arrébb ült.

Felidegesítettem magam, állapította meg döbbenten. Remeg a kezem. Tényleg, remeg a kezem. Hihetetlen ez, ami velem történik. Vajon mindez azt jelentené, hogy...

Igen, gondolta a patkányképű kis fickóra nézve. Talán igen.

Így kell lennie, gondolta.

Milyen hideg...

Felállt.

Ahogy a kis fickóra nézett, elmosolyodott. Utána félrehajtotta a kabátja szárnyát, előhúzott a tömött erszényből két aranypénzt, és az asztalra dobta. Az érmék megcsörrentek, az egyik gurulás közben nekiütődött a tőr pengéjének, ami még mindig ott meredt a csiszolt fában.

VIII

Az ütés váratlanul érte, a bot halkan suhant a sötétségben, olyan gyorsan, hogy nem sok hiányzott, hogy a vaják ne tudja eltakarni a fejét karja egy ösztönös mozdulatával, hogy ne legyen képes testét ruganyosan félrehajtva az ütést tompítani. Félreugrott, térdre érkezett, bukfencet vetett, és talpra állt, érezte a levegő mozgását, amit a bot újabb suhintása idézett elő, könnyed fordulattal tért ki az ütés elől, megfordult a két alak között, ami a sötétségben közrefogta, és a jobb vállához nyúlt. A kardjáért.

Nem volt nála kard.

Semmi sem irthatja ki belőlem ezeket az ösztönöket, gondolta, miközben könnyedén félreugrott. Rutin? Sejtszintű emlékezet? Mutáns vagyok, mutánsként reagálok, gondolta, miközben újra térdre esett, hogy egy csapást elkerüljön, és a tőréért nyúlt a csizmaszárába. Nem volt nála tőr.

Savanyúan elmosolyodott, aztán kapott egyet a bottal a fejére. Szikrázott a szeme, a fájdalom egészen az ujja hegyéig sugárzott. A tagjai elernyedtek, és elesett; de tovább mosolygott.

Valaki rávetette magát, a földhöz szorította. Egy másik leszakította az övéről erszényét. A szeme elkapta egy kés villanását. A mellén térdelő felhasította a zekéjét a nyakánál, megragadta a láncot, és előhúzta a medaliont. És azonnal kieresztette a kezéből.

– Baal-Zebuthra – hallotta a sziszegését. – Ez vaják... Igéző...

A másik zihálni kezdett.

– Nem volt nála kard... Az istenekre... Pfu, pfu, a bűbájra, a Gonoszra... Tűnjünk el innen, Radgast! Ne érj hozzá, pfu, pfu!

A hold egy pillanatra átsütött egy ritkásabb felhőn. Geralt ott látta közvetlenül maga előtt a sovány, patkányszerű arcot, a kicsi, fekete, csillogó szempárt. Hallotta a másik talpainak dobogását, ahogy távolodott, aztán eltűnt a macskáktól és odakozmált zsírtól bűzlő sikátorban.

A patkányképű kis fickó lassan levette a térdét a melléről.

– Legközelebb... – hallotta Geralt tisztán suttogását. – Legközelebb, ha öngyilkos akarsz lenni, vaják, ne rángass bele másokat. Egyszerűen kösd fel magad az istállóban a kantárszárra.

IX

Éjszaka esnie kellett.

Geralt kilépett az istálló elé, megdörzsölte a szemét, ujjaival kifésülte hajából a szalmát. A felkelő nap megcsillant a vizes háztetőkön, arannyal fénylett a pocsolyákban. A vaják kiköpött, a szájában még mindig ott volt az a rossz íz, fején a dudor tompa fájással szaggatott.

Az istálló előtti korláton sovány, fekete macska ült, és elmélyülten nyalogatta a mancsát.

– Cic, cic, cicuska – mondta a vaják.

A macska mozdulatlanná merevedett, és rosszindulatúan nézett vissza rá; aztán ellenségesen lelapította fülét, és vicsorogva a vajákra sziszegett.

– Tudom – bólintott Geralt. – Én se szeretlek. Csak vicceltem.

Ráérős mozdulatokkal erősen meghúzta kabátja kilazult csatjait és kapcsait, kisimította magán ruhája redőit, ellenőrizte, hogy egyetlen helyen sem akadályozza-e a szabad mozgásban. Átvetette hátán a kardját, helyreigazította a markolat fekvését jobb válla felett. Bőrszíjjal övezte homlokát, füle mögé szorítva hátra haját. Felhúzta hosszú harci kesztyűit, melyeket rövid, kúp alakú ezüstszegecsekkel vertek ki.

Még egyszer a napba nézett, függőleges réssé szűkítve szembogarát. Szép nap, gondolta. Szép nap a harcra.

Sóhajtott, kiköpött, és lassan megindult az utca vége felé, végig a nedves vakolat és a meszes habarcs csípős, átható szagát árasztó falak mentén.

– Hé, ütődött!

Körbenézett. Kabóca ott ült három gyanúsnak látszó, felfegyverzett illető társaságában a sánc mentén végigfektetett gerendahalmon. A férfi felállt, kinyújtózkodott, aztán a pocsolyákat gondosan kerülgetve kisétált az utca közepére.

– Merre az arra? – kérdezte keskeny tenyerét fegyvertől súlyos övébe akasztva.

– Nem a te dolgod.

– Hogy a helyzet világos legyen, fikarcnyit sem érdekel a sztaroszta, a varázsló, meg ez az egész szaros város – mondta Kabóca lassan megnyomva a szavakat. – Te ellenben érdekelsz, vaják. Nem jutsz el ennek az utcának a végére. Hallod? Meg akarok bizonyosodni arról, milyen ügyes is vagy a harcban. Nem hagy ez a dolog nyugodni. Állj meg, ha mondom.

– Tűnj el az utamból.

– Állj! – üvöltötte Kabóca, kardja markolatára csúsztatva kezét. – Nem érted, amit mondok? Meg fogunk küzdeni! Kihívlak! Rögvest kiderül, melyikünk a jobb!

Geralt megrántotta a vállát, le sem lassítva lépteit.

– Harcra hívlak! Hallod, te korcs? – ordította Kabóca, és ismét az útjába állt. – Mire vársz? Húzd elő a gyíkbőrből a vasadat! Mi van, elöntött a félelem? Vagy talán csak az olyanokkal állsz ki, mint Istredd, akik meghágták a boszorkádat?

Geralt ment tovább, arra kényszerítve Kabócát, hogy szüntelenül hátrálva, ügyetlenül visszafelé masírozzon. A Kabócával tartó illetők felálltak a gerendarakásról, és követték őket, bár távolabb, hátrább maradtak. Geralt hallotta, ahogy a sár fröcsköl a csizmájuk alatt.

– Kihívlak! – ismételte Kabóca, aki felváltva sápadt el és vörösödött ki. – Hallod, te vajákpestis? Mi kell még neked? A pofádba kell köpjek?

– Köpj csak.

Kabóca megállt, köpésre csücsörítette a száját, és csakugyan teleszívta a tüdejét levegővel. A vaják szemébe nézett, nem a kezére. Ez volt a hiba. Geralt, aki még mindig nem lassította le lépteit, villámgyorsan ütött, lendületet sem véve, csak térdhajtásból, tüskés kesztyűbe bújtatott öklével. Közvetlenül a szájára ütött, egyenesen a fintorgó ajkakba. Kabóca szája felhasadt, úgy robbant szét, akár a szétnyomott meggyek. A vaják előregörnyedt, és még egyszer ütött, ugyanarra a helyre, de most rövid lendületet véve, érezve, ahogy az ütés erejével és hevével elszáll belőle a düh. Kabóca, aki egyik lábával a sárban, másikkal a levegőben megperdült, vért okádott, és nagy loccsanással hanyatt esett egy pocsolyába. A vaják, ahogy meghallotta a háta mögött a penge szisszenését hüvelyében, megállt, és fürgén odafordult, kezét a kard markolatán pihentetve.

– Na – mondta dühtől remegő hangon. – Na, rajta.

Az, amelyik előhúzta fegyverét, a szemébe nézett. Egy pillanatra. Aztán elfordította tekintetét. A többiek hátrálni kezdtek. Lassan, majd egyre gyorsabban. Ahogy ezt meghallotta, a kardot rántó is hátrálni kezdett, hangtalanul mozgatva száját. Az, amelyik a legtávolabb volt, megfordult, és sarat fröcskölve szanaszét elrohant. A többiek megmerevedtek, nem próbáltak közelíteni.

Kabóca hasra fordult a sárban, a könyökére támaszkodva felhúzta magát, motyogott valamit, hörögni kezdett, és a jelentős mennyiségű vörös mellett kiköpött valami fehéret is. Ahogy elment mellette, Geralt kelletlenül pofán rúgta, megroppantva arccsontját, és újra a pocsolyába lökve a férfit.

Ment tovább, hátra se nézett.

Istredd már a kútnál volt, ott állt a kávánál, a csörlő mohától zöldes favázának támaszkodva. A derekán kard lógott. Szép, könnyű, félig zárt kosármarkolatú tergán kard volt, mely a hüvely vasalt végével lovaglócsizmája fénylő szárát támasztotta. A varázsló vállán borzas tollú fekete madár ült.

Vércse.

– Itt vagy, vaják. – Istredd odanyújtotta a madárnak kesztyűs karját, aztán gyengéden és óvatosan a kút feletti kis tetőre ültette.

– Itt vagyok, Istredd.

– Nem hittem volna, hogy eljössz. Azt gondoltam, továbbálltál.

– Nem álltam tovább.

A varázsló fejét hátravetve, gondtalanul és hangosan felnevetett.

– Meg akart... meg akart minket menteni – mondta. – Mindkettőnket. De nem lesz abból semmi, Geralt. Keresztezzük kardjaink. Csak egy maradhat.

– Karddal kívánsz megvívni?

– Csodálkozol? Elvégre te is karddal kívánsz megvívni. Haladjunk, állj elő!

– Miért, Istredd? Miért karddal, és nem mágiával?

A varázsló elsápadt, ajka idegesen remegett.

– Állj elő, ha mondom! – ordította. – Ez nem a kérdések ideje, a kérdések ideje lejárt! Eljött a tettek ideje!

– Szeretném tudni – felelte lassan Geralt. – Szeretném tudni, miért kard. Szeretném tudni, honnan és miért került hozzád az a fekete vércse. Jogom van tudni. Jogom van az igazsághoz, Istredd.

– Az igazsághoz? – ismételte keserűen a varázsló. – Úgy van, meglehet, hogy van. Igen, meglehet, hogy van. A jogaink egyenlők. A vércse, azt kérded? Hajnalban repült hozzám, esőtől ázottan. Levelet hozott. Rövid volt, emlékszem minden sorára. „Viszlát, Val. Bocsáss meg. Vannak ajándékok, amiket nem szabad elfogadni, és nincsen bennem semmi, amivel meg tudnám neked hálálni. Ez az igazság, Val. Az igazság jégszilánk.” Na, Geralt? Kielégítő a válasz? Élhettél a jogoddal?

A vaják lassan bólintott.

– Rendben – szólt Istredd. – Akkor most én élek a magaméval. Mert én ezt a levelet nem veszem tudomásul. Én nem tudok nélküle... Akkor már inkább... Állj elő, az ördögbe!

Előrehajolt, és ahogy gyors, ügyes mozdulattal kardot rántott, gyakorlatról árulkodott. A vércse felrikoltott.

A vaják mozdulatlanul állt, oldala mellett leeresztett kézzel.

– Mire vársz? – vakkantott oda a varázsló.

Geralt lassan felemelte a fejét, egy pillanatra a férfira nézett, aztán sarkon fordult.

– Nem, Istredd – szólt halkan. – Viszlát.

– A fenébe is, mit akar ez jelenteni?

Geralt megállt.

– Istredd – vetette oda a válla felett. – Ne rángass bele másokat. Ha muszáj, kösd fel magad az istállóban a kantárszárra.

– Geralt! – kiáltotta a varázsló, de hangja hirtelen megtört, hamis, kellemetlen zengése sértette a fület. – Én nem adom fel! Nem szökik el előlem! Elmegyek utána Vengerbergbe, elmegyek utána a világ végére is, megtalálom! Sosem mondok le róla! Vedd tudomásul!

– Ég veled, Istredd.

Betért egy sikátorba, egyszer sem nézett már vissza. Ment, ügyet sem vetve az útjából sietősen kitérő emberekre, a kapkodva becsapott ajtókra és zsalugáterekre. Senkit és semmit sem vett észre.

A levélre gondolt, ami a fogadóban vár rá.

Felgyorsította lépteit. Tudta, hogy az ágy fejénél ott vár rá görbe csőrében levelet tartva az esőáztatta, fekete vércse. Szerette volna a levelet minél előbb elolvasni.

Még ha tudta is, mi áll benne.

AZ ÖRÖK TŰZ

I

– Te disznó! Te ragyaverte kobzos! Te csaló!

Geraltban feltámadt a kíváncsiság, és az utca sarkához vezette kancáját. Mielőtt még a kiabálás forrását megtalálhatta volna, mély, ragacsos üvegcsörömpölés csatlakozott hozzá. Egy üveg meggybefőtt, gondolta a vaják. Ilyen hangot ad ki egy üveg meggybefőtt, ha jelentős magasságból vagy nagy erővel vágják valakihez. Jól emlékezett erre; míg együtt éltek, nem egyszer megesett Yenneferrel, hogy dühében kompótos üvegeket vágott hozzá. Már azokat, amiket az ügyfeleitől kapott. Merthogy Yennefernek fogalma sem volt a befőzés mikéntjéről, és ebben az esetben a mágia sem kecsegtetett sok sikerrel.

Az utca sarkán túl, a keskeny, rózsaszínre festett ház előtt egész kis csoport szájtáti gyűlt össze. Az aprócska, virágos erkélyen, pontosan a tető lejtős eresze alatt egy fiatal, szőke nő állt hálóingben. A nő behajlította a fodrok alól elővillanó puha, kerekded karját, és lendületből a mélybe hajított egy csorba virágcserepet.

A fehér tollas, szilvakék kalapocskát viselő vékony férfi úgy ugrott félre, mint akit leforráztak, így a kaspó épp előtte csapódott szilánkokra törve a földbe.

– Vespula, kérlek! – kiáltotta a tollas kalapú férfi. – Ne higgy a pletykáknak! Hű voltam hozzád, itt pusztuljak meg, ha nem igaz!

– Gazember! Ördögfattya! Csavargó! – kiabálta a teltecske szőkeség, és eltűnt a ház mélyén, minden bizonnyal azzal a céllal, hogy további lövedékeket keressen.

– Hé, Kökörcsin! – kiáltott oda a vaják, ahogy makacskodó és prüszkölő kancáját a harctérre vezette. – Mi van veled? Mi történik itt?

– Csak az, ami szokott – felelte a trubadúr vigyorogva. – Mint általában. Üdv, Geralt. Mit csinálsz itt? Az ördögit, vigyázz!

Egy ónkupa süvített át a levegőn, hogy aztán csörömpölve az utcakövön csattanjon. Kökörcsin felemelte, megnézte magának, és a csatornába hajította.

– Hordd el innen a kacatjaidat! – üvöltött a szőkeség, akinek mindeközben bájosan hullámoztak a fodrok telt keblén. – És takarodj a szemem elől! Soha többé be ne tedd ide a lábad, te nótafa!

– Ez nem az enyém – csodálkozott el Kökörcsin, egy olyan nadrágot emelve fel a földről, aminek mindkét szára más színű volt. – Életemben nem volt ilyen nadrágom.

– Takarodj innen! Látni sem akarlak! Te... te... Tudod, milyen vagy az ágyban? Semmirevaló! Semmire, hallod? Halljátok, emberek?

Újabb cserép röpült el süvítve a belőle kimeredő száraz kóróval együtt. Kökörcsinnek épphogy csak sikerült félrehajolnia. A kaspó után pörögve a mélybe szállt egy rézbogrács is, amibe vagy két és fél gallon férhetett. A lőtávon kívül maradó bámészkodó tömeg fetrengett a röhögéstől. A termetesebb tréfamesterek még tapsoltak is, és illetlenül próbálták a szőkeséget cselekvésre bíztatni.

– Ugye nincs neki otthon számszeríja? – nyugtalankodott a vaják.

– Nem kizárt, hogy van – felelte a költő, és fejét az erkély felé fordította. – Rémes egy kupleráj van nála. Láttad azt a nadrágot?

– Akkor nem lenne talán jobb továbbállni? Visszajössz, ha lecsillapodott.

– Vigye el az ördög – fintorodott el Kökörcsin. – Nem megyek vissza olyan házba, ahonnan rágalmakat és rézedényeket szórnak rám. Eme amúgy sem különösebben tartós viszonyt ezennel lezártnak tekintem. Csak azt várjuk meg, hogy kihajítsa a... Ó, anyám, ne! Vespula! A lantom!

A férfi kinyújtott kézzel előre vetődött, megbotlott és elesett, de az utolsó pillanatban, épp, mielőtt a kövezetet elérte volna, elkapta a hangszert. A lant panaszos dallamra pendült.

– Huhh – sóhajtott a bárd, ahogy feltápászkodott a földről. – Megvan. Jól van, Geralt, most már mehetünk. Igaz ugyan, nála van még a menyétgalléros felöltőm, de hát – ez van, ennyi károm legyen. Ahogy én ismerem, felöltővel nem dobálózik.

– Te hazug semmirekellő! – kiáltott fel a szőkeség, és szaftosan köpött a balkonról. – Te csavargó! Te rekedt fácán!

– Miért ilyen veled? Mit vétettél, Kökörcsin?

– Csak a szokásos – rántotta meg a vállát a trubadúr. – Monogámiát követel, hogy az egyik a másikkal, ő maga meg más gatyájával dobálja az embert. Hallottad, mit összeüvöltött itt rólam? Az istenekre, hát én is ismerek olyanokat, akik szebben ellenkeznek, mint ahogy ő igenel, de azért nem kiabálok róla utcahosszan. Menjünk innen.

– Mit mondasz, hová menjünk?

– Mégis mit gondolsz? Az Örök Tűz szentélyébe? Gyere, beugrunk a „Lándzsahegybe”. Le kell nyugtassam az idegeimet.

A vaják ellenkezés nélkül vezette a kancáját Kökörcsin nyomában, aki fürgén indult előre a keskeny sikátorban. A trubadúr menet közben megcsavarta a lant gyűrűit, és próbaképpen mély, vibráló akkordot fogva megpendítette a húrokat.

Őszi fuvallat illata szállt

A szavak súlyát tél szele fújta el

Így kell lennie, semmit sem változtathat már

Szempillád csúcsán a gyémánt meg

Elhallgatott, és vidáman odaintegetett két fruskának, akik kezükben teli zöldséges kosarakkal sétáltak el mellette. A fruskák felvihogtak.

– Mi szél hozott Novigradba, Geralt?

– Be kellett vásárolnom. Lószerszámot, valamennyi felszerelést. Meg egy új kabátot. – A vaják megigazította magán a ropogó, frissen illatozó bőrt. – Hogy tetszik az új kabátom, Kökörcsin?

– Nem követed a divatot – fintorodott el a bárd, miközben lesöpört egy tyúktollat saját buggyos ujjú és cakkosan szegett gallérú, csillogóan búzavirágkék zekéje ujjáról. – Ah, örülök, hogy találkoztunk. Itt, Novigradban, a világ közepén, a kultúra bölcsőjében és centrumában. Itt aztán a felvilágosult ember végre fellélegezhet!

– Talán menjünk fellélegezni egy utcácskával arrább – vetette fel Geralt a csavargóra nézve, aki összekuporodva és a szemét düllesztve épp a szükségét végezte a mellékutcában.

– Kezd ez a te örökös szarkazmusod idegesítővé válni – fintorodott el újra Kökörcsin. – Én mondom neked, Novigrad a világ közepe. Majdnem harmincezer lakosa van, Geralt, nem is számítva az átutazókat, el tudod ezt képzelni? Kőből épített házak, a főbb utcákon kövezet, tengeri kikötő, üzletek, négy vízimalom, mészárszékek, fűrészmalmok, hatalmas csizmagyártó manufaktúra, és mellé még az összes elképzelhető céh és mesterség. Pénzverde, nyolc bank és tizenkilenc zálogház. Vár és őrtorony, hogy a lélegzeted is eláll. És a mulatságok: vérpad, csapóajtós akasztófa, harmincöt fogadó, színház, állatkert, bazár és tizenkét bordély. És szentélyek, nem emlékszem, mennyi. Sok. Na és azok a nők, Geralt, mosdottak, bodorítottak és illatosak, azok a szaténok, bársonyok és selymek, azok a halcsontok és szalagok... Ó, Geralt! A versek maguk tolulnak az ajakra:

Ott, hol élsz, már hótól fehérlik

Jéggel csillog tavacska s ingovány

Így kell lennie, meg már semmi sem törheti

A vágyódást, mely szemedben bujkál...

– Újabb ballada?

– Aha. Az a címe, hogy „Tél”. De még nincs kész, képtelen vagyok befejezni, Vespula miatt egész zaklatott lettem, és nem állnak össze a rímek. Aha, Geralt, elfelejtettem megkérdezni, mi van Yenneferrel?

– Semmi.

– Értem.

– Egy szart érted. Na, hol van az a kocsma, messze még?

– A sarkon túl. Na, már itt is vagyunk. Látod a cégtáblát?

– Látom.

– Szép jó napot, és legforróbb üdvözletem – vigyorgott Kökörcsin a lépcsőt söprögető lánykára. – Hát mondta-e már valaki a naccsádnak, hogy csinoska?

A lány elvörösödött, és erősen a kezébe szorította a seprűt. Geralt egy pillanatig azt gondolta, hogy ráver egyet a nyelével a trubadúrra. Tévedett. A lány kedvesen elmosolyodott, és megrebegtette a szempilláit. Kökörcsin, mint általában, ügyet sem vetett erre.

– Szép jó napot, és üdvözletem! Jó napot! – harsant fel, ahogy a fogadóba lépett, és erélyesen végighúzta hüvelykujját a lant húrjain. – Kökörcsin mester, eme ország leghíresebb poétája, látogatta meg koszlott kis lokálod, gazduram! Mivelhogy megjött a kedve a sörivásra! Hát méltányolod te a megtiszteltetést, ami részemről ér, te kókler?

– Értékelem én – mondta a pult fölött előre hajolva a kocsmáros komoran. – Öröm, hogy látom, dalnok uram. Látom, hogy az adott szava tényleg nemcsak porhintés. Végtére is megígérte, hogy reggel azon nyomban beugrik, hogy kifizesse a tegnapi fogyasztást. Én meg, gondolja csak el, úgy voltam vele, hogy hazudik, mint általában. Úgy éljek, elszégyelltem magam.

– Teljesen szükségtelenül restelled magad, jó ember – tette hozzá derűsen a trubadúr. – Mivelhogy nincs pénzem. Majd később beszélgetünk róla.

– Nem – felelte hidegen a kocsmáros. – Rögvest elbeszélgetünk róla. A hitelnek vége, kegyelmes költő uram. Kétszer egymás után senki sem szed rá engem.

Kökörcsin felakasztotta a lantját egy falból kiálló kampóra, asztalhoz ült, levette a kalapját, és elgondolkozva végigsimított a beletűzött kócsagtollon.

– Van pénzed, Geralt? – kérdezte reményteli hangon.

– Nincs. Mindenem, ami volt, elment a kabátra.

– Az nem jó, az nem jó – sóhajtott Kökörcsin. – A mindenségit, nincs egy árva lélek, senki, aki állhatná a cehhet. Gazduram, miért van ekkora pangás ma nálad?

– Túl korán van a szokványos vendégekhez. A kőművessegédek meg, már azok, akik a szentélyt renoválják, már voltak is, aztán visszamentek az építkezésre, és elvitték magukkal a mestert is.

– És nincs itt senki, de senki se?

– Senki se Biberveldt kereskedő méltóságán kívül, aki a nagyteremben reggelizik.

– Itt van Dainty? – vidult fel Kökörcsin. – Hát rögtön ezzel kellett volna kezdeni. Gyerünk a terembe, Geralt. Ismered Dainty Biberveldtet, a félszerzetet?

– Nem.

– Nem baj. Megismered. Ohó! – kiáltott a trubadúr az oldalsó terem felé tartva. – Nyugat felől hagymaleves fuvallatát és sóhaját érzem, mily kellemes az orrnak. Kukucs! Mi vagyunk! Meglepetés!

A terem középső asztalánál, a fokhagymafüzérekkel és fűszercsokrokkal díszített tartóoszlop alatt ült egy pufók arcú, göndör fürtű, pisztáciazöld mellényű félszerzet. Jobb kezében fakanalat tartott, baljával az agyagtálat fogta. Kökörcsin és Geralt láttán mozdulatlanná merevedett, és eltátotta a száját; hatalmas, mogyoróbarna szemei tágra nyíltak a félelemtől.

– Szervusz, Dainty – szólt Kökörcsin vidáman integetve kalapjával. A félszerzet még mindig ugyanabban a helyzetben ült, még a száját sem csukta be. Geralt észrevette, hogy a keze kissé remeg, amitől a kanálról lógó hosszú főtt hagymaszál úgy lengedezett, akár egy inga.

– Üüü... üüüdv, Kökörcsin – dadogta, és hangosan nyelt egyet.

– Csuklasz? Megijesztlek, akarod? Vigyázz: a város határán látták a nejedet! Mindjárt ideér! Gardenia Biberveldt személyesen! Ha, ha, ha!

– Mekkora egy hülye vagy Kökörcsin – felelte szemrehányóan a félszerzet.

Kökörcsin megint csak gyöngyözően felkacagott, és közben még két bonyolult akkordot is lefogott a lant húrjain.

– Na, mert amilyen arcot épp vágsz, barátom, az kivételesen ostoba, úgy mereszted ránk a szemed, mintha szarvunk meg farkunk nőtt volna. Vagy talán a vajáktól ijedtél meg? Mi? Tán azt gondolod, megnyitották a vadászati idényt félszerzetekre? Tán...

– Hagyd abba – lépett az asztalhoz Geralt, aki már nem bírta tovább hallgatni. – Bocsáss meg, barátom. Kökörcsin ma komoly személyes tragédiát kellett átéljen, és még nem tette túl magát rajta. Igyekszik tréfával álcázni a szomorúságát, csüggedését és szégyenét.

– Ne is mondjátok – szürcsölte ki a félszerzet végre a kanál tartalmát. – Kitalálom magam. Vespula kivágott végre, mint a macskát szarni? Mi, Kökörcsin?

– Nem bocsátkozom beszélgetésbe érzékeny kérdésekről olyan alakokkal, akik magukban zabálnak és isznak, a barátaikat meg hagyják állni – felelte a trubadúr, miközben a választ meg sem várva helyet foglalt. A félszerzet nagyot merített a levesből kanalával, és lenyalta a róla csüggő sajtszálakat.

– Ami igaz, az igaz – szólt komoran. – Legyetek hát a vendégeim. Foglaljatok helyet, aztán csak mintha otthon lennétek. Ennétek hagymalevest?

– Alapvetően nem szokásom ilyen korán enni – húzta fel az orrát Kökörcsin. – De legyen hát, eszem. Csak annyit, hogy ne éhgyomorra. Hahó, gazduram! Sört, ha lesz szíves! De szaporán!

A kupákat és levesestányérokat egy lányka hozta ki, akinek tekintélyes, vaskos hajfonata a fenekéig ért. Geralt szemügyre vette kerek, pihés arcocskáját, és megállapította, hogy szép szája lenne, ha nem felejtené el becsukni.

– Erdei driádom! – kiáltotta Kökörcsin, miközben karon ragadta a lányt, és megcsókolta a tenyerét. – Szilfidem! Tündérem! Te isteni lény, kinek szeme akár fakókék tavak vize! Gyönyörű vagy, mint a hajnal, izgatóan szétnyíló ajkad íve...

– Adjanak neki sört, de gyorsan – nyögött fel Dainty. – Különben rossz vége lesz.

– Nem lesz, nem lesz – bizonygatta a bárd. – Igaz, Geralt? Nehéz még két olyan nyugodt fickót találni, mint amilyenek mi ketten vagyunk. Jómagam, kupec uram, költő vagyok és zenész, márpedig a zene finomítja a modort. Az itt jelen lévő vaják pedig csupán a rémekre jelent veszélyt. Bemutatom neked: ő Ríviai Geralt, a strigák, vérfarkasok és mindenfajta más mocsadék réme! Talán hallottál is Geraltról, Dainty?

– Hallottam – pislantott gyanakodva a vajákra a félszerzet. – Mégis mit... Mégis mit keres Novigradban, Geralt uram? Tán csak nem bukkantak fel itt valamiféle iszonytató szörnyszülöttek? Fel volna... khm, khm... bérelve?

– Nem – mosolyodott el a vaják. – Mulatni jöttem.

– Ó – felelte Dainty, aki mindeközben idegesen kalimpált félrőfnyire a padló felett lógó, szőrös lábával. – Akkor jó...

– Mi a jó? – Kökörcsin lenyelt egy kanál levest, és belekortyolt a sörébe. – Csak nem szeretnél minket kisegíteni, Biberveldt? Mármint, úgy értem, a mulatozásban. Hogy milyen remekül alakulnak a dolgok. Mi itt, a Lándzsahegyben szándékozunk becsípni. Utána meg, úgy terveztük, beugrunk a Golgotavirágba; az egy rendkívül drága és remek örömtanya, ahol befizethetünk egy féltündére, de ki tudja, talán egy tisztavérű tündére is. De szükségünk van szponzorra.

– Kire?

– Valakire, aki kifizeti.

– Valahogy sejtettem – mormolta Dainty. – Sajnálom. Először is, elígérkeztem egy üzleti tárgyalásra. Másodszor, nem áll módomban ilyesfajta szórakozást finanszírozni. Harmadszor, a Golgotába kizárólag embereket engednek be.

– És mik volnánk mi, kuvikbaglyok? Á, értem. Nem engednek be félszerzeteket. Ez igaz. Igazad van, Dainty. Ez Novigrad. A világ közepe.

– Úgy van... – válaszolta a félszerzet, aki furcsán lebiggyesztve száját még mindig a vajákot nézte. – Akkor én most megyek. Elígérkeztem...

A terem ajtaja puffanva feltárult, és a szobába betoppant...

Dainty Biberveldt.

– Istenek! – kiáltott fel Kökörcsin.

Az ajtóban álló félszerzet semmiben sem különbözött attól a félszerzettől, amelyik az asztalnál ült, már azt a tényt leszámítva, hogy az asztalnál ülő tiszta volt, az ajtóban álló viszont piszkos, zilált és elgyötört.

– Megvagy, te szukafajzat! – bömbölte a koszos félszerzet, és az asztal felé iramodott. – Te tolvaj!

A kiköpött ikertestvére felpattant, egyúttal felborította a széket, és feldöntötte az edényeket is. Geralt ösztönösen reagált, villámgyorsan felkapta a padról a kardját hüvelyestől, és a nehéz szíjjal nyakon csapta Biberveldtet. A félszerzet a padlóra rogyott, arrébb gördült, átbújt Kökörcsin lábai között, és négykézláb a kijárat felé rohant, a keze és a lába pedig hirtelen olyan hosszúra nyúlt, akár csak a pók lába. Ezt látva a piszkos Dainty Biberveldt elkáromkodta magát, felkiáltott és felreugrott, hogy aztán nagy puffanással csapódjon vállával a fa válaszfalba. Geralt félrehajította a kardhüvelyt, egy rúgással eltüntette az útból a széket, és üldözőbe vette. A tiszta Dainty Biberveldt, aki mostanra a mellénye színén kívül semmiben sem hasonlított már Dainty Biberveldtre, úgy ugrotta át a küszöböt, akár egy szöcske, már ott is volt a főteremben; és akkor beleütközött a félig tátott szájú lánykába. Amint meglátta hosszú mancsait és gúnyrajzba illően szétfolyt fizimiskáját, a lányka eltátotta a száját, amilyen szélesre csak bírta, és fülsüketítő sikolyt hallatott. Geralt kihasználta, hogy a lánnyal ütközve megtört a lény ritmusa, a szoba közepén beérte, és egy ügyes térdrúgással a padlóra döntötte.

– Meg se moccanj, barátocskám – sziszegte összeszorított fogai közül, kardja hegyét a fura szerzet tarkójának szegezve. – Meg se moccanj.

– Mi történik itt? – üvöltött fel a fogadós, aki lapátnyéllel a kezében rohant feléjük. – Mi akar ez lenni? Őrség! Duska, eredj az őrökért!

– Neee! – visított fel a lény a földhöz simulva és még jobban elformátlanodva. – Kegyelem! Neeeee!

– Csak semmi őrség! – kiabálta oda a piszkos félszerzet, aki ekkor bukkant elő a szobából. – Kapd el a lányt, Kökörcsin!

A trubadúr megragadta a rikoltozó Duskát, a sietség ellenére gondosan megválasztva, hol is kapja el. Duska felsikkantott, és lekuporodott a lábához a földre.

– Nyugalom, gazduram – nyögte ki Dainty Biberveldt. – Ez személyes ügy, nem fogunk hozzá őröket hívni. Megfizetem minden kárát.

– Nincs is semmiféle károm – felelte körbenézve a kocsmáros józanul.

– De lesz – csikorgatta a fogát a testes félszerzet. – Mert én ezt mindjárt elverem. De még hogy! Kegyetlenül, hosszasan és igen nagy átéléssel fogom elverni, ez meg mindent összetör majd maga körül.

A földhöz lapított hosszúmancsú lény, egyúttal Dainty Biberveldt elkent karikatúrája keservesen felzokogott.

– Nem lesz abból semmi – közölte hűvösen a hunyorgó fogadós, és kissé feljebb emelte a lapátnyelet. – Verje csak az utcán vagy az udvaron, félszerzet uram. Ne itt. Én meg hívom az őrséget. Muszáj, na, az én fejem rajta. Hanem ez... hiszen ez valami szörnyeteg!

– Gazduram – szólt nyugodtan Geralt, percre sem engedve a penge szorításából a furcsa szerzet nyakán. – Őrizze mega nyugalmát. Senki sem ver szét semmit, nem lesz itt semmiféle rombolás. Urai vagyunk a helyzetnek. Vaják vagyok, és, amint látja, a szörny a markomban van. Mivelhogy azonban ez valóban személyes ügynek tűnik, a szobában beszéljük meg, nyugodtan. Kökörcsin, ereszd el a lányt, és gyere ide. A táskámban van egy ezüstlánc. Vedd elő, és kötözd össze alaposan Őméltósága mancsait a könyökénél, a háta mögött. Ne mocorogj, barátocskám.

A lény halkan nyöszörgött.

– Rendben, Geralt – mondta Kökörcsin. – Megkötöztem. Gyertek a szobába. Maga meg, gazduram, mit áll ott? Sört rendeltem. És nekem, ha sört rendelek, addig kell egyiket a másik után elém raknia, míg el nem üvöltöm magam, hogy „Vizet!”.

Geralt belökte a megkötözött lényt a szobába, és durván az oszlop tövébe ültette. Dainty Biberveldt is leült, és kelletlenül figyelte.

– Valami borzasztó, ahogy ez az izé fest – mondta. – Egy igazi savanyodó tésztakupac. Nézd az orrát, Kökörcsin, mindjárt leesik neki, hogy a jó édes anyját. A füle meg olyan, mint az anyósomé volt, közvetlenül a temetése előtt. Brrr!

– Várjunk, várjunk – morogta Kökörcsin. – Te vagy Biberveldt? Na, persze, kétség sem fér hozzá. De egy perccel ezelőtt még az, ami az oszlop tövében csücsül, voltál te. Ha nem tévedek. Geralt! Minden tekintet rád szegeződik. Vaják vagy. Az ördögbe is, mi történik itt? Mi a fene ez?

– Mimik.

– Mimik, aki mondja – vágta rá orrát lóbálva, torokhangon a lény. – Nem vagyok én semmiféle mimik, hanem doppler, és Tellico Lunngrevink Letorte a nevem. Röviden Penstock. A barátaim Dudunak hívnak.

– Adok én neked mindjárt Dudut, te szukafattya! – kiáltott Dainty az öklét ráemelve. – Hol vannak a lovaim? Te tolvaj!

– Uraim – figyelmeztette őket a fogadós, aki kezében a kancsóval meg egy nyaláb korsóval épp akkor lépett be a szobába. – Megígérték, hogy nyugalom lesz.

– Oh, sör – sóhajtott fel a félszerzet. – A fenébe is, hogy én milyen szomjas vagyok. És éhes!

– Magam is innék egyet – közölte bugyborékoló hangon Tellico Lunngrevink Letorte. Senki még csak rá sem hederített.

– Mi a fene ez? – kérdezte a kocsmáros a lényt figyelve, aki a sör láttán lecsüngő, tésztaszerű ajkai közül előre nyújtotta hosszú nyelvét. – Mi az ördög ez, uraim?

– Mimik – ismételte meg a vaják, ügyet sem vetve a lény grimaszaira. – Egyébiránt több neve is van. Váltány, kettős, vexling, bedak. Vagy doppler, ahogy ő mondta magára.

– Vexling! – kiáltott fel a fogadós. – Itt, Novigradban? Az én kocsmámban? Gyorsan, hívni kell az őrséget! Meg a papokat! Az én fejem rajta...

– Csak lassan, csak lassan – hördült fel Dainty Biberveldt, aki épp sietősen kanalazta Kökörcsin levesét a csodával határos módon épen maradt tányérból. – Ide tudjuk még hívni, akit kell. De később. Ez a gazfickó itt kirabolt engem, eszem ágában sincs átadni az itteni törvénykezésnek, mielőtt visszakapnám, ami az enyém. Ismerlek én titeket, novigradiakat, meg a ti bíráitokat. Jó, ha az egytizedét kapnám, semmi többet.

– Kegyelmezzetek – jajdult fel szívszaggatóan a doppler. – Ne adjatok ki az embereknek! Tudjátok, mit csinálnak azok az olyanokkal, mint én?

– Még szép, hogy tudjuk – bólintott a fogadós. – Az elcsípett dopplereken a papok ördögűzést hajtanak végre. Aztán meg felkötik egy karóhoz az ilyenek kezét-lábát, jól betapasszák körbe vasreszelékkel kevert agyaggal, és addig sütik a tűz felett, amíg az agyag úgy meg nem keményedik, mintha tégla volna. Legalábbis így csinálták régebben, amikor még gyakrabban lehetett találkozni ezekkel a szörnyekkel.

– Barbár szokás, mélyen emberi – fintorgott Dainty félretolva kiürült tányérját. – De meglehet, igazságos büntetés az útonállásért és a rablásért. Na, beszélj, te gazember, hol vannak a lovaim? De szaporán, mielőtt áthúzom azt a nagy orrodat a lábad között, és beleverem a seggedbe! Azt kérdeztem, hol vannak a lovaim?

– El... Eladtam őket – nyögte ki Tellico Lunngrevink Letorte, és laffogó fülei hirtelen apró karfiolokra emlékeztető gumókká ugrottak össze.

– Eladta! Hallottátok? – tajtékzott a félszerzet. – Eladta a lovaimat!

– Világos – felelte Kökörcsin. – Volt rá ideje. Már három napja itt van. Három napja látlak itt... vagyis őt... Az ördögbe, Dainty, ez azt jelentené, hogy...

– Még szép, hogy azt jelenti! – üvöltötte a kereskedő, és szőrös lábával nagyot toppantott. – Kirabolt út közben, a várostól egy napi járásra! És az én képemben érkezett meg, értitek? És eladta a lovaimat! Én ezt megölöm! Ezzel a két kezemmel fojtom meg!

– Mesélje el nekünk, hogy történt, Biberveldt uram.

– Ríviai Geralt, ha nem tévedek? Vaják?

Geralt bólintva helyeselt.

– Remek, hogy így alakult – közölte a félszerzet. – Dainty Biberveldt vagyok Keserűfűrétről, földműves, állattenyésztő és kereskedő. Szólíts Daintynek, Geralt.

– Mesélj, Dainty.

– Nos hát, a következőképpen volt. Én és a csikósaim eladni tereltük a lovakat az ördöggázlói vásárra. Az utolsó pihenőnket a várostól egy napi útra tartottuk. Ott éjszakáztunk, de előtte azért elbántunk egy akócska kisüstivel. Az éjszaka közepén felébredek, érzem, majd szétrobban a hólyagom; lemásztam hát a szekérről, meg akkor már, gondoltam, odapillantok, mit csinál a réten a sok konyik. Megyek ki, akkora a köd, mint a fene, nézek, oszt’ egyszer csak ott áll valaki. Ki az, kérdem. Az meg semmit. Közelebb megyek, és meglátom... saját magamat. Mint a tükörben. Gondoltam, nem kellett volna meginni azt a kisüstit, azt az átkozott löttyöt. Ez meg ott... mert hiszen ez volt az, hát nem kupán vágott? Csillagokat láttam, és kicsúsztak alólam a lábaim. Reggel meg valami nyavalyás bozótban ébredtem, a fejemen akkora dudorral, mint egy uborka, nem volt körös-körül egy teremtett lélek se, a táborunknak sem volt nyoma se. Ott bóklásztam egész nap, mire végre megtaláltam az utat; két napig kóboroltam, kis gyökereket meg nyers gombát ettem. Ez meg... ez a mocsok Duduska meg, vagy hogy is hívják, elutazott Novigradba az én képemben, és túladott a lovaimon! Én ezt azon nyomban... A csikósaimat meg megleckéztetem, százat csapok az ostorral az összes csupasz valagára a vaksi bandának! Hogy a saját principálisukat ne ismerjék fel, hogy így hagyják magukat rászedni! Tökkelütött, tyúkeszű, iszákos...

– Ne neheztelj rájuk, Dainty – szólalt meg Geralt. – Esélyük sem volt. A mimik olyan pontosan másol, hogy lehetetlen megkülönböztetni az eredetitől, vagyis az áldozatától, akit kiszemelt magának. Sosem hallottál még a mimikekről?

– Hallani, azt hallottam. De azt hittem, csak kitalációk.

– Nem kitalációk. A dopplernek elég közelebbről megnézni az áldozatát, hogy villámgyorsan és hibátlanul alkalmazkodhasson a szükséges anyagszerkezethez. Azt is meg kell hagyni, hogy ez nem valamiféle szemfényvesztés, hanem teljes, tökéletes átalakulás. A legkisebb részletekbe menően. Senki sem tudja, hogyan csinálja a mimik. A varázslók úgy sejtik, a vérnek ugyanazon alkotóelemei lépnek működésbe, mint a likantrópiánál, de én azt gondolom, hogy ez vagy valami más, vagy ezerszer erősebb. Végül is a vérfarkasnak csak két, legfeljebb három formája lehet, a doppler pedig bármivé képes átváltozni, amivé csak akar, feltéve, hogy többé-kevésbé egyezik a testtömegük.

– A testtömegük?

– Na, hát masztodonná nem tud átváltozni. Se egérré.

– Értem. És a lánc, amivel megkötözted, mire való?

– Ezüst. A likantrópokra halálos, a mimiket, mint látod, csak meggátolja az átalakulásban. Ezért ül itt a saját alakjában.

A doppler összeszorította pempős ajkait, és dühös tekintettel a vajákra meresztette ködös szemét, amely mostanra elvesztette a félszerzet íriszének mogyoróbarna színét, és sárgává változott.

– Jobb is, hogy ül ez a pimasz kis fattyú – hördült fel Dainty. – Gondoljatok csak bele, még megszállni is ide jött, a Hegybe, ahol én magam is szobát szoktam bérelni! Már egészen a fejébe vette, hogy ő én vagyok!

Kökörcsin megrázta a fejét.

– Dainty – mondta. – Ő te voltál. Én már harmadik napja találkozom itt vele. Úgy nézett ki, mint te, és úgy is beszélt, mint te. Úgy gondolkodott, mint te. Amikor aztán arra került a sor, hogy ki állja a cehhet, olyan zsugori volt, mint te. Vagy talán még inkább.

– Ez utóbbi épp nem aggaszt – felelte a félszerzet –, mert talán visszaszerzem a pénzem egy részét. Undorodom attól, hogy hozzá érjek. Vedd el tőle az erszényét, Kökörcsin, és nézd meg, mi van benne. Egész soknak kellene lennie, ha ez a lótolvaj tényleg eladta a lovaimat.

– Hány lovad volt, Dainty?

– Tizenkettő.

– A világpiaci árral számolva – mondta a trubadúr a bugyellárisba nézve – az, ami itt van, talán ha egyre elég, feltéve, hogy öreg, és gyulladt a patája. Novigradi ár szerint viszont két, de legfeljebb három kecskére.

A kereskedő nem mondott semmit, de úgy festett, mint aki rögtön elsírja magát. Tellico Lunngrevink Letorte mélyen lecsüggesztette az orrát, az alsó ajkát meg még mélyebbre, aztán csendesen felbugyborgott.

– Egyszóval – sóhajtott fel végül a félszerzet –, kifosztott és tönkretett egy lény, amiről azt hittem, csak a mesékben létezik. Erre mondják azt, hogy pech.

– Se több, se kevesebb – tette hozzá a vaják egy pillantást vetve a széken kucorgó dopplerre. – Magam is meg voltam győződve róla, hogy a mimikeket már régen kiirtották. Úgy hallottam, régebben nem kevés élt belőlük az itteni erdőkben, meg a fennsíkon. De a tény, hogy képesek voltak mimikrire, felettébb nyugtalanította az első telepeseket, és elkezdték levadászni őket. Meglehetős hatékonysággal. Egyhamar kiirtották őket szinte mind egy szálig.

– És micsoda szerencse – vágta rá a fogadós. – Pfu, pfu, az Örök Tűzre esküszöm, akkor már inkább egy sárkány vagy az ördög, ami úgyis mindég sárkány vagy ördög, és tudni lehet, mihez tartsuk magunkat. De a vérfarkasság, átváltozások meg váltakozások, ezek borzasztó, démoni metódusok, csalárdságok és álnok varázslatok, amiket az emberek kárára és vesztére találtak ki ezek az ocsmányságok! Én mondom maguknak, hívjuk ki az őrséget, és tűzre ezzel az undormánnyal!

– Geralt? – érdeklődött Kökörcsin. – Örömest hallanám a szakértő véleményét. Valóban annyira veszélyesek és agresszívek ezek a mimikek?

– A másolásra való képességük – felelte a vaják – olyan tulajdonság, ami sokkal inkább a védekezést, mint a támadást szolgálja. Sosem hallottam...

– A fenébe – szakította félbe dühösen Dainty, és öklével az asztalra csapott. – Ha valaki kupán csapása és a rablás nem erőszak, akkor nem tudom, mi volna az. Hagyjátok abba az okoskodást. A dolog egyszerű: megtámadtak, és megfosztottak nemcsak a nehéz munkával megszerzett vagyonomtól, de a saját személyemtől is. Elégtételt követelek, nem nyugszom, míg...

– Őrség, őrséget kell hívni – mondta a fogadós. – Meg a papokat kell hívni! És elégetni ezt a monstrumot, ezt a másfajút!

– Hagyja abba, gazduram – kapta fel a fejét a félszerzet. – Kezd unalmas lenni ezzel a maga őrségével. Felhívom rá a figyelmét, hogy magának semmi rosszat nem okozott a nevezett másfajú, csakis nekem. És, csak úgy zárójelben, magam is másfajú vagyok.

– Miket nem mond, Biberveldt uram – nevetett fel idegesen a kocsmáros. – Hol van ez itt magához képest. Hát maga kis híján ember, ez meg itt hisze’ monstrum. Csodálkozom, vaják uram, hogy ilyen nyugodtan ücsörög. Hát, már bocsánat, de mire van maga? Az a maga dolga, hogy szörnyeket öljön, nem-e?

– Szörnyeket – felelte hidegen Geralt. – De nem értelmes fajok képviselőit.

– Na, kérem – mondta a fogadós. – Most azért túlozni tetszett egy kicsit.

– Csakugyan – vágott közbe Kökörcsin. – Ezzel az értelmes fajjal elvetetted a sulykot, Geralt. Nézz csak rá!

Való igaz, Tellico Lunngrevink Letorte e pillanatban nem emlékeztetett egy értelmes faj képviselőjére. Egy sárból és lisztből tapasztott bábura emlékeztetett, ami homályos, sárga szemeiben esdeklő pillantással nézett a vajákra. Ahogyan a szipogó hangok, amiket az asztallapig lógó orrával adott ki, sem voltak értelmes faj képviselőjéhez méltóak.

– Elég ebből az üres fecsegésből! – ordított fel hirtelen Dainty Biberveldt. – Nincs miről vitatkozni! Az egyetlen, ami számít, azok a lovaim és a károm! Hallod, te átkozott tinóru! Kinek adtad el a lovaimat? Mit csináltál a pénzzel? Mondd meg azonnal, vagy megrugdoslak, összeverlek, és lenyúzom a bőröd!

Duska résnyire tárta az ajtót, és bedugta a szobába hamvasszőke fejecskéjét.

– Apám, a kocsmában vendégek vannak – suttogta. – A kőművessegédek az építkezésről, meg mások is. Kiszolgálom én őket, de ne kiabáljanak itt ilyen hangosan, mert odaát már kezdenek csodálkozni.

– Az Örök Tűzre! – ijedezett a fogadós a szétfolyt dopplerra pillantva. – Ha valaki benéz ide, és ezt meglátja... Ejj, bajok lesznek. Ha már nem hívhatjuk az őrséget, akkor... Vaják uram! Ha ez egy igazi vexling, akkor mondja meg nekije, hogy változzon már át valami illendővé, hogy fel ne ismerjék. Egyelőre.

– Igaz is – mondta Dainty. – Változzon csak át valamivé, Geralt.

– Kivé? – bugyborgott fel hirtelen a doppler. – Fel tudok venni bármilyen formát, ha előtte alaposan megnéztem. Szóval melyikőtökké kellene átváltoznom?

– Engem felejts el – vágta rá sietősen a kocsmáros.

– És engem is – csattant fel Kökörcsin. – Különben is, miféle álca volna az. Engem mindenki ismer, úgyhogy ha két Kökörcsint látnának egy asztal mellett, az sokkal nagyobb szenzáció lenne, mint ez az izé itt a saját formájában.

– Velem is hasonló volna a helyzet – mosolyodott el Geralt. – Te maradtál, Dainty. És jó ez így. Ne sértődj meg, de magad is tudod, hogy az emberek nehezen tudják egyik félszerzetet a másiktól megkülönböztetni.

A kupec nem gondolkodott sokáig.

– Jól van – mondta. – Legyen hát. Vedd le róla a láncot, vaják. Na, gyorsan, változz át énrám, te értelmes faj.

Miután levették a láncot, a doppler megdörzsölte tésztaszerű mancsait, megtapogatta az orrát, és a félszerzetre düllesztette szemét. Arcán a löttyedt bőr összehúzódott, és színt kapott. Az orra megrövidült és tompa cuppanással beljebb húzódott, kopasz fején göndör fürtök nőttek. Dainty kimeresztette a szemét, a fogadós néma csodálatban tátotta el a száját, Kökörcsin sóhajtott egyet és felnyögött.

Az utolsó, ami átváltozott rajta, a szeme színe volt.

A Második Dainty Biberveldt megköszörülte a torkát, átnyúlt az asztalon, megragadta Első Dainty Biberveldt korsóját, és mohón rátapasztotta ajkait.

– Lehetetlen, ez lehetetlen – szólalt meg halkan Kökörcsin. – Nézzétek csak, hűen lemásolta. Meg se lehet különböztetni. Minden ízében. Most még a szúnyogcsípéseket és a foltokat is a nadrágján... Hát ez az, a nadrágján! Geralt, erre még a varázslók sem képesek! Tapintsd meg, ez valódi gyapjú, nemcsak valami káprázat! Hallatlan! Hogy csinálja?

– Azt senki sem tudja – morogta a vaják. – Ő maga sem. Megmondtam, hogy minden képessége megvan arra, hogy akarata szerint változtassa meg az anyag szerkezetét, de ez szervi, ösztönös készség...

– Na de hogy nadrágot... Miből csinált nadrágot? És mellényt?

– Az az ő saját, helyzethez szabott bőre. Nem hiszem, hogy szívesen megszabadulna attól a nadrágtól. Különben is, azonnal elveszítené a gyapjú sajátosságait...

– Kár – adott éleslátásáról tanúságot Dainty. – Mert már épp elgondolkodtam, ne parancsoljam-e meg neki, hogy változtasson egy vödör akármit egy vödör arannyá.

A doppler, aki jelen pillanatban a félszerzet tökéletes mása volt, kényelmesen elterpeszkedett és szélesen elvigyorodott, láthatóan örömmel vette, hogy a figyelem középpontjába került. Ültében ugyanolyan tartást vett fel, mint Dainty, és ugyanúgy lóbálta szőrös lábát.

– Sokat tudsz a dopplerekről, Geralt – szólalt meg, aztán meghúzta a korsót, jólesően cuppogott egyet, és felcsuklott. – Bizony mondom, sokat.

– Istenek, a hangja és a modora is egész a Biberveldté – mondta Kökörcsin. – Nincs valakinél egy piros szalag? Meg kell jelölni, a mindenségit, vagy még ráfázunk.

– Na ne már, Kökörcsin – háborodott fel Első Dainty Biberveldt. – Csak nem fogsz vele összekeverni? Hiszen első...

– ...pillantásra látszik a különbség – fejezte be Második Dainty Biberveldt és ismét bájosan felcsuklott. – Igazán, ahhoz, hogy összekeverj minket, hülyébb kell, hogy legyél, mint a seggem szüretkor.

– Nem megmondtam? – suttogta ámuldozva Kökörcsin. – Úgy gondolkozik és beszél, mint Biberveldt. Lehetetlen megkülönböztetni...

– Túlzás – biggyesztette le ajkát a félszerzet. – Erős túlzás.

– Nem – ellenkezett Geralt. – Ez nem túlzás. Hiszed, vagy sem, de ő ebben a pillanatban te vagy, Dainty. Valami ismeretlen módon a doppler pontosan lemásolja az áldozata pszichikumát is.

– A pszi micsodáját?

– Na, a sajátos gondolkodásmódját, a személyiségét, az érzéseit, a gondolatait. A lelkét. Ami megerősítené azt, amit a varázslók többsége és az összes pap tagad. Azt, hogy a lélek maga is matéria.

– Szentségtörés – szisszent fel a fogadós.

– És ostobaság – jelentette ki határozottan Dainty Biberveldt. – Ne etess minket dajkamesékkel, vaják. A sajátos gondolkodásmódját, szép is lenne. Lemásolni valakinek az orrát meg a nadrágját az egy dolog, de az észjárását, az nem szarral gurigázás. Rögtön be is bizonyítom neked. Ha ez a tetves doppler lemásolta volna az én kereskedői észjárásomat, hát nem Novigradban adta volna el a lovakat, ahol nincs keletje, hanem elment volna Ördöggázlóra, a lóvásárra, ahol árverési árak vannak, ki ad többet. Ott nem veszít az ember...

– Épphogy veszít – parodizálta a doppler a félszerzet sértődött fintorát, és jellegzetes hangján prüszkölt egyet. – Először is, az ördöggázlói árverési ár lefelé kerekített, mert a kupecek megbeszélik egymás közt, hogyan licitáljanak. Ráadásul jutalékot is kell fizetni a kikiáltónak.

– Ne oktass engem kereskedelemre, te segg – háborodott fel Biberveldt. – Én Ördöggázlón kilencvenet vagy százat kaptam volna darabjáért. És te mennyit kaptál ezektől a novigradi spílerektől?

– Százharmincat – felelte a doppler.

– Hazudsz, te nyomorult.

– Nem hazudok. A lovakat egyenesen a kikötőbe hajtottam, Dainty uram, és találtam ott egy tengerentúli szőrmekereskedőt. A szűcsök nem használnak ökröket, amikor összeállítják a karavánjaikat, mert az ökrök túlságosan lassúak. A szőrme könnyű, de értékes, így aztán gyorsan kell utaznia. Novigradban nincs keletje a lovaknak, ezért aztán lovak sincsenek. Egyedül nekem volt eladó, ezért aztán én diktáltam az árat. Ilyen egyszerű...

– Megmondtam, engem te ne oktass! – kiáltott rá vörös fejjel Dainty. – Na, jól van, szóval kerestél rajta. És a pénz hol van?

– Megforgattam – felelte büszkén Tellico, és a félszerzet jellegzetes mozdulatát utánozva átfésülte ujjaival bozontos üstökét. – A pénznek, Dainty uram, forognia kell, az üzletnek pedig pörögnie.

– Vigyázz, hogy én be ne pörögjek! Mondd, mit csináltál a dohánnyal, amit a lovakért kaptál?

– Megmondtam. Árut vásároltam.

– De mit? Mit vettél, te nyomorult?

– Bí... bíbortetűt – dadogta a doppler, aztán gyorsan sorolni kezdte. – Ötszáz véka bíbortetűt, hatvankét mázsa mimózakérget, ötvenöt gallon rózsaolajat, huszonhárom hordó csukamájolajat, hatszáz agyagtálat és nyolcvan font méhviaszt. A csukamájolajat, mellesleg szólva, nagyon olcsón vettem, mert kissé megavasodott. Aha, majd elfelejtettem. Vettem még száz rőf pamutzsinórt.

Hosszú, nagyon hosszú csönd állt be.

– Avas csukamájolaj – szólalt meg végre Dainty, nagyon lassan ejtve ki minden egyes szót. – Pamutzsinór. Rózsaolaj. Biztosan álmodom. Igen, ez egy rémálom. Novigradban bármit meg lehet venni, temérdek értékes és hasznos dolgot, ez a kretén meg itt mindenféle szarságra költötte a pénzem. Az én alakomban. Nekem végem, odalett a pénzem, odalett a kereskedői jó hírem. Nem, nekem ebből elegem van. Add kölcsön a kardodat, Geralt. Itt helyben agyoncsapom.

A szoba ajtaja csikorogva kitárult.

– Biberveldt kalmár! – rikkantotta el magát a belépő illető, akinek sovány testén úgy lógott bíbor tógája, akár egy madárijesztőn. A fején felfordított éjjeliedényre emlékeztető formájú bársonykalapot viselt. – Itt találom Biberveldt kalmárt?

– Igen – vágta rá egyszerre mindkét félszerzet.

A következő pillanatban az egyik Dainty Biberveldt Geralt arcába loccsantotta korsója tartalmát, gyakorlott mozdulattal kirúgta a széket Kökörcsin alól, és az asztal alatt átcsusszanva az ajtó felé iramodott, útközben feldöntve a nevetséges kalapú illetőt.

– Tűz! Segítség! – bömbölte a fő helyiségbe toppanva. – Gyilkosság! Minden lángokban!

Geralt lerázta magáról a habot, és utána vetette magát, de a másik Biberveldt, aki szintén az ajtó felé szaladt, megcsúszott a fűrészporon, és a lába elé zuhant. Mindketten épp a küszöbön vágódtak el. Kökörcsin meg, aki közben igyekezett feltápászkodni az asztal alól, éktelenül átkozódott.

– Megtámadtaaaak! – kiáltott fel a padlón a bíbor tógájába gabalyodott sovány illető. – Megtámadtaaaak! Banditááák!

Geralt átgördült a félszerzeten, berontott a kocsmába, és látta, ahogy a doppler a vendégeket félrelökdösve az utcára rohan. Utána vetette magát, de csak azért, hogy felbukjon az útját álló emberek ruganyos, de mégis tömör falában. Egy agyagfoltos és sörtől bűzlő fickót sikerült feldöntenie, de a többiek mozdulatlanná tették erős karjaik acélos szorításával. Dühösen vergődött, amire a szakadó cérna és a hasadó bőr száraz pattanása volt a válasz, mire a jobb hóna alatt hirtelen szellősebb lett. A vaják elkáromkodta magát, de már nem próbált szabadulni.

– Megvan! – kiáltották a kőművesek. – Megvan a gazember! Mit csináljunk, mester?

– Meszet! – kiáltott vissza a mester, aki csak erre kapta fel a fejét az asztallapról, és pisla tekintettel nézett körbe.

– Őőőrség! – üvöltött a bíbor fickó, aki négykézláb igyekezett kikecmeregni a szobából. – Hivatalos személy elleni támadás! Őrség! Ezért akasztófára kerülsz, gazfickó!

– Megvan – kiáltották a kőművesek. – Megvan, uram!

– Ez nem az! – üvöltött fel a tógás illető. – Kapjátok el azt a latrot! Utána!

– De ki után?

– Biberveldt, a félszerzet után! Utána, utána! Tömlöcbe vele!

– Mindjárt, mindjárt – szólalt meg Dainty, aki akkor bukkant elő a szobából. – Mi ez itt, Schwann uram? Maga csak ne vegye a lepcses szájára a nevemet! És ne fújjon riadót, amikor nincs arra szükség.

Schwann elhallgatott, és meglepetten nézett a félszerzetre. A szobából félrecsúszott kalapjában a lantját vizsgálgató Kökörcsin lépett elő. A kőművesek összesúgtak egymás között, aztán végre elengedték Geraltot. A vaják, még ha nagyon dühös volt is, megelégedett azzal, hogy szaftosat köpött a padlóra.

– Biberveldt kalmár! – kukorékolta el magát Schwann rövidlátó szemével hunyorogva. – Mit akar ez jelenteni? Egy városi hivatalnok elleni támadás sokba... Ki volt ez? A másik félszerzet, aki elmenekült?

– A kuzinom – vágta rá szaporán Dainty. – A távoli kuzinom...

– Igen, igen – erősítette meg sietősen Kökörcsin, aki elemében érezte magát. – Biberveldt távoli kuzinja. A Flúgos Biberveldt. A család fekete báránya. Gyerekkorában beleesett a kútba. Ki volt száradva. De balszerencséjére a vödör egyenesen a fejére esett. Általában nyugodt, de ha bíbort lát, megvadul. De nincs miért aggódni, mert megnyugszik, amint vörös szőrt lát egy asszony ölén. Ezért rohant el egyenesen a Golgotavirágba. Én mondom magának, Schwann uram...

– Elég, Kökörcsin – sziszegte a vaják. – Fogd be, a mindenségit!

Schwann megigazította magán a tógát, lesöpörte róla a fűrészport, aztán kihúzta magát, és gőgös képet vágott.

– Igeen – mondta. – Hát figyeljen jobban a rokonaira, Biberveldt kalmár, elvégre maga is tudja, hogy felelősséggel tartozik értük. Ha panaszt emelnék... De nincs időm ilyesmire. Én, Biberveldt, hivatali ügyben járok itt. A város vezetésének nevében felszólítom, hogy fizesse be az adóját.

– He?

– Az adóját – ismételte meg a hivatalnok, és ajkát olyan grimaszra biggyesztette, amit minden bizonnyal valaki nála sokkalta jelentőségteljesebbtől lesett el. – Mit gondolt? Csak nem ragadt át magára a kuzinjáról? Ha üzletet köt, adót kell fizetnie. Vagy mehet a tömlöcbe, leülni.

– Én?! – bődült fel Dainty. – Én, üzletet? Nekem csak veszteségem van, a kurva életbe! Engem...

– Óvatosan, Biberveldt – sziszegte a vajak, Kökörcsin meg suttyomban szőrös bokáján rúgta a félszerzetet. A félszerzet felköhintett.

– Világos – mondta, erőltetett mosolyt csalva pufók arcára. – Világos, Schwann uram. Ha üzletet kötünk, adót kell fizetnünk. Ha jó az üzlet, magas adót. És fordítva, ha jól sejtem.

– Nem az én dolgom az üzleteit megítélni, kalmár uram – vágott savanyú képet a hivatalnok, aztán leült az asztal mellé, és tógája feneketlen mélységeiből előhúzott egy abakuszt meg egy pergamentekercset, amiket aztán szétterített a korábban ruhája ujjával letörölt asztallapon. – Én azért vagyok, hogy számoljak, és a pénzt beszedjem. Igeen... Akkor hát készítsünk számvetést... Az annyi, mint... hmmm... Kettőt elveszek, marad az egy... Igeen... Ezerötszázötvenhárom korona és húsz kopper.

Dainty Biberveldt torkából tompa hörgés hangzott. A kőművesek csodálkozva mordultak fel. A fogadós kiejtette kezéből a tálat. Kökörcsin felsóhajtott.

– Na, akkor viszlát, fiúk – szólt keserűen a félszerzet. – Ha valaki keresne, a tömlöcben leszek.

II

– Holnapig, holnap délig – nyögött fel Dainty. – Az a szukafattya, az a Schwann, hogy törné ki a nyavalya azt az undok vénembert, adhatott volna nekem több időt is. Több mint ezerötszáz korona, honnan szedek én elő ennyi dohányt holnapig? Nekem végem, tönkrementem, itt rohadok meg a börtönben! Ne üljünk itt, az ördögbe, én mondom nektek, kapjuk el azt a semmirekellő dopplert! El kell kapnunk!

Mindhárman a használaton kívüli szökőkút medencéjének márványperemén ültek, ami egy kis terecske közepét foglalta el hatalmas, ámde kivételesen ízléstelen kereskedőházak gyűrűjében. A víz a medencében zöld volt és szörnyen piszkos, a szemét között úszkáló aranykeszegek erősen meg kellett dolgoztassák a kopoltyúikat, nyitott szájacskáikkal kapkodtak a felszínen levegő után. Kökörcsin és a félszerzet krumplifánkot majszolt, amit a trubadúr az imént fújt meg egy útjukba eső kofaasztalról.

– Én a te helyedben – mondta a bárd – felhagynék az üldözéssel, és nekiállnék keresni valaki olyat, aki kölcsönadná a pénzt. Mit nyersz azzal, ha elkapod a dopplert? Talán azt gondolod, hogy Schwann elfogadja cserébe?

– De hülye vagy, Kökörcsin. Ha elkapom a dopplert, visszaveszem tőle a pénzemet.

– Milyen pénzedet? Az, ami az erszényében volt, elment arra, hogy megfizessük a károkat, meg hogy Schwannt megkenjük. Nem volt neki több.

– Kökörcsin – fintorodott el a félszerzet. – Még az is lehet, hogy a költészetben kiismered magad, de ha üzleti ügyekről van szó, már megbocsáss, de reménytelenül ostoba vagy. Hallottad, mennyi adót számolt ki Schwann? Na és mi után fizetnek adót? He? Mi után?

– Minden után – közölte a költő. – Én még az éneklés után is fizetek. És egy cseppet sem izgatja őket, amikor elmagyarázom, hogy belső késztetésnek engedelmeskedve énekeltem.

– Hülye vagy, ahogy mondtam. Az üzletben a hasznod után fizeted az adót. A haszon után. Kökörcsin! Felfogtad? Ez az eszement doppler nekem adva ki magát belekeveredett valami kétségkívül csaló üzelmekbe. És keresett rajtuk! Haszna lett! És nekem kell utána megfizetni az adót, ráadásul még jó eséllyel fedezhetem ennek a rongyosnak az adósságait is, már ha adósságba keveredett! Ha viszont nem fizetek, akkor mehetek a tömlöcbe, mindenki szeme láttára fognak vassal megbillogozni, és a bányába küldenek. Az ördögbe!

– Aha – vágta rá vidáman Kökörcsin. – Akkor hát nincs más választásod, Dainty. Titokban el kell menekülnöd a városból. Tudod, mit? Van egy ötletem. Teljesen betekerünk téged egy báránybőrbe. Aztán amikor meg átléped a kaput, elkiáltod magad: „Barika vagyok, bee, bee!” Senki sem fog felismerni.

– Kökörcsin – szólt komoran a felszerzet. – Fogd be, vagy felrúglak. Geralt?

– Mi az, Dainty?

– Segítesz nekem elkapni a dopplert?

– Hallgass végig – felelte a vaják, aki még mindig sikertelenül próbálta összefércelni szétszakadt kabátujját. – Ez itt Novigrad. Harmincezer lakos, emberek, törpök, féltündék, félszerzetek és manók, és nyilván még egyszer annyi átutazóban. Hogyan akarsz te megtalálni valakit ekkora csődületben?

Dainty lenyelte a fánkot, aztán lenyalogatta az ujjait.

– És a mágia, Geralt? A ti vajákvarázslásaitok, amikről annyi történet kering?

– A dopplert csak akkor lehet mágikus úton megtalálni, ha a saját alakjában van, de az utcán nem a magáéban sétálgat. De ha mégis így volna, a mágiával semmire se mennénk, mert itt minden tele van gyenge mágikus jelekkel. Minden második ház ajtajában varázszár van, minden harmadik ember hord valami amulettet, a legkülönfélébbeket, tolvajok ellen, bolha ellen, ételmérgezés ellen, össze se lehet számolni.

Kökörcsin végighúzta ujjait a lant nyakán, és a húrokba csapott.

– Visszatér a tavasz, meleg esővel illatoz! – énekelte. – Nem, nem jó. Visszatér a tavasz, napja... Nem, a mindenségit. Nem megy. Egy cseppet sem...

– Hagyd abba az óbégatást – mordult rá a félszerzet. – Kezdesz az idegeimre menni.

Kökörcsin odadobta a keszegeknek a fánkja maradékát, és beleköpött a medencébe.

– Nézzétek – mondta. – Aranyhalak. Állítólag az ilyen halak teljesítik a kívánságokat.

– Ezek vörösek – hívta fel rá a figyelmét Dainty.

– Ugyan már, nagy dolog. A fenébe is, hát hárman vagyunk, ezek meg három kívánságot teljesítenek. Mindegyikünkre jut egy. Mit szólsz, Dainty? Nem kívánnád azt, hogy a halacska kifizesse az adódat helyetted?

– Dehogynem. De csak azután, hogy valami essen le az égből, és vágja kupán azt a dopplert. És még hogy...

– Állj, állj. Nekünk is van kívánságunk. Én azt szeretném, ha a hal megsúgná nekem a ballada befejezését. És te, Geralt?

– Hagyj békén, Kökörcsin.

– Ne rontsd el a mulatságunkat, vaják. Mondd, mit kívánnál?

A vaják felállt.

– Azt szeretném – mormolta –, ha az, hogy e pillanatban épp próbálnak minket bekeríteni, félreértésnek bizonyulna.

A szökőkúttal szemben nyíló sikátorból négy feketébe öltözött, kerek bőrsapkát viselő illető lépett ki, és lassan a medence felé indultak. Dainty körbenézett, aztán halkan elkáromkodta magát.

A hátuk mögötti utcácskából még négyen léptek elő. Ezek nem jöttek közelebb, csak szétszóródva lezárták a sikátort. A kezükben különös kinézetű korongokat tartottak, amik mintha feltekert kötéldarabok lettek volna. A vaják körbenézett, és vállát megmozgatva a helyére igazította a hátán átvetett kardot. Kökörcsin felnyögött.

A fekete illetők háta mögül egy alacsony, fehér kaftánt és rövid, szürke felöltőt viselő férfi bontakozott ki. Nyakában az aranylánc lépései ritmusára fel-felragyogott, sárgásan verve vissza a fényt.

– Chappelle... – jajdult fel Kökörcsin. – Ez Chappelle...

A hátuk mögött a fekete ruhás illetők lassan a szökőkút felé indultak. A vaják a kardjáért nyúlt.

– Geralt, ne – suttogta Kökörcsin közelebb csúszva. – Az istenekre, nehogy fegyvert ránts. Ez a templomőrség. Ha ezekkel szembeszegülünk, nem jutunk ki élve Novigradból. Hozzá se érj a kardodhoz.

A fehér kaftános férfi fürge léptekkel közeledett feléjük. A feketébe öltözött alakok követték, menetoszlopban zárva körül a medencét, és elfoglalták gondosan megválasztott, stratégiai helyzetüket. Geralt kissé előre dőlve, éberen figyelte őket. A furcsa tekercsek nem egyszerű korbácsok voltak, ahogy kezdetben sejtette. Hanem lamiák.

A fehér kaftános férfi egyre közeledett.

– Geralt – suttogta a bárd. – Az összes istenekre, ne veszítsd el a fejed...

– Nem hagyom, hogy hozzám érjenek – morogta a vaják. – Nem hagyom, hogy hozzám érjenek, akárkik is legyenek ezek. Légy óvatos, Kökörcsin... Ha elkezdődik, rohanjatok, ahogy a lábatok bírja. Én majd lefoglalom őket... egy ideig...

Kökörcsin nem válaszolt. Lantját a vállára vetve mélyen meghajolt a férfi előtt, akinek fehér kaftánját arany- és ezüstcérnával gazdagon hímzett aprólékos, mozaikszerű minta díszítette.

– Méltóságos Chappelle...

A Chappelle-nek nevezett férfi megállt, és végigmérte őket. Geralt észrevette, hogy acélszínű szeme undorítóan hideg volt. A homloka sápadt és betegesen verejtékes volt, az arcán pedig szabálytalan, vörös foltokban ütközött ki a pír.

– Dainty Biberveldt, a kalmár – szólalt meg. – A tehetséges Kökörcsin. És Ríviai Geralt, az oly ritka vajákmesterség képviselője. Régi ismerősök találkozója? Nálunk, Novigradban?

Senki sem válaszolt.

– Rendkívül szerencsétlennek tartom ama tényt – folytatta Chappelle –, hogy feljelentést tettek maguk ellen.

Kökörcsin kissé elsápadt, a félszerzetnek összekoccantak a fogai. A vaják nem nézett Chappelle-re. Le sem vette a szemét a szökőkutat körbekerítő bőrsapkás, fekete figurák fegyveréről. A legtöbb Geralt által ismert országban a szöges lamia, vagyis az úgynevezett mayheni korbács készítése és birtoklása szigorúan tiltott volt. Novigrad sem volt ez alól kivétel. Geralt látott már olyanokat, akiket lamiával csaptak arcon. Azokat az arcokat lehetetlen volt elfelejteni.

– A Lándzsahegyhez címzett vendégfogadó tulajdonosa – folytatta Chappelle – volt olyan arcátlan, hogy azzal vádolja kegyelmeteket, hogy egy démonnal paktálnak, egy szörnyeteggel, melyet váltánynak vagy vexlingnek neveznek.

Senki sem válaszolt. Chappelle összefonta kezét a mellén, és jeges tekintettel fürkészte őket.

– Kötelességemnek éreztem, hogy értesítsem magukat eme feljelentés tényéről. Egyúttal tudatom, hogy az említett fogadós tömlöcbe vettetett. Felmerült a gyanúja, hogy serital avagy tömény szesz befolyása alatt beszélt félre. Csakugyan, mit ki nem találnak az emberek! Először is, vexlingek nincsenek. Csupán a babonás parasztok képzeletének szüleményei.

Senki sem fűzött hozzá semmit.

– Másodszor, miféle vexling venné a bátorságot, hogy közel kerüljön egy vajákhoz – mosolyodott el Chappelle –, aztán ne vágják le azon nyomban? Igaz? Tehát a fogadós vádaskodása nevetséges volna, ha nincs egy fontos részlet.

Chappelle bólintott, igen hatásos szünetet tartva. A vaják hallotta, amint Dainty lassan kiereszti az imént mély lélegzettel a tüdejébe szívott levegőt.

– Igen, egy fontos részlet – ismételte meg Chappelle. – Mégpedig az, hogy eretnekséggel, szentségtörő istenkáromlással van dolgunk. Hiszen nyilvánvaló, hogy semmiféle, de egyáltalán semmiféle vexling vagy más szörnyeteg sem volna képes akár csak megközelíteni is Novigrad falait, mivel itt tizenkilenc szentélyben lobog az Örök Tűz, melynek szent ereje a várost védelmezi. Aki azt állítja, hogy vexlinget látott a Lándzsahegyben, kőhajításnyira az Örök Tűz legfőbb oltárától, az egy istenkáromló eretnek, kinek kijelentését vissza kell vonnia. És hogyha nem kívánná visszavonni, akkor a segítségére leszünk ebben, erőnkhöz és eszközeinkhez mérten, melyekből, higgyenek nekem, akad számomra a tömlöcben. Úgyhogy, amint látják, nincs miért aggódni.

Kökörcsin és a félszerzet arckifejezése határozottan arról árulkodott, hogy más véleményen vannak.

– Egyáltalán nincs hát miért aggodalmaskodni – ismételte Chappelle. – Az urak bántódás nélkül elhagyhatják Novigradot. Nem fogom magukat feltartóztatni. Azonban ragaszkodnom kell ahhoz, hogy a fogadós sajnálatra méltó kitalációit ne terjesszék kegyelmetek, és ne tárgyalják meg széles körben ezt az esetet. Azon véleménynyilvánítást, mely megkérdőjelezhetné az Örök Tűz isteni hatalmát, mi, az egyház szerény szolgái kénytelenek volnánk eretnekségként kezelni, annak minden következményével együtt, méghozzá a szándéktól függetlenül. Kegyelmetek vallási meggyőződései, bármilyenek is legyenek, és melyeket tiszteletben tartok, nem számítanak. Higgyenek, amiben akarnak. Én mindaddig elnéző maradok, amíg valaki az Örök Tüzet tiszteli, és nem káromolja. Ha pedig káromolja, akkor máglyára vettetem, és kész. Novigrad városában mindenki egyenlő a törvény előtt. És a törvény is ugyanaz mindenkire nézve: mindenki, aki az Örök Tüzet meggyalázza, máglyára vettetik, vagyona pedig elkobzásra kerül. De elég ebből. Ismétlem, mindenféle bántódás nélkül átléphetik Novigrad kapuit. A legjobb...

Chappelle kissé elmosolyodott, mohó grimaszra szívta arcát, és körbenézett a terecskén. Az a néhány járókelő, aki a jelenetet figyelte, felgyorsította lépteit, és gyorsan félrerántotta fejét.

– ...a legjobb – fejezte be Chappelle –, a legjobb az volna, ha most azonnal tennék. Késlekedés nélkül. Természetesen a mélyen tisztelt Biberveldt kalmár esetében eme „késlekedés nélkül” azt jelenti, „az adózási kérdések rendezését követően késlekedés nélkül”. Köszönöm az urak nekem szentelt idejét.

Dainty félrefordult, és hangtalanul tátogni kezdett. A vajáknak kétsége sem fért hozzá, hogy ez a hangtalanul kiejtett szó a „kurafi” volt. Kökörcsin bambán vigyorogva eresztette le a fejét.

– Vaják uram – szólalt meg hirtelen Chappelle. – Ha volna szíves, egy szóra négyszemközt.

Geralt közelebb lépett, Chappelle kissé előre nyújtotta kezét. Ha hozzáér a könyökömhöz, leütöm, gondolta a vaják. Leütöm, ha addig élek is.

Chappelle nem érintette meg Geralt könyökét.

– Vaják uram – mondta halkan, hátat fordítva a többieknek. – Tisztában vagyok azzal, hogy egynémely városok, Novigraddal ellentétben, nem lehetnek az Örök Tűz isteni gondviselésének részesei. Tegyük fel hát, hogy egy vexlinghez hasonló szörnyeteg garázdálkodik az egyik ilyen városban. Kíváncsi volnék, hogy ilyen esetben mennyiért vállalná, hogy élve fogja el a vexlinget?

– Nem szegődöm el szörnyekre vadászni sűrűn lakott városokban – vonta meg a vállát a vaják. – Olyasvalaki láthatná kárát, akinek köze sincs az ügyhöz.

– Ennyire érdekelne az ártatlanok sorsa?

– Ennyire. Merthogy rendszerint engem tesznek felelőssé a sorsukért. És fenyegetnek a következményekkel.

– Értem. De nem volna az ártatlanok sorsa feletti aggodalom fordítottan arányos a díjazás mértékével?

– Nem volna.

– Ez a hangnem, vaják, nem tetszik nekem túlságosan. De annyi baj legyen, értem, mit akarsz ezzel a hanggal sugalmazni. Azt sugalmazod, hogy nem szeretnéd elvégezni... azt, amire megkérhetnélek, így hát a fizetség mértéke nem bír jelentőséggel. Na és a fizetség módja?

– Nem értem.

– Azt én nem hiszem.

– De mégis.

– Pusztán elméleti síkon – mondta Chappelle halkan, nyugodtan, és hangjában nyoma sem volt haragnak vagy fenyegetésnek –, lehetséges volna, hogy a szolgálataidért járó fizetség volna a garancia arra, hogy te és a barátaid élve juttok ki ebből... ebből a feltételezett városból. Akkor mi lenne?

– Erre a kérdésre – mosolyodott el undokul a vaják – nem lehet elméletben megfelelni. A helyzetet, amelyről beszél, méltóságos Chappelle, át kellene ültetni a gyakorlatba. Egyáltalán nem sietnék így tenni, de ha kénytelen leszek... Ha nem lesz más választásom... Kész vagyok elpróbálni.

– Hm, még az is lehet, hogy igazad van – felelte szenvtelenül Chappelle. – Túl sokat elmélkedünk. Ami ellenben a gyakorlatot illeti, látom, hogy nem kerül sor az együttműködésre. Talán jobb is így? Mindenesetre remélem, hogy mindez nem fog közöttünk nézeteltéréshez vezetni.

– Magam is – szólt Geralt – hasonló reményt éltetek.

– Hát akkor hadd éltessen minket ez a remény, Ríviai Geralt. Tudod, mi az Örök Tűz? A ki nem alvó láng, a túlélés szimbóluma, a sötétségben mutatott út, a fejlődés, a szebb holnap hírnöke? Az Örök Tűz, Geralt, a remény. Mindenki, kivétel nélkül mindenki számára. Mert ha van valami, ami közös... számodra, számomra... a mások számára... az a valami épp a remény. Emlékezz erre. Örülök, hogy megismerhettelek, vaják.

Geralt egy szó nélkül, mereven meghajolt. Chappelle egy percig még figyelte, aztán erélyesen sarkon fordult, és átmasírozott a téren, egy pillantást sem vetve a kíséretére. A lamiával felfegyverkezett férfiak szabályos alakzatba zárkózva indultak utána.

– Ó, édes jó anyukám – nyöszörgött Kökörcsin, ijedten nézve a távozók után. – Micsoda szerencsénk volt. Már ha ez a vége. Már ha nem kapnak el minket azonnal...

– Nyugodj meg – szólt rá a vaják –, és hagyd abba a nyivákolást. Hiszen semmi se történt.

– Tudod, ki volt ez, Geralt?

– Nem.

– Ez Chappelle volt, a biztonságügyi helytartó. Novigrad titkosszolgálata az egyház fennhatósága alá tartozik. Chappelle nem pap, hanem a hierarcha szürke eminenciása, a legnagyobb hatalmú és legveszedelmesebb ember a városban. Mindenki, még a Tanács és a céhek is reszketnek előtte, mint a nyárfalevél, mert ez első osztályú gazember, Geralt, aki úgy megrészegült a hatalomtól, mint pók a légyvértől. Még ha csak halkan is, de azért szerte a városban beszélik, mire is képes. Nyom nélkül eltűnt emberek. Hamis vádak, kínzások, orgyilkosság, terror, zsarolás és közönséges rablás. Kényszer, csalás és botrányok. Az istenekre, szép kis históriába kevertél bele bennünket, Biberveldt.

– Szállj le rólam, Kökörcsin – fakadt ki Dainty. – Épphogy neked nincs mitől félned. Senki sem bánt egy trubadúrt. Valami számomra ismeretlen okból érinthetetlenek vagytok.

– Még az érinthetetlen költő is – nyögött föl Kökörcsin, aki még mindig sápadt volt – bezuhanhat itt Novigradban egy elszabadult kocsi elé, halálos mérgezést kaphat a haltól, vagy szerencsétlenül árokba fulladhat. Chappelle az ilyen balesetek szakértője. Azt, hogy egyáltalán szóba állt velünk, már önmagában hallatlan dolognak tartom. Egy valami biztos, nem ok nélkül tette. Valamiben sántikál. Meglátjátok, egy szempillantás alatt belekever bennünket valamibe, láncra vernek és elvonszolnak minket, hogy megkínozzanak a törvény nevében. Itt így megy ez!

– Abban, amit mond – mondta a félszerzet Geraltnak – nem kevés az igazság. Vigyáznunk kell. Hogy ezt a gazember Chappelle-t még hordja a hátán a föld! Évek óta azt beszélik róla, hogy beteg, hogy megüti a guta, és mind arra várnak, mikor harap már végre fűbe...

– Hallgass, Biberveldt – sziszegte riadtan a trubadúr, és körbenézett –, mert még valaki meghallja. Nézzétek, hogy bámul minket mindenki. Menjünk innen, én mondom nektek. És azt tanácsolom, vegyük komolyan, amit Chappelle mondott nekünk a dopplerről. Én példának okáért életemben nem láttam semmiféle dopplert, és ha szükséges, megesküszöm erről a Szent Tűzre is.

– Nézzétek – szólalt meg hirtelen a félszerzet. – Valaki rohan felénk.

– Meneküljünk! – kiáltott fel Kökörcsin.

– Csak nyugalom, nyugalom – mosolyodott el szélesen Dainty, és ujjaival a hajába túrt. – Ismerem. Ez Pézsma, egy itteni kereskedő, a Céh kincstárnoka. Voltak közös üzleteink. Hé, nézzétek, milyen képet vág! Mintha a gatyájába tojt volna. Hé, Pézsma, engem keresel?

– Az Örök Tűzre esküszöm – zihálta Pézsma, ahogy hátratolta fejen a rókabőr sapkát, és megtörölte ruhája ujjával a homlokát. – Biztos voltam benne, hogy magukkal hurcolnak a barbakánba. Bizony mondom, kész csoda. Csodálom, hogy...

– Kedves tőled – szakította félbe a félszerzet csipkelődve –, hogy így csodálkozol. Örvendeztess meg minket még inkább azzal, hogy elmondod, miért.

– Ne tettesd a hülyét, Biberveldt – ráncolta össze a homlokát Pézsma. – Mostanra az egész város tudja, micsoda üzletet csináltál a bíbortetűvel. Már mindenki erről beszél, látod, nyilván eljutott a híre a hierarchához, meg Chappelle-hez, hogy milyen nagy eszed van, hogy milyen ravaszul is húztál hasznot abból, ami Povissben történt.

– Mit hadoválsz itt össze, Pézsma?

– Ó, az istenekre, nem hagynád abba, Dainty, ne add itt nekem, hogy nem szereted a túrós rétest. Vettél bíbortetűt? Fityingekért, ha egyszer öt húsz volt vékája? Vettél. Kihasználtad, hogy sovány a kereslet, és aval váltókkal fizettél, egyetlen fillér készpénzt sem fektettél bele. És mi lett? Egyetlen nap alatt túladtál az egész rakományon, négyszeres áron, helyben fizetve. Tán még nem lesz pofád azt állítani, hogy véletlen, hogy puszta szerencse? Hogy amikor megvetted a bíbortetűt, semmit sem tudtál a puccsról Povissben?

– Hogy mi? Miről beszélsz?

– Puccsot hajtottak végre Povissben! – kiabálta Pézsma. – Meg kitört az a, na, hogyan mondják... korhadalom! Rhyd királyt megbuktatták, mostan a Thyssen-klán van uralmon! Rhyd udvara, nemessége és hadserege kéket hordott, úgyhogy az ottani szövödék is csak az indigót vették. A Thyssenek színe meg a skarlát, úgyhogy az indigó olcsó lett, a bíbortetű ára meg az egekbe szökött, és akkor kiderült, hogy te vagy az, Biberveldt, aki rátette a mancsát az egyetlen elérhető szállítmányra! Ha!

Dainty komor ábrázattal hallgatott.

– Ravasz, Biberveldt, nem mondom – folytatta Pézsma. – És senkinek egy szót se, még a barátaidnak se. Ha nekem mondtál volna valamit, mind kereshettünk volna, tán még közös faktoriát is alapíthattunk volna. De te inkább magad akartad, suttyomban. Ahogy tetszik, de most már te se számítsál ám énrám! Az Örök Tűzre, igaz az, hogy minden félszerzet önző semmirekellő és szaros kutya. Nekem Vimme Vivaldi sosem avalizál váltót, neked meg? Azonnal. Ti mind egy húron pendültök, ti átkozott másfajúak, ti pestises félszerzetek meg törpök. Vigyen el titeket a fene!

Pézsma kiköpött, sarkon fordult, és faképnél hagyta őket. Dainty elgondolkodva megvakarta a fejét, hogy csak úgy sercegett az üstöke.

– Valami kezd nekem derengeni, fiúk – mondta végül. – Már tudom, mit kell tennünk. A bankba megyünk. Ha valaki képes kiigazodni ezen az egészen, akkor az a valaki az én bankár ismerősöm, Vimme Vivaldi.

III

– Másnak képzeltem a bankot – suttogta Kökörcsin a helyiségben körbenézve. – Hol tartják ezek itt a pénzt, Geralt?

– Ördög tudja – válaszolta halkan a vaják, igyekezve eltakarni kabátja ujján a szakadást. – Talán a pincében?

– Egy szart. Körülnéztem. Itt nincs pince.

– Akkor biztos a padláson.

– Uraim, fáradjanak az irodámba – szólt Vimme Vivaldi.

A hosszú asztaloknál ülő fiatalemberek és meghatározhatatlan korú törpök azzal voltak elfoglalva, hogy számjegyek és betűk soraival töltsék meg a pergameníveket. Egytől egyig előre görnyedtek, és kissé kinyújtották a nyelvüket. Pokolian egyhangúnak tűnt a vajáknak ez a munka, de láthatóan kivétel nélkül lekötötte a dolgozókat. A sarokban egy alacsony széken kolduskinézetű öregember ült, és tollakat hegyezett. Lassan haladt.

A bankár gondosan bezárta az iroda ajtaját, végigsimította hosszú, fehér, gondozott szakállát, amit itt-ott atramentum foltozott, és megigazította bordó bársonyzekéjét, amit csak nehezen tudott begombolni tekintélyes méretű hasán.

– Tudja, Kökörcsin uram – mondta a pergamenekkel megrakott, hatalmas mahagóniasztal mellé ülve. – Teljesen másnak képzeltem magát. Merthogy ismerem a maga dalait, ismerem, hallottam. Wanda királykisasszonyról, aki a Duppa-folyóba ölte magát, mert senki sem akarta. És a jégmadárról, ami árnyékszékbe esett...

– Az nem az enyém – vörösödött el dühében Kökörcsin. – Sohasem írtam ilyesmit!

– Á. Akkor bocsánatot kérek.

– Akkor talán rátérhetnénk a tárgyra? – szólt közbe Dainty. – Az idő sürget, ti meg hülyéskedtek. Komoly bajban vagyok, Vimme.

– Ettől féltem – csóválta a törp a fejét. – Emlékszel, figyelmeztettelek. Biberveldt. Megmondtam neked három napja, hogy ne fektesd a pénzed abba az avas halolajba. Mit ér az, ha olcsó, a nominális érték nem számít, csak az a fontos, mekkora lesz a haszonhányad a viszonteladásnál. Ugyanez érvényes a rózsaolajra, a viaszra, meg azokra az agyagtálakra. Mi ütött beléd, Dainty, hogy ilyen szarokat veszel össze, ráadásul helyben, készpénzzel, ahelyett, hogy az eszedre hallgatnál, és akkreditívvel vagy váltóval fizetnél? Megmondtam neked, Novigradban pokolian magasak a raktározási költségek, két hét alatt meghaladják az áru értékének a háromszorosát is. Te meg...

– Na – nyögött fel halkan a félszerzet. – Mondd, Vivaldi. Én meg?

– Te meg erre, hogy nincs miért aggódni, mert huszonnégy óra alatt túladsz mindenen. Erre most megjelensz, és hülyén, de lefegyverzően mosolyogva közlöd, hogy bajban vagy. Nem megy, mi? A költségek meg nőnek, mi? He, nem jó ez, nem jó. Hogyan húzzalak ki ebből, Dainty? Ha legalább biztosítottad volna azt a vackot, akkor most elküldethetnék valakit a kancellisták közül, hogy szép csendben gyújtsa fel a raktárt. De, aranyom, az egyetlen, amit tehetünk, hogy filozofikusan közelítjük meg a dolgot, vagyis azt mondjuk magunknak: „Megette a kutya”. Ilyen az üzlet, egyszer nyersz, másszor veszítesz. Meg aztán mennyi pénz is ez, a csukamájolaj, a viasz meg az olaj. Nevetséges összeg. Beszéljünk a komolyabb tételekről. Mondd meg nekem, kezdhetem eladni a mimózakérget? Mert az ajánlatok kezdenek beállni öt öthatodon.

– He?

– Süket vagy? – ráncolta össze a homlokát a bankár. – Az utolsó ajánlat pontosan öt öthatod. Remélem, azért jöttél vissza, hogy leüsd. Hetet úgysem kapsz, Dainty.

– Visszajöttem?

Vivaldi megsimogatta a szakállát, és kipiszkálta belőle a kalácsmorzsákat.

– Egy órája jártál itt – felelte nyugodtan –, és arra utasítottál, hogy tartsam hétig. Hétszeres haszon mellett, azon az áron, amennyit fizettél, az két korona és negyvenöt kopper fontjáért. Ez kissé magas, Dainty, még az ilyen tökéletesen eltalált piacon is. Mostanra össze kellett beszéljenek a cserzőműhelyek, és testületileg tartani fogják az árat. A fejemet teszem rá...

Az ajtó kitárult, és az irodába betoppant egy zöld filcsapkás, foltos nyúlprém kabátot viselő, kenderkötéllel felövezett valami.

– Sulimir kalmár két korona tizenötöt ad! – sivította el magát.

– Hat egyhatod – váltotta át gyorsan Vivaldi. – Mit csináljunk, Dainty?

– Eladni! – kiáltotta a félszerzet. – Hatszoros haszon, és te még dilemmázol, a szentségit?

Az irodába betoppant egy másik valami, ami sárga sapkát és valami régi zsákra emlékeztető köpönyeget viselt. Ahogyan az első valami is, vagy két rőf magas volt.

– Biberveldt kalmár utasítja, hogy ne adja hét alatt! – kiáltotta el magát, megtörölte ruhaujjával az orrát, és kirohant.

– Aha – törte meg a törp a hosszúra nyúló csendet. – Az egyik Biberveldt megparancsolja, hogy eladjak, a másik Biberveldt közli, hogy várjak. Érdekes helyzet. Mit tegyünk, Dainty? Rögtön rátérsz a magyarázatra, vagy várunk, míg valami harmadik Biberveldt arra nem ad utasítást, hogy pakoljuk a kérget egy gályára, és szállítsuk a Kutyafejűek Országába? He?

– Mi a csoda ez? – dadogta Kökörcsin a zöldsapkás valamire mutatva, ami még mindig ott állt az ajtóban. – Az ördögbe is, mi ez?

– Fiatal manó – felelte Geralt.

– Kétségkívül – erősítette meg szárazon Vivaldi. – Nem egy vén troll. Különben meg lényegtelen, micsoda. Na, Dainty, hallgatlak.

– Vimme – felelte a félszerzet. – Nagyon kérlek. Ne tegyél fel kérdéseket. Valami szörnyű dolog történt. Tedd csak fel, és hidd is el, hogy nekem, a keserűfűréti Dainty Biberveldtnek, tisztes kalmárnak, fogalmam sincs, mi történik itt. Mesélj el nekem mindent, részletesen. Az utolsó három nap eseményeit. Kérlek, Vimme.

– Érdekes – szólt a törp. – Na, de azért a jutalékért, amit kérek, teljesítenem kell a principálisom kívánságait, akármilyenek legyenek is. Hallgasd hát. Megjelentél itt három nappal ezelőtt, lihegve, és letétbe helyeztél nálam ezer koronát, aztán avalizációt kértél egy kétezerötszáz-húszas, bemutatóra szóló váltóra. Megadtam neked az avalizációt.

– Biztosíték nélkül?

– Igen. Kedvellek, Dainty.

– Mondd tovább, Vimme.

– A második napon reggel rontottál be nagy dérrel-dúrral, követelve, hogy nyissak akkreditívet egy vizimai bankra. Nem csekély összegre, háromezer-ötszáz koronára. Amennyire emlékszem, a kedvezményezett egy bizonyos Ther Lukokian, más néven Trüffel kellett legyen. Na, én meg nyitottam egy ilyen akkreditívet.

– Biztosíték nélkül – vágta rá a félszerzet; hangjában remény bujkált.

– Az irántad érzett rokonszenvem, Biberveldt – sóhajtott fel a bankár – valahol háromezer korona táján ér véget. Ebben az esetben írásban kertem tőled kötelezettségvállalást, hogy fizetésképtelenség esetén a malom az enyém.

– Milyen malom?

– Az apósod, Arno Hardbottom malma Keserűfűréten.

– Nem megyek haza – jelentette ki komoran, de határozottan Dainty. – Elszegődöm valami hajóra, és kalóznak állok.

Vimme megvakarta a fülét, és gyanakodva nézett rá.

– Eee – mondta. – Hiszen már rég visszavetted és széttépted azt a kötelezettségvállalást. Fizetőképes vagy. Nem csoda, ilyen haszon mellett...

– Haszon?

– Igaz is, elfelejtettem – morogta a törp. – Semmin sem lett volna szabad csodálkoznom. Jó vásárt csináltál a bíbortetűvel, Biberveldt. Mert tudod, Povissben puccsra került sor...

– Már hallottam – szakította félbe a félszerzet. – Az indigó olcsó lett, a bíbor drágult. Én meg kerestem rajta. Igaz ez, Vimme?

– Igaz. Itt van nálam letétben hatezer-háromszáznegyvenhat koronád és nyolcvan kopperod. Nettó, a jutalékom és az adók levonása után.

– Befizetted utánam az adót?

– Már hogyan ne – csodálkozott Vivaldi. – Hiszen egy órája jártál itt, és közölted, hogy fizessem be. A kancellista már át is vitte a teljes összeget a városházára. Úgy ezerötszáz körül, mert nyilvánvalóan a lovak eladása is beleszámított.

Az ajtó nagy csattanással kinyílt, és az irodába betoppant valami egy nagyon mocskos sapkában.

– Két korona harminc! – kiáltotta. – Hazelquist kalmár!

– Nincs eladás! – üvöltött fel Dainty. – Jobb árra várunk! Tűnés, mind a kettő, irány vissza a tőzsdére!

A két manó elkapta a rézpénzeket, amiket a törp dobott oda nekik, és tovább álltak.

– Igeen... Hol is tartottam? – töprengett Vivaldi egy hatalmas, különös formájú ametisztkristállyal játszva, amit papírnehezéknek használt. – Aha, a váltóért vett bíbortetűnél. A hitellevél meg, amit említettem, arra kellett neked, hogy megvásárolj egy nagy rakomány mimózakérget. Rengeteget vettél, és elég olcsón, harmincöt kopperért fontját, egy zangvebári alkusztól, valami Trüffeltől vagy Szömörcsöktől. Tegnap futott be a gálya a kikötőbe. És akkor kezdődött.

– El tudom képzelni – nyögött fel Dainty.

– Mihez van valakinek szüksége mimózakéregre? – Kökörcsin nem bírta megállni.

– Semmihez – morogta komoran a félszerzet. – Sajnos.

– A mimózakéreg, költő uram – világosította fel a törp – a bőrök feldolgozásához használt cserzőanyag.

– Már ha valaki volna olyan hülye – szólt közbe Dainty –, hogy mimózakérget vegyen a tengerentúlról, amikor Temeriában potom pénzért meg lehet venni a tölgyét.

– És épp itt van a vámpír elásva – mondta Vivaldi. – Mert Temeriában épp most hirdették ki a druidák, hogy ha az emberek nem hagynak fel azonnal a tölgyek pusztításával, sáska- és patkányjárást szabadítanak az országra. A druidákat támogatják a driádok is, és az ottani királynak a driádok a gyengéi. Röviden: tegnap óta teljes embargó van érvényben a temeriai tölgyre, ezért a mimóza drágul. Jók voltak az értesüléseid, Dainty.

A kancellária felől dobogás hallatszott, aztán berobbant az irodába egy zöldsapkás, lihegő valami.

– Méltóságos Sulimir kalmár... – zihálta a manó – utasított, hogy ismételjem el: Biberveldt kalmár, a félszerzet, egy igazi sörtés vaddisznó, spekuláns és szélhámos, és hogy ő, Sulimir, azt kívánja Biberveldtnek, hogy verje ki a sömör. Két korona negyvenötöt ad, és ez az utolsó szava.

– Eladni – közölte erélyesen a félszerzet. – Indulj, pöttöm, szaladj, és erősítsd meg. Számolj, Vimme.

Vivaldi benyúlt a pergamentekercs alá, és előhúzott egy apró törpabakuszt. Igazi kis csecsebecse volt; az emberek által használt számolóeszközökkel ellentétben a törpök kisebb abakuszainak formája áttört piramisra emlékeztetett. Vivaldi abakuszát azonban aranyszálakból készítették, melyeken szögletesre csiszolt, egymásba illeszkedő rubin-, smaragd-, ónix- és feketeachát-rögöket lehetett félrehúzogatni. A törp vaskos ujja gyors, ügyes mozdulataival tologatta kis ideig az ékköveket, fel, le, oldalra.

– Az annyi, mint... hmm, hmm... A költségek és a jutalékom levonásával... Adólevonással... Igeen. Tizenötezer-hatszázhuszonkét korona és huszonöt kopper. Nem rossz.

– Ha jól számolok – mondta lassan Dainty Biberveldt –, akkor összesen, nettó, nálad kell hogy legyen...

– Pontosan huszonegyezer-kilencszázhatvankilenc koronádnak és öt kopperodnak. Nem rossz.

– Nem rossz? – kiáltott fel Kökörcsin. – Nem rossz? Ennyiért lehet venni egy nagyobbacska falut vagy egy kisebb várat! Én még életemben nem láttam ennyi pénzt együtt!

– Én sem – felelte a félszerzet. – De csak ne ragadtassuk el magunkat, Kökörcsin. A helyzet az, hogy ezt a pénzt még senki sem látta, és nem tudni, meglátja-e valaha is.

– Ugyan már, Biberveldt – legyintett a törp. – Honnan ezek a komor gondolatok? Sulimir készpénzzel vagy váltóval fizet, márpedig Sulimir váltóira van fedezet. Akkor hát miről van szó? Félsz attól, hogy veszteséged lesz azon a bűzlő csukamájolajon meg a viaszon? Ilyen nyereség mellett játszva fedezed a veszteségeket...

– Nem erről van szó.

– Akkor hát miről?

Dainty megköszörülte torkát, és leengedte göndör fejét.

– Vimme – szólt a padlót bámulva. – Chappelle szaglászik utánunk.

A bankár cuppantott egyet.

– Kellemetlen – vetette oda. – De számítani lehetett rá. Tudod, Biberveldt, az információk, amiket ezekhez a tranzakciókhoz felhasználtál, nemcsak kereskedelmi, hanem politikai jelentőségűek is. Arról, hogy mi készülődik Povissben és Temeriában, senki sem tudott, Chappelle sem, márpedig Chappelle szeret a dolgokról elsőként értesülni. Így hát most, képzelheted, azon töri a fejét, honnan szedted. És azt gondolom, hogy mostanra kitalálta. Mert én is kitaláltam.

– Érdekes.

Vivaldi végignézett Kökörcsinen és Geralton, és elfintorította pisze orrát.

– Érdekes? Az érdekes az, amilyen társaságban jársz, Dainty – felelte. – Trubadúr, vaják és kalmár. Gratulálok. Kökörcsin úr megfordul itt-ott, még királyi udvarokban is, és bizonyára nem hiába hegyezi a fülét. Na de a vaják? Testőrnek? Vagy az adósaid ijesztgetésére?

– Sietősen levont következtetések, Vivaldi uram – szók közbe hűvösen Geralt. – Nem tartozunk egy társasághoz.

– Én pedig – vörösödött el Kökörcsin – nem hegyezem a fülemet. Költő vagyok, nem pedig kém!

– Sok mindent beszélnek – fintorodott el a törp. – Nagyon sok mindent, Kökörcsin uram.

– Hazugság! – kiáltotta a trubadúr. – Egy nagy szart!

– Jól van már, elhiszem, elhiszem. Csak azt nem tudom, Chappelle el fogja-e hinni. De, ki tudja, lehet, hogy az egész magától feledésbe merül. Én mondom neked, Biberveldt, hogy az utolsó szélütése óta Chappelle nagyon megváltozott. Lehet, hogy megcsapta a halál szele, és félelmében elgondolkodott? Egy szóval, ez már nem az a Chappelle. Valahogy olyan udvarias lett, megértő, nyugodt és... és már-már tisztességes.

– Eeee – felelte a félszerzet. – Chappelle, tisztességes? Udvarias? Az lehetetlen.

– Úgy van, ahogy mondom – válaszolta Vivaldi. – És ahogy mondom, úgy is van. Ráadásul most más baja is van az egyháznak, amit úgy hívnak: az Örök Tűz.

– Merthogy?

– Ahogy mondják, mindenhol lobognia kell az Örök Tűznek. Mindenhol, az egész környéken, a tűznek szentelt oltárokat kell állítani. Rengeteg oltárt. Ne kérdezz a részletekről, Dainty, nem igazán ismerem ki magamat az emberi babonákon. De tudom, hogy az összes pap, köztük Chappelle is, szinte mással sem foglalkozik, csak azokkal az oltárokkal meg azzal a tűzzel. Nagy előkészületek zajlanak ott. Az adók az egekbe szöknek, abban biztos lehetsz.

– Na – mondta Dainty. – Sovány vigasz, de...

Az iroda ajtaja ismét felpattant, és a szobába megint csak beesett a vajáknak már ismerős zöldsapkás és nyúlbundás valami.

– Biberveldt kalmár – közölte – meghagyta, hogy vegyenek még több edényt, ha elfogyna. Az ár nem fontos.

– Remek – mosolyodott el a félszerzet, de a mosolya egy veszett vadmacska vicsorgó pofájára emlékeztetett. – Veszünk egy halom edényt, Biberveldt kalmár kívánsága számunkra parancs. Mit kellene még beszereznünk? Káposztát? Kátrányt? Vasgereblyét?

– Továbbá – mondta rekedt hangon a bundás valami –, Biberveldt kalmár harminc korona készpénzt kér, mert le kell fizetnie valakit, ennie kell és sört innia, de a Lándzsahegyben valami három akasztófáravaló ellopta az erszényét.

– Aha. Három akasztófáravaló – felelte elnyújtott hangon Dainty. – Hát igen, úgy tűnik, ez a város tele van akasztófáravalókkal. És hol is van most, ha szabad kérdeznem, a méltóságos Biberveldt kalmár?

– Hol volna – vágta rá szipogva a valami –, ha nem a Nyugati Bazárban.

– Vimme – mondta ellenségesen Dainty. – Ne tegyél fel kérdéseket, de keríts nekem valahonnan egy masszív, vaskos husángot. Elmegyek a Nyugati Bazárba, de hát oda husáng nélkül nem mehetek. Kicsit túl sok ott az akasztófáravaló meg a tolvaj.

– Husángot, azt mondod? Kerítek. De Dainty, egy dolgot szeretnék megtudni, mert nagyon gyötör a kíváncsiság. Megállapodtunk, hogy nem teszek fel kérdéseket, úgyhogy nem kérdezek, csak találgatok, te pedig megerősíted vagy meghazudtolod. Rendben van?

– Találgass.

– Az az avas csukamájolaj, a rózsaolaj, a viasz és a tálak, az a nyavalyás madzag, mind csak taktikai fogás, ugye? Szeretted volna elterelni a konkurencia figyelmét a bíbortetűről és a mimózáról? Zavart idézni elő a piacon? He, Dainty?

Az ajtó hirtelen kivágódott, és az irodába berohant valami sapka nélküli.

– Sóska jelenti, hogy minden készen áll! – kiabálta vékony hangon. – Kérdi, öntsük-e?

– Öntsük! – harsogta a félszerzet. – Öntsük azonnal!

– A vén Rhundurin rőt szakállára! – kiáltott fel Vimme Vivaldi, ahogy a manó mögött becsukódott az ajtó. – Semmit sem értek. Mi történik itt? Mit öntsetek? És hová öntsetek?

– Fogalmam sincs – ismerte be Dainty. – De az üzletnek, Vimme, pörögnie kell.

IV

Miután Geralt nagy nehezen átfurakodott az embertömegen, egyenesen egy standnál lyukadt ki, amit a lenyugvó nap fénysugaraiban vörösen szikrázó rézlábasokkal, bográcsokkal és serpenyőkkel aggattak körbe. Az asztal túloldalán egy olajzöld csuklyás, nehéz fókabőr lábbelit viselő, rőt szakállú törp állt. A törp arca szemmel láthatóan fásultságról árulkodott – röviden szólva, úgy festett, mint aki pillanatokon belül szemen köpi az áru között válogató kliensét. Az ügyfél melle hullámzott, lobogtatta arany fürtöcskéit, és mindeközben szakadatlan szóáradattal sújtotta a törpöt, melynek nem volt se vége, se hossza.

Az ügyfél ugyanis nem volt más, mint maga Vespula, akit Geralt csak parittyaként ismert. Nem várta meg, hogy felismerje, gyorsan visszaolvadt a tömegbe.

A Nyugati Bazár élettől lüktetett, a csődületen keresztülvezető út a galagonyabokrokon való átvergődésre emlékeztetett. Lépten-nyomon belekapaszkodott valami a ruhaujjába és a nadrágszárába – hol gyerekek, akik elveszítették az anyukájukat, amikor azok az italméréses sátraktól ráncigálták el az apákat, hol spiclik az őrszobától, hol árusok, akik láthatatlanná tévő sapkákkal, afrodiziákumokkal és cédrusfába faragott, disznó jelenetekkel sefteltek. Geralt abbahagyta a mosolygást, és inkább káromkodni kezdett, mindeközben jó hasznát véve a könyökének is.

Lantszót hallott, és ismerős, gyöngyöző kacajt. A hangok egy mesésen tarka stand felől szálltak fel, amin a következő felirat díszelgett: „Csodák, amulettek és halcsali – nálunk megtalálja”.

– Mondta már valaki a kisasszonynak, hogy milyen csinos? – kiáltotta Kökörcsin, aki az asztalon ülve vidáman lóbálta a lábát. – Nem? Az lehetetlen! Ez a vakok városa, nem más, mint a vakok városa. Gyerünk, jó emberek! Ki akar hallani egy balladát a szerelemről? Aki szeretne meghatódni és gazdagodni lelkében, dobjon hát a kalapba egy érmét! Mivel, na mivel jössz itt, te kis szaros? A rezet tartsd meg a koldusoknak, ne sértegess itt rézzel engem, a művészt. Én még tán megbocsátok, de a művészet soha!

– Kökörcsin – szólította meg Geralt közelebb lépve. – Úgy emlékszem, azért váltunk szét, hogy megkeressük a dopplert. Te meg itt koncertet rendezel. Nem szégyen neked vén koldus módjára, vásárban énekelni?

– Szégyen? – csodálkozott el a bárd. – Az a fontos, mit és hogyan énekelsz, nem az, hogy hol. Különben is, éhes vagyok, és a stand tulajdonosa ebédet ígért cserébe. Ami pedig a dopplert illeti, keressétek magatok. Én alkalmatlan vagyok a hajszára, a verekedésre meg az önbíráskodásra. Én költő vagyok.

– Jobban tennéd, ha kerülnéd a feltűnést, te költő. Itt van a jegyesed, akadhat még gondod.

– A jegyesem? – pislogott Kökörcsin idegesen. – Kiről beszélsz? Mert van néhány.

A kezében rézserpenyőt szorongató Vespula egy rohamozó őstulok lendületével vágott magának utat a népes hallgatóságon keresztül. Kökörcsin felpattant az asztalról, és menekülőre fogta, ügyesen ugrálva át a répával teli kosarak felett. Vespula kitágult orrcimpáival fújtatva a vaják felé fordult. Geralt hátrálni kezdett, de háta a stand falának kemény ellenállásába ütközött.

– Geralt! – kiáltotta Dainty Biberveldt, aki az imént ugrott elő a tömegből, félrelökve Vespulát. – Gyorsan, gyorsan! Láttam! Arra, arra ott, megszökik!

– Még elkaplak titeket, csirkefogók! – kiabálta Vespula, miközben az egyensúlyát próbálta visszanyerni. – Elszámolok még az egész disznó bandátokkal! Szép kis társaság! Egy paradicsommadár, egy toprongyos csavargó meg egy szőrös lábú mélynövésű! Megemlegettek még ti engem!

– Erre, Geralt! – kiáltotta Dainty, és futás közben szétrebbentett egy csapat nebulót, akik azzal voltak elfoglalva, hogy itt a piros, hol a pirost játszottak. – Arra, ott, a kocsik közé futott! Kerülj elé balról! Gyorsan!

Üldözőbe vették, miközben őket magukat is üldözték a könyökükkel fellökött árusok és vásárlók szidalmai. Geralt csak valami csoda folytán kerülte el, hogy felbotoljon egy lába elé keveredett taknyos kiskölyökben. Átugrotta, de felborított két heringeshordót, amiért a felbőszült halász a hátára húzott egy élő angolnával, amit épp akkor mutatott meg egy vevőnek.

Amikor észrevették a dopplert, épp egy birkakarám mellett próbált elosonni.

– A másik oldalról! – üvöltött Dainty. – Kerülj elé a másik oldalról, Geralt!

A doppler fel-felvillanó zöld mellényében olyan sebesen rohant végig a kerítés mellett, akár a villám. Nyilvánvalóvá vált, miért nem öltötte fel valaki más formáját. Senki sem tudott fürgeségben egy félszerzet nyomába érni. Senki. Csak egy másik félszerzet. Vagy egy vaják.

Geralt látta, ahogy a doppler porfelhőt verve hirtelen irányt változtat, ahogyan ügyesen eltűnik a vágóhídként és mészárszékként szolgáló nagy sátort elkerítő palánk résében. Dainty is látta. Átugrott a dorongokon, és elkezdte keresztülverekedni magát a karámban összezsúfolt, bégető birkanyájon. Nyilvánvaló volt, hogy nem fog neki sikerülni. Geralt megfordult, és a palánk deszkái között átbújva a doppler nyomába eredt. Hirtelen rántást érzett, és meghallotta a szakadó bőr reccsenését, a kabátja pedig a másik hóna alatt is meglehetősen szellős lett hirtelen.

A vaják megállt. Elkáromkodta magát. Kiköpött. És még egyszer elkáromkodta magát.

Dainty berohant a sátorba a doppler után. Kiabálás, ütések zaja, szitokszavak és éktelen lárma hallatszott ki.

A vaják harmadszorra is elkáromkodta magát, ezúttal kivételesen ocsmányan, majd fogát csikorgatva felemelte jobb kezét, és egyenesen a sátorra mutatva Aard jelére görbítette ujjait. A ponyva úgy fúvódott fel, akár a vitorlák az orkánban, belsejéből pedig embertelen üvöltés, dübögés és marhabőgés hangzott fel. Aztán a sátor összedőlt.

A doppler a hasán csúszva kúszott ki a ponyva alól, és eliramodott a másik, kisebb sátor felé, ami minden bizonnyal hűtőházként működött. Geralt gondolkodás nélkül felé nyújtotta tenyerét, és hátba találta a Jellel. A doppler úgy zuhant a földre, mint akibe villám csapott, bukfencet vetett, de azonnal felpattant, és berohant a sátorba. A vaják a sarkában loholt.

A sátor bűzlött a hústól. És sötét volt.

Tellico Lunngrevink Letorte ott állt, erősen zihálva, mindkét kezével egy karón lógó, féldisznóba kapaszkodva. A sátornak nem volt más kijárata, a ponyva pedig erős volt, és sűrűn a földhöz cövekelték.

– Csupa öröm újra találkozni, mimik – szólt Geralt hűvösen.

A doppler nehezen és hörögve vette a levegőt.

– Hagyj engem békén – nyögte ki végre. – Miért üldözöl engem, vaják?

– Tellico – mondta Geralt. – Ostoba kérdéseket teszel fel. Ahhoz, hogy hozzájuss Biberveldt lovaihoz és személyéhez, beverted a fejét, és otthagytad a semmi közepén. Még mindig az ő személyiségét használod, és fütyülsz a bajra, amit neki okozol ezzel. Ördög tudja, mit forgatsz még a fejedben, de én így vagy úgy, de megakadályozlak abban, hogy végrehajtsd a terved. Nem akarlak sem megölni, sem átadni a hatóságoknak, de a városból el kell takarodnod. Gondoskodom róla, hogy eltakarodj.

– És ha nem akarok?

– Akkor talicskán tollak ki, egy zsákban.

A doppler hirtelen felfúvódott, aztán váratlanul fogyni és nyúlni kezdett, göndör, gesztenyeszín fürtjei fehérré váltak, és addig egyenesedtek, míg a válláig nem értek. A félszerzet zöld mellénye fekete bőrré változva olajosan felcsillant, a karrészén és a kézelőn ezüstszegecsek szikráztak fel. Pufók, pirospozsgás arca megnyúlt és sápadttá vált.

A jobb válla fölött egy kard markolata nyúlt előre.

– Ne közelíts – szólalt meg rekedt hangon a másik vaják, és elmosolyodott. – Ne közelíts, Geralt. Nem engedem, hogy hozzám érj.

Milyen egy ocsmány vigyorom van, gondolta Geralt a kardja után nyúlva. Milyen egy ocsmány pofám van. Milyen ocsmányul hunyorgok a szememmel. Szóval így festek? Az ördögbe.

A doppler és a vaják keze egyszerre ért a markolathoz, mindkét kard egyszerre csusszant elő hüvelyéből. Mindkét vaják egyszerre tett két gyors, könnyű lépést – egyet előre, egyet oldalra. Mindketten egyszerre emelték fel kardjukat és ejtettek vele rövid, sziszegő körvágást.

Mindketten egyszerre váltak mozdulatlanná ebben a helyzetben.

– Nem tudsz engem legyőzni – hördült fel a doppler. – Mert én te vagyok, Geralt.

– Tévedsz, Tellico – felelte halkan a vaják. – Dobd el a kardod, és térj vissza Biberveldt alakjába. Különben, előre figyelmeztetlek, megbánod.

– Én te vagyok – ismételte meg a doppler. – Nem kerülhetsz fölénybe velem szemben. Nem vagy képes engem legyőzni, mert én te vagyok!

– Még csak fogalmad sincs róla, hogy milyen az én bőrömben, mimik.

Tellico leeresztette kardot szorító kezét.

– Én te vagyok – ismételte.

– Nem – szegült ellen a vaják. – Nem vagy az. És tudod, miért? Mert egy szegény, kicsi, jó szándékú doppler vagy. Egy doppler, aki meg is ölhette volna Biberveldtet, és eláshatta volna a hulláját a bozótosban, ezáltal teljes mértékben bebiztosítva magát és teljes bizonyosságot szerezve, hogy nem fogják leleplezni, soha, senki, beleértve még a félszerzet feleségét, a híres Gardenia Biberveldtet is. De nem ölted meg, Tellico, mert nem voltál rá képes. Mert egy szegény, kicsi, jó szándékú doppler vagy, akit a barátai Dudunak hívnak. És akárkivé is változzál át, mindig ugyanaz maradsz. Csak azt tudod lemásolni, ami jó bennünk, mert azt, ami rossz bennünk, nem érted. Pontosan ilyen vagy, doppler.

Tellico hátrált, hátát a sátorponyvának támasztotta.

– Ezért – folytatta Geralt – most átváltozol Biberveldtté, és szépen idenyújtod nekem a mancsodat, hogy megkötözhesselek. Nem vagy képes ellenszegülni nekem, mert én vagyok az, akit képtelen vagy lemásolni. És te ezt nagyon jól tudod, Dudu. Mert hiszen egy perccel ezelőtt magadévá tetted a gondolataimat.

Tellico hirtelen kiegyenesedett, arcvonásai, melyek a vaják arcvonásai voltak, elmosódtak és szétfolytak, fehér haja hullámozni és sötétedni kezdett.

– Igazad van, Geralt – mondta alig kivehetően, mert az ajka épp alakot váltott. – Magamévá tettem a gondolataidat. Rövid időre, de elég volt. Tudod, mit csinálok most?

A vaják bőrkabátja csillogó, búzavirágkék színt öltött. A doppler elmosolyodott, megigazította a fején kócsagtollas, szilvakék kalapját, és meghúzta a vállán átvetett lant szíját. A lantét, ami egy perccel ezelőtt kard volt.

– Megmondom neked, mit csinálok, vaják – nevetett fel Kökörcsin zengő és gyöngyöző kacajával. – Elindulok szépen, beolvadok a tömegbe, és ott szép csendben átváltozok valakivé, akár egy koldussá. Mert inkább vagyok koldus Novigradban, mint doppler a semmi közepén. Novigrad az adósom, Geralt. Mert ennek a városnak a létrejötte tette tönkre a világot, amiben megélhettünk, ahol élhettünk a magunk természetes formájában. Kiirtottak minket, úgy vadásztak ránk, mint a veszett kutyákra. Egyike vagyok azon keveseknek, akik túlélték. Túl akarok élni, és túl is élek. Régebben, amikor télen a farkasok üldöztek, farkassá változtam, és a falkával futottam hetekig. És túléltem. Most épp ugyanezt csinálom, mert nem szeretnék tovább kószálni a berekben és kidőlt fák üregében telelni, nem akarok örökké éhes lenni, nem akarok szüntelenül célkeresztben lenni. Itt, Novigradban, meleg van, van mit enni, keresethez lehet jutni, és nagyon ritkán lődöznek az emberek nyilakkal egymásra. Novigrad egy farkasfalka. Csatlakozom ehhez a falkához, és túlélem. Érted?

Geralt vonakodva bólintott.

– Adtatok – folytatta a doppler pimasz kökörcsini mosolyra húzva a száját – némi szerény lehetőséget a törpöknek, félszerzeteknek, manóknak, de még a tündéknek is az asszimilációra. Én miért volnék rosszabb náluk? Miért tagadják meg tőlem ezt a jogot? Mit kellene tennem, hogy ebben a városban élhessek? Talán őzikeszemű, selymes hajú és hosszú lábú tündelánnyá kellene változnom? Mi? Mivel jobb egy tünde nálam? Abban, hogy a tündelány látványára az izgalomtól toporogtok, az én látványomtól meg hánynotok kell? Dugjátok fel magatoknak az ilyen érveket. Én akkor is túlélem. Tudom, hogyan. Farkasként futottam, vonyítottam, és megverekedtem a többiekkel a nőstényért. Novigrad lakójaként kereskedni fogok, vesszőkosarat fonni, koldulni vagy lopni, egy leszek közületek, és azt fogom csinálni, amit általában a közületek valók tesznek. Ki tudja, talán meg is nősülök?

A vaják hallgatott.

– Igen, ahogy mondtam – folytatta nyugodt hangon Tellico. – Elmegyek. És te, Geralt, nem próbálsz majd visszatartani, még csak meg sem fogsz moccanni. Mert én, Geralt, egy pillanatra megismertem a gondolataidat. Köztük azokat is, amiket nem ismernél be, amiket még önmagad elől is titkolsz. Mert ahhoz, hogy engem visszatarts, meg kellene ölnöd. Téged viszont a gondolat, hogy hidegvérrel megölj engem, undorral tölt el. Igaz?

A vaják hallgatott.

Tellico ismét megigazította a lant szíját, sarkon fordult, és a kijárat felé indult. Bátran lépdelt, de Geralt látta, ahogy a penge süvítésére várva görcsben áll a nyaka és meggörnyed a válla. Visszacsúsztatta a kardot hüvelyébe. A doppler megállt félúton, és visszanézett rá.

– Viszlát, Geralt – mondta. – Köszönöm.

– Viszlát, Dudu – felelte a vaják. – Sok sikert.

A doppler sarkon fordult, és Kökörcsin élénk, vidám, ringó lépteivel a nyüzsgő bazár felé indult. Ahogyan Kökörcsin is, élénken lengette bal karját, és, ahogyan Kökörcsin is, rávigyorgott a rosszlányokra, akik mellett elment. Geralt lassan utána indult. Lassan.

Séta közben Tellico megragadta a lantját, lépteit lelassítva lefogott két akkordot, miután gyakorlott mozdulatai nyomán felcsendült a Geraltnak ismerős melódia. Kissé oldalra fordulva énekelni kezdett.

Épp úgy, ahogy Kökörcsin.

Visszatér a tavasz, s az útra eső árad

Nap tüze adja át a szívnek melegét

Így kell lennie, hisz mindég bennünk izzik a láng

Az örök tűz, melynek neve remény

– Ismételd el Kökörcsinnek, ha megjegyezted – kiáltotta. – Mondd meg neki, hogy a „Tél” csapnivaló cím. Ennek a balladának az „Örök Tűz” címet kellene adni. Viszlát, vaják!

– Hé! – harsant fel hirtelen a kiáltás. – Paradicsommadár!

Tellico meglepetten fordult hátra. A kofaasztal mögül vészesen hullámzó keblekkel előtoppant Vespula, és baljóslatú tekintettel mérte végig.

– A ringyók után caplatsz, te szélhámos? – sziszegte egyre izgatóbban hullámozva. – Dalocskákat énekelgetsz, te gazember?

Tellico lekapta a sapkáját, és meghajolt, szélesen vigyorogva azzal a Kökörcsinre jellemző mosolyával.

– Vespula, drágaságom – mondta negédesen. – Mennyire örvendek, hogy látlak. Bocsáss meg nekem, édesem. Tartozom neked...

– Tartozol, tartozol – szakította félbe Vespula hangosan. – És amivel tartozol, rögtön meg is fizeted! Nesze!

A hatalmas rézserpenyő felcsillant a napfényben, és mély, visszhangzó csörömpöléssel a doppler arcának csapódott. Tellico, akinek az arcára elmondhatatlanul ostoba grimasz fagyott, megingott, aztán széttárt karokkal elvágódott; arcvonásai hirtelen változni kezdtek, maszatossá váltak, és elvesztették a bármihez is való hasonlatosságukat. Ezt látva a vaják melléugrott, útközben letépve a standról egy méretes kilimet. Miután a szőnyeget a földre terítette, a dopplert két rúgással rágördítette, és jóllehet fürgén, de szorosan beletekerte.

Végül ráült a csomagra, és megtörölte homlokát. A serpenyőt szorongató Vespula ellenségesen méregette, körülöttük a tömeg egyre sűrűsödött.

– Beteg – mondta a vaják, és kényszeredetten elmosolyodott. – Az ő érdekében tettem. Ne jöjjenek ilyen közel, jó emberek, a szerencsétlennek levegőre van szüksége.

– Hallottátok? – kérdezte nyugodt, de zengő hangon Chappelle, aki váratlanul átfurakodott a tömegen. – Kérem, oszlassák fel a gyülekezést! Kérem, oszoljanak! A gyülekezés tiltott. Pénzbírsággal büntetendő!

A tömeg egy szempillantás alatt minden irányba szétrebbent, csak azért, hogy feltűnhessen az élénk léptekkel és lantszó kíséretében közeledő Kökörcsin. Amikor Vespula meglátta, borzasztó sikolyt hallatott, elhajította a serpenyőt, és rohanva távozott a téren keresztül.

– Mi történt vele? – kérdezte Kökörcsin. – Ördögöt látott?

Geralt felállt a csomagról, ami alig láthatóan mozgolódni kezdett. Chappelle lassan közelebb lépett. Egyedül volt, a testőrségét sehol sem lehetett látni.

– Nem mennék közelebb – mondta halkan Geralt. – Én a maga helyében, Chappelle uram, nem mennék közelebb.

– Azt mondod? – szorította össze Chappelle keskeny ajkát hűvös tekintettel méregetve a vajákot.

– Én a maga helyében, Chappelle uram, úgy tennék, mintha semmit sem láttam volna.

– Valóban, minden bizonnyal – felelte Chappelle. – De nem vagy az én helyemben.

A sátor mögül Dainty Biberveldt szaladt feléjük lihegve és csatakosan. Chappelle-t látva megtorpant, fütyörészve összefonta a kezét a háta mögött, és úgy tett, mintha a magtár tetőszerkezetét csodálná.

Chappelle Geralthoz lépett, nagyon közel. A vaják nem mozdult, csak ráhunyorgott. Egy pillanatig nézték egymást, aztán Chappelle a csomag fölé hajolt.

– Dudu – szólt Kökörcsin a feltekert kilimből kilógó, furcsán alaktalanná vált kordovánbőr cipőjének. – Másold le Biberveldtet, gyorsan.

– Hogy mi? – kiáltott fel Dainty, aki azonnal abbahagyta a magtár bámulását. – Hogy micsoda?

– Halkabban – mondta Chappelle. – Na, Dudu, hogy állsz?

– Máris – hangzott fel egy visszafojtott nyögés a kilimből. – Máris... Azonnal...

A feltekert szőnyegből kilógó kordováncipői szétfolytak és elhomályosultak, aztán egy félszerzet szőrös, meztelen talpaivá alakultak.

– Mássz ki, Dudu – mondta Chappelle. – Te meg, Dainty, maradj veszteg. Az embereknek minden félszerzet ugyanolyan. Nem igaz?

Dainty mormogott valamit érthetetlenül. Geralt, aki még mindig hunyorgott, gyanakodva méregette Chappelle-t. A helytartó viszont felegyenesedett és körbenézett, minek következtében a közvetlen környezetükben kitartó utolsó bámészkodók nyomán csak a fapapucsuk távolba vesző kopogása maradt.

Második Dainty Biberveldt üggyel-bajjal kecmeregve kigördült a szőnyegből; nagyot tüsszentett, felült, aztán megdörzsölte az orrát és a szemét. Kökörcsin leült mellé egy ládára, és arcán mérsékelt érdeklődéssel pengetni kezdte a lantját.

– Mit gondolsz, Dainty, ki ez itt? – kérdezte szelíden Chappelle. – Nagyon hasonlít rád, nem gondolod?

– A kuzinom – vágta rá a félszerzet, és elvigyorodott. – Nagyon közeli családtag. Dudu Biberveldt Keserűfűrétről, nagy koponya, ami az üzletet illeti. Épp arra jutottam, hogy...

– Igen, Dainty?

– Arra jutottam, hogy kinevezem a novigradi közvetítőmnek. Mit mondasz erre, kuzin?

– Ohó, köszönöm, kuzin – vigyorodott el szélesen a nagyon közeli családtag, a Biberveldt klán büszkesége, és nagy koponya, már ami az üzletet illeti. Chappelle is elmosolyodott.

– Valóra vált az álmod? – mormolta Geralt. – Már a városi életről? Hogy mit láttok ti ebben a városban, te, Dudu... és te, Chappelle?

– Ha a hangásban laknál – morogta vissza Chappelle –, ennéd a gyökereket, áznál és fáznál, akkor tudnád. Nekünk is jár valami az élettől, Geralt. Nem vagyunk rosszabbak nálatok.

– Tény – bólintott Geralt. – Nem vagytok. Megesik még az is, hogy jobbak vagytok. Mi van az igazi Chappelle-lel?

– Megütötte a guta – suttogta Második Chappelle. – Már két hónapja lesz. Agyvérzés. Legyen neki könnyű a föld, és világítson neki az Örök Tűz. Épp a közelben voltam... Nem vette észre senki... Geralt? Ugye nem fogsz...

– Mit nem vett észre senki? – kérdezett vissza rezzenéstelen arccal a vaják.

– Köszönöm – mormolta Chappelle.

– Többen is vagytok itt?

– Számít ez?

– Nem – hagyta rá a vaják. – Nem számít.

A szekerek és kofaasztalok mögül előbukkant egy kétrőfnyi magas, zöld sapkás és foltos nyúlprém kabátot viselő figura, és odaporoszkált hozzájuk.

– Biberveldt uram – dadogott szuszogva a manó, ahogy körbenézett, egyik félszerzetről a másikra kapva tekintetét.

– Azt hiszem, fiam – szólalt meg Dainty –, hogy a kuzinommal, Dudu Biberveldttel van elintéznivalód. Mondd. Mondd csak. Ő az.

– Sóska jelenti, hogy mind elkelt – mondta a manó, és hegyes kis fogacskáit kivillantva szélesen elmosolyodott. – Négy koronába darabja.

– Azt hiszem, sejtem, miről van szó – szólt közbe Dainty. – Kár, hogy nincs itt Vivaldi, szempillantás alatt kiszámolná, mennyi a haszon.

– Ha megengeded, kuzin – szólalt meg Tellico Lunngrevink Letorte, röviden Penstock, a barátainak Dudu, Novigrad számára pedig a népes Biberveldt-család tagja. – Ha megengeded, kiszámolom. Ami a számokat illeti, csalhatatlan az emlékezetem. Ahogyan más dolgokban is.

– Kérlek – hajolt meg Dainty. – Kérlek, kuzin.

– A költség – ráncolta össze a homlokát a doppler – nem volt magas. Tizennyolc az olajért, nyolc ötven a csukamájolajért, hmm... Az mind együtt, beleszámolva a zsinórt, negyvenöt korona. A bevétel pedig: hatszáz szorozva négy koronával, vagyis kétezer-négyszáz. Nincs jutalék, mert nincs közvetítő sem.

– Kérlek, ne feledkezz meg az adóról – figyelmeztette Második Chappelle. – Kérlek, ne feledkezz meg róla, hogy a városvezetés és az egyház képviselőjével állsz szemben, aki kellő komolysággal és lelkiismeretesen kezeli kötelezettségeit.

– Adómentes – közölte Dudu Biberveldt. – Mert szent cél érdekében került eladásra.

– He?

– A megfelelő arányban kevert csukamájolajat, viaszt, és csipetnyi bíborral színezett rózsaolajat – magyarázta a doppler – elegendő agyagtálba önteni, és mindegyikbe belemeríteni egy darabka zsinórt. A meggyújtott zsinór szép, vörös lángot ad, mely sokáig ég, és alig van szaga. Örök Tűz. A papoknak mécsesekre volt szüksége az Örök Tűz oltárain. Már nincs rá szükségük.

– A ménkűbe... – mormogta Chappelle. – Igaz is... Kellettek mécsesek... Dudu, te egy zseni vagy.

– Anyám után – felelte szerényen Tellico.

– Milyen igaz, tiszta anyja – helyeselt Dainty. – Nézzetek csak abba az okos szemébe. Kiköpött Begonia Biberveldt, az én drága nénikém.

– Geralt – nyögött fel Kökörcsin. – Három nap alatt többet keresett, mint én az énekléssel egész életemben!

– A helyedben – felelte komolyan a vaják – hagynám az éneklést a fenébe, és kereskedőnek állnék. Kérd csak meg, lehet, felfogad tanoncnak.

– Vaják – rántotta meg a kabátujját Tellico. – Mondd, hogyan... hálálhatnám meg...

– Huszonkét koronával.

– Mi?

– Új kabátra. Nézd, mi maradt az enyémből.

– Tudjátok, mit? – kiáltott fel hirtelen Kökörcsin. – Menjünk el mind kuplerájba! A Golgotaviragba! A cechet Biberveldték állják!

– És beengedik a félszerzeteket? – aggodalmaskodott Dainty.

– Csak próbáljanak meg nem beengedni – vágott fenyegető képet Chappelle. – Csak próbálják meg, és az egész bordélyt megvádolom heréziával.

– Na – kiáltotta Kökörcsin. – Akkor rendben van. Geralt? Jössz?

A vaják halkan felnevetett.

– Tudod mit, Kökörcsin – felelte –, örömmel.

NÉMI ÁLDOZAT

I

A szirén derékig kiemelkedett a vízből, aztán tenyerével hirtelen erőteljesen a víz színére csapott. Geralt megállapította, hogy a mellei szépek, sőt tökéletesek. Egyedül a színe rontott az összhatáson – a mellbimbói sötétzöldek voltak, és az őket körülvevő udvar is épp csak egy kicsit volt világosabb. Ügyesen igazodva a közeledő hullámhoz, a szirén kecsesen előrehajolt, megrázta vizes, szeladonzöld fürtjeit, és dallamosan énekelni kezdett.

– Mi az? – hajolt keresztül a herceg a kogge oldalán. – Mit mond?

– Visszautasította – felelte Geralt. – Azt mondja, nem szeretné megtenni.

– Lefordítottad neki, hogy szeretem? Hogy el sem tudom képzelni nélküle az életemet? Hogy szeretném feleségül venni? Hogy csakis ő létezik a számomra, és senki más?

– Lefordítottam.

– És mit mondott?

– Semmit.

– Akkor ismételd meg.

A vaják ajkához érintette ujjait, és remegő trillát adott ki magából. Fordítani kezdte a herceg vallomását, nem kis erőfeszítéssel választva meg a szavakat és a dallamot.

A szirén a vízen hanyatt fekve félbeszakította.

– Ne fáradj, nem kell lefordítanod – énekelte. – Megértettem. Amikor azt mondja, szeret engem, mindig olyan ostoba képet vág. Mondott valami kézzelfoghatóbbat is?

– Nem igazán.

– Kár. – A szirén a vízre csapott, aztán halfarkát erősen meghajlítva alábukott, habot verve a tengeren vörösmárnáéra emlékeztető, karcsú úszójával.

– Mi az? Mit mondott? – kérdezte a herceg.

– Hogy kár.

– Mi kár? Mit akar jelenteni, hogy kár?

– Nekem úgy tűnik, hogy ez visszautasítás.

– Engem senki sem utasíthat vissza! – kiáltotta a herceg a nyilvánvaló tényekkel dacolva.

– Uram – mormolta a kogge kapitánya közelebb lépve. – A hálók készen állnak, elég kivetni őket, és az öné lesz...

– Azt nem ajánlom – szólt oda halkan Geralt. – Nincs egyedül. A víz alatt többen is vannak, és alattunk a mélyben akár egy kraken is lehet.

A kapitány megremegett, elsápadt, és meglehetősen érthetetlen mozdulattal mindkét kezével megragadta a hátsóját.

– Kra... kraken?

– Kraken – erősítette meg a vaják. – Nem ajánlom, hogy hálókkal próbálják megtréfálni. Elég, ha egyet kiált, és a lélekvesztőjéből csak vízen lebegő deszkák maradnak, minket meg vízbe fojtanak, mint a kiscicákat. Különben is, Agloval, döntsd el, feleségül szeretnéd venni, vagy pedig hálóval kifogni, és hordóban tartani?

– Szeretem – felelte határozottan Agloval. – Feleségül akarom venni. De ahhoz az kell, hogy lábai legyenek, nem pedig pikkelyes halfarka. És ezt meg is lehet oldani, elvégre két font szebb gyöngyért vettem egy mágikus főzetet, teljes körű jótállással. Megissza, és kinőnek a lábai. Csak kicsit meg kell szenvednie, három nap, nem több. Hívd ide, vaják, mondd el neki még egyszer.

– Már kétszer elmondtam. Azt mondta, hogy teljes mértékben ki van zárva, hogy nem egyezik bele. De hozzátette, hogy ismer egy tengeri boszorkányt, egy hínárasszonyt, aki hajlandó egy varázsigével elegáns farokká változtatni a lábaidat. Fájdalommentesen.

– Elment a józan esze! Hogy nekem legyen halfarkam? Soha az életben! Hívd ide, Geralt!

A vaják messze kihajolt a hajó oldala felett. A kogge árnyékában a víz zöld volt, és olyan sűrűnek tűnt, akár a kocsonya. Nem kellett hívnia. A szirén egy hirtelen felszökő vízsugárban a felszínre bukkant. Egy pillanatig meg is állt a farkán, aztán továbbúszott a hullámmal, és a hátára fordult, teljes pompájában mutatva meg mindazt, amivel büszkélkedhetett. Geralt nagyot nyelt.

– Hé, ti! – énekelte. – Sokáig tart még? Cserepes lesz a bőröm a naptól! Fehérhajú, kérdezd meg, beleegyezik-e.

– Nem egyezik bele – felelte énekelve a vaják. – Sh’eenaz, értsd meg, neki nem lehet farka, ő nem élhet a víz alatt. Te tudsz levegőt venni, de ő a víz alatt egyáltalán nem képes lélegezni!

– Tudtam! – kiáltott fel vékony hangon a szirén. – Tudtam! Kifogások, ostoba, bugyuta kifogások, de egy fikarcnyi önfeláldozás sem! Aki szeret, az áldozatot hoz! Én már meghoztam érte az áldozatot, mindennap kimásztam hozzá a sziklára, ami ledörzsölte a fenekemről a pikkelyeket, és összeszaggatta az úszómat; még meg is fáztam miatta! Ő meg nem akarja miattam feláldozni azt a két undorító pipaszárat? A szerelem nemcsak azt jelenti: elvenni, képesnek kell lenni arra is, hogy lemondj dolgokról, hogy feláldozz valamit! Ismételd el neki!

– Sh’eenaz! – kiáltotta Geralt. – Nem érted? Ő nem élhet a vízben!

– Nem fogadok el ilyen ostoba kifogásokat! Én is... Én is kedvelem őt, és szeretném, hogy ivadékaink legyenek, de hogyan, ha egyszer ő nem akar tejes lenni? Hova kellene neki az ikrát raknom, mi? A sapkájába?

– Mit beszél? – kiabálta a herceg. – Geralt! Nem azért hoztalak ide, hogy cseveréssz vele, hanem hogy...

– Ragaszkodik ahhoz, amit mondott. És dühös.

– Vessétek ki azokat a hálókat! – üvöltötte el magát Agloval. – Egy hónapig a medencében tartom, majd akkor...

– Majd azt! – üvöltött vissza a kapitány, a könyökével illusztrálva, milyet is. – Kraken is lehet alattunk! Látott már krakent, uram? Ugorgyon csak a vízbe, ha annyira szeretne, oszt’ kapja el a kacsóival! Én ebbe nem fogok beleavatkozni. Nekem ebből a hajóból kell megélnem!

– Te az én kegyelmemből élsz, te gazember! Vesd ki a hálókat, vagy felakasztatlak!

– Becsókolhat a kutya seggibe! Ezen a hajón az enyém az utolsó szó!

– Maradjatok csendben, mind a ketten! – kiáltott rájuk dühösen Geralt. – Valamit mond, de ez nehéz dialektus, figyelnem kell!

– Elegem van! – kiabált éneklő hangon Sh’eenaz. – Éhes vagyok! Na, fehérhajú, döntse el ő, de döntse el azonnal. Egyet ismételj el neki: nem fogom többé nevetség tárgyává tenni magam és vele mutatkozni, ha úgy akar kinézni, mint egy négykarú tengeri csillag. Ismételd el neki, hogy azokra a kis játékokra, amiket a sziklán ajánlgat nekem, ott vannak a barátnőim, akik sokkal jobbak benne! De számomra ez csak éretlen móka, ami azoknak a gyerekeknek való, akiknek még el sem színeződtek a pikkelyei. Én egy rendes, egészséges szirén vagyok...

– Sh’eenaz...

– Ne szakíts félbe! Még nem fejeztem be! Egészséges vagyok és normális, érett a peterakásra, neki pedig, ha tényleg rám vágyik, farka kell legyen és úszója, és mindene, ami egy rendes tritonnak. Máskülönben látni sem akarom!

Geralt gyorsan lefordította, próbálva elkerülni, hogy közönséges legyen. Nem igazán sikerült. A herceg elvörösödött, és ocsmányul elkáromkodta magát.

– Szégyentelen szajha! – kiabálta. – Te rideg makréla! Keressen csak magának egy tőkehalat!

– Mit mondott? – érdeklődött Sh’eenaz közelebb úszva.

– Hogy nem szeretne farkat!

– Akkor mondd meg neki... Mondd meg neki, hogy száradjon ki!

– Mit mondott? – kérdezte a herceg.

– Azt mondta – tolmácsolt a vaják –, hogy fulladj meg.

II

– Eh, kár – mondta Kökörcsin –, hogy nem hajózhattam ki veletek, de mit lehet tenni, ha úgy okádok a tengeren, hogy azt jobb nem is emlegetni. Pedig tudod, életemben nem beszélgettem még szirénnel. Kár, a mindenségit.

– Ahogy én téged ismerlek – válaszolta Geralt, miközben megszorította a málha kötését –, így is megírod a balladádat.

– Még szép. Már meg is van az első pár szakasz. Az én balladámban a szirén feláldozza magát a hercegért, és gyönyörű lábacskákra cseréli a halfarkat, de a hangja elvesztésével fizet érte. A herceg elárulja, eltaszítja magától, neki pedig megszakad a szíve, és tajtékká változik a tengeren, midőn a nap első sugarai...

– Ki hiszi el ezt a marhaságot?

– Az lényegtelen – fakadt ki Kökörcsin. – Nem azért írsz balladát, hogy higgyenek benne. Azért írod, hogy meghatódjanak. De nem veled fogom ezt megbeszélni, mikor neked halvány fogalmad sincs a dologról. Mondd meg inkább, mennyit fizetett Agloval?

– Semmit sem fizetett. Azt állította, hogy nem hajtottam végre a feladatot. Hogy mást várt, és ő az eredményért fizet, nem a jó szándékért.

Kökörcsin megcsóválta a fejét, levette a kalapját, és ajkán fájdalmas grimasszal bámult a vajákra.

– Ez azt jelenti, hogy még mindig nincs pénzünk?

– Úgy tűnik.

Kökörcsin még fájdalmasabb képet vágott.

– Ez mind az én hibám – nyögött fel. – Mindenről én tehetek. Geralt, dühös vagy rám?

Nem, a vaják nem volt dühös Kökörcsinre. Egyáltalán nem.

Az, ami történt velük, Kökörcsin hibájából esett meg, ehhez semmi kétség sem férhetett. Mert nem más, hanem Kökörcsin erősködött, hogy menjenek el a négyjuhari búcsúba. A búcsútartás, bizonygatta a poéta, mély és természetes emberi szükségleteket elégített ki. Időről időre, állította a bárd, az embernek találkoznia kell más emberekkel egy olyan helyen, ahol nevetgélhetnek és énekelhetnek, ahol kedvükre telezabálhatják magukat saslikkal meg piroggal, ihatnak sört, hallgathatnak zenét, és megszorongathatják tánc közben a lányok izzadt domborulatait. Hogyha minden ember egyenként akarná eme szükségleteit kielégíteni, érvelt a költő, összefüggéstelenül és szervezetlen módon, leírhatatlan fejetlenség keletkezne. Ezért találták ki az ünnepeket és a búcsúkat. És ha már vannak ünnepek és búcsúk, meg is kell rajtuk jelenni.

Geralt nem vitatkozott, habár a saját mély és természetes szükségleteiről alkotott listáján a búcsúkon való részvétel késztetése nagyon távoli helyet foglalt el. Mégis beleegyezett, hogy elkíséri Kökörcsint, mert arra számított, hogy az emberseregben tudomást szerezhet egy esetleges feladatról vagy munkáról – rég nem bérelte fel senki, és a készpénztartalékai vészesen apadni kezdtek.

A vaják nem neheztelt Kökörcsinre, amiért kötekedni kezdett az Erdőőrökkel. Maga sem volt vétlen – végtére is akár közbe is avatkozhatott volna, hogy visszatartsa a bárdot. Nem tette, maga sem állhatta a másfajúak elleni küzdelemre felesküdött hírhedt önkéntes alakulatot, a Vadonőrzőket, akiket Erdőőröknek is neveztek. Őt is dühítette, ha azt kellett hallgatnia, ahogy nyilakkal keresztüllyuggatott, összekaszabolt vagy felakasztott tündékkel, vargányokkal és szépasszonyokkal kérkedtek. Kökörcsin viszont, aki a vaják társaságában vándorolva arra a meggyőződésre jutott, hogy bármit büntetlenül megúszhat, ezúttal még magán is túltett. Az Őrzők kezdetben nem reagáltak a gúnyolódására, a hergelésre és a disznó javaslataira, melyek orkánszerű nevetést csaltak elő a jelenetet szemlélő bugrisokból. Amikor azonban Kökörcsin elénekelte sebtében rögtönzött disznó és becsmérlő kupléját, mely a következő sorral zárult: „Nímanddá válhatsz, Erdőőrnek állhatsz”, mindez botrányba és kemény, senkit sem kímélő verekedésbe fulladt. A táncházként szolgáló csűr porig égett. Budibog, vagyis Nyúlfar ispán csapata avatkozott közbe, mert Négyjuhar az ő birtokán fekszik. Az Erdőőröket, Kökörcsint és Geraltot együttesen tették felelőssé minden kárért és bűntettért, beleértve még egy bizonyos vörös és kiskorú, süketnéma lány megrontását is, akit a botrány lecsengése után találtak meg a pajta mögötti bozótosban kipirulva és bután mosolyogva, egész a hónaljáig felhúzott hosszúingben. Szerencséjükre Nyúlfar ispán ismerte Kökörcsint, így annyival végződött az egész, hogy büntetést kellett fizetniük, ami viszont elvitte az összes pénzüket, amijük csak volt. Ráadásul lóhalálában menekülniük kellett Négyjuharból, mert a faluból elkergetett Erdőőrök bosszúval fenyegetőztek, és a közeli erdőkben egy egész szakaszuk, több mint negyven férfiember vadászott ruszalkákra. Geraltnak a legkevésbé sem volt kedve ahhoz, hogy eltalálja egy Vadonőrző nyila – az Erdőőrök nyílvesszeinek hegye fogazott volt, akár egy szigonyé, és ocsmányul roncsolt.

Akkor kellett elvetniük az eredeti tervüket arra nézve, hogy végigjárják az erdőszéli falvakat, ahol a vajáknak még lett is volna valamiféle munkára kilátása. Ehelyett a tengerpartra mentek, Bremervoordba. Sajnos a vaják Agloval herceg és a szirén Sh’eenaz vajmi kevés sikerrel kecsegtető szerelmi afférján kívül semmiféle elfoglaltságot nem talált magának. Mostanra felélték Geralt arany pecsétgyűrűjét és az alexandritos brosst, amit a trubadúr kapott valaha emlékül számos menyasszonya egyikétől. Nyomorult egy helyzet volt. De nem, a vaják nem volt dühös Kökörcsinre.

– Nem, Kökörcsin – mondta. – Nem vagyok dühös rád.

Kökörcsin nem hitte el, ami világosan látszott abból, hogy hallgatott. Kökörcsin ritkán hallgatott. Megveregette a lova nyakát, aztán ki tudja, hányadszorra, végigtúrta a málháját. Geralt tudta, hogy semmit sem fog ott találni, amit pénzzé lehetne tenni. Az ételszag, amit a közeli kocsmából fújt feléjük a parti szél, kezdett elviselhetetlenné válni.

– Mester? – kiáltott valaki. – Hé, mester!

– Hallgatlak – fordult meg Geralt. A mellettük lefékező bricskáról, amibe két vadszamarat fogtak be, egy nemezcsizmát és nehéz farkasbőr subát viselő, potrohos, daliás férfi kecmergett le.

– Ej, no – jött zavarba a közeledő potrohos. – Hát nem a kegyelmedről volt szó... Hanem a Kökörcsin mesterről...

– Én volnék – húzta ki magát büszkén a költő, és megigazította kócsagtollas kalapját. – Mi kéne, jóember?

– Minden tiszteletem – mondta a potrohos. – Teleri Drouhard volnék, fűszerkereskedő, az itteni Céh elöljárója. A fiam, Gaspard, épp most jegyezte el a Dáliát, a kogge kapitányának, Mestvinnek a lányát.

– Aha – mondta Kökörcsin, megőrizve emelkedett komolyságát. – Gratulálok, és sok boldogságot kívánok az ifjú párnak. De mégis, miben lehetnék a segítségére? Netalán az első éjszaka jogáról volna szó? Azt sosem utasítom vissza.

– He? Nem... arról... Vagyis hát, ma este lesz a lakoma és az eljegyzési vigalom. A feleségem, amint csak a híre elterjedt, hogy maga, mester, Bremervoordba látogatott, lyukat beszélt a hasamba... Csak asszony az. Hallgass rám, azt mondja, Teleri, megmutatjuk mi mindenkinek, hogy nem vagyunk ám surmók, mint ők, hogy minekünk futja ám a kultúrára meg a művészetre. Hogyha minálunk lakoma van, akkor az a léleké, nem ám csak, hogy leigyunk magunk, oszt’ okádjunk. Én meg neki, az ostoba asszonynak, mondom, hogy de hiszen már felfogadtam egy bárdot, hát nem elég az? Őmeg, hogy egy az kevés, hogy ho-hó, a Kökörcsin mester, az ám csak a, olyan híres, hogy a fene is megeszi majd a szomszédokat. Mester? Tiszteljen meg minket... Huszonöt tallért kész vagyok, már ugye, csak jelképesen... Csak ugye, hogy a művészetet támogassam...

– Csak nem csal a fülem? – kérdezett vissza elnyújtott hangon Kökörcsin. – Én, hogy én legyek a második bárd? Valami másik muzsikushoz a ráadás? Én? Olyan mélyre még nem süllyedtem, kegyelmes uram, hogy én valaki kísérője legyek!

Drouhard elvörösödött.

– Bocsásson meg, mester – gagyogott. – Nem úgy gondoltam azt... Csak az asszony... Bocsássa meg... Tiszteljen meg a...

– Kökörcsin – sziszegte oda halkan Geralt. – Ne húzd fel nekem az orrod. Szükségünk van arra a pár garasra.

– Ne oktass ki engem! – csattant fel a költő. – Én húzom fel az orrom? Én? Nézzenek csak oda! Akkor mit mondjunk rólad, aki kétnaponta elutasít valami jövedelmező ajánlatot? Hirikkát nem ölsz, mert kihalóban van, skorpiófátyolkát meg azért, mert ártalmatlan, nocnyicát sem, mert bájos, sárkányt meg, mert a törvény tiltja. Képzeld csak el, én is tartom magam valamire! Nekem is megvan a magam törvénye!

– Kökörcsin, kérlek, tedd meg értem. Némi áldozat, ember, semmi több. Ígérem, hogy én se fogok finnyáskodni a következő munkánál, ami az utamba kerül. Na, Kökörcsin...

A trubadúr a földre pillantott, és megvakarta világos, puha szőrrel borított állát. Drouhard eltátotta a száját, és közelebb húzódott.

– Mester... Tiszteljen meg minket. A feleségem nem bocsátja meg, hogy nem kérleltem magát eleget. Na... Legyen harminc.

– Harmincöt – vágta rá határozottan Kökörcsin.

Geralt elmosolyodott, és reménykedve szippantott bele a fogadó felől szálló ételszagba.

– Legyen, mester, legyen – felelte szaporán Teleri Drouhard, de olyan szaporán, hogy nyilvánvaló volt, megadta volna a negyvenet is, ha az kellett volna. – No akkor... Az én házam, már ha kedve támad rendbe szedni magát és pihenni egyet, a maga háza is. És kegyelmed... Hogy hívják magát?

– Ríviai Geralt.

– Kegyelmed is, magától értetődik, szívesen látom. Enni, inni valamit...

– Hát persze, örömmel – mondta Kökörcsin. – Mutassa az utat, drága Drouhard uram. És, csak úgy magunk között, ki volna az a másik bárd?

– A nemes Essi Daven kisasszony.

III

Geralt még egyszer áttörölte ruhaujjával az övcsatját és a kabátja ezüstszegecseit, ujjaival átfésülte tiszta pánttal hátraszorított haját, és egyik szárát a másikhoz dörgölve megtisztította a csizmáját.

– Kökörcsin?

– Hm? – A bárd végigsimította a kalapjába tűzött kócsagtollat, aztán a helyére rántotta és megigazította magán a zekét. Mindketten azzal töltötték a fél napjukat, hogy kitisztítsák és úgy-ahogy rendbe szedjék az öltözéküket. – Mi az, Geralt?

– Próbálj meg úgy viselkedni, hogy a vacsora után dobjanak ki minket, és ne előtte.

– Viccelsz talán – legyintett sértődötten a költő. – Vigyázz inkább a saját modorodra. Bemehetünk?

– Mehetünk. Hallod ezt? Valaki énekel. Egy nő.

– Csak most hallottad meg? Ez Essi Daven, vagyis Szemőke. Mi az, sosem találkoztál még trubadúrnővel? Igaz, elfelejtettem, te kerülöd azokat a helyeket, ahol a művészet virágzik. Szemő tehetséges költő és énekes, bár nem mentes a hibáktól, melyek közül, mint hallom, a pimaszság nem is a legkisebb. Az, amit épp most énekel, az én tulajdon balladám. Na ezért rögtön lesz hozzá egy-két szavam, de olyan, hogy könnybe lábad a szemecskéje.

– Kökörcsin, könyörülj meg rajta. Ki fognak minket hajítani.

– Ne avatkozz bele. Ezek szakmai ügyek. Bemegyünk.

– Kökörcsin?

– Hm?

– Miért Szemőke?

– Meglátod.

A mulatságot egy heringes és csukamájolajos hordóktól megszabadított hatalmas raktárban rendezték. A szagot – ha nem is nyomtalanul – azzal nyomták el, hogy ahová csak lehetett, színes szalagokkal díszített fagyöngy- és angyalmetélt-csokrokat aggattak. Itt-ott, ahogy a szokás diktálta, fokhagymakoszorúk is lógtak, amik a vámpírokat voltak hivatottak elijeszteni. A falhoz tolt asztalokat és padokat fehér vászonnal terítették le, a sarokban méretes tűzhelyet és nyársat rögtönöztek. Szorosan voltak, de mégsem volt zsivaj. A több mint félszáz különféle rangú és hivatási jelenlevő, beleértve a pattanásos vőlegényt és az őt bámuló fitos orrú jegyesét is, mind elmélyülten, csendben hallgatták a zengő és dallamos balladát, melyet egy szerény, kék ruhába öltözött lány énekelt, aki térdének támasztott lanttal egy emelvényen ült. A lány nem lehetett több tizennyolc évesnél, és nagyon karcsú volt. Hosszú, lágy haja sötét aranyszínben játszott. Abban a pillanatban, ahogy beléptek, a lány épp befejezte a dalt, egy biccentéssel megköszönte a dübörgő tapsot, és megrázta fürtjeit.

– Üdvözlöm, mester, üdvözlöm. – Az ünnepi öltözékben feszítő Drouhard fürgén odapattant hozzájuk, és a raktár közepe felé vezette őket. – Üdvözlöm magát is, Gerard uram... Megtisztel... Igen... Engedje meg... Méltóságos asszonyok, nemes urak! Íme itt van tisztelt vendégünk, aki tiszteletét tette ma nálunk, és megtisztelt bennünket... Kökörcsin mester, a híres dalnok és rímko... költő, aki, úgy értem, nagyon megtisztelt tiszteletével... Megtiszteltettünk általa...

Mindenünnen taps és kiáltások hangzottak fel, épp időben, mert úgy tűnt, Drouhard olyannyira megtiszteltetett, hogy halálba dadogja magát. A büszkeségtől elvörösödött Kökörcsin emelkedett ábrázatot öltött, és hanyagul meghajolt, aztán odaintegetett a lányoknak, akik úgy csücsültek a hosszú padon az idősebb matrónák felügyelete alatt, akár a tyúkok a rúdon. A lánykák mereven ültek, azt a benyomást keltve, hogy legalábbis asztalosenyvvel, vagy valami más hatékony ragasztóval csirizelték oda őket. Kivétel nélkül mindannyian görcsösen összeszorított térdükön pihentették kezüket, és résnyire tárták ajkaik.

– Nos, akkor – kiáltott fel Drouhard –, rajta hát, sörre, komák, lakomára! Parancsoljatok, parancsoljatok! Amink van, szívesen...

A kékszoknyás leányzó átverekedte magát a tömegen, amely hatalmas tengerhullámként csapott le az étellel megrakott asztalokra.

– Üdv, Kökörcsin – mondta a lány.

A „csillagszemű” kifejezést Geralt banálisnak és elcsépeltnek tartotta, különösen azóta, hogy Kökörcsinnel indult útnak, merthogy a trubadúrnak jó szokása volt boldog-boldogtalannak ezzel a bókkal udvarolni, ráadásul általában minden alap nélkül. Essi Daven esetében azonban még annak is el kellett ismernie beceneve találó voltát, aki olyannyira kevéssé volt fogékony a költészetre, mint a vaják. Merthogy kedves és rokonszenves, de egyébiránt semmiképp sem különleges arcocskájában hatalmas, gyönyörű, csillogó, mélykék szem lángolt, amitől képtelen volt elszakítani tekintetét. Essi Daven másik szemét jobbára eltakarta és elzárta a tekintet elől egy arcába hulló, aranyló fürt. Ezt a tincset aztán Essi időről időre feje egy rántásával vagy nagyot fújva félredobta, és akkor bebizonyosodott, hogy Szemőke másik szeme sem marad el semmiben az előbbitől.

– Üdv, Szemő – vetette oda fintorogva Kökörcsin. – Szép volt a ballada, amit az imént énekeltél. Jelentősen feljavítottad a repertoárodat. Mindig azt mondtam, ha valaki nem tud verset írni, annak a másét kell kölcsönvennie. Sokat vettél kölcsön?

– Egy párat – vágta rá rögtön Essi Daven, és fehér fogacskáit kivillantva elmosolyodott. – Kettőt, talán hármat. Többet akartam, de nem sikerült. Rémes egy makogás, a dallam meg, még ha kedves és szerény is a maga egyszerűségében, hogy ne mondjam, kezdetlegességében, mégsem az, amit a hallgatóságom várna. Írtál talán valami újat, Kökörcsin? Valahogy nem hallottam.

– Nem csoda – sóhajtott fel a bárd. – A balladáimat olyan helyeken adom elő, ahová csakis a tehetségeseket és hírneveseket hívják, te pedig arrafelé nem jársz.

Essi kissé elpirult, és félrefújta lokniját.

– Tény – felelte. – Nem járok bordélyokba, a hangulatuk lesújtóan hat rám. Együttérzek veled, amiért ilyen helyeken kell énekelned. De mit lehet tenni, ez már csak így van. Akiben nem bujkál tehetség, nem válogathatja meg a közönséget.

Most Kökörcsin volt az, aki láthatóan elvörösödött. Szemő viszont vidáman felnevetett, hirtelen a nyakába vetette magát, és cuppanósan arcon csókolta. A vaják csodálkozott, de azért nem túlságosan. Ha egyszer Kökörcsin foglalkozását űzte a lány is, nem sokban különbözhetett tőle kiszámíthatóság terén.

– Kökörcsin, te vén zöldike – mondta Essi, aki még mindig a bárd nyakában lógott. – Örülök, hogy újra látlak, jó egészségben, ráadásul szellemi képességeid teljes birtokában.

– Ejj, Babuskám – ragadta Kökörcsin derékon a lányt, felemelte, és úgy megforgatta maga körül, hogy csak úgy suhogott a szoknyája. – Remek voltál, az istenekre, rég nem hallottam ilyen takaros gúnyolódást. Még szebben veszekszel, mint ahogy énekelsz! És egyszerűen csodásan nézel ki!

– Annyiszor megkértelek már, Kökörcsin – fújta félre Essi a tincsét Geraltra pillantva –, hogy ne hívj engem Babuskának. Különben is, talán legfőbb ideje volna bemutatni nekem a barátodat. Ahogy látom, nem tartozik a testvériségünkhöz.

– Isten ments – nevetett fel a trubadúr. – Neki, Babuska, nincsen se hangja, se hallása, és rímbe szedni is csak a „sert” tudja a „seggel”. Ez itt Ríviai Geralt, a vajákok céhének képviselője. Gyere közelebb, Geralt, csókold kacsón Szemőkét.

A vaják közelebb lépett, nem igazán tudva, mihez is kezdjen. Kézen, jobban mondva gyűrűn csókolni kizárólag olyan dámát volt szokás, aki legalábbis duquesa volt, és ez esetben előbb fél térdre kellett ereszkedni. Az alacsonyabb rangú asszonyokkal szemben itt, Délen ez a gesztus félreérthetetlenül erotikusnak számított, és mint ilyen, jobbára az egymáshoz igen közel álló párokra korlátozták.

Szemő azonban eloszlatta a kétségeit, amint ujjait lefelé fordítva készségesen a magasba emelte kezét. Esetlenül megragadta, és úgy tett, mintha hozzáérintené ajkát. Essi, aki még mindig őt figyelte szépséges szemével, elpirult.

– Ríviai Geralt – mondta. – Nem akármilyen társaságban forgolódsz, Kökörcsin.

– Részemről a megtiszteltetés – motyogta a vaják annak tudatában, hogy ékesszólásában Drouharddal vetekszik. – A kisasszony...

– Az ördögbe – csattant fel Kökörcsin. – Ne hozd zavarba Szemőt ezzel a nyökögéssel meg a formaságokkal. Őt Essinek hívják, őt meg Geraltnak. A bemutatásnak vége. Térjünk a tárgyra, Babuska.

– Ha még egyszer Babuskának nevezel, lekeverek neked egyet. Mégis mi az a tárgy, amire rá kellene térnünk?

– El kell döntetnünk, hogyan énekeljünk. Én azt javaslom, hogy felváltva, úgy néhány balladát. A hatás kedvéért. Természetesen mindenki a saját balladáit énekli.

– Legyen.

– Mennyit fizet neked Drouhard?

– Nem a te dolgod. Ki kezdi?

– Te.

– Rendben. Ej, nézzetek csak oda, ki látogatott el hozzánk. Őfelsége Agloval herceg. Nézzétek csak, most vonul be.

– Háhá – vidult fel Kökörcsin. – A közönség színvonala egyre javul. Bár, a másik oldalról, nincs okunk számítani rá. Fukar egy alak ez – Geralt a megmondhatója. Az itteni herceg átkozottul nem szeret fizetni. Felfogadni, na azt igen. A fizetéssel már rosszabb a helyzet.

– Hallottam ezt-azt. – Essi Geraltra nézett, és félresöpörte arcából a tincset. – Mindenki erről beszél a kikötőben és a mólón is. A híres Sh’eenaz, igaz?

Agloval rövid biccentéssel válaszolt az ajtó mellett felsorakozott vendégek mély meghajlására, majd szinte azonnal Drouhardhoz lépett, és félrevonta egy sarokba, jelezve, hogy nem várja el a figyelmet vagy a tiszteletnyilvánítást a terem közepén. Geralt a szeme sarkából figyelte őket. A beszélgetés halkan folyt, de látszott, hogy mind a ketten izgatottak. Drouhard folyton-folyvást a homlokát törölgette ruhaujjával, a fejét tekergette, vagy a nyakát vakarta. Kérdéseket tett fel, melyekre a borús és komor herceg válaszul csak megvonta a vállát.

– A herceg úr – szólalt meg halkan Essi, közelebb húzódva Geralthoz – nyugtalannak tűnik. Csak nem szívügyek már megint? A reggel kezdődött nézeteltérés lenne a híres szirénnel? Mit mondasz, vaják?

– Lehetséges – sandított rá Geralt a költőnőre, mert meglepte, és furcsa módon fel is dühítette a kérdése. – Mit lehet tenni, mindenkinek van valami magánéleti gondja. De nem mindenki szereti, ha vásárokon énekelnek ezekről a gondokról.

Szemő kissé elsápadt, félrefújta a tincset, és kihívóan nézett vissza a férfira.

– Amikor ezt mondtad, megsérteni akartál vagy csak megbántani?

– Sem ezt, sem azt. Egyszerűen csak elejét akartam venni az Agloval és a szirén gondjaival kapcsolatos további kérdéseidnek. Kérdéseknek, melyeknek a megválaszolására nem érzem magamat feljogosítva.

– Megértem. – Essi Daven gyönyörű szeme kissé összeszűkült. – Nem állítalak már többé hasonló dilemma elé. Nem teszek már fel egyetlen kérdést sem, amit fel szerettem volna tenni, és amiket, hogy őszinte legyek, kizárólag egy kellemes beszélgetésre való bevezetésnek és felhívásnak szántam. Mit lehet tenni, nem kerül hát sor erre a beszélgetésre, és nem kell félned attól, hogy a tartalmát majd megéneklik valahol egy vásárban. Örvendtem.

A lány sietősen sarkon fordult, és elindult az asztalok felé, ahol azonnal nagy tisztelettel üdvözölték. Kökörcsin egyik lábáról a másikra lépett, aztán sokatmondóan megköszörülte a torkát.

– Nem mondanám, hogy kimondottan udvarias voltál vele, Geralt.

– Ostobán sült el – hagyta rá a vaják. – Való igaz, megbántottam, minden ok nélkül. Lehet, hogy utána kellene mennem, és bocsánatot kérni?

– Hagyd csak – mondta a bárd, és még hozzátette velősen: – Soha sem lesz második lehetőség, hogy jó első benyomást tégy. Gyere, igyunk inkább egy sört.

Nem sikerült meginniuk azt a sört. Egy csapat bőbeszédű polgáron keresztül odafurakodott hozzájuk Drouhard.

– Gerard uram – mondta. – Engedje meg. Őfelsége szeretne magával beszélni.

– Azonnal megyek.

– Geralt – ragadta meg a karját Kökörcsin. – Ne feledd.

– Mit is?

– Megígérted, hogy bármilyen megbízást elvállalsz, finnyáskodás nélkül. Szavadon foglak. Hogy is mondtad? Némi áldozat?

– Rendben, Kökörcsin. De honnan tudod, hogy Agloval...

– Kiszagolom a pénzt. Ne feledd, Geralt.

– Rendben, Kökörcsin.

Drouharddal a terem sarkába mentek, távol a vendégektől. Agloval egy alacsony asztal mellett ült. Egy tarka öltözékű, rövid, fekete szakállat viselő, napbarnított férfi ült mellette, akire Geralt korábban nem figyelt fel.

– Ismét találkozunk, vaják – kezdett rá a herceg. – Bár ma reggel még megesküdtem arra, hogy nem akarlak látni többé. De nincs kéznél más vaják, veled vagyok kénytelen beérni. Ismerkedj meg Zelesttel, a végrehajtómmal és a gyöngyhalászat felügyelőjével. Beszélj, Zelest.

– Ma reggel – mondta halkan a napbarnított illető – a szokásos területen túlra akartam terjeszteni a halászatot. Az egyik csónak távolabb úszott ki nyugat felé, a hegyfokon túlra, a Sárkányfogak irányába.

– A Sárkányfogak – szólt közbe Agloval – két nagy vulkanikus zátony a földfok végén. Látszanak az öblünk felől.

– Úgy van – helyeselt Zelest. – Általában nem hajóznak arra, mert ott örvények vannak, sziklák, veszélyes merülni. De az öbölben egyre kevesebb a kagyló. No igen, egy hajó odament. Hétfős legénység, két hajós és öt búvár, köztük egy asszony. Amikor estére járva sem tértek vissza, kezdtünk nyugtalankodni, habár a tenger nyugodt volt, mintha csak olívával locsolták volna végig. Kiküldtem néhány sebes szkiffet, és hamar meg is találtuk a csónakot, ott sodródott a tengeren. A csónakban nem volt senki, egy teremtett lélek sem. Mintha a föld nyelte volna el őket. Nem tudni, mi történt. De harc kellett, hogy legyen, igazi mészárszék. A nyomok...

– Milyenek? – húzta össze szemét a vaják.

– Úgy van, hogy a teljes fedélzet össze volt fröcskölve vérrel.

Drouhard felszisszent, és nyugtalanul körbenézett. Zelest halkabbra fogta.

– Úgy volt, ahogy mondom – ismételte összeszorított állkapoccsal. – A csónak keresztül-kasul végig volt fröcskölve a kiontott vérrel. Ott, a fedélzeten, és nem másutt rendezték meg azt a valóságos vérfürdőt. Valami lemészárolta azokat az embereket. Azt beszélik, tengeri szörnyeteg. Semmi kétség, tengeri szörnyeteg.

– És nem kalózok? – kérdezte halkan Geralt. – Nem a gyöngyhalász konkurencia? Kizárható a lehetősége, hogy egy egyszerű késelés lenne?

– Kizárható – szólt közbe a herceg. – Nincs itt semmiféle kalóz, se konkurencia. A késelések pedig általában nem azzal érnek véget, hogy az érintettek eltűnnek, mind egy szálig. Nem, Geralt. Zelestnek igaza van. Ez tengeri szörnyeteg, semmi más. Hallgass ide, senki sem mer kihajózni a tengerre, még a közeli és ellenőrzött halászterületekre sem. Az embereken páni félelem uralkodott el, megbénult a kikötő. Még a koggék és a gályák sem hajóznak ki. Felfogod, mit jelent ez, vaják?

– Felfogtam – bólintott Geralt. – Ki mutatja meg nekem azt a helyet?

– Ha – fektette Agloval az asztalra a tenyerét, aztán dobolni kezdett ujjaival. – Ez már tetszik. Ez valóban vajákhoz méltó. Egyből a tárgyra, felesleges fecsegés nélkül. Igen, ezt szeretem. Látod, Drouhard, mondtam neked, hogy az éhes vaják a jó vaják. Mi, Geralt? Hiszen ha nincs a te zenekedvelő barátod, akkor ma is vacsora nélkül mentél volna aludni. Jók az értesüléseim, igaz?

Drouhard leeresztette a fejét. Zelest bárgyún bámult maga elé.

– Ki mutatja meg nekem azt a helyet? – ismételte Geralt, hűvös tekintettel figyelve Aglovalt.

– Zelest – mondta a herceg, abbahagyva a mosolygást. – Zelest megmutatja neked a Sárkányfogakat és a hozzájuk vezető utat. Mikor akarsz munkához látni?

– Az első dolgom lesz reggel. Legyen a mólónál, Zelest uram.

– Rendben van, vaják uram.

– Remek – dörzsölte meg a kezét a herceg, és ismét gúnyosan elmosolyodott. – Geralt, arra számítok, hogy ezzel a szörnnyel jobban fog menni, mint Sh’eenaz esetében. Tényleg számítok rá. Aha, még valami. Megtiltom, hogy a történtekről bármit elfecsegj, nem kívánok nagyobb pánikot, mint ami már így is a vállamat nyomja. Megértetted, Drouhard? Kitépetem a nyelvedet, ha csak meg mersz mukkanni.

– Megértettem, herceg.

– Rendben – állt fel Agloval. – Ez esetben távozom, nem zavarom a mulatságot, és nem szítok pletykát. Viszlát, Drouhard, kívánj a nevemben sok szerencsét a jegyeseknek.

– Köszönöm, herceg.

Essi Daven a hallgatóság sűrű füzérében, egy széken ülve énekelte dallamos és bánatos balladáját, mely egy megcsalt szerető sajnálatra méltó sorsáról szólt. Kökörcsin egy oszlopnak támaszkodva mormolt valamit az orra alatt, és közben ujjain számolta a szótagokat és az ütemet.

– Na és, mi volt? – kérdezte. – Van munkád?

– Van. – A vaják nem bocsátkozott részletekbe, melyek egyébiránt amúgy sem érdekelték a bárdot.

– Megmondtam neked, kiszagoltam a pénzt. Jól van, nagyon jól. Én keresek, te keresel, lesz miből dorbézolni. Elmegyünk Cidarisba, még odaérünk a szüretünnepre. Most pedig elnézésedet kérem egy pillanatra. Kinéztem magamnak ott a padon valami érdekeset.

Geralt követte a költő tekintetét, de tizenegynéhány résnyire tátott szájú fruskán kívül nem látott semmi érdekeset. Kökörcsin megigazította a zekéjét, a kalapját a jobb fülére csapta, és szökdelő léptekkel a pad felé indult. Egy gyakorlott oldalirányú manőverrel megkerülte a lányokat vigyázó matrónákat, és megkezdte fogvillogtatásra épülő, szokásos rituáléját.

Essi Daven befejezte a balladát; tapsot kapott, egy kis erszényt és egy nagy csokor szép, de kissé kókadt krizantémot.

A vaják a vendégek között keringett, az alkalmat lesve, hogy végre elfoglalhassa helyét az étellel megrakott asztal mellett. Vágyakozva nézte a gyors ütemben köddé váló pácolt heringet, a töltött káposztát, a főtt tőkehalpofát és a bárányszeleteket, a darabokra szaggatott kolbászfüzéreket és kappanokat, a késekkel felvagdalt füstölt lazacokat és disznósonkákat. A baj csak az volt, hogy az asztal melletti padokon nem volt szabad hely.

A kissé felbátorodott leánykák és matrónáik Kökörcsint ostromolták, csicseregve követelve színre lépését. Kökörcsin arcán hamis mosollyal ellenkezett, ügyetlenül tettetve a szerényt.

Geralt legyőzte zavarát, és némi erőfeszítéssel már-már az asztalig furakodott. Egy idősebb, erősen ecetszagú férfi meghökkentő udvariassággal készségesen félrehúzódott, jó néhány szomszédját kis híján ledöntve a padról. Geralt késlekedés nélkül hozzálátott az evéshez, és szempillantás alatt lemeztelenítette az egyetlen tálat, amihez hozzá tudott férni. Az ecetszagú öreg elétolta a következőt. A vaják hálából elmélyülten hallgatta végig az öreg mai időkről és mai fiatalokról szóló, hosszas tirádáját. Mivel azonban az öreg az erkölcsi szabadosságot konokul „renyheségként” írta le, Geraltnak akadt némi nehézsége a kellő komolyság megőrzésével.

Essi a fal tövében állt a fagyöngycsokrok alatt, magában, és a lantját hangolta. A vaják látta, ahogy egy szűk szabású brokátkaftánt viselő ficsúr lép oda hozzá, ahogy ajkán halovány mosollyal mond valamit a költőnőnek. Essi csinos ajkát kissé legörbítve végigmérte a szépfiút, aztán gyorsan odavetett néhány szót. A ficsúr összehúzta magát, és sietősen távozott, rubinvörös füle pedig még sokáig lángolt a félhomályban.

– ...ocsmányság, szégyen és gyalázat – folytatta az ecetszagú öreg. – Egyetlen roppant renyheség, én mondom magának.

– Úgy igaz – helyeselt bizonytalanul Geralt, miközben kenyérrel tunkolta ki a tányérját.

– Csendet kérünk, nemes asszonyok és méltóságos urak – kiáltott fel Drouhard a terem közepére lépve. – A nevezetes Kökörcsin mester, annak dacára, hogy némiképp elgyötört s testét nyavalya gyötri, elénekli most nekünk a Marienn királynéról és a Fekete Hollóról szóló híres balladát! Mindezt pedig a molnár leánya, Veverka kisasszony forró kérlelésére teszi, mert neki, azt állítja, nem képes ellenállni.

Veverka kisasszony, a padon ülő, kevésbé mutatós leányok egyike egy szempillantás alatt megszépült. Zsibongás és tapsvihar tört ki, elnyomva az ecetszagú öreg újabb renyheségeit. Kökörcsin megvárta, amíg teljesen csönd lett, aztán eljátszott a lantján egy hatásos belépőt, és énekelni kezdett, le sem véve a szemét Veverka kisasszonyról, aki strófáról strófára egyre szebb lett. Való igaz, gondolta Geralt, ez a szukafattya hatékonyabb, mint azok a mágikus olajak és krémek, amiket Yennefer árul a boltocskájában Vengerbergben.

Látta, ahogy Essi elsurran Kökörcsin félkörben összeverődött hallgatóságának háta mögött, és óvatosan eltűnik a terasz irányába. Valami furcsa késztetésnek engedelmeskedve ügyesen kicsusszant az asztal mögül, és utána indult.

Ott állt a lány, előrehajolva; könyökét a stég korlátjának támasztotta, fejét törékeny, magasra emelt vállai közé húzta. A hold fényében csillogó, széltől ráncolt tengert nézte, és a kikötőben lobogó tüzeket. Geralt lába alatt megreccsent egy deszka. Essi felegyenesedett.

– Sajnálom, nem akartalak megzavarni – mondta zsibbadtan, azt a sebesen feltűnő fintort keresve a lány ajkán, amivel az imént a brokátba öltözött ficsúrt fogadta.

– Nem zavarsz – felelte a lány mosolyogva, és félredobta lokniját. – Nem a magányt keresem itt, csak a friss levegőt. Téged is bosszantott a füst és a fülledtség?

– Kicsit. De sokkal jobban bosszantott a tudat, hogy megbántottalak. Essi, azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek, és hogy megpróbáljam visszanyerni az esélyt egy kellemes beszélgetésre.

– Épphogy neked tartozom bocsánattal – mondta a lány a korlátra fektetve tenyerét. – Túl élesen reagáltam. Mindig túl élesen reagálok, képtelen vagyok uralkodni magamon. Bocsáss meg, és adj még egy esélyt. A beszélgetésre.

A férfi közelebb lépett, és a korlátnak támaszkodott, közvetlenül a lány mellett. Érezte a belőle áradó meleget, a lágy verbénaillatát. Szerette a verbéna illatát, bár a verbénaillat mégsem az orgona és egres illata volt. – Mi jut eszedbe a tengerről, Geralt? – kérdezte a lány hirtelen.

– A nyugtalanság – vágta rá a vaják, szinte gondolkodás nélkül.

– Érdekes. Pedig annyira nyugodtnak és fegyelmezettnek tűnsz.

– Nem állítottam, hogy nyugtalanságot érzek. Azt kérdezted, mi jut az eszembe róla.

– De ami az eszedbe jut, az a lelked tükre. Költő vagyok, tudok erről egy s mást.

– És neked, Essi, mi jut eszedbe a tengerről? – kérdezte meg gyorsan, hogy véget vethessen a beszélgetésnek a nyugtalanságról, amit érzett.

– Az örök mozgás – válaszolta a lány, de nem rögtön. – A változás. A rejtély, a titok, valami, amit képtelen vagyok megérteni, amit ezerféleképpen írhatnék le, ezer versben, de mégsem jutnék el a velejéig, egészen a lényegéig. Igen, talán ez.

– Akkor hát – felelte a vaják, miközben érezte, hogy a verbéna egyre erősebb hatással van rá. – Az, amit érzel, éppúgy a nyugtalanság. Pedig annyira nyugodtnak és fegyelmezettnek tűnsz.

A lány odafordult hozzá, félredobta aranyló lokniját, és rászegezte szépséges tekintetét.

– Nem vagyok se nyugodt, se fegyelmezett.

Hirtelen történt, teljesen váratlanul. A mozdulat, amit a vaják tett, és ami kizárólag érintés akart lenni, egy könnyed érintés a lány vállán, két keze erős szorításává alakult annak vékony derekán, gyors, de mégsem erőszakos mozdulattá, mellyel magához húzta, a két test váratlan, vérpezsdítő találkozásáig. Essi hirtelen mozdulatlanná merevedett, a teste megfeszült, erősen hátradőlt, és határozottan a kezeire szorította tenyerét, mintha el akarná lökni magát tőle, eltaszítani derekáról a férfi kezeit, de ehelyett erősen megragadta őket, előre hajtotta a fejét, szétnyitotta ajkait, és megtorpant.

– Miért... Miért csináljuk ezt? – suttogta. A szeme tágra nyílt, az aranyló tincs az arcába hullott.

A férfi lassan és nyugodtan félrebillentette a fejét, közelebb hajtotta az arcát, aztán váratlan gyorsasággal csókban forrt össze az ajkuk. De Essi még akkor sem engedte el a vaják derekát markoló kezeit, és még mindig erősen hátradőlt, kerülve, hogy a testük egymáshoz érhessen, így forogtak körbe, ebben a helyzetben, mintha csak táncolnának. A lány készségesen, gyakorlottan csókolt. És hosszan.

Utána aztán könnyedén és minden erőfeszítés nélkül szabadította ki magát a férfi karjaiból, újra a korlátnak támaszkodott, és a válla közé húzta fejét. Geralt hirtelen borzasztóan, elmondhatatlanul ostobán érezte magát. Ez az érzés tartotta vissza attól, hogy közelebb lépjen a lányhoz, és átölelje hajlott vállait.

– Miért? – kérdezte hűvösen a lány, meg sem fordulva. – Miért csináltad ezt?

Szeme sarkából a férfira nézett, és a vaják hirtelen megértette, hogy tévedett. Hirtelen tudta, hogy a képmutatás, a hazugság, a tettetés és a merészség egyenesen olyan ingoványba vezetik, ahol közte és a mélység között nem lesz semmi más, csak a rugalmas, vékonyka takaróvá összeállt fű és moha, mely bármelyik pillanatban engedhet, elpattanhat és átszakadhat.

– Miért? – ismételte a lány.

A férfi nem válaszolt.

– Nőt keresel erre az éjszakára?

A férfi nem válaszolt. Essi lassan megfordult, és a karjához ért.

– Menjünk vissza a terembe – szólt hozzá fesztelenül, de a férfit nem tévesztette meg ez a könnyedség, érezte, a lány mennyire feszült. – Ne vágj ilyen képet. Semmi sem történt. Az meg, hogy én nem keresek férfit erre az éjszakára, korántsem a te hibád. Igaz?

– Essi...

– Menjünk vissza, Geralt. Kökörcsin már háromszor adott ráadást. Rajtam a sor. Gyere, énekelek...

Valahogy furcsán nézett a vajákra, aztán egy fújással félresöpörte az arcából a tincset.

– Énekelek neked.

IV

– Ohó – színlelt meglepetést a vaják. – Hát mégis itt vagy? Azt hittem, nem jössz haza éjszakára.

Kökörcsin bereteszelte az ajtót, szögre akasztotta a lantját és kócsagtollas kalapját, aztán levetette a zekéjét, leporolta, és a szobácska sarkában heverő zsákokra fektette. Ezeken a zsákokon, egy csöbrön és egy jókora, borsószalmával kitömött strózsákon kívül nem volt bútor az apró padlásszobában – még a gyertya is a padlón állt egy megdermedt viasztócsában. Drouhard csodálta ugyan Kökörcsint, de láthatóan nem eléggé, hogy a rendelkezésére bocsássa a kamrát, vagy akár csak egy cselédfülkét.

– És mégis miből – kérdezte a csizmáját húzó Kökörcsin – gondoltad, hogy nem térek haza éjszakára?

– Azt gondoltam – támaszkodott alkarjára a vaják, amitől csak úgy zizegett a szalma –, hogy Veverka kisasszony ablaka alá mész szerenádozni, végtére is egész este úgy lihegtél a nyomában, mint a vizsla, ha szukát lát.

– Ha, ha – nevetett fel a bárd. – Hogy te milyen gyermetegen ostoba vagy. Nem értesz te semmit. Veverka? Fikarcnyit sem érdekel Veverka. Csak Akeretta kisasszonyban akartam kissé felszítani a féltékenységet, akire holnap szándékozom lecsapni. Húzódj arrébb.

Kökörcsin a szalmazsákra rogyott, és magára húzta Geraltról a lópokrócot. Geralt furcsamód haragot érzett. Az aprócska ablak felé fordult, amin keresztül, ha a pókok nem dolgoznak olyan szorgosan, megláthatta volna a csillagos égboltot.

– Min duzzogsz már? – kérdezte a költő. – Zavar, hogy teszem a szépet a lányoknak? Mégis mióta? Tán felcsaptál druidának, és tisztaságot fogadtál? Vagy talán...

– Hagyd abba a locsogást. Fáradt vagyok. Nem vetted észre, hogy két hét óta először került egy szalmazsák alánk, meg tető a fejünk fölé? Téged nem boldogít a gondolat, hogy reggel nem hull a nyakunkba a harmat?

– Számomra – adta át magát Kökörcsin az álmodozásnak – fehérnép nélkül nem is szalmazsák a szalmazsák. Akkor nem teljes a boldogság, és mégis miféle boldogság az, aminek híja van?

Geralt tompán felnyögött, mint mindig, amikor az éjszaka közepén jött rá Kökörcsinre a beszélhetnék.

– A boldogság, ha híja van – folytatta a bárd, elmélyülten hallgatva a saját fejtegetését –, az olyan, mint... A félbe maradt csók... Miért csikorgatod a fogaidat, ha szabad kérdeznem?

– Iszonyúan unalmas vagy, Kökörcsin. Semmi más, csak szalmazsákok, lányok, fenekek, mellek, boldogság, aminek híja van, meg csókok, amiket a kutyák szakítanak félbe, amiket a jegyeseid szülei uszítanak rád. Mit mondjak, úgy tűnik, képtelen vagy másra. Úgy tűnik, csak a léha szabadosság, hogy ne nevezzem válogatás nélküli paráznaságnak, teszi számotokra lehetővé, hogy balladákat szerezzetek, verseket írjatok és énekeljetek. Úgy tűnik, és ezt jegyezd csak fel magadnak, ez a tehetség sötét oldala.

Túl sokat mondott, és a higgadtságát sem igazán sikerült megőriznie. Kökörcsin pedig könnyedén és tévedhetetlenül kihámozta a lényeget.

– Aha – felelte nyugodtan. – Essi Daven, vagyis Szemőke. Szemő szépséges szemecskéje megakadt a vajákon, és összezavarta a vajákot. A vaják úgy bánt Szemőkével, mint kisdeák a királylánnyal. És ahelyett, hogy magát okolná, a lányt hibáztatja, és próbálja megtalálni a sötét oldalát.

– Hülyeségeket beszélsz, Kökörcsin.

– Nem, aranyom. Essi mély benyomást tett rád, el sem tudod titkolni. Egyébként nem látok ebben semmi kivetnivalót. De vigyázz, ne kövess el hibákat. Ő nem olyan, mint gondolod. Ha van is a tehetségének sötét oldala, akkor egészen biztosan nem az, amire gondolsz.

– Felteszem – mondta a vaják, igyekezve uralkodni a hangján –, hogy nagyon jól ismered.

– Elég jól. De nem úgy, ahogy gondolod. Nem úgy.

– Ismerd el, ez elég szokatlan tőled.

– Te hülye. – A bárd kinyújtózkodott, és a tarkója alá tette kezét. – Babuskát majdhogynem gyerekkora óta ismerem. Olyan nekem... na... Mintha a húgom lenne. Ismétlem, semmiféle ostoba hibát ne kövess el vele szemben. Azzal igen nagy szomorúságot okoznál neki, merthogy te is mély benyomást tettél rá. Valld csak be, lenne hozzá kedved?

– Még ha úgy is volna, veled ellentétben nem szokásom az ilyesmit megvitatni – vágott vissza erélyesen Geralt. – És dalt sem költenék róla. Köszönöm, amit róla mondtál, mert lehet, hogy valóban megvédtél attól, hogy valami ostobaságot kövessek el. De ezzel ennyi. Úgy gondolom, kimerítettük a témát.

Kökörcsin egy percig mozdulatlanul feküdt és hallgatott, de Geralt túl jól ismerte ehhez.

– Tudom – szólalt meg végül a költő. – Már mindent tudok.

– Szart se tudsz. Kökörcsin.

– Tudod, mi a te bajod? Meg vagy róla győződve, hogy más vagy. Te egyenesen kérkedsz a másságoddal, azzal, amit olyan abnormálisnak gondolsz. Te egyenesen tolakodóan ráerőszakolod az emberekre ezt az abnormalitást, és nem érted, hogy a legtöbb, józanul gondolkodó ember számára te vagy a legnormálisabb ember kerek e világon, és azt kívánják, bár mindenki ilyen normális lenne. Kit érdekel, hogy gyorsabbak a reakcióid, hogy napsütésben függőlegesen hasított a pupillád? Hogy úgy látsz a sötétben, akár egy macska? Hogy értesz a varázslatokhoz? Nagy dolog. Én, aranyom, ismertem egyszer egy fogadóst, aki képes volt tíz percen keresztül megállás nélkül fingani, ráadásul úgy, hogy az „Üdvözlégy, ó, Hajnalcsillag” című zsoltár dallamát adja ki. Ha nem vesszük figyelembe ezt az, akárhogy is, de nem hétköznapi képességét, ez a fogadós volt a legnormálisabb az összes normálisak között, voltak gyerekei, felesége és még egy reumás tántija is...

– Mégis mi köze van ennek Essi Davenhez? Meg tudnád magyarázni?

– Természetesen. Alaptalanul tűnt úgy számodra, hogy Szemő valami beteges, egyenesen perverz kíváncsiságból érdeklődött irántad, hogy úgy néz rád, mint valami tűzmadárra, kétfejű borjúra vagy egy vadasparki szalamandrára. Te meg persze azonnal felhúztad az orrod, és rögtön az első alkalommal udvariatlanul és minden ok nélkül megdorgáltad, olyan döfést adtál vissza, amit ő sosem mért rád. Hiszen a tanúja voltam. Az események további folyásának már nem voltam a tanúja, de észrevettem, hogy eltűntetek a teremből, és láttam, milyen vörös volt az arcocskája, amikor visszajöttetek. Igen, Geralt. Én itt óva intelek a hibáktól, te meg máris elkövetted őket. Meg akartad rajta bosszulni a, már feltételezésed szerint, beteges kíváncsiságot. Úgy döntöttél, kihasználod ezt a kíváncsiságot.

– Megismétlem, hülyeségeket beszélsz.

– Kipróbáltad – folytatta a bárd rendíthetetlenül –, vajon elbújhatsz-e vele a szénakazalban, hogy kíváncsi-e arra, milyen is egy csodabogárral, egy vaják-korccsal szerelmeskedni. Szerencsére Essi bölcsebbnek bizonyult nálad, és kiismerve okait, nagylelkűen megkönyörült az ostobaságodon. Mindenesetre erre következtetek abból, hogy nem feldagadt pofával jöttél vissza a stégről.

– Befejezted?

– Befejeztem.

– Na, akkor jó éjszakát.

– Tudom, miért dühöngsz és csikorgatod a fogad.

– Nyilván. Te mindent tudsz.

– Tudom, ki az, aki ennyire elrontott téged, aki miatt képtelen vagy egy normális nőt megérteni. Alaposan meggyötört téged ez a te Yennefered, vigyen el az ördög, ha értem, mit látsz benne.

– Hagyd abba, Kökörcsin.

– Tényleg nem szeretnél inkább egy normális lányt, mint például Essi? Mije van a varázslónőknek, ami nincs meg Essiben? A koruk talán? Lehet, hogy Szemő nem a legfiatalabb, de annyi éves, ahánynak látszik. És tudod, mit vallott be nekem Yennefer egyszer pár pohár után? Ha, ha... Azt mondta nekem, hogy amikor először csinálta férfival, épp egy év telt el azóta, hogy feltalálták a kétbarázdás ekét!

– Hazudsz, Yennefer rühell téged, mint a pestist, és sosem bízna meg benned.

– Hát legyen, hazudtam, beismerem.

– Nem kell. Ismerlek.

– Az csak úgy tűnik neked, hogy ismersz. Ne felejtsd el, hogy bonyolult természet vagyok.

– Kökörcsin – sóhajtott fel a vaják, aki mostanra tényleg elálmosodott. – Egy cinikus, disznó, hazug kurvapecér vagy. És hidd el nekem, nincs ebben semmi bonyolult. Jó éjszakát.

– Jó éjszakát, Geralt.

V

– Korán kelsz, Essi.

A költőnő hátrafogta szélfútta haját, és elmosolyodott. Óvatosan, a lyukakat és a korhadt deszkákat kerülgetve lépett a mólóra.

– Nem hagyhattam ki a lehetőséget, hogy egy vajákot munka közben lássak. Megint kíváncsiskodónak fogsz tartani? Mit tegyek, nem titkolom, tényleg kíváncsi vagyok. Hogy haladsz?

– Mivel hogy haladok?

– Ó, Geralt – mondta a lány. – Nem tartod sokra a kíváncsiságom, se a tehetségem, hogy információkat szerezzek és értelmezzek. Már mindent tudok a gyöngyhalászokat ért szerencsétlenségről, ahogy ismerem az Aglovallal kötött megállapodásod részleteit is. Tudom, hogy hajóst keresel, aki hajlandó elmenni arra, a Sárkányfogak felé. Találtál valakit?

A férfi egy pillanatig figyelmesen fürkészte a lányt, aztán hirtelen döntött.

– Nem – válaszolta. – Nem találtam. Egyet sem.

– Félnek?

– Félnek.

– De mégis hogyan akarsz felderítést végezni, ha egyszer nem hajózhatsz ki a tengerre? Hogyan kapod el a grabancát annak a szörnynek, amelyik a gyöngyhalászokat lemészárolta, ha egyszer nem tudsz kihajózni?

Kézen fogta a lányt, és lesegítette a mólóról. Lassan sétáltak a köves part nedves fövenyén, a szárazföldre húzott barkaszok mellett, a cölöpökre akasztott halászhálók sorfalai mentén, a felhasított, száradó halak szélfútta függönyei között. Bár a dolog váratlanul érte, Geraltnak be kellett ismernie, hogy a költőnő társasága egyáltalán nem zavarja, nem terhes vagy tolakodó számára. Azonkívül remélte, hogy a nyugodt és tárgyilagos beszélgetés semmissé teszi annak az ostoba csóknak a következményeit a teraszon. A tény, hogy Essi kijött a mólóra, azzal a reménnyel töltötte el, hogy nem neheztel rá. És ez örömmel töltötte el.

– Hogyan kapom el a szörny grabancát – morogta a lány szavait ismételve. – Ha tudnám, hogyan. Nagyon keveset tudok a tengeri szörnyekről.

– Érdekes. Az alapján, amit én tudok, a tengerben lényegesen több a szörnyeteg, mint a szárazföldön, mind a számuk, mind a fajok mennyiségét illetően. Ebből annak kellene következnie, hogy a tenger kiváló terep a vajákok számára.

– Nem az.

– Miért?

– Az emberek térhódítása a tengeren – köszörülte meg a vaják a torkát félrefordulva – nem olyan rég kezdődött meg. A vajákokra korábban volt szükség, a szárazföldön, még a kolonizáció első szakaszában. Nem vagyunk alkalmasak a tengerben élő szörnyekkel folytatott harcra, bár valóban tele van mindenféle erőszakos mocsadékkal. De a vajákok meglévő képességei nem elégségesek a tengeri szörnyetegekkel szemben. Ezek a teremtmények vagy túl nagyok a számunkra, vagy túl jól fel vannak páncélozva, vagy túlságosan is elemükben érzik magukat. Vagy mind egyszerre.

– És a szörny, ami lemészárolta a gyöngyhalászokat? Nem jöttél rá, mi volt az?

– Talán kraken?

– Nem. A kraken ripityára törte volna a csónakot, de a csónak egészben maradt. És ahogy beszélik, csurom vér – Szemő nagyot nyelt, és láthatóan elsápadt. – Ne hidd, hogy csak okoskodom. A tenger mellett nőttem fel, láttam ezt s azt.

– Ha így állunk, mi lehetett az? Egy nagy kalmár? Magával ránthatta azokat az embereket a fedélzetről...

– Akkor nem lett volna véres. Ez nem kalmár, Geralt, nem orka, nem sárkányteknős, mert ez a valami nem törte szét és nem borította fel a csónakot. Ez a valami feljutott a fedélzetre, és ott rendezett vérfürdőt. Lehet, hogy hibát követsz el, amikor a tengerben keresed?

A vaják elgondolkodott.

– Kezdelek csodálni, Essi – mondta. A költőnő elpirult. – Igazad van. Támadhatott a levegőből is. Lehetett ornitodrakon, griffmadár, sárkánykígyó, légsárkány vagy villásfarkú. Vagy akár rók...

– Bocsáss meg – szólalt meg Essi. – Nézd, ki jön itt.

A parton Agloval közeledett feléjük, egymaga, erősen átázott ruhában. Láthatóan dühös volt, amikor pedig meglátta őket, valósággal elvörösödött a dühtől.

Essi könnyedén pukedlizett, Geralt öklét a melléhez emelve fejet hajtott. Agloval kiköpött.

– Három órát ültem a sziklákon, csaknem hajnal óta – hördült fel. – Még csak meg se mutatta magát. Három órán át, mint egy barom, egy sziklán, amin átcsaptak a hullámok.

– Sajnálom... – mormolta a vaják.

– Sajnálod? – robbant ki a hercegből. – Sajnálod? Ez a te hibád. Eltoltad. Mindent elrontottál.

– Mit rontottam el? Én csak tolmácsoltam...

– Ördög vigye az ilyen munkát – szakította félbe haragosan Agloval, és elfordította a fejét. A profilja igazán királyi volt, méltó arra, hogy érmékre kerüljön. – Valójában jobb lett volna, ha fel sem bérellek. Ellentmondásosan hangzik, de amíg nem volt, ki tolmácsoljon, én és Sh’eenaz jobban értettük egymást, már ha érted, mire gondolok. Most viszont... Tudod, mit beszélnek a városban? Azt beszélik, hogy azért haltak meg a gyöngyhalászok, mert feldühítettem egy szirént. Hogy ez a bosszúja.

– Ostobaság – tette hozzá hűvösen a vaják.

– Honnan tudhatnám, hogy ostobaság-e? – csattant fel a herceg. – Hát tudom én, mit fecsegtél akkor össze vele? Hát tudom én, mire lehet képes? Hogy milyen szörnyetegekkel barátkozik odalent, a mélységben? Tessék kérlek, bizonyítsd be nekem, hogy ostobaság. Hozd el nekem a szörnyeteg fejét, ami lemészárolta a gyöngyhalászokat. Láss munkához ahelyett, hogy azzal szórakoznál, hogy a tengerparton flörtölgetsz...

– Munkához? – kapta fel Geralt a vizet. – Hogyan? Egy hordóval a lábam között kellene kihajóznom a tengerre? A te Zelested kínzással és akasztófával fenyegette a hajósokat, de ennek ellenére senki sem hajlandó. Még maga Zelest sem töri magát. Akkor meg hogyan...

– Mit érdekel engem, hogyan? – kiáltott fel Agloval félbeszakítva a vajákot. – A te bajod! Mire valók a vajákok, ha nem arra, hogy a rendes embernek ne kelljen azon törnie a fejét, hogyan szabaduljon meg a szörnyetegektől? Felbéreltelek erre a munkára, és követelem, hogy végezd is el. Ha pedig nem, akkor takarodj innen, különben korbáccsal kergetlek egész a birtokaim határáig!

– Nyugodjon meg, herceg uram – szólt közbe halkan Szemő, de sápadtsága és a keze remegése elárulta idegességét. – És nagyon kérem, ne fenyegesse Geraltot. A helyzet az, hogy nekem és Kökörcsinnek van néhány barátunk. Ethain, Cidaris királya, hogy csak egyet említsek, felettébb kedvel minket és a balladáinkat. Ethain király felvilágosult uralkodó, és mindig azt mondja, hogy a balladáink nem csupán pattogó muzsikát és rímeket jelentenek, hanem az információ átadásának egyfajta módját, az emberiség krónikáját. Kegyelmes herceg, szeretne bekerülni az emberiség krónikájába? Én el tudom magának intézni.

Agloval egy pillanatig hűvös, megvető tekintettel méregette a lányt.

– A gyöngyhalászoknak, akik odavesztek, feleségei és gyerekei voltak – szólalt meg végül, sokkalta halkabban és nyugodtabban. – A többiek meg, ha majd kopog a szemük az éhségtől, egyhamar kihajóznak újra. A gyöngy-, szivacs-, osztriga- és homárhalászok, de a halaké is, egytől egyig. Most félnek, de az éhség legyőzi majd a félelmüket. Kihajóznak. De hogy visszatérnek-e? Mit mondasz erre, Geralt? Daven kisasszony? Kíváncsi lennék a balladájára, ami erről szól. Egy balladára a vajákról, aki tétlenül áll a parton a csónak véráztatta fedélzetét és a síró gyerekeket nézve.

Essi meg jobban elsápadt, de dölyfösen megrántotta a fejét, arrébb fújta a tincset, és már válaszolni készült, amikor Geralt gyorsan megragadta és megszorította a karját, mielőtt megszólalhatott volna.

– Elég – mondta a vaják. – Ebben az egész szóáradatban csak egy dolog fontos igazán. Felbéreltél, Agloval. Elvállaltam a feladatot, és el is végzem, ha egyáltalán elvégezhető.

– Számítok rá – felelte röviden a herceg. – Akkor hát, viszlát. Hódolatom, Daven kisasszony.

Essi nem hajolt meg, csak odabiccentett. Agloval feljebb húzta nedves nadrágját, és a köveken botladozva elindult a kikötő felé. Geralt csak most vette észre, hogy még mindig kézen fogja a költőnőt, a költőnő pedig korántsem próbál kiszabadulni. Eleresztette. Essi, aki lassan visszatért a szokásos színéhez, felé fordította az arcát.

– Könnyű elérni, hogy vásárra vidd a bőröd – mondta. – Elég néhány szó a nőkről és a gyerekekről. És közben annyit beszélnek arról, hogy ti, vajákok, állítólag milyen érzéketlenek vagytok. Geralt, Agloval fütyül a nőkre, a gyerekekre és az öregekre. Azért szeretné, hogy a gyöngyhalászat újrainduljon, mert minden nappal veszít, amikor nem szállítanak neki. A bolondját járatja veled az éhes gyerekekkel, te meg azonnal képes vagy az életedet kockáztatni...

– Essi – vágott közbe a férfi. – Vaják vagyok. Az a foglalkozásom, hogy kockáztatom az életemet. A gyerekeknek semmi köze ehhez.

– Engem nem versz át.

– Miért feltételezed, hogy szándékomban áll?

– Azért, mert ha olyan rideg hivatásos lennél, amilyennek látszani akarsz, megpróbáltad volna felverni az árat. Te viszont egy szóval sem utaltál a fizetségre. Ah, jól van, most már elég ebből. Visszamegyünk?

– Sétáljunk még egy kicsit.

– Szívesen. Geralt?

– Hallgatlak.

– Ahogy már korábban is mondtam, a tenger mellett nőttem föl. El tudok kormányozni egy csónakot, és...

– Verd ki a fejedből.

– Miért?

– Verd ki a fejedből – ismételte meg keményen.

– Talán – felelte a lány – megfogalmazhatnád udvariasabban is.

– Talán. De azt... az ördög tudja, minek vennéd. Én pedig egy érzéketlen vaják vagyok, egy rideg hivatásos. A saját életemet kockáztatom. Másokét nem.

Essi elhallgatott. A férfi látta, ahogy összeszorította ajkait, ahogy a feje megrándult. Egy széllökés megint összekuszálta a haját, egy pillanatra aranytincsek kavalkádjával takarva el az arcát.

– Csak segíteni szerettem volna neked – mondta a lány.

– Tudom. Köszönöm.

– Geralt?

– Hallgatlak.

– És ha a pletykákban, amikről Agloval beszélt, van valami igazság? Hiszen tudod, hogy a szirének nem mindenhol és nem mindig barátságosak. Voltak esetek...

– Nem hiszem.

– Hínárasszonyok – folytatta elgondolkozva Szemő. – Néreidák, tritonok, tengeri nimfák. Ki tudja, mire képesek. És Sh’eenaz... Megvolt az oka...

– Nem hiszem – szakította félbe.

– Nem hiszed, vagy nem akarod elhinni?

A férfi nem válaszolt.

– És te akarsz rideg hivatásosnak látszani? – kérdezte a lány, arcán furcsa mosollyal. – Olyasvalakinek, aki a kardja élével gondolkodik? Ha akarod, elmondom neked, milyen vagy valójában.

– Tudom, milyen vagyok valójában.

– Érzékeny vagy – mondta halkan a lány. – A lelked mélyén tele vagy nyugtalansággal. Engem nem vezet meg a rezzenéstelen arcod és a hűvös hangod. Érzékeny vagy, és most épp az érzékenységed parancsolja neked azt, hogy félj, mert annak, ami elé oda kell állnod karddal a kezedben, meglehet a maga igaza, erkölcsi fölényben lehet veled szemben...

– Nem, Essi – felelte lassan. – Ne keresd bennem a megható ballada tárgyát, a balladáét, ami egy magában őrlődő vajákról szól. Lehet, hogy szeretném, ha így lenne, de nincs így. Az erkölcsi kételyeimet megválaszolják helyettem a törvények és a neveltetésem. A dresszúra.

– Ne mondd ezt – csattant fel a lány. – Nem értem, miért próbálod...

– Essi – szakította félbe újra. – Nem szeretném, hogy téves benyomás alakuljon ki benned rólam. Nem vagyok kóbor lovag.

– De nem vagy hidegvérű és lelketlen gyilkos sem.

– Nem – hagyta rá nyugodt hangon. – Nem vagyok az, bár vannak olyanok, akik máshogy gondolják. De nem az érzékenységem és az előnyös személyiségvonásaim helyeznek fölébük, hanem a saját értékeivel tisztában levő hivatásos dölyfös és arrogáns büszkesége. A hivatásosé, akibe beleverték, hogy a hivatása törvényei és a hideg rutin jobb tanácsadó, mint az érzelmek, hogy megvéd azoknak a hibáknak az elkövetésétől, amiket olyankor követhetünk el, ha belegabalyodunk a Jó és a Rossz, a Rend és a Káosz kérdéseibe. Nem, Essi. Nem én vagyok érzékeny, hanem te. De végül is ezt kívánja meg a hivatásod, nem igaz? Te voltál az, akit nyugtalanított a gondolat, hogy a látszólag rokonszenves szirén sértődöttségében kétségbeesett bosszút állva megtámadta a gyöngyhalászokat. Azonnal mentséget keresel a szirénnek, enyhítő körülményeket, borsódzik a hátad a gondolattól, hogy egy vaják, akit a herceg fizet, lemészárolja a szépséges szirént pusztán azért, mert az engedelmeskedni mert az érzelmeinek. De a vaják, Essi, mentes az ilyen dilemmáktól. És az érzelmektől is. Még ha ki is derülne, hogy a szirén volt az, a vaják nem öli meg a szirént, mert a törvénye tiltja ezt. A törvény megválaszolja a kételyt a vaják helyett.

Szemő váratlanul felkapta a fejét, és a szemébe nézett.

– Minden kételyt? – kérdezte gyorsan.

Tud Yenneferről, gondolta a férfi. Tud róla. Ó, Kökörcsin, te átkozott pletykafészek...

Nézték egymást.

Mi rejtőzik búzakék szemedben, Essi? Kíváncsiság? A másság bűvölete? Mi a tehetséged sötét oldala, Szemő?

– Bocsáss meg – mondta a lány. – Ostoba kérdés volt. És naiv. Azt sugallta, hogy elhittem, amit mondtál. Menjünk vissza. Ez a szél egész a csontom velejéig hatol. Nézd, hogy háborog a tenger.

– Látom. Tudod, Essi, ez érdekes...

– Mi az érdekes?

– A fejemet tenném rá, hogy a szikla, ahol Agloval a szirénnel szokott találkozni, közelebb is volt a parthoz, és nagyobb is volt. Most viszont nem is látszik.

– Dagály – felelte kurtán Essi. – Nemsokára a víz egészen odáig fog érni, addig a szirtig.

– Egész odáig?

– Igen. Ezen a részen a vízszint jelentősen emelkedik és süllyed, jóval tíz könyék felett, mert itt, a tengerszorosnál és a folyótorkolatban úgynevezett torlóár alakul ki, vagy hogy is hívják a hajósok.

Geralt a hegyfok felé nézett, a morajló, tajtékos hullámverésbe harapó Sárkányfogak irányába.

– Essi – kérdezte. – És amikor megkezdődik az apály?

– Akkor?

– Meddig húzódik vissza a tenger?

– És ez... Aha, értem. Igen, igazad van. Egészen a self pereméig.

– A minek a pereméig?

– Na, az olyan, mint egy párkány, amit a tengerfenék hoz létre, sík felület, ami a pereménél, a mélység határán, élesen leszakad.

– És a Sárkányfogak...

– Pontosan a peremén állnak.

– És száraz lábbal elérhetővé válnak. Mennyi időm lenne?

– Nem tudom – ráncolta össze a homlokát Szemő. – A helyieket kellene megkérdezni. De attól tartok, Geralt, ez nem a lehető legjobb ötlet. Nézd meg, a szárazföld és a Fogak között sziklák vannak, az egész partot öblök és fjordok tagolják. Amikor elkezdődik az apály, vízzel telt szorosok és katlanok jönnek létre. Nem tudom, hogy...

A tenger felől, az alig látható szikláknál csobbanás hangzott fel. És hangos, dallamos kiáltás.

– Fehérhajú! – kiáltotta a szirén, kecsesen átugorva egy hullám háta felett, rövid, elegáns farokmozdulatokkal csapkodva a vizet.

– Sh’eenaz! – kiáltott vissza a vaják integetve.

A szirén odaúszott a sziklákhoz, felegyenesedve lebegett a hullámzó, zöld áradatban, és két kezével hátravetette a haját, egyszerre feltárva testét, annak minden bájával együtt. Geralt Essire pillantott. A lány kissé elpirult, és bánatos, zavart arckifejezéssel nézett egy pillanatra saját, szoknyája alatt alig-alig megmutatkozó bájaira.

– Hol van az én drágám? – énekelte Sh’eenaz közelebb úszva. – Hiszen itt kellene lennie.

– Itt volt. Három órát várt, és elment.

– Elment? – csodálkozott a szirén egy magas trillában. – Nem várt? Nem bírt ki vacak három órát? Sejtettem. Egy cseppnyi áldozat se! Egy csepp se! Undorító, undorító, undorító! És te mit csinálsz itt, fehérhajú? Idejöttél sétálni a szerelmeseddel? Szép pár vagytok, csak azok a lábak csúfítanak el benneteket.

– Ő nem a szerelmesem. Alig ismerjük egymást.

– Igazán? – csodálkozott Sh’eenaz. – Kár. Illetek egymáshoz, jól festetek együtt. És kicsoda ő?

– Essi Daven vagyok, költő – énekelte Szemő olyan hanghordozással és dallamossággal, ami mellett a vaják hangja varjúkárogásnak tetszett. – Örülök, hogy megismerhettelek, Sh’eenaz.

A szirén a vízre csapott tenyerével, és hangosan felkacagott.

– Milyen csodás! – kiáltotta. – Ismered a nyelvünket! Szavam rá, megleptek engem, ti, emberek. Valójában nem is választ el minket olyan sok, mint ahogy beszelik.

A vaják sem volt a szirénnél kevésbé meglepődve, bár sejthette volna, hogy a művelt és olvasott Essi jobban ismeri nála az Ősi Nyelvet, a tündék nyelvét, melynek dallamos változatát a szirének, hínárasszonyok és néreidák beszélték. Az is világos kellett volna legyen számára, hogy a szirének nyelvének énekszerűsége és bonyolult dallamvilága, ami neki nehézséget jelentett, Essinek épphogy megkönnyíti a dolgát.

– Sh’eenaz! – kiáltotta a vaják. – Egy kevés mégis csak elválaszt, és olykor az, ami szétválaszt, az maga a kiontott vér lehet! Ki... Ki ölte meg a gyöngyhalászokat annál a két sziklánál? Mondd el nekem!

A szirén alábukott, felborzolva a vizet. Egy perccel később fröcskölve újra felszínre bukkant, de csúf grimasz jelent meg összerándult, szép arcocskáján.

– Ne merészeljétek! – kiáltott fel élesen. – Ne merészeljetek a Lépcsők közelébe menni! Az nem nektek való! Ne húzzatok ujjat azokkal! Nem nektek való!

– Mi? Mi nem való nekünk?

– Nem nektek való! – kiabálta Sh’eenaz, és hanyatt vetette magát a hullámon.

A felfröcskölő víz magasra szállt a levegőben. Egy pillanatig még látták a hullámokat csapdosó, karcsú úszójú, villás farkát. Aztán eltűnt a mélységben.

Szemő megigazította a haját, melyet összekócolt a viharos tengeri szél. Mozdulatlanul, lehajtott fejjel állt.

– Nem tudtam – krákogott Geralt –, hogy ilyen jól beszéled az Ősi Nyelvet, Essi.

– Nem tudhattad – felelte a lány hangjában érezhető keserűséggel. – Hiszen... Hiszen alig ismersz.

VI

– Geralt – mondta Kökörcsin, miközben körbenézett, és úgy szimatolt, akár egy kopó. – Förtelmesen büdös van itt, nem gondolod?

– Nekem kéne tudnom? – fintorgott a vaják. – Voltam már helyeken, ahol sokkal rosszabb szag volt. Ez csak a tenger illata.

A bárd elfordította a fejét, és a sziklák közé köpött. A víz habot vetve, zúgva csobogott a sziklahasadékokban, és a nyomában hullámok vájta, kavicsos szorosok tárultak fel.

– Nézd csak, Geralt, milyen szépen felszáradt. Hová lett az a sok víz? Az ördögbe is, hogy van ezzel az apállyal meg dagállyal? Honnan jönnek ezek? Még sosem gondolkodtál el rajta?

– Nem. Volt más gondom.

– Én úgy gondolom – remegett meg kissé Kökörcsin –, hogy ott lent a mélyben, ennek az egész nyavalyás óceánnak a fenekén üldögél egy hatalmas szörnyeteg, egy kövér, pikkelyes bestia, egy varangy, szarvakkal azon az ocsmány fején. És ez időről időre beszívja a vizet a bendőjébe, és a vízzel mindent, ami csak él, és amit meg lehet enni – halakat, fókákat, teknősöket, mindent. Aztán meg, amikor felfalta a prédáját, visszaokádja a vizet, és meg is van a dagály. Mit gondolsz erről?

– Azt gondolom, hogy ostoba vagy. Yennefer azt mondta nekem egyszer, hogy a tengerjárást a hold okozza.

Kökörcsin felröhögött.

– Micsoda éktelen nagy baromság! Mi köze van a holdnak a tengerhez? A holdra csak a kutyák vonyítanak. Rászedett téged, Geralt, az a te kis hazudósod, a bolondját járatta veled. És ahogy tudom, nem is először.

A vaják semmit sem fűzött hozzá. A nedvességtől csillogó sziklákat nézte az apály nyomán feltáruló szakadékokban. Néhol még mindig feltört bennük a tajtékzó víz, de úgy tűnt, átjuthatnak.

– Na, akkor munkára – mondta felállva, és megigazította a kardját. – Nem várhatunk tovább, mert nem végzünk a dagály előtt. Még mindig ragaszkodsz hozzá, hogy velem gyere?

– Igen. A balladák tárgya, az nem valami toboz, hogy a fenyő alól szedje fel az ember. Különben meg Babuskának holnap születésnapja lesz.

– Nem látok összefüggést.

– Az szomorú. Nálunk, vagyis a normális emberek körében, létezik egy olyan szokás, hogy egymás születésnapjára ajándékot adunk. Nekem nem telik arra, hogy bármit is vegyek neki. Keresek neki valamit a tenger fenekén.

– Heringet? Tintahalat?

– Hülye. Majd találok borostyánt, vagy talán csikóhalat, esetleg valami szép kagylóhéjat. Szimbólumról van szó, a rokonszenv és a másikra gondolás jeléről. Kedvelem Szemőt, szeretnék neki örömet szerezni. Nem érted? Sejtettem. Induljunk. Te mész előre, mert lehet, hogy ott csücsül valami szörny.

– Rendben. – A vaják lecsússzant a sziklafalról a síkos, algával borított kövekre. – Előremegyek, hogy ha bármi történne, fedezhesselek. A rokonszenv és a másikra gondolás jeléül. Csak ne feledd, hogyha kiáltok, szedd a nyakadba a lábad, és nehogy nekem a kardom közelében kóvályogj. Nem csikóhalakat gyűjteni megyünk oda. Azért megyünk, hogy leszámoljunk egy szörnyeteggel, ami embereket gyilkol.

Megindultak lefelé, a feltáruló tengerfenék hasadékában, néhol vízben gázolva, ami még mindig ott kavargott a sziklakürtőkben. Homokkal és hínárral borított vályúkban gázoltak. Mindennek a tetejébe eleredt az eső, úgyhogy hamarosan tetőtől talpig átáztak. Kökörcsin lépten-nyomon megállt, és egy fadarabbal turkálni kezdett a kavics és a hínárcsomók között.

– Ó, nézd csak, Geralt, halacska. Ördög vigyen, ha nem csupa vörös. Ott meg, ó, egy kicsike angolna. És ez? Hát mi ez? Úgy néz ki, mint egy nagy, áttetsző bolha. Ez meg... Jaj, anyám! Geraaalt!

A vaják, kardjával a kezében, hirtelen hátrafordult.

Kifehéredett, kövek csiszolta, homokkal teli emberi koponya volt, ami beékelődött egy sziklahasadékba. Ráadásul nemcsak az. Amikor Kökörcsin meglátta a szemgödrében tekergőző soksertéjűt, összerezzent, és meglehetősen kellemetlen hangot adott ki magából. A vaják megrántotta a vállát, és továbbindult a hullámok között feltáruló sziklás síkság felé, a Sárkányfogaknak nevezett két csipkézett zátony irányába, melyek most inkább tűntek hegyeknek. Óvatosan haladt. A tenger fenekét tengeri uborkák, kagylók és hínárhalmok borították. A pocsolyákban és vájatokban megtermett medúzák lebegtek, és kígyókarúak keringtek. Kolibrihoz méltóan tarka, apró tarisznyarákok menekültek előlük, oldalvást haladva váltogatták fürge kis lábaikat.

Geralt már messziről észrevette a kavicsok közé merülő holttestet. A vízinövények alatt láthatóan mozgott a vízbefúlt mellkasa, noha tulajdonképpen már nem volt mi mozgassa. Kívül-belül hemzsegtek rajta a tarisznyarákok. Nem lehetett egy napnál régebben a vízben, de a rákok már úgy megtisztogatták, hogy nem lett volna értelme megvizsgálni. A vaják szó nélkül menetirányt változtatott, nagy ívben kerülve meg a holttestet. Kökörcsin semmit sem vett észre.

– Hogy itt milyen ocsmány rothadásszag van – szitkozódott beérve Geraltot, kiköpött, aztán kirázta a vizet a kalapjából. – És zuhog, és hideg van. Megfázom, elmegy a hangom, a fene egye meg...

– Ne fárassz. Ha vissza szeretnél fordulni, ismered az utat.

Közvetlenül a Sárkányfogak tövénél lapos sziklapárkány húzódott, és azon túl már csak a mélység következett, a békésen hullámzó tenger. Az apály határa.

– Ha, vaják – nézett körbe Kökörcsin. – Úgy látszik, a szörnyednek elég esze volt ahhoz, hogy visszahúzódjon a nyílt tengerre a távozó vízzel együtt. Te meg biztos azt gondoltad, hogy majd itt fog feküdni valahol, égnek fordított hassal, arra várva, hogy agyonüssed?

– Maradj veszteg.

A vaják közelebb lépett a párkány pereméhez, letérdelt, és óvatosan megtámasztotta kezét a sziklát benövő éles kagylókon. Semmit sem látott, a víz sötét volt, a színe pedig zavaros és homályos a szemerkélő esőtől.

Kökörcsin a zátony rejtekeiben kutakodott, és miközben rúgásokkal tüntette el a lábáról az egyre szemtelenebb tarisznyarákokat, alaposan megnézte és végigtapogatta a víztől csepegő, csüngő algától szakállas, érdes rák- és kagylókolóniákkal tarkított sziklákat.

– Hé, Geralt!

– Mi van?

– Nézd csak ezeket a kagylókat. Ezek gyöngytermők, nem igaz?

– Nem azok.

– Értesz hozzá?

– Nem értek.

– Akkor tartózkodj a véleménynyilvánítástól, míg konyítani kezdesz valamit. Ezek gyöngytermők, biztos vagyok benne. Rögtön learatom én itt a gyöngyöket, legalább valami más hasznunk is lesz ebből az expedícióból, nemcsak a nátha. Szedjem, Geralt?

– Szedjed. A szörnyeteg a gyöngyhalászokat támadja meg. Akik összeszedik, azok is ebbe a kategóriába esnek.

– Hogy én legyek a csalétek?!?

– Szedjed, szedjed. Válassz minél nagyobb kagylókat, ha gyöngy nem is lesz, főzhetünk belőlük levest.

– Még csak az kéne. Én csak a gyöngyöket viszem, kell a héja a fenének. Az ördögbe... Az édes jó anyját... Hogy a... ménkűbe... nyílik ez? Nincs nálad kés, Geralt?

– Mi van, te még kést se hoztál magaddal?

– Költő vagyok, nem valami késelő. Á, hogy állna bele a nyavalya, összeszedem ebbe a táskába, a gyöngyöket meg kiszedjük később. Hé, te! Takarodj innen!

A félrerúgott rák átrepült Geralt feje fölött, és egy hullámba csobbant. A vaják az áthatolhatatlanul fekete vízre szegezve tekintetét lassan végigsétált a párkány peremén. Közben a kő ütemes kopogását hallgatta, amivel Kökörcsin verte le a kagylókat a sziklafalról.

– Kökörcsin! Gyere ide, ezt nézd!

A kopott, töredezett párkány hirtelen egyenletes, éles peremben végződött, amely merőlegesen szakadt a mélybe. A víz színe alatt világosan látni lehetett a hatalmas, szögletes, szabályos, fehér márványtömböket: a moszatok, puhatestűek és tengerirózsák, melyek benőtték őket, úgy hullámoztak a vízben, akár szélben a virágok.

– Mi a fene ez? Úgy néz ki... mint egy lépcső.

– Mert ez lépcső – suttogta ámulva Kökörcsin. – Óóó, ez a lépcső, mely a víz alatti városba vezet. Ys legendás városába, amit a hullámok elnyeltek. Hallottad a legendát a feneketlen mélység városáról, a Víz Alatti Ysről? Óóó, balladát írok erről, de olyat, hogy a konkurencia beleőszül! Meg kell néznem magamnak közelebbről... Nézd, ott van valami mozaik, amott meg valami oda van faragva vagy vésve... Feliratok volnának? Húzódj félre.

– Kökörcsin! Az ott egy szakadék! Elcsúszol...

– Ej, dehogy. Így is átáztam. Nézd csak, itt, ezen az első fokon sekély, alig ér derékig. És olyan széles, mint egy bálterem. Ó, a mindenségit...

Geralt villámgyorsan a vízbe ugrott, és megtartotta a nyakig vízbe süllyedt bárdot.

– Megbotlottam ebben a szarban. – Kökörcsin levegő után kapkodva megrázta magát, és két kézzel a levegőbe emelt egy víztől csöpögő, moszatcsomókkal benőtt, méretes, lapos, kobaltkék héjú kagylót. – Tele vannak vele a lépcsők. Szép színe van, nem gondolod? Add csak, beteszem a táskádba, az enyém már tele.

– Mássz ki innen – förmedt rá a vaják dühösen. – Azonnal mássz ki a párkányra, Kökörcsin. Ez nem játék.

– Csend. Hallottad? Mi volt ez?

Geralt meghallotta. A hang lentről hallatszott, a víz alól. Tompa volt és mély, de egyszerre alig kivehető, halk, rövid, szaggatott. Harangzúgás.

– Harang, hogy a bolha... – suttogta Kökörcsin a párkányra kecmeregve. – Igazam volt, Geralt. Ez az elárasztott Ys harangja, a kísértetek városának a mélység súlyával elnémított harangja. Az elátkozottak emlékeztetnek minket...

– Befogod már végre?

Újra felhangzott a harangzúgás. Lényegesen közelebb.

– ...emlékeztetnek minket – folytatta a bárd, zekéje átázott szárnyaiból facsarva ki a vizet – iszonyú sorsukra. Ez a harangzúgás figyelmeztetés...

A vaják már nem figyelt Kökörcsin hangjára, a többi érzékére hagyatkozott. Érezte. Érzett valamit.

– Ez figyelmeztetés... – nyújtotta ki kissé nyelvét Kökörcsin, ami akkor volt szokása, ha erősen összpontosított. – Figyelmeztetés, minthogy... hmm... Hogy el ne feledjük... hmm... hmmm... Meg is van!

Némán csendül harang szíve, haláldalt énekel,

Halálét, melyet a feledésnél könnyebben viselünk el...

A vaják mellett hirtelen feltört a víz. Kökörcsin felsikoltott. A habokból kibontakozó, dülledt szemű szörnyeteg széles, fogazott, kaszaszerű pengéjét egyenesen Geraltnak szegezte. Geraltnak már akkor a kezében volt a kardja, amikor a víz színe púposodni kezdett, úgyhogy most már csak biztos mozdulattal elfordult csípőből, és átvágta a szörnyeteg löttyedt, pikkelyes tokáját. Azonnal ellenkező irányba fordult, ahol már a következő zavarta fel a vizet, aki különös sisakot és valami leginkább patinás rézpáncélzatra emlékeztetőt viselt. A vaják egy széles kardcsapással félrelökte a felé tartó rövid lándzsát, és a védés adta lendülettel keresztülvágta a hal hüllőszerű, fogakkal teli pofát. A párkány pereme felé ugrott, vizet fröcskölve szanaszét.

– Menekülj, Kökörcsin!

– Add a kezed!

– Menekülj, a szentségit!

Újabb szörnyeteg hajolt elő a hullámok közül, érdes, zöld mancsában tartott görbe szablyájával süvítve felé. A vaják háttal rugaszkodott el a kagylókkal élezett sziklaszegélytől, és alapállást vett fel, de a halszemű szörnyeteg nem jött közelebb. Egymagas volt Geralttal, neki is ugyanúgy a derekáig ért a víz, de tekintélyes méretű, felborzolt taréja és duzzadt kopoltyúi miatt nagyobbnak látszott. A grimasz, ami széles, fogakkal felfegyverzett pofáján megjelent, a megtévesztésig hasonlított egy ocsmány vigyorra.

A teremtmény, ügyet sem vetve a vörös vízben úszó két rángatózó testre, két kézzel tartva a hosszú, keresztvas nélküli markolatot, felemelte szablyáját. Gyakorlott mozdulattal forgatva kardját a levegőben, még magasabbra borzolta taréját és kopoltyúit. Geralt hallotta, ahogy a könnyű penge sziszegve felsuhog.

A szörny tett egy lépést előre, hullámot lökve a vaják felé. A vaják válaszul suhogva megforgatta kardját a levegőben. És ő is előrelépett, elfogadva a kihívást.

A halszemű ügyesen átkulcsolta ujjait a markolaton, és lassan leeresztette teknőspáncéllal és rézzel felvértezett karjait; egészen a könyökéig elmerítette őket, víz alá rejtve fegyverét. A vaják két kézre fogta a kardot – jobb kezével közvetlenül a keresztrúd alatt, baljával a markolatgomb mögött aztán felemelte a fegyvert, kissé oldalvást, a jobb válla fölé. A szörnyeteg szemeibe nézett, de azok egy hal opálos szemei voltak, hidegen és fémesen csillogó, csepp alakú pupillával. Olyan szemek, amelyek semmit sem fejeztek ki és semmiről sem árulkodtak. Semmiről, ami a támadásra figyelmeztethette volna.

A mélyből, a fekete szakadékba vesző lépcsősor aljáról harangok zúgása hallatszott. Egyre közelebbről, egyre kivehetőbben.

A halszemű pengéjét előrántva a vajákra rontott, egy nyílsebes és mély, oldalirányú vágással. Geraltnak egészen egyszerűen szerencséje volt – feltételezte, hogy a csapás jobbról fog érkezni. Erősen elcsavart törzzsel és lefelé irányított kardheggyel védekezett, aztán azonnal megforgatta a kardját, hogy lapjával érje a szörnyeteg szablyáját. Innentől minden attól függött, melyikük vált előbb fogást a markolaton, melyikük lép tovább a pengék lapjának szoros mozdulatlanságából a csapásra, a csapásra, melynek erejét már mindketten ott gyűjtötték magukban, a megfelelő lábra helyezve át testük súlyát. Geralt mostanra azt is megértette, hogy mindketten egyformán gyorsak.

De a halszeműnek hosszabbak voltak az ujjai.

A vaják az oldalán szúrta meg, a csípője fölött, félfordulatot tett, és pengéjére támaszkodva keresztülvágta, közben minden nehézség nélkül térve ki a széles, esetlen, kétségbeesett és minden kecsességet nélkülöző csapás elől. A szörnyeteg hangtalanul eltátotta halpofáját, és eltűnt a sötétvörös foltokkal lüktető víz alatt.

– Add a kezed! Gyorsan! – üvöltötte Kökörcsin. – Ott úsznak, egy egész rakás! Látom őket!

A vaják megragadta a bárd jobbját, és a vízből a kőpárkányra ugrott. Nyomában szélesen felcsapott egy hullám.

Megkezdődött a dagály.

Szaporán menekültek az őket hajszoló, egyre emelkedő víz elől. Geralt körbenézett, és látta, ahogy a tengerből számtalan újabb és újabb hallény buggyan elő, ahogyan izmos lábaikon ügyesen ugrálva üldözőbe veszik őket. Szó nélkül rohanni kezdett.

Kökörcsin zihálva, nehezen futott, szanaszét fröcskölve a mostanra térdig érő vizet. Hirtelen megbotlott, elesett, és két reszkető kezére támaszkodva a vízinövények közé toccsant. Geralt az övénél fogva megragadta, és kirántotta a körülöttük fortyogó tajtékból.

– Rohanj! – kiáltott. – Feltartóztatom őket!

– Geralt...

– Rohanj, Kökörcsin! A víz mindjárt feltölti a hasadékot, és akkor nem jutunk ki innen. Fuss, ahogy a lábad bírja!

Kökörcsin feljajdult, és elrohant. A vaják ott loholt a nyomában, arra számítva, hogy a szörnyetegek lemaradnak majd a hajszában. Tudta, hogy semmi esélye sincs, ha az egész csapattal kell megharcolnia.

Már épp a szakadéknál járt, amikor beérték, mert a víz addigra elég mély lett ahhoz, hogy úszhassanak, miközben ő erőlködve, a tajtékba merülve mászott a csúszós köveken felfelé. Ahhoz azonban túl szűk volt a szoros, hogy egyszerre támadhassanak rá minden oldalról. Megvetette lábát egy vájatban, épp ott, ahol Kökörcsin a koponyát találta.

Ahogy megállt, hátrafordult. És megnyugodott.

Az elsőt ott érte, egészen a kardja végével, ahol a halántéknak kellett volna lennie. A másodiknak, ami valamiféle rövid, kétkezes csatabárd-szerűséggel volt felfegyverezve, felhasította a gyomrát. A harmadik elmenekült.

A vaják eliramodott a szoros teteje felé, de abban a pillanatban zúgva és tajtékot vetve felörvénylett a kürtőben a beáradó hullám, elszakítva őt a szikláktól, és magával rántotta a mélybe, a hullámverésbe. Az örvényben összeütközött egy csapkodó hallénnyel, de egy rúgással ellökte magától. Valami megragadta a lábait, és húzni kezdte lefelé, a mélységbe. Hátával a sziklának ütközött, és kinyitotta a szemét, épp időben, hogy meglássa a sötét körvonalaikat, a két gyors villanást. Az első villanást kardjával védte ki, a másodikkal szemben ösztönösen felkapta bal karját. Érezte az ütést, a fájdalmat, és rögtön utána a só éles csípését. Lábaival elrugaszkodott a tengerfenéktől, és felfelé, a felszín felé iramodott, összeillesztette ujjait, és ellőtte a Jelet. A robbanás süket volt, rövid fájdalomhullámmal hasított a fülbe. Ha ezt megúszom, gondolta kézzel-lábbal csépelve a vizet, ha ezt megúszom, elmegyek Yenhez Vengerbergbe, megpróbálom még egyszer... Ha ezt megúszom...

Egy pillanatra azt hitte, trombitabúgást hall. Vagy kürtöt.

A hullám, amely ismét betört a kürtőbe, magával sodorta egészen a felszínig, és hassal egy nagyobb sziklára vetette. Most már tisztán hallotta a kürt búgását és Kökörcsin kiáltásait, melyek úgy tűnt, minden irányból hangzanak fel egyszerre. Kifújta orrából a sós vizet, és vizes haját az arcából félresöpörve körülnézett.

A parton volt, épp amellett a hely mellett, ahonnan elindultak. Hason feküdt a köveken, körülötte fehér tajtékot vetve zúgott a hullámverés.

Mögötte a szorosban, ami mostanra keskeny öböllé változott, a hullámokon hatalmas, szürke delfin táncolt. A hátán nedves szeladonzöld haját rázva ott ült a szirén. Szép melle volt.

– Fehérhajú! – énekelte, és kezében hatalmas, kúp alakú, spirálisan csavarodó csigaházat tartva integetett felé. – Élsz?

– Élek – csodálkozott el a vaják. A tajték körülötte rózsaszínné változott. Bal karja megmerevedett, marta a só. A kabátja ujját átvágták, simán és egyenesen, a hasítékból ömlött a vér. Megúsztam, gondolta, megint sikerült. De nem, sehová sem megyek.

Megpillantotta Kökörcsint, aki a nedves kavicsokon botladozva szaladt felé.

– Visszatartottam őket! – énekelte a szirén, és ismét belefújt a csigakürtbe. – De nem sokáig! Menekülj, és ne gyere vissza, fehérhajú! A tenger... nem nektek való!

– Tudom! – kiáltotta vissza. – Tudom! Köszönöm, Sh’eenaz!

VII

– Kökörcsin – szólt oda Szemő, aki az imént tépte el fogaival a kötés végét, és most Geralt csuklója köré tekerte csomóba. – Magyarázd el nekem, honnan került a lépcső tövébe egy rakás kagylóhéj? Drouhard felesége épp most takarítja fel őket, és közben nem is nagyon titkolja, mit gondol mindkettőtökről.

– Héjak? – csodálkozott el Kökörcsin. – Miféle héjak? Fogalmam sincs. Talán az erre szálló kacsák pottyantották?

Geralt az árnyék felé fordult, és elmosolyodott. Mosolyogott, mert eszébe jutott, hogyan káromkodott Kökörcsin, aki az egész délutánt a kagylók nyitogatásával és a nyálkás húsban való turkálással töltötte, elvágta az ujjait és összepiszkolta az ingét, de nem talált egyetlenegy gyöngyöt sem. És nem is csoda, merthogy valószínűleg nem voltak azok semmiféle gyöngytermők, csak közönséges folyamikagylók meg kékkagylók. Azt az ötletet, hogy majd levest főznek a kagylókból, elvetették, amint Kökörcsin az első héjat felnyitotta – a puhatestű gusztustalanul festett, és úgy bűzlött, hogy még a könnyük is kicsordult.

Szemő befejezte a kötözését, és leült a felfordított csöbörre. A vaják gondosan ellátott kezére nézett, és megköszönte. A seb mély volt és meglehetősen hosszú, a könyökén is keresztül futott, ami őrületesen fájt, ha csak megmozdította. Még a tengerparton ellátták ideiglenesen, de mire visszaértek a házhoz, újra vérezni kezdett. Mielőtt még a lány belépett volna, Geralt épp véralvasztó főzetet öntött felhasított alkarjára, aztán rásegített egy érzéstelenítő főzettel, és Essi pont akkor ütött rajtuk, amikor egy horgászhorogra kötözött cérnaszál segítségével próbálták a sebet összevarrni. Szemő elküldte őket a fenébe, aztán maga fogott hozzá a seb ellátásához, miközben Kökörcsin színes és bőséges beszámolóval kényeztette a harcról, közben azért jó néhányszor leszögezve, hogy őt illeti a teljes eseményhez kötődő balladaírás kizárólagos joga. Természetesen Essi egész kérdéslavinát zúdított Geraltra, amire aztán nem tudott válaszolni. A lány rosszul fogadta ezt, láthatóan az volt az érzése, hogy a férfi valamit titkol előle. Durcás lett, és abbahagyta a kérdezősködést.

– Agloval már tudja – szólalt mega lány. – Láttak benneteket, amikor visszajöttetek, és Drouhard felesége, ahogy a vért meglátta, azonnal elrohant szétkürtölni. A nép meg csak úgy rohant ki a sziklákhoz, abban reménykedve, hogy a hullámok a partra vetnek valamit. Még mindig ott lézengenek, de ahogy tudom, nem találtak semmit.

– És nem is fognak találni – mondta a vaják. – Holnap elmegyek Aglovalhoz, de addig is, ha tudod, figyelmeztesd, tiltsa meg az embereknek, hogy a Sárkány fogak közelében kószáljanak. De kérlek, azokról a lépcsőkről egy szót se, ahogy Kökörcsin képzelgéseiről se Ys városáról. Azonnal megjelennének a kincsvadászok meg a szenzációhajhászok, újabb áldozatok lennének...

– Nem terjesztek pletykákat – húzta fel az orrát Essi, és dühösen félrelökte a tincset homlokából. – Ha kérdezek tőled valamit, nem azért teszem, hogy azonnal a kúthoz szaladjak szétkürtölni a mosónők között.

– Bocsáss meg.

– Mennem kell – jelentette ki hirtelen Kökörcsin. – Találkozóm lesz Akerettával. Geralt, a te zekédet viszem, mert az enyém embertelenül mocskos, ráadásul még mindig vizes.

– Itt minden vizes – tette hozzá kötekedve Szemő, aki undorodva bökdöste cipője orrával a szanaszét szórt ruhadarabokat. – Hogy lehet így élni? Ki kell akasztani, rendesen megszárítani... Borzasztóak vagytok.

– Megszárad magától. – Kökörcsin magára húzta a vaják nedves kabátját, és gyönyörködve nézett végig az ujjakat díszítő ezüstszegecseken.

– Ne locsogj. Hát ez meg itt mi a szösz? Na ne, ez a táska még mindig tele van iszappal és hínárral! Ez meg... Mi a fene ez? Pfuj!

Geralt és Kökörcsin némán bámulta az Essi két ujja közé fogott, kobaltkék kagylóhéjat. Elfelejtették. A kagyló kissé szétnyílt, és határozottan bűzlött.

– Ajándék – vetette oda az ajtó felé hátráló trubadúr. – Holnap van a születésnapod, igaz, Babuska? Na, hát ez egy ajándék neked.

– Ez?

– Gyönyörű, igaz? – szipogott Kökörcsin, aztán gyorsan hozzátette. – Geralttól. Ő választotta neked. Ohó, későre jár. Viszlát...

Miután elment, Szemő még egy darabig hallgatott. A vaják a bűzlő kagylót nézte, és szégyellte magát. Kökörcsin, de saját maga miatt is.

– Eszedbe jutott a születésnapom? – kérdezte lassan Essi, messzire eltartva magától a kagylót. – Tényleg?

– Add ide – felelte keményen a vaják. Ügyelni próbálva bekötözött karjára, felkászálódott a szalmazsákról. – Elnézést kérek emiatt az idióta miatt...

– Ne tedd – tiltakozott a lány, és előhúzta kiskését az övén lógó tokjából. – Tényleg szép kagyló, elteszem emlékbe. Csak meg kell mosni, előtte megszabadulva a... tartalmától. Kihajítom az ablakon, hadd egyék meg a macskák.

Valami koppant a padlón, aztán elgurult. Geralt kitágította a pupilláját, így sokkal előbb látta meg azt a valamit, mint Essi.

Egy gyöngy volt. Halványkék, gyönyörűen opálos és csillogó gyöngy, akkora, mint egy megduzzadt borsószem.

– Az istenekre – pillantotta meg végül Szemő is. – Geralt... Egy gyöngy!

– Egy gyöngy – nevetett fel Geralt. – Hát mégis kaptál ajándékot, Essi. Örülök.

– Geralt, nem fogadhatom el. Ez a gyöngy nagyon...

– A tiéd – vágott a lány szavába. – Kökörcsin hiába játssza a hülyét, tényleg emlékezett a születésnapodra. Tényleg szeretett volna neked örömet okozni. Beszélt róla, nyíltan megmondta. Ez van, a sors meghallgatta, és teljesítette a kérését.

– És te, Geralt?

– Én?

– Te... Te is szerettél volna nekem örömet okozni? Olyan gyönyörű ez a gyöngy... Borzasztóan értékes lehet... Nem sajnálod?

– Örülök, hogy tetszik neked. És ha valamit sajnálok, akkor azt, hogy csak egy volt belőle. És azt, hogy...

– Igen?

– Hogy nem ismerlek olyan régóta, mint Kökörcsin, elég régóta, hogy tudhassam, mikor van a születésnapod, és emlékezhessek rá. Hogy ajándékot adhassak neked, és örömet okozhassak. Hogy... Babuskának hívhassalak.

A lány közelebb lépett, és hirtelen a férfi nyaka köré kulcsolta karját. A férfi gyorsan és ügyesen feltartóztatta a lány mozdulatát, kitért ajka elől, és hidegen arcon csókolta, ügyetlenül, kimérten és tartózkodóan karolva át egészséges karjával. Érezte, ahogy a lány megfeszül és lassan hátrább húzódik, de csak kéznyújtásnyira, miközben még mindig a vaják vállán pihent. A férfi tudta, mire vár, de nem mozdult. Nem húzta magához.

Essi elengedte a vajákot, és a résnyire nyitott, piszkos ablak felé fordult.

– Hát persze – szólalt meg a lány hirtelen. – Alig ismersz. Kifelejtettem, hogy alig ismersz...

– Essi – mondta a férfi némi hallgatás után. – Én...

– Én is alig ismerlek – bukott ki a lányból, félbeszakítva a férfit. – És akkor mi van? Szeretlek. Semmit sem tudok tenni ellene. Semmit.

– Essi!

– Igen. Szeretlek, Geralt. Teljesen mindegy, mit gondolsz. Azóta szeretlek, hogy megláttalak, ott, az eljegyzési lakomán...

A lány elhallgatott, és lehajtotta fejét.

Ahogy ott ált előtte, Geralt sajnálta, hogy a lány az, és nem a halszemű a víz alá rejtett szablyájával. A halszeművel szemben volt esélye. De a lánnyal szemben nem.

– Semmit sem mondasz – erősítette meg a tényt a lány. – Semmit, egyetlen szót sem.

Fáradt vagyok, gondolta a vaják, és átkozottul gyenge. Le kell ülnöm, káprázik a szemem, vesztettem némi vért, és semmit sem ettem... Le kell ülnöm. Átkozott szoba, gondolta, hogy csapna bele a villám, hogy égne le a legközelebbi viharban. A bútorok átkozott hiánya, a két ostoba széké meg az asztalé, ami elválaszt, amin keresztül olyan könnyen és biztonságosan lehet beszélgetni, még akár egymás kezét is meg lehet fogni. Nekem meg a szalmazsákra kell leülnöm, és meg kell kérnem, hogy üljön le mellém. És a borsószalmával tömött strózsák veszélyes, onnan nem lehet időről időre felpattanni, kitérni...

– Ülj ide mellém, Essi.

A lány leült. Habozva. Tapintatosan. Távol. Túl közel.

– Amikor megtudtam – suttogta a lány, megtörve hosszas hallgatásukat –, amikor megtudtam, hogy Kökörcsin vonszolt vissza téged véresen, úgy rontottam ki a házból, akár egy őrült, hanyatt-homlok rohantam, semmire sem figyeltem. És akkor... Tudod, mire gondoltam akkor? Hogy ez mágia, hogy átkot vetettél rám, titokban, alattomos módon elvarázsoltál, elbájoltál egy Jellel, a farkasmedáloddal, az ördögi tekinteteddel. Ezt gondoltam, de nem álltam meg, futottam tovább, mert rájöttem, hogy szeretném... hogy szeretném, hogy a hatalmadba keríts. De a valóság szörnyűbbnek bizonyult. Te nem átkoztál meg, nem használtál semmiféle bűbájt. Miért, Geralt? Miért nem varázsoltál el?

A férfi hallgatott.

– Ha ez mágia volna – folytatta a lány –, minden olyan egyszerű és könnyű lenne. Alávetném magamat az akaratodnak, és boldog volnék. De így... Nekem muszáj... Nem tudom, mi történik velem...

Az ördögbe, gondolta a férfi, ha Yennefer úgy érzi magát, amikor velem van, mint ahogy most én, akkor együtt érzek vele. És már soha sem fogok csodálkozni. Soha sem fogom már gyűlölni... Soha.

Mert ha Yennefer azt érzi, amit én most, akkor mélységes bizonyosságot érez, hogy azt kellene teljesítenie, amit teljesíteni lehetetlen, még inkább lehetetlen, mint hogy Agloval és Sh’eenaz szerelme beteljesüljön. Bizonyosságot, hogy itt nem volna elég némi áldozat, hogy mindent fel kellene áldozni, és még azt sem tudja senki, elég volna-e. Nem, nem fogom már Yennefert gyűlölni azért, mert nem tud és nem akar többet adni nekem, mint némi áldozatot. Most már tudom, hogy némi áldozat valójában hihetetlenül sok.

– Geralt – nyögött fel Szemő válla közé húzva a fejét. – Annyira szégyellem magam. Szégyellem, amit érzek, ezt a valamit, ezt az átkozott tehetetlenséget, ami olyan, mint a hideglelés, mint amikor rövid a lélegzeted...

A férfi hallgatott.

– Mindig azt gondoltam, hogy ez a lélek szép és emelkedett állapota, nemes és tiszteletre méltó, még akkor is, ha boldogtalanná tesz. Hiszen annyi balladát írtam az ilyesmiről. Ez viszont testi, Geralt, alávalóan és elviselhetetlenül testi. Az érezheti így magát, aki beteg, valaki, aki mérget ivott. Mert ugyanúgy, ahogy az, aki mérget ivott, mindenre képes lenne az ellenszerért cserébe. Mindenre. Még a megaláztatásra is.

– Essi. Kérlek...

– Igen. Megalázottnak érzem magam, megalázva azért, mert mindent bevallottam, megfeledkezve a méltóságról, ami azt parancsolja, hogy csendben szenvedjünk. Azért, mert a vallomásommal zavarba hoztalak. Megalázva érzem magam, mert zavarban vagy. De nem tudtam másképp. Tehetetlen vagyok. Más kegyelmére vagyok bízva, mint akit ágyhoz köt egy betegség. Mindig féltem a betegségtől, a perctől, amikor gyenge leszek, erőtlen, magányos és tanácstalan. Mindig féltem a betegségtől, mindig azt hittem, hogy a betegség volna a legrosszabb, ami csak engem érhet...

A férfi hallgatott.

– Tudom – nyögött fel újra a lány. – Tudom, hogy hálásnak kellene neked lennem, amiért... amiért nem használod ki a helyzetet. De nem vagyok hálás neked. És ezért is szégyellem magam. Mert gyűlölöm a hallgatásodat, azt az ijedt tekintetedet. Gyűlöllek. Azért, mert hallgatsz. Azért, mert nem hazudsz, mert nem... És őt is gyűlölöm, a varázslónődet, szívesen belémártanám a késem azért, mert... Gyűlölöm őt. Mondd azt, hogy menjek el, Geralt. Parancsolj rám, hogy menjek innen el. Mert magamtól, a saját akaratomból képtelen vagyok, pedig én el akarok menni innen, elmenni a városba, a fogadóba... Meg akarom bosszulni rajtad a szégyenemet, a megaláztatást, meg akarom találni az első valamire való...

A mindenségit, gondolta a férfi, amikor meghallotta, ahogyan a lány hangja el-elcsuklik, mintha csak egy rongylabda gurulna végig a lépcsőfokokon. Elsírja magát, gondolta, nincs két mondat, elsírja magát. Mit csináljak, az ördögbe, mit csináljak?

Essi görcsbe rándult válla erősen megremegett. A lány elfordította a fejét, és sírni kezdett, halk, rémisztően nyugodt, visszatarthatatlan sírással.

Semmit sem érzek, állapította meg a férfi rémülten, semmit, még a legapróbb megindultságot sem. Az, hogy most átölelem a vállát, szándékos, átgondolt gesztus, nem ösztönös. Átölelem, mert érzem, hogy így kell tennem, nem azért, mert erre vágyom. Semmit sem érzek.

Amikor átölelte, a lány azonnal abbahagyta a sírást, letörölte a könnyeit, erősen megrázta a fejét, és úgy fordult, hogy a férfi ne láthassa az arcát. Aztán szorosan hozzábújt, mellkasához szorítva a fejét.

Némi áldozat, gondolta a férfi, csak némi áldozat. Hiszen ez megnyugtatja, az ölelés, a csók, a gyengéd simogatás... Nem vágyik többre. De különben is, ha többre vágyna, akkor mi lenne? Némi áldozat, egészen kevés áldozat, hiszen szép és méltó a... Ha többet kívánna... Ez megnyugtatja. Csendes, nyugodt, gyengéd szeretkezés. És én... Hiszen nekem úgyis mindegy, mert Essinek verbénaillata van, nem orgona és egres, mert a bőre nem hűvös, és nem villanyoz fel, Essi haja nem fényes fekete fürtök forgószele, Essi szeme szép, gyengéd, melegséget sugároz és búzakék, nem éghideg, szenvtelen, mélyibolya lánggal. Essi elalszik utána, félrefordul, résnyire nyitja ajkait, Essi nem mosolyog győzedelmesen. Mert Essi...

Essi nem Yennefer.

És ezért nem vagyok rá képes. Nem vagyok képes meghozni némi áldozatot.

– Essi, kérlek, ne sírj.

– Nem fogok – húzódott el nagyon lassan mellőle. – Nem fogok. Megértem. Nem lehet másképp.

Hallgatva ültek egymás mellett a borsószalmával kitömött strózsákon. Közeledett az este.

– Geralt – szólalt meg hirtelen a lány, és a hangja remegett. – De talán... Talán úgy lenne... mint azzal a kagylóval, azzal a furcsa ajándékkal? Talán mégis megtalálnánk a gyöngyöt? Később? Egy idő után?

– Látom azt a gyöngyöt – felelte a férfi nagy nehezen. – Ezüstbe foglalva, egy ezüstvirág mesterien megformált szirmai között. Látom a nyakadban, ezüstláncon, ahogy úgy hordod, ahogyan én a medálomat. Ez lesz a talizmánod, Essi. A talizmán, ami minden rossztól megvéd.

– A talizmánom – ismételte a lány leeresztve fejét. – A gyöngyöm, amit ezüstbe foglaltatok, amitől sosem válok meg. A kincsem, amit valami helyett kaptam. Hozhat az ilyen talizmán szerencsét?

– Igen, Essi. Biztos lehetsz benne.

– Ülhetek még itt egy kicsit? Veled?

– Ülhetsz.

Közeledett az alkony, és beállt a szürkület, ők pedig ott ültek a borsószalmával kitömött strózsákon, az apró padlásszobában, ahol nem voltak bútorok, ahol csak egy csöbör volt, és egy meg nem gyújtott gyertya a padlón, egy megdermedt viasztócsában.

Így ültek, teljes hallgatásban, csendben, nagyon sokáig. Aztán megjött Kökörcsin. Hallották, ahogy közeledik, a lantját pengeti, és énekel hozzá. Kökörcsin bejött, meglátta őket, és nem szólt semmit, egyetlen szót sem. Essi, szintén hallgatva, felállt és kiment, rájuk sem nézve.

Kökörcsin nem szólt egyetlen szót sem. De a vaják látta a szemében a szavakat, melyek nem hangzottak el.

VIII

– Értelmes faj – ismételte meg elgondolkodva Agloval, miközben könyökeit széke karfájára, állát pedig ökleire támasztotta. – Víz alatti civilizáció. A tenger fenekén élő halemberek. A mélységbe vezető lépcsők. Geralt, te átkozottul hiszékeny hercegnek tartasz engem.

A Kökörcsin mellett álló Szemő dühösen felhorkant. Kökörcsin hitetlenül csóválta a fejét. Geraltot cseppet sem rázta meg.

– Számomra közömbös – felelte halkan –, hogy hiszel-e nekem, vagy sem. Kötelességem azonban téged figyelmeztetni. A Sárkányfogakat megközelítő csónak, vagy bárki, aki apály idején odamerészkedik, kockázatnak teszi ki magát. Halálos kockázatnak. Ha meg akarsz bizonyosodni róla, hogy igaz-e, ha kockáztatni akarsz, a te dolgod. Én egészen egyszerűen csak figyelmeztetlek.

– Ha – szólt közbe hirtelen Zelest, a felügyelő, aki Agloval mögött ült az ablakmélyedésben. – Ha olyan szörnyetegek ezek, mint a tündék meg a többi goblinok, akkor nem rémisztőek a mi számunkra. Attól féltem, hogy valami rosszabb, vagy, istenek mentsenek, el vannak varázsolva. Abból, amit a vaják itt mond, ezek olyan tengeri vízivók meg másfajta úszósfélék. Vannak módok a vízivóra. Olyan is a fülembe jutott, hogy az egyik varázsló szempillantás alatt elbánt azokkal a vízivókkal a Mokva-tónál. Beleöntött a vízbe egy hordó varázsszűretet, vége is lett a szaros vízivóinak. Nyomuk se maradt.

– Így igaz – vágta rá az eddig hallgató Drouhard. – Nyomuk se maradt. Ahogyan a dévéreknek, a csukáknak, a rákoknak, meg a folyamikagylóknak se. Még az átokhínár is elrohadt a fenéken, és elszáradtak az égerfák a parton.

– Remek – felelte gúnyosan Agloval. – Köszönöm a pompás javaslatot, Zelest. Volna még több hasonló a tarsolyodban?

– No, hát végtére igaz – vörösödött el erősen a felügyelő. – Pindurit túlgörbült a mágus pálcája, cseppet nagyobbat suhogtatott. De elboldogulunk mi a mágusok nélkül is, herceg. Azt mondja a vaják, hogy meg lehet harcolni azokkal a szörnyetegekkel, meg meg is lehet ölni őket. Hát akkor háború, uram. Mint régiben. Nem újdonság az, hát nem? A hegyekben hódfajzatok laktak, oszt’ hol vannak most? Az erdőkben kószálnak még a vadtündék meg szépasszonyok, de annak is vége lesz hamarost. Megharcolunk érte, ami a miénk. Ahogyan atyáink atyái is...

– A gyöngyöket pedig csak az unokáim fogják látni? – vágott savanyú képet a herceg. – Túl sokat kellene várni, Zelest.

– Na, annyira azért nem lesz rossz. Úgy fest, hogy... Én azt mondom: minden gyöngyhalászcsónakkal kétcsónaknyi íjász. Hamar észre térítjük ezeket a szörnyetegeket. Megtanítjuk nekik, mi a félelem. Igaz, vaják uram?

Geralt nem válaszolt; hűvös tekintettel nézett a férfira.

Agloval nemes profilját felmutatva félrefordult, és az ajkába harapott. Aztán hunyorítva és homlokát ráncolva a vajákra pillantott.

– Nem végezted el a feladatot, Geralt – mondta. – Ismét elbaltáztad az ügyet. Nem tagadom, jó szándékot tanúsítottál. De én a jó szándékért nem fizetek. Az eredményért fizetek. A hatásért. A hatás pedig, bocsásd meg a jelzőt, de szar. Úgyhogy te eddig szart se kerestél.

– Szép, kegyelmes herceg – gúnyolódott Kökörcsin. – Kár, hogy maga nem volt velünk ott, a Sárkányfogaknál. Talán adtunk volna magának egy esélyt a vajákkal, hogy találkozzon eggyel azok közül a tengerből, karddal a kézben. Talán akkor megértette volna, mi itt a lényeg, és nem kötekedne tovább a fizetség ügyében...

– Mint egy kofa – vetette közbe Szemő.

– Nem áll szokásomban sem kötekedni, sem alkudozni, sem pedig vitatkozni – felelte nyugodt hangon Agloval. – Megmondtam, Geralt, egyetlen garast sem fizetek neked. Az egyezségben az állt: megszüntetni a veszélyt, megszüntetni a fenyegetést, lehetővé tenni a gyöngyhalászatot az emberekre leselkedő kockázat nélkül. Te meg? Idejössz, és elkezdesz mesélni egy értelmes fajról a tenger fenekén. Azt tanácsolod, hogy maradjunk távol a helytől, amiből a bevételeim származnak. Mit csináltál egyáltalán? Megöltél vagy... Mennyit?

– Nincs jelentősége, mennyit – sápadt el halványan Geralt. – Legalábbis számodra, Agloval.

– Pontosan. Annál is inkább, mert nincs rá bizonyítékod. Ha legalább a jobb mancsát elhoztad volna azoknak a békahalaknak, ki tudja, talán hajlandó lennék kifizetni neked a szokásos díjat, annyit, amennyit az erdőkerülő kap egy pár farkasfülért.

– Mit lehet tenni – mondta hűvösen a vaják. – Nem marad hát más számomra, mint hogy búcsút vegyek.

– Tévedsz – szólt a herceg. – Marad még a számodra valami. Állandó munka egészen tisztességes fizetségért és ellátásért. Annak a fegyveres őrségemnek a kapitányi posztja és kinevezése, ami ezentúl a halászokat fogja kísérni. Nem kell, hogy állandó megbízás legyen, elég addig, míg annak az állítólag értelmes fajnak eléggé megjön az esze, hogy távol maradjon a csónakjaimtól, hogy kerülje őket, mint ördög a tömjént. Mit mondasz erre?

– Köszönöm, de nem élek vele – fintorodott el a vaják. – Nem éri meg nekem az ilyesfajta munka. A más fajokkal folytatott háborút idiotizmusnak tartom. Lehetséges persze, hogy remek szórakozást jelent unatkozó és fásult hercegeknek. De nem nekem.

– Oh, micsoda büszkeség – mosolyodott el Agloval. – Micsoda dölyf. Igazán, úgy utasítod vissza az ajánlatokat, hogy nem egy király sem szégyellné. Szép kis összegekről mondasz le egy bőséges ebéd után pihegő gazdag arckifejezésével. Geralt? Ebédeltél ma? Nem? És holnap? És holnapután? Kevés esélyt látok erre, vaják, nagyon keveset. Még általában sem könnyű pénzhez jutni, de így, felkötött kézzel...

– Hogy merészeled! – kiáltott fel Szemő vékony hangon. – Hogy merészelsz így beszélni vele, Agloval! A kezét, ami most fel van kötve, a te megbízásod végrehajtása közben hasították fel. Hogy lehetsz ilyen aljas...

– Hagyd abba – szólt Geralt. – Hagyd abba, Essi. Semmi értelme.

– Nem igaz – vetette oda a lány dühösen. – Van értelme. Valakinek végre a szemébe kell mondania az igazságot ennek a hercegnek, aki csak azért nevezhette ki magát hercegnek, mert kihasználta azt, hogy senki sem szállt harcba vele azért, hogy megszerezhesse ennek a vacak kis sziklás partszakasznak az uralkodói címét, és aki most azt gondolja, hogy másokat sértegethet.

Agloval elvörösödött, és összeszorította az ajkait, de egyetlen szót sem szólt, meg sem moccant.

– Igen, Agloval – folytatta Essi. – Téged szórakoztat és boldoggá tesz, ha másokat megalázhatsz, örömet okoz a megvetés, amit a vajákon kiélhetsz, aki kész vásárra vinni a bőrét a pénzedért. De tudd meg, hogy a vaják fütyül a megvetésedre és a sértéseidre, hogy a legkevésbé sincsenek rá hatással, hogy még csak észre sem veszi őket. Nem, a vaják még annyit sem érez, mint amit a szolgáid és alattvalóid, Zelest és Drouhard éreznek, márpedig ők szégyent éreznek, mély és kínzó szégyent. A vaják nem érzi azt, amit mi, Kökörcsin és én, márpedig mi undort érzünk. És tudod, Agloval, miért van ez így? Megmondom neked, miért. A vaják tudja, hogy ő a jobb. Hogy többet ér nálad. És ez adja neki az erőt, amivel bír.

Essi elhallgatott, és lehajtotta fejét, de nem elég gyorsan, hogy Geralt ne vehesse észre a könnycseppet, mely ott csillogott szépséges szeme sarkában. A lány tenyerébe fogta a nyakában lógó ezüstszirmú virágot, az apró virágot, melynek közepébe hatalmas, kék gyöngyöt foglaltak. A mesterien megformált virágocskának művészi, filigrán szirmai voltak. Drouhard, gondolta a vaják, kitett magáért. A kézműves, akit ajánlott, jó munkát végzett. És nem fogadott el tőlük egyetlen garast sem. Drouhard állt mindent.

– Ezért, kegyelmes herceg – tette hozzá Szemő felemelve fejét –, ne tedd magad nevetség tárgyává azzal, hogy a zsoldos szerepét kínálod fel a vajáknak a hadseregben, amit fel akarsz állítani az óceánnal szemben. Ne tedd magadat nevetségessé, mert az ajánlatod csakis nevetést válthat ki. Még mindig nem érted? A vajákot megfizetheted az elvégzett feladatért, felbérelheted, hogy megvédje az embereket a gonosztól, hogy elejét vegye az őket fenyegető veszélynek. De a vajákot nem vásárolhatod meg, nem használhatod fel az önös céljaid elérésére. Mert a vaják, még ha sebesült és éhes is, jobb nálad. Többet ér. Épp ezért fütyül a szánalmas ajánlatodra. Megértetted?

– Nem, Daven kisasszony – felelte hűvösen Agloval. – Nem értettem meg. Épp ellenkezőleg, egyre kevesebbet értek. A legalapvetőbb dolog pedig, amit isten bizony nem értek, az az, hogy még nem adtam ki a parancsot, hogy kössenek fel mindhármatokat, miután előbb korbáccsal jól elverettelek és tüzes vassal megégettettelek benneteket. Ön, Daven kisasszony, szeretné olyasvalaki benyomását kelteni, aki mindent tud. Mondja hát meg nekem, miért nem teszem ezt.

– Nagyon szívesen – vágott vissza rögvest a költőnő. – Azért nem teszed meg, Agloval, mert valahol, mélyen, legbelül, ott pislákol benned a tisztesség egy apró szikrája, a becsületed maradványa, amit nem nyomott még el benned az újgazdag kupec gőgje. Legbelül, Agloval. A szíved mélyén. A szívedben, ami mindezek ellenére képes szeretni egy szirént.

Agloval elsápadt, mint a fal, és megmarkolta széke karfáit. Bravó, gondolta a vaják, bravó, Essi, pompás. Büszke volt a lányra. És egyszerre szomorú volt, borzasztóan szomorú.

– Menjetek el – szólalt meg halkan Agloval. – Menjetek. Ahová akartok. Hagyjatok engem békén.

– Ég veled, herceg – mondta Essi. – És búcsúzóul fogadj meg egy jó tanácsot. Egy tanácsot, amit a vajáknak kellene adnia, de nem szeretném, hogy a vaják adja neked. Hogy addig alacsonyodjon, hogy tanácsot adjon neked. Megteszem hát helyette én.

– Hallgatom.

– Az óceán hatalmas, Agloval. Még senki sem vizsgálta, mi van ott, a horizonton túl, ha egyáltalán van ott valami. Az óceán hatalmasabb, mint bármelyik erdőség, melynek a mélyére a tündéket visszaszorítottátok. Nehezebben megközelíthető, mint bármelyik hegy vagy szoros, ahol a hódfajzatokat lemészároltátok. És ott, az óceán mélyén, él egy faj, ami fegyvereket használ, ami ismeri a fémek megmunkálásának rejtélyeit. Óvakodj tőlük, Agloval. Ha a gyöngyhalászokkal íjászok kezdenek kihajózni, olyasvalamivel kezdesz háborút, amit nem ismersz. Lehetséges, hogy az, amit meg akarsz bolygatni, darázsfészeknek bizonyul. Azt tanácsolom, hogy hagyjátok meg nekik a tengert, mert a tenger nem nektek való. Nem tudjátok, és sosem tudjátok meg, hová vezetnek a Lépcsők, melyek a Sárkányfogaknál indulnak a mélybe.

– Tévedésben él, Essi kisasszony – felelte nyugodtan Agloval. – Megtudjuk, hová vezetnek azok a lépcsők. Mi több, leereszkedünk azokon a lépcsőkön. Megnézzük, mi van az óceánnak azon az oldalán, már ha egyáltalán van ott valami. És kicsikarunk ebből az óceánból mindent, amit csak ki lehet csikarni. De ha nem is mi, megteszik majd az unokáink, vagy az unokáink unokái. Csak idő kérdése. Igen, ezt fogjuk tenni, még ha az óceán vörössé is kell váljon a vértől. És te tudod ezt, Essi, bölcs Essi, aki az emberiség krónikáját írja a balladáival. Az élet nem ballada, kicsi, szegény, szépszemű költőnőm, aki elveszett a saját szépséges szavai közt. Az élet küzdelem. És harcolni éppen azok a nálunk úgymond többet érő vajákok tanítottak meg minket. Épp ők mutatták meg nekünk az ösvényt, ők törtek utat előttünk, és ők borították be azoknak a hulláival, akik nekünk, embereknek, akadályt és nyűgöt jelentettek, azoknak a hulláival, akik védték a világukat tőlünk. Mi, Essi, csak folytatjuk ezt a harcot. Nem a te balladáid, hanem mi írjuk az emberiség krónikáját. És nincsen már szükségünk a vajákokra, mert már úgysem tart vissza minket semmi. Semmi.

Essi elsápadt, félrefújta a tincsét, és felrántotta a fejét.

– Semmi, Agloval?

– Semmi, Essi.

A költőnő elmosolyodott.

Az előszobákból hirtelen zaj, kiabálás és dobogás hangzott fel. A terembe apródok és őrök rontottak be, közvetlenül az ajtó két oldalán sorban letérdeltek vagy meghajoltak köszöntésképpen.

Az ajtóban ott állt Sh’eenaz.

Művészien besütött szeladonzöld hajába csodálatos korall- és gyöngy-diadémot tűztek. Szoknyája a tengervíz színében pompázott, fodrai fehérek voltak, akár a hullámok. Ruháját elég mélyen vágták ki ahhoz, hogy a szirén bájai, melyeket némiképp elfedett, de egyszerre fel is díszített nefrit- és lazúrkő lánca, még így is a legmélyebb csodálatra adhassanak okot.

– Sh’eenaz – jajdult fel Agloval, és térdre omlott. – Drága... Sh’eenaz...

A szirén lassan közeledett, a járása pedig puha volt és kecses, könnyed, akár egy partot mosó hullám.

Megállt a herceg előtt, mosolyogva megvillantotta apró fehér fogacskáit, aztán gyorsan kicsiny kezeibe kapta szoknyáját, és felemelte, elég magasra, annyira magasra, hogy mindannyian megítélhessék magukban a tengeri boszorkány, a hínárasszony művét. Geralt nagyot nyelt. Kétség sem fért hozzá: a hínárasszony tudta, milyen a szép láb, és hogyan kell csinálni.

– Ha! – kiáltott fel Kökörcsin. – A balladám... Épp, mint a balladámban... Lábakat nyert a férfiért, de elvesztette a hangját!

– Semmit sem vesztettem el – mondta éneklő hangon Sh’eenaz a legtisztább közös nyelven. – Egyelőre. Mire végeztünk, mintha csak újjászülettem volna.

– Beszéled a nyelvünket?

– Miért, talán nem szabad? Hogy vagy, fehérhajú? Ó, és itt van a kedvesed, Essi Daven, ha jól emlékszem. Jobban ismered már, vagy még mindig csak alig?

– Sh’eenaz... – nyögött fel Agloval szívettépően, ahogy térden csúszva közeledett felé. – Szerelmem! Drága... egyetlen... Akkor mégis csak, végre. Akkor mégis csak, Sh’eenaz!

A szirén kecses mozdulattal csókra nyújtotta kezét.

– Hát igen. Mert én is szeretlek, te fajankó. És mégis miféle szerelem volna az, ha annak, aki szeret, nem futná némi áldozatra.

IX

Hűvös, kora reggelen indultak tovább Bremervoordból, a horizont mögül lassan előbukkanó vörös napkorong fényét is eltompító ködben. Hármasban utaztak. Ahogyan eldöntötték. Nem beszéltek erről, nem szőttek terveket – egyszerűen csak szerettek volna együtt lenni. Egy ideig.

Maguk mögött hagyták a sziklás hegyfokot, búcsút vettek a part menti meredek, szaggatott vonalú kliffektől, a hullámok és viharos szelek vájta különös alakzatoktól. De amikor a virágos és zöld Dol Adalatte völgyön haladtak keresztül, még mindig orrukban érezték a tenger illatát, fülükben a hullámtörés robaját, és a sirályok éles, vad vijjogását.

Kökörcsin folyamatosan, szünet nélkül mondta a magáét, egyik témáról a másikra ugrálva, és szinte sosem fejezve be egyiket sem. Mesélt Barsföldéről, ahol egy ostoba szokás megköveteli, hogy a lányok egész férjhezmenetelükig őrizzék erényüket, a vasmadarakról Inis Porhoet szigetén, az élő vízről és a holt vízről, a cillnek nevezett zafírkék bor ízéről és sajátos tulajdonságairól, az ebbingi királyi négyes ikrekről, azokról a rettenetes, bosszantó kölkökről, akiket Putzinak, Gritzinek, Mitzinek és Juan Pablo Vassermillernek hívtak. Mesélt a konkurencia által bevezetett új irányzatokról a költészetben és a zenében, melyek, Kökörcsin szerint, csak kísértetek, amik az élet jeleit tettetik.

Geralt hallgatott. Essi is hallgatott, vagy félszavakkal válaszolt. A vaják érezte magán a lány tekintetét. A tekintetet, melyet annyira került.

Az Adalatte-folyón komppal keltek át, ahol maguk húzhatták a kötelet, merthogy a révészt szánalmasan ittas állapotban találták: holtfehéren, merevgörcsben, a mélységes homályba révedve. Képtelen volt elengedni az ereszt tartó oszlopot, amit két kézzel szorongatott, és minden kérdésre, amit csak feltettek neki, csak egy, egyetlenegy szóval felelt, ami leginkább „vurg”-nak hangzott.

A vajáknak tetszett a vidék az Adalatte másik oldalán – a folyó mentén fekvő falvak többségét cölöpsánc vette körbe, ami azért némi eséllyel kecsegtette a munkakeresésben.

Amikor kora délután a lovakat itatták, Szemő odalépett hozzá, kihasználva, hogy Kökörcsin épp elment valahová. A vajáknak nem sikerült odébb állnia. A lány meglepte.

– Geralt – mondta halkan. – Én már... nem bírom ezt elviselni. Meghaladja az erőimet.

A férfi igyekezte elkerülni, hogy feltétlenül a lány szemébe kelljen néznie. De ő nem engedte. Ott állt a férfi előtt, és a nyakában lógó, ezüstvirágba foglalt kék gyönggyel játszott. Ahogy ott állt, a vaják ismét sajnálni kezdte, hogy nem a halszemű az, a víz alá rejtett szablyájával.

– Geralt... Valamit csinálnunk kell ezzel, igaz?

A lány a válaszát várta. A szavait. Némi áldozatot. De a vaják pontosan tudta, hogy semmije sincs, amit neki áldozhatna. Nem akart hazudni. De igazat sem mondhatott, mert képtelen volt rávenni magát arra, hogy a lánynak fájdalmat okozzon.

A helyzetet Kökörcsin mentette meg, a csalhatatlan Kökörcsin, aki egyszer csak felbukkant közöttük. Kökörcsin az ő csalhatatlan tapintatával.

– Még szép, hogy igen! – kiáltott fel, és nagy lendülettel a vízbe lökte a botot, amivel a nádast és a hatalmasra nőtt folyóparti csalánt regulázta. – Még szép, hogy muszáj ezzel csinálnotok valamit, legfőbb ideje! Semmi kedvem tovább nézni, ami kettőtök között folyik! Mit vársz tőle, Babuska? A lehetetlent? Te meg, Geralt, mire számítasz? Arra, hogy Szemő kiolvassa a gondolataidat, mint az a... Mint az a nő? És hogy ezzel megelégszik, te meg kényelmesen hallgathatsz, anélkül, hogy bármit is meg kellene magyaráznod, bármit kijelentened, bármit visszautasítanod? Anélkül, hogy kitárnád a szíved? Mennyi idő, mennyi nyilvánvaló tény kell még mindkettőtöknek, hogy felfogjátok? És mikor szeretnétek megérteni egymást, évek múltán, visszaemlékezve? Hiszen holnap szét kell, hogy váljunk, az ördögbe is! Ó, hogy mennyire elegem van, az istenekre, mind a kettőtökkel eddig vagyok, eddig, ni! Jól van, hallgassatok ide, én most török magamnak egy mogyoróágat, és elmegyek horgászni, nektek meg lesz egy kis időtök végre egymásra, szépen elmondhattok egymásnak mindent. Mondjatok el egymásnak mindent, próbáljátok kölcsönösen megérteni egymást. Nem olyan nehéz az, mint amennyire nektek tűnik. És utána, az istenekre, csináljátok. Csináld vele, Babuska. Csináld vele, Geralt, és légy hozzá jó. És akkor, a fenébe is, vagy túl lesztek rajta, vagy...

Kökörcsin hirtelen sarkon fordult, aztán a nádat törve és szitkozódva faképnél hagyta őket. Mogyorófavesszőből és lószőrből botot csinált magának, és addig horgászott, míg leszállt az alkony.

Amikor elment, Geralt és Essi sokáig álltak egy víz fölé hajoló, csúf fűznek támaszkodva. Álltak, egymás kezét fogva. Aztán a vaják beszélni kezdett, halkan és sokáig beszélt, és Szemő szeme megtelt könnyel.

Aztán meg, az istenekre, azt csinálták, ők ketten.

És minden jó volt.

X

Másnap rendeztek maguknak valami ünnepi vacsoraszerűséget. Egy falun átutazva Essi és Geralt vett egy kisebb kibelezett bárányt. Azalatt, míg alkudoztak, Kökörcsin szép csendben kilopta hozzá a fokhagymát, a vöröshagymát meg a sárgarépát a kunyhó mögötti veteményesből. Távozóban megfújtak még egy kisbográcsot a kovácsműhely kerítéséről. A bogrács kicsit lyukacsos volt ugyan, de a vaják Ignis Jelével beforrasztotta.

A vacsorát egy tisztáson rendezték meg az erdő mélyén. Vígan pattogott a tűz, a bogrács bugyogott. Geralt gondosan kevergette a villával, amit egy fiatal fenyő lehántolt csúcsából készítettek. Kökörcsin hagymát hámozott, és megpucolta a répát. Szemő, aki hozzá sem szagolt a főzéshez, azzal édesítette meg ezt az időt, hogy a lantján játszott, és illetlen kuplékat énekelt.

Ez volt az ünnepi vacsora. Mert reggel el kellett válniuk, reggel mindegyik el kellett induljon a maga útján, hogy tovább keresse azt, ami végtére is már megvolt nekik. De nem tudták, hogy már az övék, még csak nem is sejtették. Nem sejtették, hová vezet az útjuk, melyen reggel el kell, hogy induljanak. Mind a magáén.

Amikor jóllaktak, teleitták magukat a Drouhardtól kapott sörrel, kipletykálták magukat, és jót nevettek, Kökörcsin és Essi dalversenyt rendezett. Geralt kezével a feje alatt feküdt a lucágakból rakott fekhelyen, és arra gondolt, sosem hallott még ilyen gyönyörű hangokat és ennyire szép balladákat. Yenneferre gondolt. És gondolt Essire is. Az volt az érzése, hogy...

Végezetül Szemő elénekelte Kökörcsinnel Cintia és Vertvern híres duettjét, egy csodálatos dalt a szerelemről, ami úgy kezdődik: „Nagy bánat nyomja szívemet...” Geraltnak az volt az érzése, hogy még a fák is közelebb hajoltak, ahogy hallgatták kettőjüket.

Aztán a verbénával illatozó Szemő odafeküdt mellé, bebújt a karja alá, melléhez fúrta fejét, talán ha kettőt sóhajtott, és békésen elszenderedett. A vaják sokkal, sokkal később aludt el.

Kökörcsin még hosszan ült egyedül a kihunyó tábortüzet nézve, halkan pengetve a lantját.

Néhány taktussal kezdődött, melyek harmonikus, nyugodt dallammá álltak össze. Egyszerre született meg a melódiával a hozzá illő vers, a szavak eggyéolvadtak a zenével, a részévé váltak, akár a rovarok az aranyosan áttetsző borostyánröggel.

A ballada egy egyszeri vajákról és egy egyszeri költőnőről szólt. Arról, hogyan találkozott össze a vaják és a költő sirályvijjogás közepette a tengerparton, és hogyan szerettek első látásra egymásba. Arról, milyen szép és erős volt a szerelmük. Arról, hogy semmi, még a halál sem, volt képes elpusztítani a szerelmüket, és szétválasztani őket.

Kökörcsin tudta, hogy kevesen hinnék el a történetet, amit a ballada elmesélt, de nem törődött vele. Tudta, hogy balladát nem azért ír az ember, hogy higgyenek benne, hanem azért, hogy meghatódjanak.

Néhány évvel később Kökörcsin megváltoztathatta volna a ballada történetét, megírhatta volna, mi történt valójában. Nem tette meg. Hiszen az igazi történet senkit sem hatott volna meg. Ki akart volna arról hallani, hogy a vaják és Szemő útjai elváltak, és nem találkoztak már soha, egyetlenegyszer sem? Arról, hogy négy évvel később Szemőt elvitte a himlő a Vizimában tomboló járvány idején? Arról, ahogyan ő, Kökörcsin, a karjaiban mentette ki a máglyákon lángoló halottak közül, és temette el messze a várostól, az erdőben, egy magányos és nyugodt helyen, és vele együtt, ahogy kérte, két dolgot – a lantját és a kék gyöngyöt. A gyöngyét, melytől sosem vált meg.

Nem, Kökörcsin megmaradt a ballada első változatánál. De így sem énekelte el soha. Soha. Senkinek.

Pirkadat előtt, még a sötétben, egy éhes és dühös vérfarkas lopakodott a táborhelyükhöz; de meglátta, hogy Kökörcsin az, így hát hallgatta egy kicsit, azután továbbment.

A VÉGZET KARDJA

I

Az első holttestet dél körül találta.

A vajákot ritkán rázta meg a meggyilkoltak látványa, lényegesen gyakrabban esett meg vele, hogy teljes közönnyel szemlélje a hullákat. De ezúttal nem maradt közömbös.

A fiú úgy tizenöt éves lehetett. A hátán feküdt, szélesre tárt lábakkal; mintha a rémület grimasza fagyott volna az ajkára. Ennek ellenére Geralt tudta, hogy a fiú azonnal meghalt, nem szenvedett, és valószínűleg még csak nem is tudta, hogy a halálán van. A nyíl a szemén érte, mélyre merült a koponyájába, a nyakszirt csontjába. A vesszőt fácántyúk sárgára festett, csíkozott evezőtollaival látták el. A tollazata magasra meredt a fűcsomók felett.

Geralt körbenézett; gyorsan és minden nehézség nélkül megtalálta, amit keresett. A másik, épp olyan nyilat, amely úgy hat lépéssel hátrébb állt ki egy fenyő törzséből. Tudta, mi történt. A fiú nem értette a figyelmeztetést; amikor meghallotta a nyílvessző süvítését és a koppanását, megijedt, és rossz irányba kezdett szaladni. Annak az irányába, aki azt parancsolta, álljon meg, és forduljon azonnal vissza. A tollak sziszegő, rosszindulatú süvítése, a fába mélyedő nyílhegy rövid koppanása. Egy lépést se tovább, ember, mondja ez a süvítés, ez a koppanás. Takarodj, ember, azonnal hordd el magad Brokilonból. Meghódítottad az egész világot, ember, mindenütt ott tolongsz, mindenhová elviszed magaddal azt, amit modernségnek nevezel, a változás korának, azt, amit fejlődésnek hívsz. De mi itt nem akarunk sem téged, sem a fejlődésedet. Nem vágyunk a változásra, amit magaddal hozol. Nem kívánunk semmit, amit magaddal hozol. Süvítés és koppanás. Takarodj Brokilonból!

Takarodj Brokilonból, gondolta Geralt. Ember. Nem számít, hogy tizenöt éves vagy, és félelemtől tébolyultan vergődsz át az erdőn, nem találva a hazavezető utat. Nem számít, hogy hetvenéves vagy, és rőzséért kell menned, mert ha nem látják hasznodat, elűznek a kunyhóból, nem adnak enned. Nem számít, hogy hatéves vagy, és a napsütötte rét kéklő virágocskái csábítottak oda. Takarodj Brokilonból! Süvítés és koppanás.

Régebben, gondolta Geralt, mielőtt azért lőttek, hogy öljenek, kétszer is figyelmeztettek. Még háromszor is.

Régebben, gondolta, továbbindulva. Régebben.

Mit lehet tenni, a fejlődés.

Nem úgy tűnt, mintha az erdő rászolgált volna a szörnyű hírnévre, melynek örvendett. Igaz ugyan, hogy rémisztően vad volt, és nehézkesen haladt előre benne, de ez csak az ember nem látta sűrűségek megszokott terhe volt, ahol minden rést, minden napsütötte foltot, melyet a hatalmas fák ágai és leveles gallyai szabadon hagynak, azonnal többtucat fiatal nyír, éger és gyertyán használ ki, vadszeder, boróka és páfrányok, melyek hajtásaik szövedékével borítják be a rothadó fa, a száraz gallyak és a csatában elbukott, életük végére ért, legvénebb fák korhadt törzseinek ezt a roppanós ingoványát. A sűrűség mégsem baljóslatú, nehéz hallgatással volt terhes, ami a leginkább illene az ilyesfajta helyekhez. Nem, Brokilon élt. Rovarok zümmögtek, a lába alatt gyíkok zörögtek, szivárványszín futrinkák osontak, megrándult ezernyi pók vízcsepptől csillogó hálója, harkályok koptatták kemény koppanássorozatokkal a fatörzseket, szajkók rikoltottak.

Brokilon élt.

De a vaják nem hagyta magát megtéveszteni. Tudta, merre jár. Emlékezett a fiúra, nyíllal a szemében. A moha és a fenyőtűtakaró alatt időről időre fehér csontokat pillantott meg, melyeken keresztül-kasul futkostak a vöröshangyák.

Továbbment, óvatosan, de szaporán. A nyomok frissek voltak. Arra számított, hogy időben odaér, hogy meg tudja állítani és visszafordítani az előtte járó embereket. Azzal áltatta magát, hogy még nem túl késő.

Az volt.

A második holttestet észre sem vette volna, ha nem csillan meg a nap visszfénye a rövid kard pengéjén, amit a halott a kezében szorított. Emez felnőtt férfi volt. Egyszerű, célszerűségből szürkésbarna ruházata alacsony származásra utalt. A ruhája – eltekintve a mellkasába fúródó két nyílvesszőt körülölelő vérfoltokat – új volt és tiszta, így hát nem lehetett egyszerű szolga.

Geralt körbenézett, és megpillantotta a harmadik, bőrkabátot és rövid, zöld palástot viselő holttestet. A meggyilkolt lábai körül megbolygatták a földet, a moha és a fenyőtűszőnyeg egészen a homokig fel volt szaggatva. Kétség sem fért hozzá: sokáig haldokolt a férfi.

Jajgatást hallott.

Fürgén széthajtotta a borókabokrokat, és meglátta a kicsavart fa után maradt jókora gödröt, melyet elrejtettek. A gödörben, a fenyő feltárult gyökerein egy hatalmas férfi feküdt, akinek göndör fekete haja és éppolyan szakálla éles ellentétben állt arcának ijesztő, egyenesen hullaszín fehérségével. Világos szarvasbőr kabátja vöröslött a vértől.

A vaják a gödörbe ugrott. A sebesült férfi kinyitotta a szemét.

– Geralt... – nyögött fel. – Ó, istenek... Talán álmodok...

– Freixenet? – csodálkozott a vaják. – Te itt?

– Én... Ooooh...

– Ne mozdulj – térdelt mellé Geralt. – Hol találtak el? Nem látom a nyílvesszőt...

– Keresztül... vert. Letörtem a hegyét, és kihúztam... Figyelj rám, Geralt...

– Hallgass, Freixenet, vagy megfulladsz a saját véredben. Átfúrta a tüdődet. A fenébe is, ki kell téged húznom innen. Az ördögbe, mit kerestetek ti Brokilonban? Ez a driádok területe, az ő szentélyük, innen senki sem jut ki élve. Nem hallottál róla?

– Később... – nyögött fel Freixenet, és vért köpött. – Később elmesélem... Most húzz ki... Ó, a fenébe! Óvatosabban... Oooh...

– Nem megy – egyenesedett fel Geralt, és körbenézett. – Túl nehéz vagy...

– Hagyj itt – jajdult fel a sebesült. – Hagyj itt, ez van... De mentsd meg a lányt... az istenekre, mentsd meg őt...

– Kit?

– A hercegkisasszonyt... Oh... Találd meg, Geralt...

– Feküdj nyugton, az ördögbe! Mindjárt összetákolok valamit, és kivonszollak innen.

Freixenet nehezen felköhögött, és újra kiköpött; a sűrű, nyúlós vérfonál a szakállán akadt. A vaják elkáromkodta magát, kiugrott a gödörből, és körbenézett. Két fiatal fácskára volt szüksége. Gyorsan megindult a tisztás széle felé, ahol korábban éger-cserjést látott.

Süvítés és koppanás.

Geralt ott helyben megtorpant. A nyílnak, mely a feje magasságában fúródott egy fatörzsbe, héjától származott a tollazata. Elnézett abba az irányba, melyet a kőrisvessző kijelölt, és már tudta is, honnan lőtték ki. Úgy ötvenlépésnyire volt egy újabb gödör, a kidőlt fa égnek meredő gyökérgombolyaga még mindig ölelésében szorított egy jókora homokos földrögöt. Csak úgy burjánzott arra a kökény és a nyírtörzsek világosabb sávjai csíkozta sötétség. Senkit sem látott. Tudta, hogy senkit sem fog látni.

Nagyon lassan felemelte mindkét kezét.

– Ceádmil! Vá an Eithné meáth e Duén Canell! Esseá Gwynbleidd!

Ezúttal meghallotta a húr halk zizzenését, és látta a nyilat, elvégre úgy lőtték ki, hogy meglássa. Élesen a magasba. Nézte, ahogyan a magasba száll, ahogyan megtörik a röpte, ahogyan ferdén a föld felé zuhan. Nem mozdult. A nyíl kétlépésnyire tőle, szinte függőlegesen csapódott a mohába. Szinte azonnal mellé fúródott a második, ugyanolyan szögben. Félt, hogy a következőt már nem fogja látni.

– Meáth Eithné! – kiáltott újra. – Esseá Gwynbleidd!

– Gláeddyv vort! – Egy hang, akár egy széllökés. Hang, és nem nyíl. Élt. Lassan kicsatolta a szíj csatját, messzire nyújtotta magától a kardját, a földre ejtette. A másik driád hangtalanul bontakozott ki egy borókák takarásában álló jegenyetörzs mögül, nem messzebb, mint tízlépésnyire tőle. Bár alacsony volt és nagyon vékony, a fatörzs karcsúbbnak tűnt. Fogalma sem volt, hogyhogy nem vette észre, amikor a közelébe ért. Talán az öltözéke rejtette el – a zöld és barna számtalan árnyalatát felvonultató szövetdarabokból furcsamód összevarrt, levelekkel és háncsdarabokkal behintett összeállítás nem torzította el kecses alakját. Fekete kendővel homlokára fogott haja olajzöld színű volt, arcát dióhéjjal festett csíkok keresztezték.

Természetesen az íja fel volt ajzva, és egyenesen rá célzott.

– Eithné... – kezdte a férfi.

– Tháess aep!

Engedelmesen elhallgatott, mozdulatlanul állva, messze eltartva kezét a törzsétől. A driád nem eresztette le íját.

– Dunca! – kiáltotta. – Braenn! Caemm vort!

Az, amelyik korában rálőtt, a kökényből pattant elő hirtelen, végigsétált a kidőlt fa törzsén, és ügyesen átugrotta a gödröt. Bár a túloldalán egy rakás száraz ág feküdt, a vaják nem hallotta, hogy egyetlenegy is megroppant volna a talpa alatt. Maga mögött, egész közel halk neszezést hallott, olyasmit, mint amikor a szél megzörgeti a leveleket. Tudta, hogy a harmadik ott áll a háta mögött.

Épp ez a harmadik volt az, aki villámgyorsan elősiklott oldalról, és felemelte a kardját. Neki mézszínű volt a haja, amit kákából fonott pánttal szorított hátra. A hátán nyilakkal teli tegez hintázott.

A legtávolabbi, aki a gödörből bukkant elő, gyorsan közeledett felé. Öltözéke semmiben sem különbözött társaiétól. Fakó, téglavörös hajában lóheréből és erikából font koszorút viselt. A kezében tartott íj nem volt megfeszítve, de a vesszőt az idegen tartotta.

– T’en thesse in meáth aep Eithné llev? – kérdezte a driád közelebb lépve. A hangja rendkívül dallamos volt, a szeme hatalmas és fekete. – Ess’ Gwynbleidd?

– Aé... aesseá... – kezdett rá a férfi, de a brokiloni dialektus szavai, melyek dalként csendültek a driádok ajkán, neki a torkán akadtak, sértették az ajkát. – Egyikőtök sem beszéli a közöst? Nem ismerem túlságosan jól...

– An’ váill. Vort llinge – szakított félbe a driád.

– Gwynbleidd vagyok, Fehér Farkas. Eithné asszony ismer engem. Követségbe tartok hozzá. Jártam már Brokilonban. Duén Canellben.

– Gwynbleidd – hunyorgott rá a téglavörös. – Vatt’ghern?

– Igen – helyeselt. – Vaják.

Az olajzöld haragosan horkant fel, de leeresztette az íját. A téglavörös tágra nyílt szemekkel nézte, míg zöld sávokkal csíkozott arca teljesen mozdulatlan, halott maradt, akár egy szoboré. Ez a kifejezéstelenség nem engedte eldönteni, hogy az arcát szépnek vagy csúfnak lássa – ilyesfajta osztályozás helyett sokkal inkább az a gondolat merült fel benne, hogy a nő közönyös és lelketlen, ha nem egyenesen kegyetlen. Geralt gondolatban szemrehányást tett magának ezért az ítéletért; végtére is azon kapta magát, hogy egy driádot emberi tulajdonságokkal ruházott fel, ami nyilvánvalóan tévútra vezet. Elvégre tudnia kellett, hogy egész egyszerűen idősebb volt a másik kettőnél. A látszat ellenére sokkal, sokkal idősebb volt.

Ott álltak, tétova hallgatásba merülve. Geralt hallotta, ahogy Freixenet nyögdécsel, jajgat és köhög. A téglavörösnek is hallania kellett, de az arca még csak meg sem rezzent. A vaják a csípőjére tette a kezét.

– Ott, a gödörben – mondta nyugodt hangon –, egy sebesült fekszik. Ha nem kap segítséget, meghal.

– Tháess aep! – Az olajzöld felajzotta íját, és a nyílheggyel egyenesen a vaják arcába célzott.

– Hagyjátok megdögleni? – A férfi nem emelte fel a hangját. – Hagyjátok, csak így egyszerűen, hogy megfulladjon a saját vérében? Akkor már jobb agyonverni.

– Fogd be a pofádat! – vetette oda a driád közösre térve át. De leeresztette az íját, és enyhített a húr feszességén. Kérdően nézett a társára. A téglavörös bólintott, és a gödörre mutatott. Az olajzöld elszaladt, fürgén és hangtalanul.

– Szeretnék találkozni Eithné asszonnyal – ismételte Geralt. – Követségben járok...

– Ő – mutatott a téglavörös a mézszínre – elvezet téged Duén Canellbe. Menj.

– És Frei... a sebesült?

A driád hunyorogva nézett vissza rá. Még mindig a húrra illesztett nyíllal játszott.

– Ne aggódj – felelte. – Menj. Ő elvezet.

– De...

– Va’en vort! – szakította félbe a driád összeszorítva ajkait.

A vaják megrántotta a vállát, és a mézszín hajúhoz fordult. Ő tűnt a legfiatalabbnak mindhárom közül, de akár tévedhetett is. Észrevette, hogy kék a szeme.

– Induljunk hát.

– Úgy a – válaszolta halkan a mézszín. Némi tétovázás után visszaadta a kardját. – Induljunk.

– Hogy hívnak? – kérdezte a férfi.

– Fogd be a pofád.

A driád körbe sem nézve, szerfelett fürgén haladt át a sűrűségen. Geraltnak igencsak meg kellett erőltetnie magát, hogy lépést tudjon tartani vele. Tudta, hogy a driád szándékosan csinálja, tudta, hogy azt szeretné, hogy a nyomában haladó ember nyögve a bozótba süppedjen, hogy kimerülten a földre roskadjon, képtelenül arra, hogy tovább meneteljen. Természetesen a lány nem tudta, hogy vajákkal van dolga, nem pedig emberrel. Túl fiatal volt, hogy tudja, ki az a vaják.

A lány – Geralt most már tudta, hogy nem tisztavérű driád – hirtelen megállt, és hátrafordult. A férfi látta, hogy a mellkasa erősen zihál foltos zekécskéje alatt, hogy nehezen állja meg, hogy ne kapkodja tátott szájjal a levegőt.

– Lassítsunk? – ajánlotta fel mosolyogva a vaják.

– Yeá – nézett rá vissza a lány kelletlenül. – Aeén esseáth Sidh?

– Nem, nem vagyok tünde. Hogy hívnak?

– Braenn – válaszolta a lány, és újra nekiindult, de most már lassabb léptekkel, nem próbálva a férfi elé kerülni. Egymás mellett mentek, közel húzódva. A vaják érezte a lány izzadtságának szagát, egy fiatal lány egészen hétköznapi izzadtságáét. A driádok izzadtságának olyan volt a szaga, mint a tenyérben szétmorzsolt fűzfaleveleknek.

– És hogy hívtak azelőtt?

Amikor a lány ránézett, ajka hirtelen grimaszra torzult, és a férfi azt gondolta, felcsattan, vagy ráparancsol, hogy hallgasson. Egyiket sem tette.

– Nem emlékszem – felelte habozva. A férfi nem hitte, hogy igazat mondana.

Nem tűnt többnek tizenhat évesnél, és nem lehetett Brokilonban több mint hat, hét éve – ha korábban került volna ide, kisgyerekként, vagy egyenesen csecsemőként, már nem ismerné fel benne az embert. A kék szem és a természetesen világos színű haj előfordul még a driádoknál is. A driádok gyermekei, melyek tündékkel és emberekkel való szertartásos találkozók nyomán fogantak, testi tulajdonságaikat kizárólag az anyától szerezték, és kizárólag lányok voltak. Roppant ritkán, és rendszerint valamelyik későbbi nemzedékben, mégis született néha olyan gyermek, aki a névtelen hím protoplaszta szemét vagy haját örökölte. De Geralt biztos volt benne, hogy Braenn ereiben egyetlen csepp driádvér sem folyik. De különben ennek nem is volt nagyobb jelentősége. Vér vagy sem, e pillanatban driád volt.

– És téged – nézett rá sandán a lány – hogy hívnak?

– Gwynbleidd.

Biccentett.

– Akkor mengyünk... Gwynbleidd.

Lassabban haladtak, mint korábban, de még mindig elég gyorsan. Természetesen Braenn ismerte Brokilont – ha Geralt egyedül lett volna, nem tudta volna tartani sem a helyes irányt, sem az ütemet. Braenn kanyargós rejtekutakon haladt át a sűrű erdő teremtette akadályokon, leküzdötte a szakadékokat, olyan ügyesen szaladva át a kidőlt fatörzseken, akár egy hídon, bátran csobbant a békalencsétől zöld, csillogó tükrű ingoványba, amibe a vaják bele se mert volna lépni, és órákat, ha nem napokat veszített volna a megkerülésükkel.

Nemcsak az erdő vad természetétől óvta meg Braenn jelenléte – voltak olyan helyek, ahol a driád lelassította lépteit, és nagyon óvatosan haladt, a férfit kézen fogva talpával tapogatva ki az utat. A vaják tudta, mi az oka erre. Brokilon kelepcéiről legendák keringtek – kihegyezett karókkal teli vermekről beszéltek, önlövőkről, zuhanó fatörzsekről, a rettenetes „sünről” – egy kötélen lógó tüskés golyóról, ami váratlanul hull alá, és mindent elsöpör az útjából. Akadtak olyan helyek is, ahol Braenn megállt és dallamosan felfüttyentett, a bozótosból pedig füttyszó válaszolt vissza. Voltak olyan helyek is, ahol a férfit csendre intve a tegezben nyugvó nyílvesszőn tartotta kezét, és feszülten várta, hogy az a valami, ami a sűrűben neszezett, továbbálljon.

Akármilyen gyorsan meneteltek is, éjszakára meg kellett állniuk. Braenn tévedhetetlenül választotta meg a helyet – egy emelkedőn, ahol a hőmérséklet ingadozása meleg fuvallatot vitt feléjük. Száraz páfrányokon aludtak, nagyon közel húzódva egymáshoz, ahogyan a driádok szoktak. Az éjszaka közepén Braenn átölelte, és szorosan hozzásimult. De semmi több. Átölelte a lányt. De semmi több. Driád volt. Csak a meleg számított.

Hajnalhasadáskor, mikor még szinte teljes volt a sötétség, ismét útnak eredtek.

II

Egy dombvonulaton keltek át, ahol ritkásabb volt az erdő, köddel telt katlanokat járva, kiterjedt, füves réteken, széltöréseken keresztül gyalogolva.

Braenn ismét megállt, körbenézett. Azt a benyomást keltette, mintha eltévedt volna, de Geralt tudta, hogy ez lehetetlen. Ennek ellenére kihasználta a menetelést megtörő szünetet, és letelepedett egy kidőlt fa törzsére.

És akkor meghallotta a kiáltást. Vékony volt. Éles. Kétségbeesett.

Braenn villámgyorsan letérdelt, egyszerre két nyilat rántva elő a tegezből. Egyet a fogai közé szorított, a másikat a húrra illesztette, felajzotta a nyilat, és vakon célzott, a bokrokon keresztül, a hang irányába.

– Ne lőj! – kiáltott Geralt.

A vaják átugrott a fatörzsön, és keresztülverekedte magát a bozótoson.

A sziklás domboldal lábánál egy apró tisztáson szürke zekés lényecske állt hátát egy kiszáradt gyertyánfa törzséhez szorítva. Vele szemben, úgy ötlépésnyire tőle, lassan, a füvet kettéválasztva mozgolódott valami. Az a valami sötétbarna volt, és legalább két öl hosszú. Geralt egy pillanatig azt gondolta, kígyó. De aztán észrevette sárga, mozgékony, kampós, ízelt lábait, hosszú potroha lapos szelvényeit, és rájött, hogy ez nem kígyó. Hogy ez valami sokkal rosszabb.

A törzshöz simuló lényecske vékony hangon felsikkantott. A hatalmas százlábú a fű fölé emelte hosszú, mozgékony csápjait, hogy meleget és szagot vadásszon velük.

– Ne mozdulj! – kiabálta a vaják, és toppantott, hogy magára terelje az óriás szkolopendra figyelmét. De a százlábú rá se hederített, tapogatói már rátaláltak a közelebbi áldozat szagára. A szörnyeteg ízelt lábai megmozdultak, kígyóvonalba görbült, aztán megindult előre. Rikító sárga lábai fel-felvillantak a fűben, olyan egyenletesen, akár egy gálya evezőlapátjai.

– Yghern! – kiáltott fel Braenn.

Geralt két hosszú ugrással a tisztáson termett, menet közben előrántotta kardját hátára szíjazott hüvelyéből, és nagy lendülettel nekicsapódott csípőjével a fa alatt kővé merevedett lényecskének, ami ettől félrezuhant a szedresbe. Az óriás szkolopendra ott zörgött a fűben, aprókat lépett lábaival, aztán első szelvényeit felemelve, méregtől csepegő ollóit csattogtatva a vajákra rontott. Geralt félretáncolt, átugrott a lomha, lapos test felett, és a potroh páncélozott szelvényei közötti lágy részre célozva, félfordulatból lesújtott kardjával. Azonban a szörnyeteg túlságosan gyors volt; a kard a kitinpáncéljába csapódott, de nem vágta át azt – a vastag mohaszőnyeg letompította az ütést. Geralt félreugrott, de nem elég fürgén. Az óriás szkolopendra hatalmas erővel a lábai köré tekerte teste hátsó részét. A vaják elesett, félrefordult, és megpróbált kiszabadulni. Sikertelenül.

A százlábú feltekeredett és megfordult, hogy ollóival elérhesse a férfit; karmaival hevesen a fába kapott, és köré csavarodott. Ebben a pillanatban Geralt feje fölött egy nyílvessző szisszent fel, és nagy csattanással átfúrta a páncélt, a fatörzshöz szegezve a szörnyet. A százlábú feltekeredett, és a nyilat kettétörve kiszabadult, hogy azonnal két másik lövedék találja el. A vaják egy rúgással ellökte magától a csapkodó potrohot, és félregördült.

A térdelő Braenn valószínűtlen gyorsasággal lőtt újra meg újra íjával, egyik nyilat a másik után tűzve az óriás szkolopendrába. A százlábú letörte a tollazatokat, és kiszabadult, de egy újabb nyíl ismét a fatörzshöz szögezte. A szörnyeteg lapos, csillogó, sötétvörös pofája rágóival csattogott és zörgött arra, amerre a nyílvesszők eltalálták, esztelenül próbálva elkapni az őt megsebző ellenséget.

Geralt oldalról elé ugrott, és széles lendületet véve lecsapott kardjával, egyetlen vágással fejezve be a küzdelmet. A fatörzs szolgált hóhértönkként.

Braenn felajzott íjával lassan közeledett; belerúgott a fűben tekergőző, lábaival kalimpáló potrohba, aztán leköpte.

– Köszönöm – mondta a vaják, aki éppen a százlábú levágott fejét zúzta szét sarka csapásaival.

– He?

– Megmentetted az életemet.

A driád ránézett. Nem volt a tekintetében sem érzelem, sem megértés.

– Az yghern – mondta cipőjével lökdösve a tekergő, lomha testet. – Eltörte a cselőkéimet.

– Megmentetted az életem, ahogyan azét a kis driádét is – ismételte meg Geralt. – A mindenségit, hová lett?

Braenn ügyesen félrehajtotta a szederbokrokat, és mélyen benyúlt a tüskés hajtások közé.

– Úgy is gondoltam – szólt, és előhúzta a bozótból a szürke zekés lényecskét. – Nézd csak meg, Gwynbleidd.

Nem driád volt. Nem volt tünde, szilfid, puck és félszerzet sem. A világ leghétköznapibb emberkislánya volt. Brokilon közepén, ami a legkevésbé hétköznapi hely a hétköznapi emberkislányok számára.

Világos, egérszürke haja volt, és hatalmas, méregzöld szeme. Nem lehetett több tíz évesnél.

– Ki vagy te? – kérdezte a vaják. – Hogy kerültél ide?

Nem válaszolt. Valahol láttam már ezt a lányt, gondolta a férfi. Valahol már láttam. Őt vagy valakit, aki nagyon hasonlít rá.

– Ne félj – mondta a vaják bizonytalanul.

– Nem félek – hördült fel a kislány alig érthetően. Szemmel láthatóan náthás volt.

– Mengyünk innen – szólalt meg hirtelen körbetekintve Braenn. – Ahun egy yghern van, izibe előjön a másik. Nekem meg kevés már a cselőkém.

A lány a driádra nézett, eltátotta a száját, és kézfejével megtörölte az arcocskáját, szanaszét kenve rajta a port.

– Az ördögbe is, ki vagy te? – ismételte Geralt előrehajolva. – Mit csinálsz te ebben... Ebben az erdőben? Hogyan kerültél ide?

A kislány leeresztette a fejét, és szipogott egyet náthás orrával.

– Megsüketültél? Azt kérdem, ki vagy te? Hogy hívnak?

– Ciri – szipákolta a kislány.

Geralt elfordult tőle. Braenn az íját méregetve a férfira pillantott.

– Figyelj, Braenn...

– Mire?

– Vajon lehetséges... Vajon lehetséges, hogy ez a lány... tőletek szökött el Duén Canellből?

– He?

– Ne játszd nekem az idiótát – gorombult be a vaják. – Tudom, hogy kislányokat raboltok. Te magad is, mi, az égből pottyantál Brokilonba? Azt kérdem, lehetséges-e...

– Nem – szakította félbe a driád. – Soha a színe világát se láttam.

Geralt jól megnézte magának a kislányt. Hamuszürke haja összekócolódott ugyan, és tele volt fenyőtűvel és levélkékkel, de tisztaságtól illatozott, nem füsttel, nem marhaóllal és nem is zsírral. A keze, még ha elképzelhetetlenül piszkos volt is, apró volt és finom vonalú, forradások vagy bőrkeményedések nélkül. A fiúruha, amit viselt, a piros csuklyás kabátka semmit sem árult el, de magas szárú csizmácskáit puha, drága marhabőrből készítették. Nem, egészen biztosan nem falusi gyerek volt. Freixenet, jutott hirtelen a vaják eszébe. Hát őt kereste Freixenet. Utána jött Brokilonba.

– Honnan jöttél, takonypóc?

– Hogy beszélsz te velem! – rántotta fel dölyfösen a fejét a kislány, és lábával nagyot toppantott. De a puha moha teljességgel elfuserálta a toppantás hatását.

– Aha – mondta a vaják, és elmosolyodott. – Ez bizony egy valódi hercegkisasszony. Legalábbis a szavaiból ítélve, mert a külseje bizony hagy maga után kívánnivalót. Verdenből jöttél, igaz? Tudod, hogy keresnek téged? Ne aggódj, hazaviszlek. Hallgass meg, Braenn...

Amint elfordította a fejét, a kislány villámgyorsan sarkon fordult, és futva eliramodott az erdőn keresztül, a lágy lejtésű domboldalon.

– Bloede turd! – kiáltott fel a driád a tegezhez kapva. – Caemm ere!

A kislány a száraz ágakat ropogtatva-botladozva, vaktában vágtatott keresztül az erdőn.

– Állj! – kiabálta Geralt. – Hová rohansz, az ördögbe is?

Braenn szempillantás alatt felajzotta íját. Mérgesen szisszent a nyílvessző, lapos íven száguldott, aztán a hegye koppanva egy fa törzsébe fúródott, kis híján súrolva a lányka haját is. Az apróság összegömbölyödött, és a földre huppant.

– Te átkozott idióta – sziszegte a driádhoz közeledve a vaják. Braenn fürgén újabb nyilat húzott elő a tegezből. – Meg is ölhetted volna!

– Ez itt Brokilon – felelte a driád kevélyen.

– Az meg ott egy gyerek!

– És akkor mi van?

A férfi a nyílvessző tollazására pillantott. Egy fácántyúk kéregfőzettel sárgára festett, csíkozott evezőtollai voltak. Nem szólt egy szót sem. Megfordult, és szaporán elindult az erdő felé.

A kislány egy fa alatt feküdt összegömbölyödve; óvatosan felemelt fejjel figyelte a fatörzsben rekedt nyílvesszőt. Amikor meghallotta a férfi lépteit, felpattant, de a vaják egy rövid ugrással beérte, és megragadt a zekécske piros csuklyáját. A kislány felé fordult, és ránézett, aztán a csuklyát tartó kezére. A férfi elengedte.

– Miért szöktél el?

– Semmi közöd hozzá – szipogta. – Hagyj engem békén, te... te...

– Ostoba kölök – sziszegte a vaják dühösen. – Ez itt Brokilon. Nem volt elég a százlábú? Egyedül nem éred meg a reggelt ebben az erdőben. Még mindig nem érted?

– Ne érj hozzám! – csattant fel a lány. – Te szolga, te! Én hercegkisasszony vagyok, hogy képzeled!

– Egy ostoba takonypóc vagy.

– Hercegkisasszony vagyok!

– A hercegkisasszonyok nem kóborolnak egyedül az erdőben. A hercegkisasszonyoknak tiszta az orruk.

– Fejedet vétetem! És az övét is! – A kislány megtörölte tenyerével az orrát, és ellenségesen nézett a közeledő driádra. Braenn nevetésben tört ki.

– Na, jól van, elég ebből a kiabálásból – szólt közbe a vaják. – Miért szöktél el, hercegkisasszony? És hová? Mitől féltél?

A kislány szipogva hallgatott.

– Jól van, ahogy szeretnéd – kacsintott a férfi a driádra. – Mi megyünk is. Ha szeretnél egyedül maradni az erdőben, csak tessék. De ha legközelebb rád támad egy yghern, ne óbégass. A hercegkisasszonyoknak nem illik. A hercegkisasszonyok úgy halnak meg, hogy fel sem sikkantanak, előtte pedig még az orrukat is tisztára törlik. Induljunk, Braenn. Viszlát, őfelsége.

– Vá... várj!

– Mhm?

– Veletek megyek.

– Igazán megtisztel. Igaz, Braenn?

– De nem viszel el újra Kistrinhez, ugye? Esküszöl?

– Ki az a... – kezdte a férfi. – Ó, a mindenségit. Kistrin. Kistrin herceg? Ervyll király fia Verdenből?

A kislány lebiggyesztette aprócska ajkát, szipogott egyet, és félrefordult.

– Elég ebből a játszósdiból – szólt közbe komoran Braenn. – Mengyünk.

– Mindjárt, mindjárt. – A vaják felegyenesedett, és felülről nézett vissza a driádra. – A tervek némiképp megváltoztak, szépséges íjászom.

– He? – húzta fel Braenn a szemöldökét.

– Eithné asszony megvár. Haza kell kísérnem ezt a csöppséget. Verdenbe.

A driád ráhunyorított, és a tegezéhez nyúlt.

– Nem mégy te sehová. Se ő.

A vaják randán mosolygott.

– Vigyázz, Braenn – mondta. – Én nem az a tacskó vagyok, akinek tegnap lesből nyílvesszőt tűztél a szemébe. Én meg tudom magam védeni.

– Bloede arss! – sziszegtet a driád felemelve íját. – Duén Canellbe mégy, meg a lyány is! Nem Verdenbe!

– Nem! Nem Verdenbe! – a hamuszőke kislány a driádhoz szaladt, és karcsú combjához bújt. – Veled megyek! Ő meg menjen csak Verdenbe ahhoz a hülye Kistrin herceghez maga, ha annyira akar!

Braenn még csak rá sem pillantott a lányra, le sem vette a szemét Geraltról. De leeresztette az íjat.

– Ess turd! – köpött a férfi lába elé. – Úgy a! Mennyé, ahova a lábad visz. Máj’ meglátjuk, sikerül-e. Megpusztulsz, mire kijutnál Brokilonból.

Igaza van, gondolta Geralt. Esélyem sincs. Nélküle se Brokilonból nem jutok ki, se Duén Cannellbe nem jutok el. Ez van, meglátjuk. Talán sikerül lebeszélni Eithnét...

– Ugyan, Braenn – felelte békülékenyen, és elmosolyodott. – Ne dühöngj már, szépségem. Jól van, legyen, ahogy akarod. Mind elmegyünk Duén Canellbe. Eithné asszonyhoz.

A driád mormolt valamit az orra alatt, és elvette a nyilat az idegről.

– Akkor indulás – mondta, és megigazította hajában a pántot. – Elég időt elvesztegettünk.

– Jaaaj... – nyögött fel a kislány, ahogy lépett egyet.

– Mi az már?

– Valami történt... A lábammal.

– Várj csak, Braenn! Gyere, takonypóc, a nyakamba veszlek.

A lányka teste meleg volt, és úgy illatozott, akár egy ázott veréb.

– Hogy hívnak, hercegkisasszony? Elfelejtettem.

– Ciri.

– És a birtokaid hol fekszenek, ha szabad kérdeznem?

– Nem mondom meg neked – morgott vissza. – Nem mondom meg, és kész.

– Túlélem. Ne mocorogj, és ne szipogj a fülembe. Mit csináltál Brokilonban? Elvesztél? Eltévedtél?

– Hogyisne! Én sosem tévedek el.

– Ne mocorogj. Kistrin elől menekültél? Nastrog várából? Az esküvő előtt, vagy utána?

– Honnan tudod? – szipákolt érdeklődve.

– Elképesztően okos vagyok. Miért szöktél éppen Brokilonba? Nem akadt volna valami biztonságosabb úti célod?

– A hülye ló hozott.

– Hazudsz, hercegkisasszony. A te termeteddel legfeljebb egy macskát volnál képes megülni. És abból is szelídet.

– Marck vezette. Voymir lovag apródja. Az erdőben a ló felbukott, és eltörte a lábát. És eltévedtünk.

– Azt mondtad, hogy ez veled sosem történik meg.

– Ő tévedt el, és nem én. Köd volt. És elvesztettük egymást.

Elvesztettétek egymást, gondolta a vaják. Voymir lovag szegény fegyverhordozója, aki szerencsétlenségére beleszaladt Braennbe és a társaiba. Egy tacskó, aki bizonyára azt sem tudta, mi fán terem a nő, segít elmenekülni egy zöldszemű takonypócnak, mert túl sokat hallgatta a lovagi meséket a házasságra kényszerített szüzekről. Segít neki elmenekülni, hogy aztán egy talmi driád nyilától essen el, aki bizonyára nem is tudja, mi fán terem a férfi. De gyilkolni már tud.

– Azt kérdeztem, az esküvő előtt vagy az esküvő után lógtál meg Nastrog várából?

– Meglógtam, és kész, mi közöd hozzá? – mordult fel a lány. – A nagymamám azt mondta, el kell oda mennem és megismernem. Azt a Kistrint. Csak megismernem. De az apja meg, az a pohos király...

– Ervyll.

– ...rögtön, hogy esküvő így, meg esküvő úgy. De én nem akarom. Azt a Kistrint. A nagymamám azt mondta...

– Annyira utálatos számodra az a Kistrin herceg?

– Nem akarom – jelentette ki erélyesen Ciri, és akkorát szipogott, hogy öröm volt hallgatni. – Dagadt, hülye, és bűzlik a szája. Mielőtt odamentem, megmutattak nekem egy képet, és azon a képen nem volt kövér. Nem akarok ilyen férjet. Egyáltalán nem akarok férjet.

– Ciri – kezdte bizonytalanul a vaják. – Kistrin még gyerek, ahogy te is. Lehet, hogy pár év múlva egész jóképű fickó lesz belőle.

– Akkor küldjenek csak nekem másik képet pár év múlva – prüszkölte a lányka. – Meg neki is. Mert ő meg azt mondta, hogy a képen, amit mutattak neki, sokkal szebb voltam. És bevallotta, hogy szerelmes Alvinába, az udvarhölgybe, és az ő lovagja szeretne lenni. Látod? Ő nem akar engem, és én sem akarom őt. Akkor meg minek az esküvő?

– Ciri – mormolta a vaják. – Ő herceg, te pedig hercegkisasszony vagy. A hercegek és a hercegkisasszonyok történetesen így házasodnak, és nem másképp. Ez a szokás.

– Úgy beszélsz, mint a többiek. Azt gondolod, hogy azért, mert kicsi vagyok, be is lehet csapni.

– Nem csaplak be.

– De becsapsz.

Geralt elhallgatott. Braenn, aki előttük járt, körbenézett – bizonyára csodálkozott, hogy csend van. Aztán megrántotta a vállát, és tovább indult.

– Hová megyünk? – szólalt meg komoran Ciri. – Tudni akarom!

Geralt hallgatott.

– Válaszolj, ha kérdeznek! – mondta a lányka fenyegetően, hangos szipogással nyomatékosítva parancsát. – Tudod, hogy ki... Hogy ki ül rajtad?

A férfi nem válaszolt.

– Vagy fülön haraplak! – kiáltott a lány.

A vajáknak elege lett. Lehúzta a kislányt a nyakából, és a földre tette.

– Hallgass ide, takonypóc – szólt rá keményen, az övcsatjával bajlódva. – Mindjárt a térdemre fektetlek, lehúzom a gatyádat, és a szíjammal fenekellek el. Senki sem tart engem vissza ettől, mert ez itt nem a királyi udvar, én pedig nem vagyok se a szolgád, se az udvaroncod. Egy perc, és megbánod, hogy nem maradtál Nastrogban. Mindjárt meglátod, hogy mégiscsak jobb hercegnőnek lenni, mint erdőben eltévedt takonypócnak. Mert a hercegnőknek, azoknak csakugyan szabad elviselhetetlenül viselkednie. A hercegnőknek még akkor sem veri el senki szíjjal a hátsóját, legfeljebb csak a herceg őméltósága, személyesen.

Ciri összekuporodott, és szipákolt néhányat. Braenn, aki egy fának támaszkodva állt, közönyösen figyelte a jelenetet.

– Na, mi legyen? – kérdezte a vaják, miközben csuklója köré tekerte az övét. – Méltóan és szerényen fogunk viselkedni? Mert ha nem, akkor rátérünk őfelsége elfenekelésére. No? Igen vagy nem?

A kislány szipogva felzokogott, aztán fürgén rábólintott.

– Szót fogadsz, hercegkisasszony?

– Igen – dörmögte.

– Mingyár estve lesz – szólalt meg a driád. – Mengyünk, Gwynbleidd.

Ritkult az erdő. Homokos pagonyokon haladtak keresztül, hangásokon, köd borította réteken, ahol szarvascsordák legeltek. Hűvösödött.

– Nemes uram... – szólalt meg Ciri hosszú, hosszú hallgatás után.

– Geraltnak hívnak. Miről van szó?

– Borzasztóan éhes vagyok.

– Mindjárt megállunk. Nemsokára beesteledik.

– De én nem bírom ki – pityeredett el a kislány. – Semmit sem ettem már...

– Ne pityeregj – nyúlt a vaják a tarisznyájába, és előhúzott egy darab szalonnát, egy kis sajtkorongot, meg két almát. – Tessék.

– Mi ez, ez a sárga?

– Szalonna.

– Azt én meg nem eszem – mordult fel.

– Remek, hogy ezt mondod – mondta a vaják alig érthetően, ahogy a szájába rakta a szalonnát. – Edd a sajtot. És az almát. Az egyiket.

– Miért csak az egyiket?

– Ne mocorogj. Edd meg mindkettőt.

– Geralt?

– Mhm?

– Köszönöm.

– Nincs mit. Váljék egészségedre.

– Én nem... Nem azt. Azt is, de... Megmentettél attól a százlábútól... Brrr... Majd meghaltam ijedtemben...

– Majd meghaltál – mondta komolyan a vaják. Majd meghaltál, méghozzá kivételesen fájdalmas és ocsmány módon, gondolta. – De Braenn-nek kell megköszönnöd.

– Ő kicsoda?

– Driád.

– Szépasszony?

– Igen...

– De ők minket... Ők gyerekeket rabolnak! Elraboltak minket? Eee, hiszen te nem is vagy kicsi. És minek beszél ilyen furcsán?

– Beszél, ahogy beszél, nem számít. Az számít, hogyan lő. Ne felejtsd el megköszönni neki, ha megálltunk.

– Nem felejtem el – szipogta.

– Ne mocorogj, hercegkisasszony, Verden jövendőbeli hercegnője.

– Nem leszek – vetette oda a lány – semmiféle hercegnő.

– Jól van, jól van. Nem leszel hercegnő. Hörcsög leszel, és egy odúban fogsz lakni.

– Nem igaz! Nem tudsz te semmit!

– Ne visíts a fülembe. És ne feledkezz meg a szíjamról!

– Nem leszek hercegnő. Én...

– Na? Mi leszel?

– Az titok.

– Aha, hát igen, titok. Remek – emelte fel a fejét a férfi. – Mi történt, Braenn?

A driád megállt, vállat vont, és az égre nézett.

– Elpilledtem – mondta lágyan. – Te és biztos elpilledtél, hogy hoztad, Gwynbleidd. Itt állunk meg. Mingyár estve.

III

– Ciri?

– Mhm? – szipogta a kislány az ágakat zörgetve, amiken feküdt.

– Nem fázol?

– Nem – sóhajtott. – Ma meleg van. Tegnap... Tegnap borzasztó nagyon megfagytam, hajjaj.

– Csuda dolog – szólalt meg Braenn, miközben hosszú, puha csizmájának szíjait lazítgatta. – Csöpp kis jószág, oszt’ ekkora darab erdőt megjárt. Átgyütt a strázsán, a posványon, a sűrűgyén. Szívós, ép, bátor. Bizony mondom, beválik... Beválik nálunk.

Geralt gyors pillantást vetett a driádra, a félhomályban csillogó szemére. Braenn egy fának támasztotta hátát, levette a pántot, és fejét rázva kiengedte a haját.

– Belépett Brokilonba – morogta a driád, mielőtt a férfi bármit is hozzáfűzhetett volna. – A miénk, Gwynbleidd. Duén Canellbe megyünk.

– Erről Eithné asszony dönt – válaszolta fanyarul. De tudta, hogy Braenn-nek igaza van.

Kár, gondolta, ahogy elnézte a zöld nyoszolyán fészkelődő kislányt. Milyen talpraesett apróság. Hol láthattam korábban? Mindegy. De kár. A világ olyan hatalmas és olyan szép. Az ő világa pedig mostantól Brokilon lesz, élete utolsó napjáig; és meglehet, hogy a napjai meg vannak számlálva. Talán csak addig a napig, míg kiáltások és nyílvesszők süvítése közepette le nem rogy a páfrányok közé, az erdőért harcolva ebben az értelmetlen háborúban, azoknak az oldalán, akiknek vereséget kell szenvedniük. Kell. Előbb vagy utóbb.

– Ciri?

– Hm?

– Hol laknak a szüleid?

– Nincsenek szüleim – szipogott a lány. – A tengerbe fulladtak, amikor kicsi voltam.

Hát igen, gondolta a férfi, ez sok mindent megmagyaráz. Hercegkisasszony, a halott hercegi pár gyermeke. Ki tudja, nem a harmadik lány-e négy fiú után. A címe a gyakorlatban kevesebbet jelent, mint a kamarásé vagy a lovászmesteré. Egy hamuszőke és zöldszemű, az udvarban ténfergő valaki, akitől a lehető leghamarabb meg kell szabadulni, férjhez kell adni. Minél hamarabb, mielőtt még felcseperedik és kis hölgy lesz, a botrány, a mezaliansz és a vérfertőzés két lábon járó fenyegetése, amire nem is olyan nehéz sort keríteni a várak közös hálótermeiben.

A vajákot nem lepte meg, hogy elmenekült. Sokszor találkozott már hercegkisasszonyokkal, de még királylányokkal is, akik vándorszínészek társulatával kóboroltak, és boldogok voltak, amiért sikerült elszökniük az elaggott, de még mindig utódra áhítozó király elől. Látott királyfikat, akik a zsoldosok bizonytalan sorsát is szívesebben választották az apjuk által kiszemelt sánta vagy himlőhelyes királylány helyett, akinek aszott vagy épp kétes szüzessége lett volna a szövetség és a dinasztikus kapcsolatok ára.

A lányka mellé feküdt, betakarta a kabátjával.

– Aludj – mondta. – Aludj, kis árva.

– Hogyisne! – mordult fel a kislány. – Hercegkisasszony vagyok, nem pedig árva. Van nagymamám. A nagymamám királyné, még mit képzelsz! Ha megmondom neki, hogy szíjjal akartál elverni, meglátod, a nagymamám a fejedet véteti.

– Ez szörnyű! Ciri, kegyelmezz!

– Hogyisne!

– De hiszen te jó kislány vagy. Ha levágják az ember fejét, az irgalmatlanul fáj ám. Ugye igaz, hogy semmit sem mondasz?

– Megmondom.

– Ciri.

– Megmondom, megmondom, megmondom! Félsz, mi?

– Borzasztóan. Tudod, Ciri, ha az embernek levágják a fejét, abba bele is lehet halni.

– Gúnyolódsz?

– Hogy is merészelnék.

– Arcodra fagy még a mosoly, meglásd. Az én nagymamámmal nem lehet viccelni, ha csak toppant a lábával, a legnagyobb harcosok és vitézek is letérdelnek előtte, magam láttam. Ha pedig valamelyik engedetlen, akkor sutty, és volt feje, nincs feje.

– Borzasztó. Ciri?

– Ehe?

– Lehet, hogy lenyakaznak.

– Engem?

– Világos. Hiszen a te nagymama-királynéd intézte el a házasságodat Kistrinnel, és küldött el Verdenbe, Nastrogba. És te engedetlen voltál. Amint hazaérsz... Sutty! És volt fejed, nincs fejed.

A lányka elhallgatott, még a fészkelődést is abbahagyta. A vaják hallotta, ahogy fogacskáival alsó ajkába harapva cuppogtat, ahogy szipákol náthás orrával.

– Nem igaz – szólalt meg a kislány. – A nagymamám nem engedi, hogy lenyakazzanak, mert... Mert ő a nagymamám, hát nem? Eee, legfeljebb kapok a...

– Aha – nevetett fel Geralt. – A nagymamával nem lehet viccelni? Előkerült már a pálca, igaz?

Ciri dühösen felhorkant.

– Tudod mit? – mondta a vaják. – Azt mondjuk a nagymamádnak, hogy én már elpáholtalak, és kétszer nem szabad ugyanazért a bűnért valakit megbüntetni. Áll az alku?

– Neked talán elment az eszed! – Ciri az ágakkal zörögve a könyökére támaszkodott. – Ha a nagymamám meghallja, hogy megvertél, úgy lefejeznek, mint a huzat!

– Szóval akkor mégis csak sajnálod a fejemet?

A kislány elhallgatott, és megint szipogott egyet.

– Geralt...

– Mi az, Ciri?

– A nagymamám tudja, hogy haza kell mennem. Nem lehetek semmiféle hercegnő, se annak a hülye Kistrinnek a felesége. Haza kell mennem, és kész.

Kell, gondolta a férfi. Sajnos ez nem tőled, de nem is a nagymamádtól függ. A vén Eithné kedvétől függ. És az én meggyőzési képességeimtől.

– A nagymamám tudja – folytatta Ciri. – Mert én... Geralt, esküdj meg, hogy senkinek sem mondod el. Ez egy szörnyű titok. Én mondom neked, förtelmes. Esküdj meg.

– Esküszöm.

– Na, akkor elmondom neked. Az anyukám varázslónő volt, képzeld csak el. És az apukám is el volt varázsolva. Ezt mind az egyik dadám mondta el, és amikor a nagymamám megtudta, hatalmas zűr lett belőle. Mert én el vagyok rendelve, tudod?

– Mire?

– Azt nem tudom – felelte izgatottan Ciri. – De el vagyok rendelve, így mondta a dadus. A nagymamám azt mondta, hogy nem engedi, hogy előbb omlik össze az egész frran... frranckarikás vára. Érted? A dadus azt mondta, hogy a végzetre akárhogy is, de nincs orvosság. Ha! És aztán a dadus elsírta magát, a nagymamám meg üvöltött. Látod? El vagyok rendelve. Nem leszek annak a hülye Kistrinnek a felesége. Geralt?

– Aludj. – A vaják akkorát ásított, hogy beleremegett az állkapcsa.

– Aludj, Ciri.

– Mesélj nekem.

– Mi?

– Mondj nekem egy mesét – förmedt rá a lányka. – Hogyan kéne mese nélkül elaludnom? Ejj no!

– De az ördögbe is, én nem ismerek egy mesét sem. Aludj.

– Ne hazudj. Úgyis ismersz. Amikor kicsi voltál, mi, akkor talán nem mesélt neked senki? Min nevetsz?

– Semmin. Eszembe jutott valami.

– Aha! Látod. Na, akkor mondd el.

– Mit?

– A mesét.

A vaják megint felnevetett, feje alá tette két kezét, és a csillagokat bámulta, ahogy az ágakon túl pislákoltak a fejük felett.

– Volt egyszer egy... macska – kezdte. – Egy olyan egyszerű, csíkos egérvadász. És egyszer ez a macska elindult egymagában egy messzi útra a rettenetes, sötét erdőbe. Ment... Ment... Ment...

– Nehogy azt hidd – mormolta Ciri, miközben a férfihoz bújt –, hogy elalszom, mielőtt odaérne.

– Csend legyen, takonypóc. Szóval... Ment, ment, míg találkozott a rókával. A vörös rókával.

Braenn felsóhajtott, aztán a vaják másik oldalára feküdt, és ő is könnyedén odabújt hozzá.

– Na – szipákolta Ciri. – Mondd, hogy volt tovább.

– Ránézett a róka a macskára. Ki vagy, kérdezte. A macska vagyok, felelte rá a macska. Hohó, mondta a róka, és nem félsz te, macska, egyedül mászkálni az erdőben? És ha jön a király vadászatra, akkor mi lesz? Kutyákkal, hajtókkal, lovon? Én mondom neked, macska, szólt a róka, nagy szerencsétlenség a vadászat az olyanoknak, mint te meg én. Neked is van bundád, nekem is van bundám, a vadászok sosem hagyják futni az olyanokat, mint mi, mert a vadászoknak jegyeseik és szeretőik vannak, azoknak meg fázik a mancsa és a nyaka, így hát gallérokat és muffokat csinálnak belőlünk, amiket aztán azok a cafkák hordanak.

– Mik azok a muffok? – kérdezte Ciri.

– Ne szólj közbe. És így toldotta meg a róka: én, macska, képes vagyok túljárni az eszükön, ezerkétszáznyolcvanhat módszerem van vadászok ellen, annyira furfangos vagyok. Hát neked, macska, hány módszered van a vadászok ellen?

– Ó, milyen szép ez a mese – mondta Ciri még szorosabban a vajakhoz bújva. – Mesélj, mit felelt a macska?

– Aha – suttogta a másik oldaláról Braenn. – Mit felelt a macska?

A vaják odafordította a fejét. A driád szeme csillogott, a száját kissé eltátotta, és végigfuttatta ajkán a nyelvét. Hát persze, gondolta. A kisdriádok szomjazzák a meséket. Épp úgy, ahogy a kisvajákok. Mert egyiknek is, másiknak is ritkán mesél bárki is elalvás előtt. A kisdriádok a fák susogását hallgatva alszanak el. A kisvajákok az izmaik fájdalmát figyelve merülnek álomba. Nekünk is úgy csillogott a szemünk, mint most Braenn-nek, amikor Vesemir meséit hallgattuk ott, Kaer Morhenben. Hogy milyen régen is volt... Milyen régen...

– Na – türelmetlenkedett Ciri. – Hogy van tovább?

– A macska meg erre: nekem, róka, nincs egyetlen módszerem sem. Én csak egy dolgot tudok – sicc a fára. Ez elég kell legyen, nem igaz? A róka nevetni kezdett. Eh, mondta, milyen ostoba vagy te. Emeld fel azt a csíkos farkad, és menekülj innen, mert itt pusztulsz el, ha bekerítenek a vadászok. És akkor hirtelen, se szó, se beszéd, felharsantak a kürtök! A bokrokból meg előugrottak a vadászok, meglátták a macskát meg a rókát, és rájuk vetették magukat!

– Hujjuj! – szipákolt Ciri; a driád hirtelen megrezzent.

– Csend legyen. Rájuk vetették magukat, azt kiabálva, gyerünk, nyúzzuk meg őket! Muffot belőlük, muffot! És ráuszították a kutyákat a rókára meg a macskára. Akkor a macska sicc! Fel a fára, ahogy a macskák szokták. Egész a csúcsára. A rókát meg zsupsz a kutyák! Mielőtt a ravaszdi a furfangos módszerei közül bármelyiket is használhatta volna, már gallér is lett belőle. A macska meg ott nyávogott és prüszkölt a vadászokra a fa tetejéről, azok meg semmit sem tudtak vele kezdeni, mert fene magas volt az a fa. Lent maradtak, elátkoztak mindent, ami szent, de akkor is üres kézzel kellett tovább állniuk. És akkor a macska lemászott a fáról, és szép nyugodtan hazament.

– És hogy van tovább?

– Sehogy. Ez a vége.

– És a tanulság? – kérdezte Ciri. – A meséknek van tanulsága, hát nem?

– He? – szólalt meg Braenn, aki még közelebb bújt Geralthoz. – Mi az a tanulság?

– A jó mesének van tanulsága, a rossznak meg nincsen – mondta Ciri mély meggyőződéssel, és szipogott egyet.

– Ez jó volt – ásított a driád. – Ennek megvan, amije meg kell legyen. Az yghern elől, csöppöm, a fára kellett volna menj, mint az okos macska. Nem álmodozni, csak fel a fára izibe. No, ennyi benne az okosság. Túlélni. Nem hagyni magad.

Geralt halkan felnevetett.

– Hát nem volt fa a várkertben, Ciri? Nastrogban? Ahelyett, hogy idejössz Brokilonba, felmászhattál volna egy fára, és addig ülhettél volna ott, egész a csúcsán, míg Kistrinnek el nem megy a kedve a nősüléstől.

– Te kinevetsz engem?

– Aha.

– Akkor tudod mit? Ki nem állhatlak.

– Ez borzasztó. Ciri, egyenesen a szívembe találtál.

– Tudom – helyeselt komolyan a lányka, szipogott egyet, aztán erősen a vajákhoz bújt.

– Aludj jól, Ciri – morogta, belélegezve a lány kedves verébillatát. – Aludj jól. Jó éjszakát, Braenn.

– Deárme, Gwynbleidd.

A fejük felett Brokilon milliárdnyi ága és százmilliárdnyi levele susogott.

IV

Másnap elérkeztek a Fákhoz. Braenn letérdelt, és fejet hajtott. Geralt érezte, hogy ugyanezt kellene tennie. Ciri döbbenten felsóhajtott.

A Fák – főként tölgyek, tiszafák és hikkórik – körfogata tizenegypár ölnyi is meglehetett. Lehetetlen volt megbecsülni, a koronáik milyen magasra érhettek. De azok a pontok, ahol a hatalmas, hajlongó gyökerek egyenes törzzsé alakultak, magasan a fejük felett látszottak. Mehettek volna gyorsabban is – az óriások ritkásan nőttek, és az árnyékukban nem maradt meg semmi más növény sem –, csak a rothadó levelek szőnyege feküdt előttük.

Mehettek volna gyorsabban. De lassan mentek. Halkan. Fejet hajtva. Itt, a Fák között aprók, mellékesek, lényegtelenek voltak. Nem számítottak. Még Ciri is csendben maradt – majd’ fél órán át meg sem szólalt.

Jó órányi menet után maguk mögött hagyták a Fák övét, és újra alámerültek a szurdokokba, a nyirkos bükkösökbe.

A nátha egyre jobban gyötörte Cirit. Geraltnak nem volt zsebkendője, de mivel elege lett a lány szüntelen szipákolásából, megtanította, hogyan fújja ki az orrát anélkül. A kislánynak borzasztóan tetszett a dolog. Elnézve a mosolyát és csillogó szemét, a vaják mélyen meg volt róla győződve, hogy a lányka örömmel készül arra, hogy rövidesen már az udvarban fitogtassa legújabb mutatványát, mondjuk egy ünnepi lakoma vagy egy tengerentúli nagykövet audenciája alkalmával.

Braenn hirtelen megállt, és odafordult hozzá.

– Gwynbleidd – mondta, miközben a könyökére tekert zöld kendőt gombolyította le. – Gyere. Bekötözöm a szemedet. Úgy kell.

– Tudom.

– Én foglak vezetni. Add a kezed.

– Nem – tiltakozott Ciri. – Én fogom vezetni. Jó, Braenn?

– Jól van, csöppöm.

– Geralt?

– Hm?

– Mit jelent az a Gwyn... bleidd?

– Fehér Farkas. Így hívnak engem a driádok.

– Vigyázz, gyökér. Ne bukj fel benne! Azért hívnak így, mert fehér a hajad?

– Igen... A mindenségit!

– Hiszen megmondtam, hogy gyökér.

Így mentek. Lassan. A lába alatt csúszós volt a talaj a lehullott levelektől. Érezte arcán a meleget, a napfény még a szemét eltakaró kendőn is áthatolt.

– Ó, Geralt – hallotta Ciri hangját. – Olyan gyönyörű itt... Kár, hogy nem láthatod. Annyi itt a virág! És a madár. Hallod, hogy énekelnek? Ó, hogy mennyi van itt belőlük! Rengeteg. Ó, és mókusok. Vigyázz, most egy folyón fogunk átkelni, egy kicsike kőhídon. Ne ess a vízbe. Ó, mennyi itt a hal! Tele van vele. A vízben úsznak, tudod? Annyi itt az állatka, hajjaj. Talán sehol sincs ennyi belőlük...

– Sehol – morogta a férfi. – Sehol. Ez itt Brokilon.

– Micsoda?

– Brokilon. Az Utolsó Hely.

– Nem értem...

– Senki sem érti. Senki sem akarja megérteni.

V

– Vedd le a kendőt, Gwynbleidd. Már szabad. Megérkeztünk.

Braenn térdéig érő, sűrű ködtakaróban állt.

– Duén Canell – mutatta kezével.

Duén Canell, a Tölgy Helye. Brokilon szíve.

Geralt már járt itt korábban. Kétszer is. De sosem beszélt róla senkinek. Senki sem hitte volna el neki.

Hatalmas, zöld fák koronáival elzárt völgykatlan. A ködben és a földből, a sziklákból, a meleg vizű forrásokból felszálló párában úszó katlan...

A nyakában a medál lágyan megremegett.

Mágiában úszó katlan. Duén Canell. Brokilon szíve.

Braenn felemelte a fejét, és megigazította hátán a tegezt.

– Mengyünk. Add a kezed, csöppöm.

Kezdetben a völgy kihaltnak, elhagyatottnak tűnt. De nem sokáig. Hangos, dallamos fütty csendült, és a legközelebbi fatörzset csigavonalban körbefonó, alig észrevehető taplólépcsőkön egy karcsú, fekete hajú driád ereszkedett le kecsesen, aki foltos álcázó öltözéket viselt, éppúgy, mint a többiek.

– Ceád, Braenn.

– Ceád, Sirssa. Va’n vort meáth Eithné á?

– Neén, aefder – válaszolt a fekete hajú, hosszasan szemlélve a vajákot. – Ess’ ae’n Sidh?

A driád felnevetett, kivillantva fehér fogacskáit. Szerfelett csinos volt, még emberi mércével is. Geralt zavarba jött, és ostobán érezte magát, mert tudatában volt annak, hogy történetesen a driád épp fesztelenül taksálgatja.

– Neén – rázta meg a fejét Braenn. – Ess’ vatt’ghern, Gwynbleidd, á váen meáth Eithné va, a’ss.

– Gwynbleidd? – fintorodott el a szépséges driád. – Bloede caérme! Aen’ne caen n’wedd vort! T’ess foile!

Braenn felkacagott.

– Mi a gond? – kérdezte a vaják, aki kezdett dühbe gurulni.

– Semmi – kacagott fel újra Braenn. – Semmi. Mengyünk.

– Ó – ámuldozott Ciri. – Nézd, Geralt, micsoda mókás házikók!

A valódi Duén Canell a katlan mélyében kezdődött – leginkább óriási fagyöngygömbökre emlékeztető „mókás házikók” vonták különböző magasságban körbe a törzseket és az ágakat, éppúgy alacsonyan, alig a föld felett, mint ahogy magasan, sőt nagyon magasan, egészen a koronák alatt is. Geralt észrevett néhány nagyobb, földi építményt, amolyan ágakból összefont pásztorkunyhókat, melyeket még mindig beborítottak a levelek. Látta a mozgást a lakhelyek nyílásaiban, de magukat a driádokat szinte lehetetlen volt észrevenni. Sokkal kevesebben voltak, mint akkor, amikor korábban járt itt.

– Geralt – suttogta Ciri. – Ezek a házikók úgy nőnek. Leveleik vannak!

– Elő fából készültek – bólintott a vaják. – Pontosan így élnek a driádok, így építik az otthonaikat. Soha egyetlen driád sem okozna kárt egy fának azzal, hogy kivágja vagy elfűrészeli. Ők szeretik a fákat. De képesek elérni azt, hogy az ágak úgy nőjenek, hogy házak jöhessenek létre.

– Csinosak. Szeretnék egy ilyen házikót a parkunkba.

Braenn megállt a nagyobb kunyhók egyike előtt.

– Eredj be, Gwynbleidd – szólt. – Itt várod meg Eithné asszonyt. Vá fáill, csöppöm.

– Micsoda?

– Ez búcsúzás volt, Ciri. Azt mondta: viszlát.

– Aha. Viszlát, Braenn.

Beléptek. A „házikó” belseje úgy villogott a tetőszerkezeten áthatoló és szétszóródó napfoltoktól, akár egy kaleidoszkóp.

– Geralt!

– Freixenet!

– Élsz, hogy az ördög vigyen el! – villantotta rá a fogait a sebesült, miközben felkönyökölt a fenyőgallyakból rakott fekhelyen. Amikor meglátta a vaják combjába kapaszkodó Cirit, a szeme tágra nyílt, és rögtön elvörösödött a feje.

– Te kis átokfajzat! – tört ki belőle. – Kis híján fűbe haraptam miattad! Ó, milyen szerencséd van neked, hogy nem tudok felállni, mert különben már kiporoltam volna az irhádat!

Ciri lebiggyesztette a száját.

– Már a második – mondta, mókásan ráncolva az orrát –, aki el akar verni. Én kislány vagyok, a kislányokat nem szabad verni!

– Megmutatnám én neked rögtön... mit szabad – mondta köhögéstől fulladozva Freixenet. – Te veszett fene! Ervyll meg odaát eszét veszti... Hadba hívta a lovagokat, attól rettegve, hogy a nagyanyád hadsereggel megy neki. Hát ki hiszi el neki, hogy magadtól lógtál meg? Mindenki tudja, milyen Ervyll, és milyen a gusztusa. Mindenki azt gondolja, hogy csinált veled... valamit részegen, aztán meg beleöletett a tóba! A háború Nilfgaarddal egy hajszálon függ, és a fene megette az egyezményt meg a szövetséget a nagyanyáddal miattad! Látod, mit csináltál?

– Ne izgasd fel magad – intette a vaják –, mert még vérömlést kapsz. Hogy kerültél ide ilyen gyorsan?

– Fene tudja, az idő nagyobb részében nem voltam magamnál. Ledöntöttek valami ocsmányságot a torkomon. Erőszakkal. Befogták az orromat, és... Micsoda szégyen, a szentségit!

– Csak annak köszönheted az életed, amit ledöntöttek a torkodon. Ők hoztak ide?

– Szánon vonszoltak. Kérdeztem őket rólad, nem mondtak semmit. Biztos voltam benne, hogy lenyilaztak. Olyan hirtelen köddé váltál akkor... Te meg itt, épen-egészségesen, még csak meg se bilincseltek, ráadásul, kérem alássan, megmentetted Cirilla hercegkisasszonyt is... Az ördög vigyen el, te aztán mindenhol elboldogulsz, Geralt, akár a macska, mindig a talpadra esel.

A vaják nem válaszolt, csak elmosolyodott. Freixenet hevesen felköhögött, félrefordította a fejét, és rózsaszínes nyálat köpött.

– Az ám – tette hozzá. – Azt meg, hogy velem nem végeztek, szintúgy bizonyára neked köszönhetem. Ismernek téged ezek az átkozott szépasszonyok. Már másodszorra mentesz ki a bajból.

– Hagyd ezt, báró.

Freixenet nyögdécselve próbált felülni, de végül feladta.

– Szar se maradt a báróságomból – szuszogta. – Báró Hammban voltam. Most Ervyll valamiféle vajdája volnék Verdenben. Vagyishogy voltam. Még ha ki is vergődöm valahogyan ebből az erdőből, nincs már nekem helyem Verdenben, legfeljebb csak a vérpadon. Merthogy az én kezeim közül és őrizetemből lógott meg Cirilla, ez a kis menyét. Mit gondolsz, azért jöttem harmadmagammal Brokilonba, mert úgy tartotta kedvem? Nem, Geralt, én is menekültem, mert Ervyll kegyelmére csak akkor számíthattam, ha visszaviszem neki a lányt is. Na, és akkor belefutottunk azokba az átkozott szépasszonyokba... Ha te nem bukkansz fel, ott pusztulok el, abban a gödörben. Megint megmentettél. Világos, mint a nap, hogy ez a végzet műve.

– Túlzol.

Freixenet a fejét ingatta.

– Ez a végzet – ismételte. – Meg kellett legyen írva előre, vaják, hogy mi ketten újra találkozunk. Hogy megint te mentsd meg az irhámat. Emlékszem, beszéltek erről Hammban azután, hogy levetted rólam azt a madárátkot.

– A véletlen műve – mondta hűvösen Geralt. – A véletlené, Freixenet.

– Egy frászt a véletlené. A mindenségit, hiszen ha te nem vagy, bizonyára a mai napig kárókatona volnék...

– Te kárókatona voltál? – kiáltott fel izgatottan Ciri. – Igazi kárókatona? Egy madár?

– Az voltam – vigyorodott el a báró. – Elvarázsolt egy amolyan... cafka... Hogy a jó édes... Bosszúból.

– Biztosan nem adtál neki bundát – mondta Ciri az orrával fintorogva. – Arra a, na... muffjára.

– Más volt az oka – pirult el kissé Freixenet, hogy aztán fenyegetően meredjen a kislányra. – De mit érdekel az téged, te tökmag!

Ciri sértődött képet vágott, és félrefordult.

– Na igen – köhögött fel Freixenet. – Hol is hagytam... Aha, ott, hogyan változtattál vissza engem Hammban. Ha te nem vagy, Geralt, kárókatona maradtam volna életem végéig, ott repdesnék a tó körül, összeszarnám az ágakat, és azzal áltatnám magam, hogy megment majd az a csalánháncsból szőtt ing, amit a hugicám szőtt nekem a nemes ügyhöz méltó makacsságával. A mindenségit, ha csak eszembe jut az az inge, kedvem támad felrúgni valakit. Az a félkegyelmű...

– Ne beszélj így róla – mosolyodott el a vaják. – A legjobb szándékból tette. Rosszul értesült volt, ennyi az egész. Az átkok levételéről rengeteg értelmetlen mítosz kering. Még így is szerencséd volt, Freixenet. Rád is parancsolhatott volna, hogy ugorj a forró tejbe. Hallottam ilyen esetről. Ha csalánból szőtt inget adnak rád, az, akárhogy is nézzük, kevéssé káros az egészségre, még ha keveset is használ.

– Hm, lehet, hogy igazad van. Lehet, hogy túl sokat várok tőle. Eliza mindig is buta volt, gyerekkorától fogva buta volt és csinos, tulajdonképpen remek anyag királyi feleségnek.

– Mi az a csinos anyag? – kérdezte Ciri. – És miért feleségnek?

– Ne beszélj bele, tökmag, megmondtam. Igen, Geralt, szerencsém volt, hogy akkor felbukkantál Hammban. És hogy az én királyi sógorom hajlandó volt rászánni azt a pár dukátot, amit az átok levételéért kértél.

– Tisztában vagy vele, Freixenet – felelte Geralt arcán még szélesebb mosollyal –, hogy az eset híre széltében-hosszában elterjedt?

– Úgy, ahogy igaz volt?

– Nem egészen. Először is, adtak még hozzá tíz fiútestvért.

– Na ne! – A báró a könyökére támaszkodott, és felköhögött. – Akkor hát, Elizát is beleszámolva, tizenketten kellett volna legyünk? Micsoda átkozott egy marhaság! Hisz’ nem házinyúl volt az én édes anyukám!

– Ez még nem minden. Úgy gondolták, hogy a kárókatona nem elég romantikus.

– Mert nem is az! A világon semmi romantikus sincs benne! – tapogatta a báró fájdalmas arcot vágva hánccsal és nyírfakéreg-darabokkal átkötött mellét. – Akkor hát mivé varázsoltak el, már a mese szerint?

– Hattyúvá. Vagyis hát hattyúkká. Tizenegyen voltatok, ne feledd.

– És mégis mi a jó büdös franccal romantikusabb a hattyú a kárókatonánál?

– Nem tudom.

– Hát én sem. De felteszem, hogy a mesében Eliza volt az, aki visszavarázsolt azzal a borzasztó csaláningecskéjével?

– Eltaláltad. És mi van mostanság Elizával?

– Szárazbetegsége van szegénykének. Nem húzza sokáig.

– Szomorú.

– Szomorú – hagyta rá Freixenet közönyösen félrenézve.

– Visszatérve az átokra – támaszkodott Geralt hátával az összefont, rugalmas ágak falának. – Nincsenek visszatérő tüneteid? Nem nő a tollad?

– Hála az isteneknek, nem – sóhajtott fel a báró. – Minden rendben van. Az egyetlen, ami azokból az időkből megmaradt, hogy kívánom a halat. Nincs számomra, Geralt, a halnál semmi jobb falat. Néha egész kora reggel kimegyek a kikötőbe a halászokhoz, és mielőtt még keresnének nekem valami flancosabbat, megeszem egy-két marék snecit, egyenesen a szákból, pár csíkot, csabakot, vagy domolykót... Nem evés az, hanem színtiszta élvezet.

– Kárókatona volt – mondta Ciri lassan Geraltra nézve. – És te visszavarázsoltad. Te tudsz varázsolni!

– De hisz az csak természetes – szólt közbe Freixenet –, hogy tud. Minden vaják tud.

– Va... vaják?

– Nem tudtad, hogy vaják? A híres Ríviai Geralt? Igaz is, honnan tudná egy olyan tökmag, mint te, mi fán terem a vaják. Most már nem az van, mint régen. Most már kevés a vaják, szinte nem is találkozni velük. Biztos életedben nem láttál még vajákot?

Ciri lassan megrázta a fejét, de közben le sem vette a szemét Geraltról.

– A vaják, tökmag, az amolyan... – Amint Freixenet meglátta a kunyhóba belépő Braennt, elhallgatott és elsápadt. – Nem, nem akarom! Nem engedem, hogy bármit is a pofámba öntsetek, soha, de soha többet! Geralt! Mondd meg neki...

– Nyugodj meg.

Braenn nem méltatta Freixenetet egy futó pillantásnál többre. Azonnal a vaják mellett guggoló Cirihez lépett.

– Gyere – mondta. – Gyere, csöppöm.

– Hová? – görbült le Ciri szája. – Nem megyek. Geralttal akarok maradni.

– Menj – mosolygott rá kényszeredetten a vaják. – Játsszatok egyet Braenn-nel és a kisdriádokkal. Megmutatják neked Duén Canellt...

– Nem kötötte be a szememet – mondta nagyon lassan Ciri. – Amikor idefele jöttünk, nem kötötte be a szememet. Neked bekötötte. Hogy ne tudj majd visszatalálni, ha egyszer elmész. Ez azt jelenti...

Geralt Braennre nézett. A driád vállat vont, aztán átkarolta és magához ölelte a kislányt.

– Ez azt jelenti... – csuklott el hirtelen Ciri hangja. – Azt jelenti, hogy én nem megyek el innen. Igaz?

– Senki sem menekülhet el a végzete elől.

Mindannyian odafordultak, amikor ez a hang felcsendült. Halk volt, de zengő, kemény, határozott. Olyan hang, amely kikényszeríti az engedelmességet, amely nem ismer ellentmondást. Braenn meghajolt. Geralt fél térdre ereszkedett.

– Eithné asszony...

Brokilon uralkodónője könnyű, világoszöld, uszályos köntöst viselt. Alacsony volt és karcsú, ahogy a driádok többsége, de magasra felszegett fejének, komoly, éles arcvonásainak és határozott ajkának köszönhetően magasabbnak és erősebbnek tűnt. Haja és szeme az olvadó ezüst színében tündökölt.

Két íjjal felfegyverzett, fiatalabb driád kíséretében lépett be a kunyhóba. Szó nélkül intett Braenn-nek, aki azonnal kézen fogta Cirit, és mélyen lehajtott fejjel a kijárat felé kezdte húzni. Ciri mereven és esetlenül, sápadtan és némán lépkedett a nyomában. Amikor elhaladt Eithné mellett, az ezüsthajú driád gyors mozdulattal az álla alá nyúlt, felemelte, és sokáig nézett a kislány szemébe. Geralt látta, hogy Ciri reszket.

– Menj – mondta végül Eithné. – Menj, gyermek. Semmitől se félj. Már semmi sem változtathatja meg a végzeted. Brokilonban vagy.

Ciri engedelmesen tipegett tovább Braenn nyomában. A kapuban visszafordult. A vaják észrevette, hogy az ajka remeg, zöld szemei pedig könnyektől csillognak. Egyetlen szót sem szólt. Tovább térdelt, fejét lehajtva.

– Állj fel, Gwynbleidd. Üdvözöllek.

– Üdvözlégy, Eithné, Brokilon Asszonya.

– Hát ismét abban az örömben részesültem, hogy vendégül láthatlak az Erdőmben. Noha ezúttal a tudtom és beleegyezésem nélkül érkeztél. Kockázatos dolog Brokilonba a tudtom és beleegyezésem nélkül belépni, Fehér Farkas. Még számodra is.

– Küldöttségben járok.

– Ah... – mosolyodott el könnyedén a driád. – Hát innen a merészséged, melyet nem szeretnék más, erősebb kifejezéssel illetni. Geralt, a követek sérthetetlensége csak az emberek közt elfogadott szokás. Én magam nem fogadom el. Nem ismerek el semmit, ami emberi. Ez itt Brokilon.

– Eithné...

– Hallgass – szakította félbe, fel sem emelve a hangját. – Parancsba adtam, hogy megkíméljenek. Élve hagyod el Brokilont. De nem azért, mert követségben jársz. Más okokból.

– Nem is érdekel téged, kinek a követe vagyok? Hogy honnan, kinek a nevében érkezem?

– Őszintén szólva nem. Ez itt Brokilon. Te kívülről érkezel, a világból, amely engem nem érdekel. Miért kellene azzal vesztegetnem az időmet, hogy kihallgassam a követeket? Mit jelenthetnek számomra azok az ajánlatok, azok az ultimátumok, melyeket valaki olyan gondolt ki, aki máshogy gondolkodik és érez, mint én? Miért is kellene, hogy érdekeljen engem, mit gondol Venzlav király?

Geralt meglepetten ingatta a fejét.

– Honnan tudod, hogy Venzlavtól érkezem?

– Hiszen nyilvánvaló – felelte mosolyogva a driád. – Ekkehard túlságosan ostoba. Ervyll és Viraxas túlságosan is gyűlölnek. Más birtoka nem határos Brokilonnal.

– Nagyon is sokat tudsz arról, mi történik Brokilonon túl, Eithné.

– Nagyon sokat tudok, Fehér Farkas. Ez a korom kiváltsága. Most azonban, ha megengeded, szeretnék elintézni egy bizonyos ügyet. Ez a medvekülsejű férfi – a driád abbahagyta a mosolygást, és Freixenetre pillantott – a barátod?

– Ismerjük egymást. Valaha levettem róla egy átkot.

– Az jelenti a gondot – mondta hűvösen Eithné –, hogy nem tudom, mihez kezdjek vele. Hiszen most már nem verethetem agyon. Engedném, hogy felgyógyuljon, de fenyegetést jelent. Nem tűnik fanatikusnak. Akkor viszont skalpvadász. Tudom, hogy Ervyll fizet minden egyes driádskalpért. Nem emlékszem, mennyit. Különben is, a pénz romlásával az ár úgyis emelkedik.

– Tévedsz. Nem skalpvadász.

– Akkor meg minek jött Brokilonba?

– A kislányt kereste, akit az oltalmába helyeztek. Az életét kockáztatta, hogy megtalálja.

– Rendkívül ostoba módon – tette hozzá hűvösen Eithné. – Ezt még kockázatnak sem lehetne nevezni. A biztos halálba tartott. Azt, hogy él, kizárólag a vasegészségének és az állóképességének köszönheti. Ami pedig a gyermeket illeti, ő is csak a véletlennek köszönhetően maradt életben. A lányaim azért nem lőttek, mert azt hitték, hogy puck vagy leprikón.

A driád ismét Freixenetre nézett, és Geralt észrevette, hogy ajkai elvesztették kellemetlen merevségüket.

– Na, jól van. Aranyozzuk be valamivel ezt a napot.

Odasétált az ágakból rakott fekhelyhez. A kíséretében levő két driád is közelebb lépett. Freixenet elsápadt és összekuporodott, bár ettől cseppet sem tűnt kisebbnek.

Eithné egy pillanatig kissé hunyorítva figyelte.

– Vannak gyermekeid? – kérdezte végül. – Hozzád beszélek, te tuskó.

– He?

– Azt hiszem, világosan fejeztem ki magam.

– Nem vagyok... – köszörülte meg a torkát Freixenet, és felköhögött. – Nem vagyok nős.

– Vajmi kevéssé érdekel a családi életed. Az érdekel, képes vagy-e bármit is kicsiholni a hájas ágyékodból. A Nagy Fára! Ejtettél valaha nőt teherbe?

– Ööö... Igen... Igen, asszonyom, de...

Eithné hanyagul legyintett, és Geralthoz fordult.

– Itt marad Brokilonban – mondta –, míg teljesen fel nem épül, és még egy ideig. Azután... Menjen csak, ahová akar.

– Köszönöm, Eithné – hajolt meg a vaják. – És... a lány? Mi lesz vele?

– Miért kérded? – A driád ezüst szemei hűvös pillantásával méregette. – Hiszen tudod.

– Ő nem egyszerű falusi gyerek. Hanem hercegkisasszony.

– Ez engem cseppet sem érdekel. Nem látok különbséget.

– Hallgass meg...

– Egy szót se többet, Gwynbleidd.

A vaják az ajkába harapva elhallgatott.

– Mi lesz a követségemmel?

– Kihallgatlak – sóhajtott fel a driád. – Nem, nem kíváncsiságból. Érted teszem, hogy megjelenhess Venzlav előtt, és felvehesd a fizetséged, amit minden bizonnyal arra az esetre ígért, ha eljutsz hozzám. De nem most, el leszek foglalva. Gyere el este a Fámhoz.

Amikor elment, Freixenet a könyökére támaszkodott, felnyögött, köhögni kezdett, és a tenyerébe köpött.

– Mi folyik itt, Geralt? Miért kell itt maradnom? És mi volt ez a gyerekekkel? Mibe kevertél te engem, mi?

A vaják leült.

– Életben maradsz, Freixenet – mondta fáradt hangon. – Egyike leszel azon keveseknek, legalábbis az utóbbi időben, akik élve jutottak ki innen. És egy kisdriád apja leszel. Lehet, hogy többé is.

– Hogy mi? Hogy én... tenyészmén legyek?

– Hívd, ahogy akarod. Bár elég korlátozottak a lehetőségeid.

– Értem – mormolta a báró, és kéjesen elmosolyodott. – Mit lehet tenni, láttam már hadifoglyokat, akik bányában dolgoztak, és csatornát ástak. Ha két rossz közül kell választani... Csak bírjam szusszal. Van belőlük itt egy kevés...

– Hagyd abba ezt az ostoba vigyorgást – fintorodott el Geralt –, meg az álmok szövögetését. Jobb, ha nem képzelegsz hódolatról, zenéről, borról, legyezőkről, és a téged istenítő driádokról. Eggyel lesz dolgod, talán kettővel. És nem lesz semmi udvarlás. Az egész ügyet nagyon tárgyilagosan kezelik. Téged pedig annál inkább.

– Nem okoz nekik örömet? De azért talán kellemetlenséget sem okoz?

– Ne légy gyerekes. Ebben a tekintetben semmiben sem különböznek a nőktől. Legalábbis testileg.

– Mit jelentsen ez?

– Rajtad áll, hogy a driádnak kellemes lesz, vagy kellemetlen. De mindez nem változtat a tényen, hogy neki kizárólag az eredmény fog számítani. A te személyed jelentősége másodlagos. Ne várd, hogy hálásak legyenek. Aha, és semmi szín alatt ne próbálkozz valamiféle saját iniciatívával.

– Saját micsodával?

– Ha találkozol vele reggel – magyarázta türelmesen a vaják –, hajolj meg, de az ördögbe is, mindenféle mosolygás meg kacsintgatás nélkül. A driádok számára ez halálosan komoly dolog. Hogyha elmosolyodik, vagy odalép hozzád, elbeszélgethetsz vele. Legjobb, ha a fákról. Ha nem értesz a fákhoz, akkor az időjárásról. De ha úgy tesz, mintha nem is látna, tartsd távol magadat tőle. És tartsd magadat távol a többi driádtól is, jól vigyázz a kezedre. Amikor egy driád nem áll készen, számára ezek a dolgok nem léteznek. Leszúr, ha hozzáérsz, mert nem fogja a szándékodat érteni.

– Behatóan ismered – mosolyodott el Freixenet – a párzási szokásaikat. Megesett veled?

A vaják nem válaszolt. A szeme előtt megjelent a szépséges, karcsú driád, a csúfondáros mosolya. Vatt’ghern, bloede caérme. Vaják, átkozott sors. Mit hoztál ide nekünk, Braenn? Minek ez nekünk? Egy vajáknak semmi haszna...

– Geralt?

– Mi az?

– És Cirilla hercegkisasszony?

– Felejtsd el őt. Driád lesz belőle. Két-három év múlva a saját bátyját is szemen lövi, ha az megpróbál belépni Brokilonba.

– A mindenségit – káromkodta el magát Freixenet fintorogva. – Ervyll dühös lesz. Geralt? Nem lehetne...

– Nem – szakította félbe a vaják. – Meg se próbáld. Nem jutnál ki élve Duén Canellből.

– Tehát a kislány elveszett.

– Számotokra igen.

VI

Eithné fája magától értetődő módon tölgy volt, ámbár valójában három összenőtt tölgy, melyek még mindig zöldelltek, és semmiféle jelét nem mutatták a kiszáradásnak, noha Geralt becslése szerint legalább háromszáz évesek lehettek. A tölgyek belül üregesek voltak; a magas, kúp alakban egyre keskenyedő, mennyezetes odú nagysága megfelelt egy tekintélyes méretű szobáénak. A fa belsejét nem kormozó lámpással világították meg, és szerény, de mégsem kezdetleges módon alakítottak ki benne kényelmes lakhelyet.

Eithné középen térdelt valamiféle gyékénymatracon. Előtte kiegyenesedve és olyan mozdulatlanul, mintha csak kővé vált volna, megmosdatva és a náthából kigyógyítva Ciri ült ott felhúzott lábakkal, tágra nyitva hatalmas, smaragdzöld szemét. A vaják észrevette, hogy az arcocskája most, hogy eltűnt róla a kosz és a megátalkodott ördögfióka grimasza, egész szép volt.

Eithné a lány hosszú haját fésülgette, lassan és gyengéden.

– Gyere be, Gwynbleidd. Ülj le.

A vaják leült, szertartásosan előbb fél térdre ereszkedve.

– Kipihented magad? – kérdezte a driád, de nem nézett rá, és a fésülést sem hagyta abba. – Mikor tudsz visszaindulni? Mit szólsz a holnap reggelhez?

– Amikor csak parancsolod – felelte hűvösen a férfi –, Brokilon Asszonya. Egyetlen szavad elég, hogy ne zavarjalak többé a jelenlétemmel Duén Canellben.

– Geralt – fordította el Eithné lassan a fejét. – Ne érts félre. Ismerlek és tisztellek. Tudom, hogy sosem ártottál a driádoknak, a ruszalkáknak, a szilfideknek vagy a nimfáknak, épp ellenkezőleg, előfordult már, hogy a védelmükre keltél, és megmentetted az életüket. De ez nem változtat semmin. Túl sok választ el bennünket. Mi ketten más világokhoz tartozunk. Nem akarok és nem tudok kivételt tenni. Senki kedvéért. Nem kérdem, hogy megérted-e ezt, mert tudom, hogy így van. Azt kérdem, elfogadod-e.

– Min változtat ez?

– Semmin. De szeretném tudni.

– Elfogadom – erősítette meg a vaják. – És mi lesz vele? Cirivel? Ő is más világhoz tartozik.

Ciri ijedten pillantott a férfira, aztán felnézett a driádra. Eithné elmosolyodott.

– Már nem sokáig – válaszolta a driád.

– Eithné, kérlek. Vedd fontolóra.

– Mit?

– Engedd őt át nekem. Hadd jöjjön vissza velem. A világba, ahová tartozik.

– Nem, Fehér Farkas. – A driád újra a kislány hamuszőke hajába mélyesztette fésűjét. – Nem engedem át. Ha valakinek, hát neked meg kell engem értened.

– Nekem?

– Neked. Még Brokilonba is eljutnak a világ hírei. A hírek egy bizonyos vajákról, aki szolgálataiért cserébe néha különös esküket kényszerít ki. „Azt add nekem, amit nem vársz hazatérve.” „Azt add nekem, ami már a tiéd, de amiről nem tudsz.” Ismerősen hangzik? Hiszen egy ideje ezzel a módszerrel igyekeztek irányítani a végzetet, fiúkat kerestek, akiket utódaitokul jelölt ki a sors, így próbálva védekezni a kipusztulással és a feledéssel szemben. A nemléttel szemben. Akkor hát miért csodálkozol rajtam? Gondoskodom a driádok sorsáról. Talán nem így igazságos? Egy emberlány minden driádért cserébe, akit az emberek megölnek.

– Ha itt tartod, ellenségeskedést és bosszúvágyat szítasz, Eithné. Izzó gyűlöletet ébresztesz.

– Semmi újat nem jelent számomra az emberi gyűlölet. Nem, Geralt. Nem engedem őt át neked. Kiváltképp mert egészséges. Az utóbbi időben ez ritkaság.

– Ritkaság?

A driád rászegezte hatalmas, ezüst szemét.

– Beteg kislányokat vetnek ide nekem. Torokgyík, skarlát, krupp, újabban még himlő is. Azt gondolják, nem vagyunk védettek velük szemben, hogy a járvány majd elpusztít, vagy legalábbis megtizedel minket. Ki kell őket ábrándítanod, Geralt. Nekünk több is van, mint védettségünk. Brokilon gondoskodik a gyermekeiről.

A driád elhallgatott, előrehajolt, és a másik kezével rásegítve óvatosan kifésült Ciri hajában egy összegubancolódott fürtöt.

– Előállhatok – köszörülte meg a torkát a vaják – a követséggel, mellyel Venzlav király küldött ide?

– Nem sajnálod rá az időt? – emelte fel a fejét Eithné. – Minek erőltetnéd meg magad? Hiszen én pontosan tudom, mit szeretne Venzlav király. Ehhez aztán igazán nincs szükség profetikus képességekre. Azt szeretné, ha átengedném neki Brokilont, minden bizonnyal a Vda-folyóig, melyet tudomásom szerint Brugge és Verden természetes határának tekint, vagy legalábbis szeretné annak tekinteni. Felteszem, hogy cserébe enklávét ajánl nekem, az erdő egy kicsiny és vad szegletét. És bizonyára királyi szavával és királyi védnökségével garantálja, hogy ama kicsiny és vad szeglet, a vadon szelete, örök időkre az enyém marad, és senki sem merészeli majd háborgatni ott a driádokat. Hogy a driádok ott majd békében élhetnek. Igaz, Geralt? Venzlav szeretné befejezni a háborút, melyet kétszáz éve vívnak Brokilonért. És ahhoz, hogy befejezhesse, a driádoknak át kellene engedniük azt, aminek a védelmében kétszáz éve az életüket áldozzák? Csak így egyszerűen – átengedni? Átengedni Brokilont?

Geralt hallgatott. Nem volt mit hozzátennie. A driád elmosolyodott.

– Csakugyan épp így hangzott a király ajánlata, Gwynbleidd? Vagy talán őszintébb volt, és így szólt: „Ne hordd fenn a fejed, te erdei rémség, te vadon bestiája, te múltbéli őskövület, hanem hallgasd, mit akarunk mi, Venzlav király. Márpedig mi cédrust akarunk, tölgyet és hikkórit, mahagónit akarunk és arany nyírt, tiszafát íjakhoz és árbócfenyőt, mert Brokilon itt van az orrunk előtt, nekünk meg a hegyeken túlról kell szállíttatnunk a fát. Vasat akarunk és rezet, amit a föld rejt. Az aranyat akarjuk, ami Craag Anban hever. Fát akarunk vágni és fűrészelni, és feltúrni a földet, anélkül, hogy a nyilak süvítését hallgatnánk. És ami a legfontosabb: szeretnénk végre olyan király lenni, akinek az egész királysága engedelmeskedik. Nem kívánunk a királyságunkban semmiféle Brokilont, olyan erdőt, amelybe nem léphetünk be. Az ilyesfajta erdő zavar bennünket, feldühít, és nem jön miatta álom a szemünkre, mert mi vagyunk az emberek, mi uralkodunk a világon. Megtehetjük, ha úgy kívánjuk, hogy megtűrjünk a földön néhány tündét, driádot vagy ruszalkát. Ha nem lesznek túlságosan szemtelenek. Vesd alá magad az akaratunknak, Brokilon Boszorkája. Vagy pusztulj el.”

– Eithné, magad is beláttad, hogy Venzlav se nem ostoba, se nem fanatikus. Bizonyára tudod, hogy igazságos és békeszerető király. Fájdalmára van és aggasztja az itt kiontott vér...

– Ha távol tartja magát Brokilontól, egyetlen csepp vér sem fog kiontatni.

– Jól tudod... – emelte fel Geralt a fejét. – Jól tudod, hogy ez nem így van. Tűzirtáson, Nyolcmérföldnél, a Bagoly-hegységben is gyilkoltak embereket. Bruggében, a Szalag bal partján is gyilkoltak embereket. Brokilonon túl.

– A helyek, melyeket felsoroltál – felelte nyugodtan a driád – Brokilon részei. Én nem ismerem el az emberi térképeket, ahogyan a határokat sem.

– De hát ott már száz évvel ezelőtt kivágták a fákat!

– Mégis mit jelent száz év Brokilonnak? És száz tél?

Geralt elhallgatott.

A driád félretette a fésűt, és megsimogatta Ciri hamuszőke fürtjeit.

– Eithné, fogadd el Venzlav ajánlatát.

A driád hűvösen nézett a vajákra.

– És mit ad az nekünk? Nekünk, Brokilon gyermekeinek?

– A túlélés lehetőségét. Ne, Eithné, ne szakíts felbe. Tudom, mit akarsz mondani. Megértem azt, hogy büszke vagy Brokilon függetlenségére. De a világ változik. Valami véget ér. Ha akarod, ha nem, az ember világ feletti uralma ténnyé vált. Azok maradnak fenn, akik asszimilálódnak az emberekhez. Mindenki más elpusztul. Eithné, vannak olyan erdők, ahol a driádok, a ruszalkák és a tündék egyezséget kötöttek az emberekkel, és békében élnek. Hiszen olyan közel állunk egymáshoz. Hiszen az emberek a gyermekeitek apjai lehetnek. Mit ad neked a háború, amit folytatsz? Olyanok esnek a nyilaitok áldozatául, akik a gyermekeitek apjai lehetnének. És mi ennek az eredménye? Hány tisztavérű van Brokilon driádjai között? És hány közöttük az elrabolt, átalakított emberlány? Még Freixenetet is használni kényszerülsz, mert nincs választásod. Valahogy kevés kisdriádot látok itt, Eithné. Csak őt látom – egy ijedt emberlányt, aki kábítószerektől tompa, és bénult a félelemtől...

– Egyáltalán nem félek! – kiáltott fel hirtelen Ciri, egy pillanatra szokásos ördögfióka-arckifejezését öltve magára. – És nem vagyok lomha! Eszedbe ne jusson! Velem itt semmi sem történhet. Még mit nem! Nem félek! A nagymamám azt mondja, hogy a driádok nem gonoszak, és a nagymamám a legokosabb a világon! A nagymamám... A nagymamám azt mondja, több olyan erdő kellene legyen, mint ez...

Elhallgatott, és leeresztette fejét. Eithné felnevetett.

– Az Ősi Vér Gyermeke – mondta. – Igen, Geralt. Még mindig megszületnek a világon az Ősi Vér Gyermekei, akikről a jövendölések szólnak. És te azt állítod, hogy valami véget ér... Aggódsz, hogy fennmaradunk-e...

– Ennek a taknyosnak Kistrinhez kellett volna hozzámennie Verdenből – fojtotta belé a szót Geralt. – Kár, hogy nem megy hozzá. Kistrin egyszer átveszi Ervyll után a hatalmat, és egy hasonló gondolkodású feleség befolyása alatt lehet, hogy talán felhagyott volna a Brokilon elleni támadásokkal.

– Nem akarom azt a Kistrint! – kiabálta éles hangon a lányka, és valami megcsillant zöld szemében. – Találjon csak magának Kistrin valami csinos és buta anyagot! Én nem vagyok semmiféle anyag! És nem leszek semmiféle hercegnő!

– Csitt, Ősi Vér Gyermeke – ölelte át a driád Cirit. – Ne rikoltozz. Hát persze, hogy nem leszel hercegnő...

– Hát persze – szólt közbe savanyúan a vaják. – Te is, Eithné, és én is jól tudjuk, mi lesz belőle. Látom, hogy mostanra eldőlt. Ez van. Milyen választ vihetek Venzlav királynak, Brokilon Asszonya?

– Semmilyet.

– Hogyan, semmilyet?

– Semmilyet. Érteni fogja. Már korábban is, már sokkal régebben is, mielőtt még Venzlav a világra jött volna, érkeztek heroldok Brokilon határára, harsantak fel kürtök és harsonák, csillogtak páncélok, lengtek lobogók és zászlók. „Alázkodj meg, Brokilon!” – kiáltották. „Kecskefogacska király, Kopaszdomb és Nyirkosrét királya követeli, hogy alázkodj meg, Brokilon!” És Brokilon válasza mindig ugyanaz volt. Amikor majd elhagyod az Erdőmet, Gwynbleidd, fordulj meg, és hallgasd. A levelek susogásában meghallod Brokilon válaszát. Add át Venzlavnak, és tedd még hozzá, hogy sosem hall majd mást, míg csak állnak a tölgyek Duén Canellben. Míg egyetlen fa is nő itt, míg akár csak egyetlen driád is él.

Geralt hallgatott.

– Azt mondod, valami véget ér – folytatta lassan Eithné. – Nem igaz. Vannak dolgok, melyek sosem érnek véget. Nekem beszélsz a túlélésről? Én a túlélésért harcolok. Mert Brokilon az én harcomnak köszönhetően áll még, mert a fák tovább élnek az embereknél, csak meg kell őket védeni a fejszéitektől. Királyokról és hercegekről beszélsz nekem. De kik ezek? Azok, akiket ismerek, ott, az erdő mélyén, Craag Anban nyugvó, fehérlő csontvázak. Márványkriptákban, sárgás fémek és csillogó kavicsok halmain. De Brokilon áll, a fák ott susognak a paloták romjain, a gyökerek szétvetik a márványt. Vajon emlékszik-e a te Venzlavod, kik voltak ezek a királyok? Vajon te emlékszel-e, Gwynbleidd? Ha pedig nem, hogyan állíthatod, hogy valami véget ér? Honnan tudod, kit rendeltek pusztulásra és kit öröklétre? Mi jogosít fel arra, hogy a végzetről beszélj? Vajon tudod-e legalább, mi is a végzet?

– Nem – hagyta rá a férfi. – Nem tudom. De...

– Ha nem tudod – szakította félbe –, nincs már hely semmiféle „de”-re. Nem tudod. Egyszerűen csak nem tudod.

A driád elhallgatott, homlokához érintette a kezét, és félrefordult.

– Amikor először jártál nálunk, évekkel ezelőtt – folytatta –, akkor sem tudtad. És Morénn... A lányom... Geralt, Morénn meghalt. A Szalag mentén esett el, Brokilon védelmében. Nem ismertem fel, amikor idehozták. Az arcát összezúzták a lovaitok patái. Végzet? És ma te, a vaják, aki nem tudta Morénnt gyermekkel megajándékozni, hozzám vezeted őt, az Ősi Vér Gyermekét. Egy kislányt, aki tudja, mi a végzet. Nem, nem olyasfajta tudás ez, ami kielégíthetné a kíváncsiságodat, amit a magadévá tehetnél. Egyszerűen csak hisz benne. Ismételd meg, Ciri, ismételd meg, amit akkor mondtál, mielőtt belépett ide ez a vaják, Ríviai Geralt, a Fehér Farkas. A vaják, aki nem tudja. Ismételd meg, Ősi Vér Gyermeke.

– Méltósá... Nemes úrnő – mondta Ciri elcsukló hangon. – Ne tarts itt engem. Én nem maradhatok... Én haza... akarok menni. Haza akarok menni Geralttal. Nekem vele... kell...

– Miért vele?

– Mert ő... Mert ő a végzetem.

Eithné elfordult. Nagyon sápadt volt.

– És te mit mondasz erre, Geralt?

A vaják nem válaszolt. Eithné tapsolt egyet. Braenn lépett két kezében egy nagy ezüstkehellyel a tölgy belsejébe; úgy bontakozva ki a kívül uralkodó éjszakából, akár egy kísértet. A vaják nyakában a medál gyorsan és ütemesen rángatózni kezdett.

– És te mit mondasz erre? – ismételte felállva az ezüsthajú driád. – Nem szeretne Brokilonban maradni! Nem kíván driáddá válni! Nem szeretné pótolni számomra Morénnt, el szeretne menni, elmenni a végzete nyomában! Így van, Ősi Vér Gyermeke? Ez az, amit szeretnél?

Ciri lehajtott fejjel bólintott. A keze reszketett. A vajáknak elege lett.

– Minek kínzod ezt a gyereket, Eithné? Hiszen egy perc, és megitatod Brokilon Vizével, és minden, amit csak akar, elveszti jelenőségét. Miért csinálod ezt? Miért a jelenlétemben csinálod ezt?

– Meg akarom neked mutatni, mi a végzet. Be akarom bizonyítani neked, hogy semmi sem ér véget. Hogy minden csak most kezdődik.

– Nem, Eithné – mondta a vaják, és felállt. – Sajnálom, hogy tönkreteszem a bemutatódat, de ezt nem áll szándékomban végignézni. Kissé túl messzire mentél, Brokilon Asszonya, azt a szakadékot próbálva feltárni előttem, mely elválaszt minket. Ti, az Ősi Nép képviselői, szeretitek azt szajkózni, hogy a gyűlölet idegen tőletek, hogy ezt az érzést kizárólag az emberek ismerik. De ez hazugság. Tudjátok, mi a gyűlölet, és képesek vagytok gyűlölni, csak épp máshogy mutatjátok ki, okosabban, kevésbé erőszakosan. De lehet, hogy épp ezért kegyetlenebbül is. Magamra veszem a gyűlöleted, Eithné, az összes ember nevében. Kiérdemeltem. Sajnálom, ami Morénn-nal történt.

A driád nem válaszolt.

– Hát ez volna Brokilon válasza, amit át kell adnom a bruggei Venzlavnak, igaz? Figyelmeztetést és kihívást? A fáitok között szunnyadó gyűlölet és Erő saját szememmel látott tanúságát, melyek akaratából pillanatokon belül egy embergyerek kiissza az emlékezetét kitörlő mérget, egy olyan, másik embergyermek kezéből véve el a poharat, akinek az elméjét és emlékeit már megsemmisítettétek? És ezt a választ annak a vajáknak kell elvinnie Venzlavnak, aki ismeri és megszerette mindkét gyermeket? A vajáknak, aki a lányod haláláért felelős? Jól van, Eithné, legyen az akaratod szerint. Venzlav hallani fogja a válaszodat, hallani fogja a hangomat, látni fogja a szememet, és mindent kiolvas belőle. De azt, ami itt fog történni, nem vagyok köteles végignézni. És nem is akarom.

Eithné tovább hallgatott.

– Ég veled, Ciri. – Geralt letérdelt, és átölelte a kislányt. Ciri válla erősen megremegett. – Ne sírj. Hiszen tudod, veled itt semmi rossz sem történhet.

Ciri szipogott egyet. A vaják felállt.

– Ég veled, Braenn – szólt a vaják a fiatalabb driádhoz. – Járj egészséggel, és vigyázz magadra. Éld túl, Braenn, élj olyan sokáig, akár a fád. Akár Brokilon. És még egy dolog...

– Igen, Gwynbleidd? – Braenn felemelte a fejét, és a szemében megcsillant valami nedvesen.

– Könnyű íjjal ölni, te lány. Milyen könnyű is elereszteni a húrt, és arra gondolni, hogy nem én vagyok, nem én, hanem a nyíl. Nem az én kezemen szárad annak a fiúnak a vére. A nyílvessző ölte meg, nem én. De a nyílvessző mit sem álmodik éjszaka. Úgy legyen, hogy téged se kísértsenek álmok, kékszemű driádom. Ég veled, Braenn.

– Mona... – mondta alig kivehetően Braenn. A kezében tartott kehely megremegett, és az áttetsző folyadék, mellyel pereméig töltötték, felhullámzott.

– Micsoda?

– Mona! – nyögött fel. – Mona vagyok! Eithné asszony! Én...

– Elég ebből – szólt keményen Eithné. – Elég. Uralkodj magadon, Braenn.

Geralt szárazan felnevetett.

– Íme a végzeted, Erdei Asszony. Tisztelem a konokságod és a harcodat. De tudom, hogy nemsokára egymagad fogsz harcolni. Brokilon utolsó driádja, aki olyan kislányokat küld a harcba, akik akárhogy is, de még mindig emlékeznek a valódi nevükre. Mindezek ellenére sok szerencsét kívánok neked, Eithné. Ég veled.

– Geralt... – suttogta Ciri, aki még mindig mozdulatlanul, leszegett fejjel ült. – Ne hagyj itt engem... egyedül...

– Fehér Farkas – szólalt meg Eithné átkarolva a kislány leeresztett vállát. – Meg kellett várnod, amíg ő kért meg erre? Arra, hogy ne hagyd el? Hogy kitarts mellette, egészen a végsőkig? Miért akarod őt egy ilyen pillanatban itt hagyni? Egyedül hagyni? Hová akarsz menekülni, Gwynbleidd? És mi elől?

Ciri még mélyebbre eresztette a fejét. De nem sírta el magát.

– Egészen a végsőkig – bólintott a vaják. – Jól van, Ciri. Nem leszel egyedül. Itt leszek melletted. Ne félj semmitől.

Eithné kivette a kelyhet Braenn reszkető kezéből, és magasra emelte.

– El tudod olvasni az Ősi Rúnákat, Fehér Farkas?

– El.

– Olvasd el, amit erre a kehelyre véstek. Ez a kehely Craag Anból származik. Olyan királyok ittak belőle, akikre ma már senki sem emlékszik.

– Duettaeánn aef cirrán Cáerme Gláeddyv. Yn á esseáth.

– Tudod, mit jelent ez?

– A végzet kardjának két éle van... S az egyik tenmagad.

– Állj fel, Ősi Vér Gyermeke. – A driád hangjában fémesen csendült a parancs, melynek nem lehetett ellenállni, az akarat, melynek nem lehetett nem engedelmeskedni. – Igyál. Igyál Brokilon Vizéből.

Geralt Eithné ezüstös tekintetébe merülve az ajkába harapott. Nem Cirit nézte, aki lassan közelítette ajkát a kehely szájához. Látta már ezt, valaha, korábban. Görcsös vonaglás, rángatózás, természetellenes, rémisztő, lassan elhunyó sikoly. És üresség, zsibbadtság és közöny a lassan kinyíló szemekben. Látta már ezt.

Ciri ivott. Braenn mozdulatlan arcán lassan egy könnycsepp csordult végig.

– Elég lesz. – Eithné elvette a kelyhet a lánytól, és a földre helyezte, aztán mindkét kezével végigsimította a lányka vállára omló, hamuszőke hajzuhatagot.

– Ősi Vér Gyermeke – szólt. – Válassz. Brokilonban szeretnél maradni, vagy pedig elindulni a végzeted nyomában?

Geralt hitetlenkedve csóválta a fejét. Ciri valamivel sebesebben lélegzett, és kipirult. De semmi több. Semmi.

– A végzetem nyomába szeretnék indulni – válaszolta a kislány zengő hangon, a driád szemébe nézve.

– Akkor hát úgy legyen – felelte Eithné röviden és hűvösen. Braenn hangosan felsóhajtott.

– Szeretnék egyedül maradni – szólalt meg Eithné hátat fordítva nekik. – Kérlek, menjetek el.

Braenn megragadta Cirit, és megérintette Geralt vállát, de a vaják félretolta a kezét.

– Köszönöm neked, Eithné – mondta a férfi. A driád lassan odafordult hozzá.

– Mit köszönsz meg?

– A végzetet – mosolyodott el a vaják. – A döntésed. Mert hiszen az nem Brokilon Vize volt, igaz? Ciri végzete az volt, hogy hazatérjen. És te, Eithné, eljátszottad a végzet szerepét. És én ezért mondok neked köszönetet.

– Milyen keveset is tudsz te a végzetről – felelte keserűen a driád. – Milyen keveset is tudsz, vaják. Milyen keveset is látsz. Milyen keveset is értesz. Köszönetet mondasz? Köszönetet a szerepért, amit eljátszottam? A vásári mutatványért? A trükkért, a szélhámosságért, a szemfényvesztésért? Azért, mert szerinted a végzet kardja csak aranyozott fadarab volt? Akkor hát rajta, ne köszönetet mondj, hanem leplezz le engem. Állj ki az igazad mellett. Bizonyítsd be, hogy az igazság a te oldaladon áll. Vesd a szemembe az igazad, mutasd meg, hogyan győzedelmeskedik a józan, emberi igazság, az ép ész, melynek köszönhetően, legalábbis véleményetek szerint, ti fogjátok uralni a világot. Íme Brokilon Vize, maradt még egy kevés. Meg mered tenni? Világ hódítója?

Ha fel is ingerelték a driád szavai, Geralt habozott, de csak egy percig. Brokilon Vizének, még ha valódi is, nem lehetett rá hatása, mert a benne található mérgező, hallucinogén csersavval szemben teljességgel immunissá vált. De hiszen ez nem lehetett Brokilon Vize, Ciri ivott belőle, és semmi sem történt. Két kézzel a kehelyért nyúlt, és a driád ezüstszemébe nézett.

Azonnal kicsúszott a lába alól a talaj, és a hátára zuhant. A hatalmas tölgy forogni és rázkódni kezdett. Ahogy reszkető kezével nagy nehezen körbetapogatózva kinyitotta a szemét, pontosan úgy érezte, mintha csak egy kripta márványfedelét tolta volna félre. Braenn apró arcocskáját látta maga előtt, mögötte pedig Eithné higanyként csillogó szemét. És még más szemeket is, melyek zöldek voltak, akár a smaragd. Nem, fényesebbek. Mint a fű tavasszal. A medál rángatózva lüktetett a nyakában.

– Gwynbleidd – hallotta. – Nézd figyelmesen. Ne, semmit sem segít, ha lehunyod a szemed. Nézd, nézd a végzeted.

– Emlékszel?

A füstfelhőt felszakító hirtelen fényrobbanás, hatalmas, viaszfüzéreket csepegtető, gyertyákkal terhes kandeláberek. Kőfalak, meredek lépcsők. A lépcsőkön leereszkedő zöldszemű és hamuszőke lány, mesterien faragott, kámeával díszített diadémmal, ezüstkék ruhában, melynek uszályát skarlátszín zekés apród tartja mögötte.

– Emlékszel?

A saját hangja, amint azt mondja... Azt mondja...

Hat év múlva visszatérek...

Lugas, hőség, virágillat, nehéz, egyhangú méhzümmögés. Ő maga térdre ereszkedve rózsát nyújt egy asszonynak, akinek hamuszürke hajfürtjei szétterülnek a keskeny aranyabroncs alatt. A kéz ujjain, mely a rózsát kezéből kiveszi, gyűrűk; smaragdokkal, hatalmas, zöld kabosonokkal.

– Gyere vissza – mondja a nő. – Gyere vissza, ha meggondolod magad. A végzeted itt fog várni rád.

Sosem tértem vissza, gondolta. Soha nem tértem vissza... oda. Sosem tértem vissza...

Hová?

Hamuszín haj. Zöld szemek.

Újra a saját hangja, a sötétségben, a homályban, melyben minden eltűnik. Csak tüzek vannak, tüzek, egészen a látóhatárig. A lila füstben szikraförgeteg. Belleteyn! Május-éj! A füstgomolyagokból, a hullámos, fekete hajzuhatag takarásából, sápadt, háromszögletű arcban lángoló, sötét, ibolyakék szemek néznek rá.

Yennefer!

– Túl kevés. – A látomás keskeny ajka hirtelen grimaszra rándul, sápadt arcán könnycsepp csordul végig, gyorsan, egyre gyorsabban, akár gyertyán a viaszcsepp.

– Túl kevés. Ennél több kell.

– Yennefer!

– A semmit a semmiért – szólt Eithné hangján a látomás.

– A semmi és az üresség, ami benned lakozik, világ leigázója, aki még azt a nőt is képtelen vagy megszerezni, akit szeretsz. Aki továbbállsz és menekülsz, mikor a végzeted karnyújtásnyira van. A végzet kardjának két éle van. S az egyik tenmagad. És mi a másik, Fehér Farkas?

– Nincs végzet. – A saját hangja. – Nincs. Nincs. Nem létezik. Az egyetlen, ami mindenki számára elrendeltetett, az a halál.

– Így igaz – szól a rejtélyes mosolyú, hamuszín hajú asszony. – Így igaz, Geralt.

A nő véres, horpadt, ezüstös páncélt visel, melyet pikák vagy alabárdok hegyei lyuggattak keresztül. Vékony patakban folyik a vér titokzatosan és rútul mosolygó szája sarkából.

– Te gúnyt űzöl a végzetből – mondja, de tovább mosolyog. – Gúnyt űzöl belőle, szórakozol vele. A végzet kardjának két éle van. S az egyik tenmagad. A másik... a halál? De hiszen mi halunk meg, mi halunk meg miattad. Téged nem érhet utol a halál, ezért velünk elégszik meg. A halál a nyomodban jár, Fehér Farkas. De mások halnak meg. Miattad. Emlékszel rám?

– Ca... Calanthe!

– Megmentheted őt. – Eithné hangja a füst függönyén túlról. – Megmentheted őt, ősi Vér Gyermeke. Mielőtt még alámerülne a nemlétbe, melyet olyannyira megszeretett. A fekete erdőbe, mely sohasem ér véget.

Szemek; zöldek, akár a fű tavasszal. Érintés. Hangok, érthetetlen kórusban kiabálva. Arcok.

Már semmit sem látott, szakadékba zuhant, az ürességbe, a sötétbe. Az utolsó, amit hallott, Eithné hangja volt.

– Akkor hát úgy legyen.

VII

– Geralt! Ébredj fel! Ébredj fel, kérlek!

A férfi kinyitotta a szemét, és a hajnali köd homályos függönyén keresztül megpillantotta a napot, ezt az éles szegélyű aranydukátot a fák csúcsa felett a magasban. Nyirkos, szivacsos mohán feküdt; egy kemény gyökér nyomódott a hátába.

Ciri ott térdelt mellette, és a kabátja szárnyát rángatta.

– A fenébe... – krákogta a vaják, és körbenézett. – Hol vagyok? Hogy kerültem ide?

– Nem tudom – válaszolta a kislány. – Egy perccel ezelőtt ébredtem fel, itt, melletted, és szörnyen össze vagyok fagyva. Nem emlékszem, hogyan... Tudod, mit? Ez varázslat!

– Bizonyára igazad van – mondta felülve a vaják, és kihuzigálta gallérja mögül a tűleveleket. – Bizonyára igazad van, Ciri. Az ördögbe, Brokilon Vize... Úgy tűnik, a driádok jót mulattak a rovásunkra.

A férfi felállt, felemelte a kardját, amely eddig mellette feküdt, és átvetette a szíját a vállán.

– Ciri?

– Aha?

– Te meg az én rovásomra mulattál.

– Én?

– Pavetta lánya vagy, a cintrai Calanthe unokája. Az elejétől fogva tudtad, ki vagyok?

– Nem – pirult el a lányka. – Nem az elejétől. Te változtattad vissza az apukámat, igaz?

– Nem igaz – rázta meg a fejét a vaják. – Az anyukád csinálta. És a nagymamád. Én csak segítettem.

– De a dadus azt mondta... Azt mondta, el vagyok rendelve. Mert én Meglepetés vagyok. Meglepetés-gyermek. Geralt?

– Ciri – mondta, ahogy a fejét csóválva és mosolyogva a kislányra nézett. – Hidd el nekem, te vagy a legnagyobb meglepetés, ami csak érhetett.

– Ha! – derült fel a lányka arca. – Akkor hát igaz! El vagyok rendelve. A dadus azt mondta, eljön majd a fehérhajú vaják, és elvisz magával. A nagymamám pedig azt kiabálta... Á, kit érdekel! Mondd, hová viszel?

– Haza. Cintrába.

– Á... Azt gondoltam, hogy...

– Majd gondolkodsz rajta út közben. Gyerünk, Ciri, el kell hagynunk Brokilont. Ez a hely nem biztonságos számunkra.

– Én nem félek!

– Én viszont félek.

– A nagymamám azt mondta, hogy a vajákok semmitől sem félnek.

– A nagymamád erősen túlzott. Útra fel, Ciri. Ha legalább tudnám, hol a ménkűben...

A napra pillantott.

– No, kockáztassuk meg... Arra megyünk.

– Ne – ráncolta össze az orrát Ciri, és az ellenkező irányba mutatott.

– Arra. Ott.

– Hát te azt mégis honnan tudod?

– Tudom – vonta meg a vállát a lányka, védtelen és meglepett, smaragdszín tekintettel bámulva rá. – Valahogy... Mintha valami ott... Nem tudom.

Pavetta lánya, gondolta a férfi. Gyermek... Az Ősi Vér Gyermeke? Lehetséges, hogy örökölt valamit az anyjától.

– Ciri. – A vaják szétnyitotta az ingét, és előhúzta a medálját. – Érintsd csak meg.

– Ó – tátotta el a kislány a száját. – Micsoda borzalmas egy farkas. Micsoda agyarai vannak...

– Érintsd csak meg.

– Juhujj!

A vaják elmosolyodott. Ő is megérezte a medál hirtelen rántását, az ezüstláncon végigfutó erős hullámzást.

– Megmozdult! – sóhajtott fel Ciri. – Megmozdult!

– Tudom. Menjünk, Ciri. Vezess.

– Ez varázslat, igaz?

– De még mennyire.

Úgy volt, ahogyan sejtette. A kislány megérezte a helyes irányt. Nem tudta, miképpen. De gyorsan, gyorsabban, mint várta volna, az úthoz, egy háromfelé szerteágazó kereszteződéshez értek. Itt húzódott Brokilon határa – legalábbis az emberek szerint. Jól emlékezett, hogy Eithné nem ismerte ezt el.

Ciri az ajkát harapdálva és az orrát ráncolva tétovázott; a keresztutat nézte, a homokos, hepehupás, patkók és kocsikerekek szaggatta utakat. De Geralt már tudta, hol van, nem kényszerült rá, hogy a lány kétes képességeire támaszkodjon; de nem is akart. Brugge felé indult, a keletre vezető úton. Ciri, aki még mindig a homlokát ráncolta, a nyugati utat figyelte.

– Arrafelé Nastrog várába vezet az út – gúnyolódott a vaják. – Csak nem Kistrin után sóvárogsz?

A kislány felmordult, és engedelmesen követte, de még jó néhányszor hátrapillantott.

– Mi a baj, Ciri?

– Nem tudom – suttogta a lányka. – De ez az út rossz, Geralt.

– Miért? Bruggébe megyünk, Venzlav királyhoz, aki egy gyönyörű várban lakik. Megmosakszunk a fürdőjében, tollas ágyban alusszuk ki magunkat...

– Rossz ez az út – ismételte. – Rossz.

– Tény, láttam már jobbat is. Hagyd abba a fintorgást, Ciri. Gyerünk, szaporán.

Maguk mögött hagytak egy bokrokkal benőtt kanyarulatot. És kiderült, hogy Cirinek igaza volt.

Hirtelen kerítették be őket, gyorsan, minden irányból. A férfiak kúp alakú sisakot és sodronyinget viseltek, kékeslila tunikájuk mellét Verden arany-fekete sakkozása díszítette. Körbevették őket, de egyikük sem lépett közelebb, egyik sem nyúlt a fegyveréért.

– Honnan jöttök és merre? – vakkantotta oda a kopottas, zöld öltözéket viselő, zömök illető, aki széles terpeszben állt meg görbe lábain Geralttal szemben. Az arca sötét volt és ráncos, akár az aszalt szilva. A háta mögül íj és fehér tollazatú nyílvesszők nyúltak magasan a feje fölé.

– Tűzirtás felől – hazudta folyékonyan a vaják, sokatmondóan megszorítva Ciri kezecskéjét. – Hazafelé tartok, Bruggébe. Merthogy?

– A király szolgálatában járunk – felelte a sötétarcú udvariasabban, mintha csak most vette volna észre a kardot Geralt hátán. – Mi...

– Engedd már ide, Junghans! – kiáltott oda valaki, aki messzebb állhatott az úton. A katonák szétrebbentek.

– Ne nézz oda, Ciri mondta gyorsan Geralt. – Fordulj el. Ne nézz oda.

Az úton egy kidőlt fa hevert, faágainak kusza szövedéke lehetetlenné tette az áthaladást. A bemetszett és félbetört fatörzs csonkja fehéren világított szerteágazó, hosszú szilánkjaival az út melletti sűrűségben. A törzs előtt egy szekér állt; rakományát ponyvával fedték le. A kistermetű, boglyas lovak nyílvesszőkkel teletűzdelve, sárga fogaikat vicsorítva feküdtek a földön a kocsirúd és a gyeplő közé gabalyodva. Egyikük még élt, nehezen hörgött, ki-kirúgott a lábával.

Voltak ott emberek is; homokba ivódott, sötét vértócsákban fekve, a szekér oldalán fennakadva, görcsösen a kerekekhez szorulva.

A szekér körül összegyűlt fegyveresek közül ketten váltak ki lassan, aztán csatlakozott hozzájuk egy harmadik is. A többiek – lehettek vagy tízen – a lovaikat fogva, mozdulatlanul álltak.

– Mi történt itt? – kérdezte a vaják, miközben igyekezett úgy állni, hogy eltakarja Ciri szeme elől a mészárlás színterét.

A rövid sodronyinget és hosszúszárú csizmát viselő, bandzsa férfi fürkész tekintettel mérte végig, és megdörzsölte borostától sercegő állát. A bal alkarján kopott és kifényesedett bőr hajtókát viselt, amilyet az íjászok szoktak.

– Orvtámadás – felelte a férfi szűkszavúan. – Lemészárolták a kupecokat azok az erdei szépasszonyok. Mi itt nyomozást folytatunk.

– Szépasszonyok? Kereskedőkre támadtak?

– Hisze’ látod – mutatott oda a bandzsa. – Úgy tele vannak tűzdelve nyilakkal, mintha sündisznók lennének. Az országúton! Egyre pimaszabbak lesznek azok az erdei boszorkák. Már nemcsak az erdőbe nem szabad menni, már az erdőszéli úton se szabad.

– Ti meg – húzta össze a szemét a vaják. – Kik vagytok?

– Ervyll csapata. A nastrogi tizedből. Freixenet báró alatt szolgáltunk. De a báró elesett Brokilonban.

Ciri eltátotta a száját, de Geralt a kezecskéjét erősen megszorítva elhallgattatta.

– Én azt mondom, szemet szemért! – harsogta a bandzsa társa, egy rézzel kivert kabátot viselő monstrum. – Szemet szemért! Ezt nem hagyhatjuk büntetlenül. Előbb Freixenet és az elrabolt cintrai hercegkisasszony, most meg a kupecek. Az istenekre, én azt mondom, bosszút, bosszút kell állni! Mert ha nem, meglássátok, holnap, holnapután már a saját kunyhójuk küszöbén kezdik majd gyilkolni az embereket!

– Brick jól beszél – mondta a bandzsa. – Igaz? És te, öcsém, honnan vagy, ha megkérdezhetem?

– Bruggéből – hazudta a vaják.

– És a kicsi, a lányod?

– A lányom – szorította meg Geralt újra Ciri kezét.

– Bruggéből – fintorodon el Brick. – Hát megmondom én neked, öcsém, hogy pont Venzlav, a királyod volt az, aki így elkapatta ezeket a rémségeket. Nem akar a mi Ervyllünkkel szövetkezni, meg a keracki Viraxasszal se. Pedig hogyha három oldalról mennénk Brokilonnak, megszorongatnánk végre ezt a mocsok népséget...

– Hogy került sor erre a vérfürdőre? – kérdezte lassan Geralt. – Tudja valaki? Túlélte bárki is a kereskedők közül?

– Nincsenek tanúk – válaszolta a bandzsa. – De tudjuk, mi történt. Junghans erdőőr, úgy olvassa a nyomokat, mint a könyvet. Mondd meg neki, Junghans.

– Nahát – mondta a ráncos arcú. – Az úgy volt, hogy: jöttek a kupecok az országúton. Ideértek a torlaszhoz. Maga is látja, hogy egy kidöntött fenyő torlaszolja el az utat, frissen vágták ki. A bozót tele nyomokkal, akarja látni? Na, oszt’ amikor a kupecok megálltak, hogy a fát arrább gördítsék, mire hármat pislogtak, lenyilazták őket. Onnan, a csalit felől, ahol az a ferde nyír áll. Ott is megvan a nyomuk. Nézze meg a nyilakat, tiszta szépasszony munka, gyantával ragasztott tollak, a tollazás hánccsal tekerve...

– Látom – szakította félbe a vaják a halottakra nézve. – Úgy vettem észre, az a néhány, aki túlélte a lövéseket, kapott egyet a torkára... Késsel.

A vele szemközt álló bakák háta mögül újabb bontakozott ki – jávorbőr kabátos, vékony, alacsony fickó. Fekete haját nagyon rövidre nyírva viselte, az arca kékes volt a simára borotvált, fekete borostától. A vajáknak elég volt egyetlen pillantást vetnie rövid, ujjatlan fekete kesztyűbe bújtatott kicsi, keskeny kezére, sápatag halszemére, a kardjára, az öve mögül és a bal csizmaszárából kiálló tőrök markolatára. Geralt túl sok orgyilkost látott már ahhoz, hogy ne ismert volna fel habozás nélkül még egyet.

– Éles egy szemed van – mondta nagyon lassan a feketehajú férfi. – Én mondom, sok mindent észreveszel.

– És jól van az – szólt közbe a bandzsa. – Hadd mondja csak el a királyának, amit látott, hisze’ Venzlav folyton arra esküdözik, hogy nem szabad a szépasszonyokat ölni, mert olyan kedvesek és rendesek. Biztos eljár hozzájuk május idején, oszt’ megrakja őket. Lehet, hogy arra még jók is. Majd magunk is kipróbáljuk, ha egyszer élve kapunk el egyet.

– Vagy legalábbis félholtan – röhögött fel Brick. – Na, a fenébe is, hol van már az a druida? Mindjárt dél, ennek meg nyoma sincsen. Ideje indulni.

– Mire készültök? – kérdezte Geralt, aki még mindig fogta Ciri kezét.

– Neked meg mi közöd hozzá? – sziszegte a fekete.

– Ugyan már, minek rögtön olyan hevesen, Levecque – vigyorodott el ocsmányul a bandzsa. – Becsületes emberek vagyunk mi, nincsenek nekünk titkaink. Ervyll küld utánunk egy druidát, egy nagy mágust, aki még a fákkal is el tud beszélgetni. Az majd elvezet minket az erdőbe megbosszulni Freixenetet, meg hogy megpróbáljuk a hercegkisasszonyt kiszabadítani. Nem akármi csetepaté lesz ez, öcsém, hanem büntető eksz... eksz...

– Expedíció – súgta oda neki Levecque, az a fekete.

– Úgy a. A számból vetted ki. Azért hát menj utadra, öcsém, mert itt nemsokára forró lehet a talaj.

– Igeen – mondta elnyújtott hangon Levecque Cirire nézve. – Veszélyes hely ez, különösen egy kislánnyal. A szépasszonyok épp az ilyen kislányokra leselkednek. Mi, kicsike? Anyuci vár otthon?

Ciri reszketve bólintott.

– Az borzasztó volna – folytatta a feketehajú, le sem véve a szemét a lánykáról –, ha hiába várna. Bizonyára rohanna Venzlav királyhoz, és azt mondaná: elnézted, király, amit a driádok művelnek, és tessék, a lányom és a férjem élete szárad a lelkeden. Ki tudja, talán akkor Venzlav újra fontolóra venné a szövetséget Ervyllel?

– Hagyja csak, Levecque uram – vakkantotta oda Junghans, és gyűrött arca csak még ráncosabb lett. – Hadd menjenek.

– Viszlát, csöppség. – Levecque kinyújtotta a karját, és megsimogatta Ciri fejét. Ciri megremegett, és elhúzódott tőle.

– Hát mi az? Félsz?

– Véres a kezed – mondta halkan a vaják.

– Ah – emelte fel a kezét Levecque. – Valóban. Az ő vérük. A kereskedőké. Ellenőriztem, nem élte-e túl valamelyikük. De sajnálatos módon a szépasszonyok pontosan céloznak.

– A szépasszonyok? – szólalt meg Ciri reszkető hangon, tudomást sem véve a vaják kezének szorításáról. – Ó, nemes lovag, ön téved. Ezek nem lehettek a driádok!

– Mit csiripelsz, kicsike? – húzta össze a feketehajú sápadt szemét. Geralt jobbra, aztán balra pillantott, felmérve a távolságot.

– Ezek nem a driádok voltak, lovag úr – ismételte el Ciri. – Hiszen ez nyilvánvaló!

– He?

– Hiszen a fát... Azt a fát kivágták! Fejszével! Egy driád sosem vágna ki egy fát, nem igaz?

– Igaz – mondta Levecque, és a bandzsára sandított. – Ó, hogy te milyen okos kislány vagy. Túl okos.

A vaják már korábban észrevette, ahogy a férfi keskeny, kesztyűs keze fekete pókként mászik a tőr markolata felé. Bár Levecque le sem vette a szemét Ciriről, Geralt tudta, hogy a támadás célpontja ő maga lesz. Kivárta azt a pillanatot, amikor Levecque a fegyverhez ért, a bandzsa pedig visszafojtotta a lélegzetét.

Három mozdulat. Csak három. Ezüstszegecsekkel páncélozott alkarjával oldalról húzott rá a feketehajú koponyájára. Mielőtt még a férfi a földre zuhant volna, a vaják már ott állt Junghans és a bandzsa között, a kardja pedig, mely szisszenve ugrott elő hüvelyéből, felsüvített a levegőben, és szétroncsolta Brick, a rézzel kivert kabátos monstrum halántékát.

– Menekülj, Ciri!

A bandzsa előrántotta a kardját, és elrugaszkodott, de nem járt sikerrel. A vaják felülről lefelé tartva, átlósan hasította fel a mellkasát, aztán a csapás erejét felhasználva térdelésből azon nyomban alulról felfelé is, egyetlen véres X-szé metszve szét a bakát.

– Fiúk! – kiáltotta Junghans a többieknek, akik kővé váltak döbbenetükben. – Ide hozzám!

Ciri megrohamozott egy ferde bükköt, és úgy menekült felfelé az ágakon, akárcsak egy mókus, míg végül el nem tűnt a lombkoronában. Az erdőőr utánalőtt íjával, de nem találta el. A maradék futva szétszóródott félkörívben, íjat rántva, és hozzá nyilat a tegezből. Geralt, még mindig térdelve, ujjait behajlítva Aard Jelével támadott, nem is az íjászokra, mert túl messzire voltak, hanem az előttük húzódó homokos útra, porfelhővel lepve be őket.

Junghans félreugrott, és fürgén újabb nyílvesszőt húzott elő tegezéből.

– Ne! – üvöltötte Levecque, aki jobb kezében karddal, baljában tőrrel pattant fel a földről. – Hagyd csak, Junghans!

A vaják kecsesen megpördülve a férfi felé fordult.

– Ő az enyém – mondta a fejét rázva Levecque, aztán alkarjával megtörölte az arcát és száját. – Csak az enyém!

Geralt előre dőlve félkörben mozdult el, de Levecque nem körözött, hanem azonnal rátámadt, és két ugrással be is érte.

Jó a fickó, gondolta a vaják, miközben egy rövid körmozdulattal nagy nehezen elhárította az orgyilkos pengéjét, közben félfordulattal elkerülve a tőrdöfést is. Szándékosan nem riposztolt; félreugrott, arra számítva, hogy Levecque megpróbálja elérni egy hosszú, elnyújtott csapással, ami az egyensúlyából kizökkenti. De az orgyilkos sem volt zöldfülű. Elhajolt, és puha macskaléptekkel ő is félkörben mozdult el. Meglepetésszerűen elrugaszkodott, a kardját forgatva megpördült, így csökkentve a távolságot kettejük között. A vaják nem ment elébe, gyors, felső támadásra szorítkozott, arra kényszerítve az orgyilkost, hogy félreugorjon előle. Levecque elhajolt, kvarttal védekezett, háta mögé rejtve tőrt tartó kezét. A vaják ezúttal sem támadott, nem csökkentette a távolságukat, hanem újra félkörön indult el ellenfele körül.

– Aha – sziszegte Levecque felegyenesedve. – Nyújtjuk a mókát? Miért is ne! Jó mókából sosem elég!

A férfi felugrott, megpördült, és gyors ütemben lecsapott, egyszer, kétszer, háromszor; magasan vágott kardjával, melyet bal oldalról azonnal lapos, kaszáló tőrsuhintás követett. A vaják nem zavarta meg a ritmust; védett, félreugrott, és újra félkörben indult el, rákényszerítve az orgyilkost, hogy körben forogjon. Levecque hirtelen hátralépett, és az ellenkező irányba indult meg a félköríven.

– De minden móka – sziszegte összeszorított fogain keresztül – véget kell érjen egyszer. Mit mondasz egyetlen csapásra, spíler? Egyetlen csapás, aztán lelőjük a fáról a fattyadat. Mit mondasz erre?

Geralt látta, hogy Levecque az árnyékát figyeli, arra vár, hogy az árnyéka elérje az ellenfelét, jelezve, hogy a nap a másik szemébe világít. Abbahagyta a körözést, hogy az orgyilkos dolgát megkönnyítse.

Aztán függőleges kis résekre, két keskeny vonalkára szűkítette pupilláit.

Hogy a látszatot megőrizze, vakságot tettetve kissé összehúzta az arcát.

Levecque elrugaszkodott, megpördült, közben oldalra nyújtott, tőrt tartó kezével őrizve meg egyensúlyát, és egy egészen lehetetlen csuklóállásból támadott, alulról, az ágyékra célozva. Geralt előreugrott, megfordult, karját és csuklóját legalább olyan lehetetlenül behajlítva félreverte a csapást, a védekezés lendületével lökve el magától az orgyilkost, és pengéje hegyével végighasította a bal arcát. Levecque az arcához kapva megtántorodott. A vaják félfordulatot vett, teljes testsúlyát a bal lábára vetette, és egy rövid mozdulattal átvágta a férfi nyaki ütőerét. Levecque-ből ömlött a vér; előregörnyedt, térdre zuhant, aztán összerogyott, és arccal a homokba bukott.

Geralt lassan Junghanshoz fordult. Az meg, dühös grimaszra torzítva ráncos arcát, egyenesen rá emelte az íját. A vaják kardját két kézzel megragadva előrehajolt. A maradék bakák szintúgy felemelték íjaikat a süket csöndben.

– Mire vártok? – üvöltötte el magát az erdőőr. – Lőni! Lőjétek őke...

Megbotlott, megingott, lépett néhányat előre, aztán arccal előre zuhant; a tarkójából nyílvessző meredt ki. A nyílvessző tollazata egy fácántyúk kéregfőzettel sárgára festett, csíkozott evezőtollaiból készült.

A nyilak süvítve és sziszegve szálltak hosszú, lapos ívükön a fekete erdőfal irányából. Tollaikat susogtatva látszólag lassan és nyugodtan repültek, és úgy tűnt, csupán célt érve tettek szert lendületükre és erejükre. Márpedig tévedhetetlenül célt értek a nastrogi zsoldosok között aratva, úgy taszítva őket tehetetlenül végigvágódva az út homokjába, mintha csak bottal vert napraforgók volnának.

Azok, akik életben maradtak, minduntalan egymásnak ütközve a lovakhoz rohantak. A nyilak nem szűntek meg süvíteni, futás közben érték utol, a nyeregben találták el őket. Csak hármuknak sikerült vágtára fognia a lovát, és kiabálva, hátasaik oldalát sarkantyúikkal véresre verve elindulniuk. De ők sem jutottak messzire.

Az erdő körbefogta őket, elzárva előlük útjukat. Hirtelen eltűnt a napfényben fürdőző, homokos országút. Csak a fekete törzsek tömött, áthatolhatatlan fala állt ott.

A zsoldosok rémülten és döbbenten sarkantyúzták meg lovaikat, próbálták őket visszafordítani, de a nyilak szakadatlanul záporoztak. És elérték őket is, a lovak dobogása és nyerítése közepette, a kiáltások zajában, és ledöntötték őket a nyeregből.

Aztán csend lett.

Az országutat elzáró erdőfal pislákolni kezdett, elmosódott, szivárványszínnel felvillant, aztán eltűnt. Az út újra láthatóvá vált, és az úton egy halványszürke ló állt, a halványszürke lovon pedig ott ült lovasa – egy hatalmas férfi seprűszerűen szerteálló, szürkés szakállal, fókabőr zekében, melyet keresztben kockás gyapjúszövetből készült vállszalaggal öveztek fel.

A szürke ló fejét ingatva és kötőfékét rágva lépdelt előre, mellső patáit magasra emelve, oldalazva és fel-felhorkantva a vér szagától és a halottakat látván. A lovas egyenes háttal ült a nyeregben; most felemelte kezét, és egy hirtelen széllökés megmozdította a fák ágait.

A távolabbi erdőszéleken apró alakok kezdtek kibontakozni a csalitosból, zöldet és barnát vegyítő, testhezálló öltözetben, dióhéjjal festett csíkokkal keresztezett arccal.

– Céadmil, Wedd Brokiloéne! – kiáltotta a lovas. – Fáill, Aná Woedwedd!

– Fáill! – hangzott fel a hang az erdőből, mintha csak a szél susogása volna.

A zöldes barna alakok tünedezni kezdtek, egyik a másik után olvadt be a sűrű fenyvesbe. Csak egy maradt, egy kibontott, mézszín hajú. Tett néhány lépést, a vaják felé közeledett.

– Va fáill, Gwynbleidd! – kiáltotta még közelebb lépve.

– Ég veled, Mona – felelte a vaják. – Nem felejtelek el.

– Felejts el – válaszolta keményen a driád, és megigazította hátán a tegezt. – Nincs semmiféle Mona. Mona álom volt. Braenn vagyok. Braenn Brokilonból.

Még egyszer intett kezével a vajáknak. Aztán eltűnt.

A vaják megfordult.

– Erszényes – szólt a szürke ló lovasára nézve.

– Geralt – biccentett a lovas, hűvös tekintettel mérve végig a vajákot. – Különös egy találkozás. De kezdjük a legfontosabbakkal. Hol van Ciri?

– Itt vagyok! – kiáltotta a lányka, aki teljesen elveszett a levelek között. – Most már lemehetek?

– Lejöhetsz – mondta a vaják.

– De nem tudom, hogyan!

– Pont úgy, ahogy felmásztál, csak éppen fordítva.

– Félek! Itt vagyok egészen a tetején!

– Mássz le, ha mondom! Van miről elbeszélgetnünk, kisasszony!

– Mégis miről?

– Az ördögbe is, minek másztál fel oda ahelyett, hogy az erdőbe menekültél volna? Utánad iszkolhattam volna, elkerülve, hogy... Á, a mindenségit. Lemászni!

– Úgy csináltam, mint a mesében a macska! Bármit is csinálok, az mindig rossz! Szeretném megtudni, mégis miért?

– Én is – felelte a druida lováról leszállva – szeretném tudni. És Calanthe királyné, a nagymamád is szeretné tudni. Igyekezz, és mássz le, hercegkisasszony.

A fáról levelek és száraz gallyak potyogtak. Aztán a szakadó szövet éles reccsenése hallatszott, végül pedig megjelent Ciri, ahogy szétvetett lábakkal ereszkedett le a törzsön. Kabátját csuklya helyett egy festői rongycafat díszítette.

– Erszényes bácsi!

– Személyesen – karolta át a kislányt a druida, és magához ölelte.

– A nagymamám küldött? Bácsi? Nagyon aggódik értem?

– Nem igazán – mosolyodott el Erszényes. – Túlságosan is el van foglalva a vesszők áztatásával. Az utunk Cintráig, kedves Ciri, eltart majd egy kevés ideig. Szenteld annak, hogy kigondolod, hogyan is magyarázhatnád meg a tetteidet. Ha megfogadod a tanácsomat, roppant rövid és tárgyilagos magyarázatnak kell lennie. Olyasfajtának, amit nagyon, nagyon gyorsan ki lehet fejteni. De meg így is azt gondolom, hogy a végét csak sikongatni fogod, hercegkisasszonyom. Nagyon, nagyon hangosan.

Ciri fájdalmasan elfintorodott, összeráncolta az orrocskáját, és halkan prüszkölt egyet, a két tenyere pedig akaratlanul is a fenyegetett testtája felé vándorolt.

– Menjünk innen – szólalt meg Geralt körbenézve. – Menjünk innen, Erszényes.

VIII

– Nem – mondta a druida. – Calanthe tervei megváltoztak, már nem kívánja, hogy Ciri Kistrin felesége legyen. Megvannak a maga okai. Ráadásul, talán nem kell neked magyaráznom, ez után az egész ocsmány eset után a kereskedőkkel szembeni színlelt orvtámadással Ervyll király nagyot esett a szememben, márpedig az én szemem igencsak fontos abban a királyságban. Nem, még csak be sem nézünk Nastrogba. Egyenesen Cintrába viszem a kicsit. Gyere velünk, Geralt.

– Minek? – vetett a vaják egy pillantást a fa alatt Erszényes subájába bugyolálva szendergő Cirire.

– Jól tudod, miért. Ez a gyermek neked lett elrendelve, Geralt. Harmadszorra, igen, harmadszorra keresztezik az útjaitok egymást. Természetesen csak képletesen, kiváltképp a korábbi két alkalomról szólva. Talán csak nem nevezed ezt véletlennek?

– Mit számít az, minek nevezem – mosolyodott el barátságtalanul a vaják. – Nem az a lényeg, minek nevezzük, Erszényes. Minek mennék én Cintrába? Jártam Cintrában, kereszteztem már, ahogyan mondtad, az útját. És akkor mi van?

– Geralt, te akkor esküt követeltél Calanthétól, Pavettától és a férjétől. Az esküt megtartották. Ciri a Meglepetés. A végzet azt követeli...

– Hogy vigyem magammal ezt a gyereket, és csináljak belőle vajákot? Egy kislányból? Nézz csak rám, Erszényes. Hát el tudsz engem képzelni, mint viruló lánykát?

– Pokolba a vajáksággal – dühödött fel a druida. – Miről beszélsz te egyáltalán? Mi köze van ezeknek egymáshoz? Nem, Geralt, látom, hogy te semmit sem értesz, úgyhogy egyszerűbb szavakhoz kell nyúlnom. Hallgass végig, minden hülye, köztük te is, képes esküt követelni, képes az ígéretet kikényszeríteni, és ettől még semmilyen tekintetben nem lesz rendkívüli. A rendkívüli a gyermek. És rendkívüli az a kötelék, mely abban a pillanatban jön létre, amikor a gyermek megszületik. Legyek még világosabb? Parancsolj, Geralt, Ciri születésének pillanatától fogva már nem számít, hogy te mit akarsz, és mit tervezel, és annak sincs semmiféle jelentősége, hogy mit nem akarsz, és miről kívánsz lemondani. A büdös francba, te egyszerűen nem számítasz! Nem érted?

– Ne kiabálj, még felébreszted. A Meglepetésünk alszik. És amikor felébred... Erszényes, még a rendkívüli dolgokról is le lehet... Le kell néha mondani.

– De hiszen tudod – nézett rá hűvösen a druida –, hogy sosem lesz saját gyermeked.

– Tudom.

– És lemondasz róla?

– Lemondok. Talán csak szabad?

– Szabad – felelte Erszényes. – De még hogy. Viszont kockázatos. Van egy ősi jóslat, amely azt állítja, hogy a végzet kardjának...

– ...két éle van – fejezte be Geralt. – Hallottam.

– De tedd csak, amit jónak látsz – fordította el fejét a druida, és kiköpött. – Ha belegondolok, hogy képes lettem volna vásárra vinni érted a bőrömet...

– Te?

– Én. Veled ellentétben én hiszek a végzetben. És tudom, hogy veszélyes a kétélű karddal játszadozni. Ne játszadozz, Geralt. Élj a lehetőséggel, ami adódik. Változtasd azt, ami téged Cirivel összeköt, egy gyermek és a gyámja szokványos, egészséges kapcsolatává. Mert ha nem... Akkor más módon is megnyilvánulhat ez a kapcsolat. Szörnyűbb módon. Negatív és pusztító erővel. Szeretnélek ettől megvédeni téged, és őt is. Ha szeretnéd magaddal elvinni, nem ellenkeznék. Magamra vállalnám a kockázatot, hogy nekem kell megmagyaráznom Calanthénak, miért is.

– Honnan tudod, hogy Ciri szeretne velem jönni? Az ősi jóslatokból?

– Nem – felelte Erszényes komolyan. – Abból, hogy csak akkor aludt el, amikor átölelted. Hogy álmában a te nevedet mormolja, és a kezecskéje a te kezedet keresi.

– Elég ebből – állt fel Geralt –, mert a végén még képes leszek meghatódni. Viszlát, szakállas. Hódolatom Calanthénak. Cirinek pedig azt... Találj ki valamit.

– Nem tudsz elmenekülni, Geralt.

– A végzet elől? – rántotta meg a vaják a frissen zsákmányolt ló zabláját.

– Nem – felelte a druida a szunnyadó kislányra nézve. – Előle.

A vaják megcsóválta a fejét, és nyeregbe pattant. Erszényes mozdulatlanul ült, egy fadarabbal piszkálgatva a kihunyó tábortüzet.

A férfi lassan léptetett tovább a kengyelig érő hangában a völgy felé vezető domboldalon, a sötétlő erdő irányába.

– Geraaalt!

A vaják körbenézett. A domb tetején ott állt Ciri, egy aprócska, szürke, szélfútta hamuszín hajú alak.

– Ne menj el!

A férfi visszaintegetett neki.

– Ne menj el! – kiáltotta a lányka vékony hangon. – Ne menj eeeel!

El kell mennem, gondolta a férfi. Muszáj, Ciri. Azért, mert... Én mindig elmegyek.

– Akkor sem fog neked sikerülni! – kiabálta a kislány. – Csak ne képzeld! Nem menekülsz el! Én vagyok a végzeted, hallod?

Nincs végzet, gondolta a férfi. Nem létezik. Az egyetlen, amit elrendeltek mindannyiunknak, a halál. A kétélű kard másik éle a halál. Az egyik én magam vagyok. A másik a halál, ami a nyomomban jár. Nem lehet, nem szabad téged kitennem ennek, Ciri.

– Én vagyok a végzeted! – hangzott fel újra a dombtetőről, kétségbeesettebben, halkabban.

A vaják meglökte sarkával a lovat, és elindult előre, úgy merülve el a sötét, hideg és nyirkos erdőben, akár egy örvényben; a barátságos, ismerős árnyak között, a szürkületben, mely mintha sosem ért volna véget.

TÖBB ANNÁL

I

Amikor a híd gerendáin hirtelen paták dobbantak, Yurga fel sem emelte a fejét – csak felvonított halkan, eleresztette a kerékabroncsot, amivel küszködött, és amilyen gyorsan csak tudott, a szekér alá csusszant. Ott lapult, és zihált vonyítva, hátával a kocsi alját borító érdes trágya- és sárréteget súrolva, és csak úgy reszketett a félelemtől.

A ló lassan közeledett a szekérhez. Yurga látta, ahogy finoman és óvatosan emelgeti patáit a korhadt, mohos gerendákon.

– Bújj elő – szólalt meg láthatatlan lovasa. Yurgának összekoccantak a fogai, és a vállai közé húzta a fejét. A ló prüszkölt egyet, és toppantott.

– Nyugalom, Keszeg – mondta a lovas. Yurga hallotta, ahogy a férfi nyakon paskolja hátasát. – Gyere elő onnan, jóember. Nem esik bántódásod.

A kupec a legkevésbé sem hitt az ismeretlen kijelentésének. De a hangjában mégiscsak volt valami, ami megnyugtatta, és egyszerre az érdeklődését is felkeltette, annak ellenére, hogy korántsem az a fajta hang volt, melynek a hangzását kellemesnek szokás tartani. Tucatnál is több istenséghez mormolva egyszerre fohászt, Yurga óvatosan kidugta a fejét a szekér alól.

A lovas homlokán bőrpánttal hátrafogott haja fehér volt, akár a tej, és fekete gyapjúköpenyt viselt, mely gesztenyepej kancája farára omlott. Nem nézett Yurgára. A nyeregből kihajolva a szekér kerekét vizsgálgatta, mely egészen a kerékagyig a híd töredezett gerendái közé szorult. A férfi hirtelen felemelte a fejét, átsiklott tekintetével a kupecon, hogy aztán mozdulatlan arccal figyelje a szurdok két oldalán a bozótost.

Yurga üggyel-bajjal előkecmergett, pislogott egyet, és tenyerével megtörölte az orrát, egyúttal az arcát is összekenve a kerékagy kátrányával. A lovas rászegezte sötét, összeszűkült, átható tekintetét, mely úgy szúrt, akár az ösztöke. Yurga hallgatott.

– Ketten nem húzzuk ki innen – szólalt meg végül a beékelődött kerékre mutatva az ismeretlen. – Egyedül utaztál?

– Harmadmagammal – nyögte Yurga. – A szolgáimmal, jó uram. De elmenekültek a férgek...

– Nem csodálkozom – felelte a lovas a híd alá, a szakadék aljára nézve. – Egyáltalán nem csodálkozom rajtuk. Azt gondolom, neked is épp azt kellene tenned, amit nekik. Legfőbb ideje volna.

Yurga nem követte tekintetével az idegen pillantását. Nem akart a kiszáradt patak fenekén burjánzó csalán és bojtorján közül kikandikáló, kövek között szétszórt koponya-, borda- és sípcsonthalmokra nézni. Félt, hogy elég még egy pillantás, hogy újra lássa a feketéllő szemgödröket, a vicsorgó fogakat és a széttört csontokat, hogy minden elpattanjon benne, hogy bátorsága kétségbeesett maradványai is úgy szökjenek messzire, akár halhólyagból a levegő. Hogy az üvöltésétől fuldokolva visszarohanjon az országúton, fel a hegyre, ahogyan nem egészen egy órával ezelőtt a kocsisa és a bérese is.

– Mire vársz? – kérdezte halkan az idegen a lovát forgatva. – Az alkonyra? Addigra már túl késő lesz. Eljönnek érted, mire épp csak elkezd sötétedni. De az is lehet, hogy korábban. Gyerünk, ugorj mögém a lóra. Tűnjünk el innen mind a ketten, és amilyen gyorsan csak lehet.

– És a kocsi, jó uram? – kiáltott fel torkaszakadtából Yurga, de maga sem értette, hogy félelmében, kétségbeesésében vagy dühében. – Az áru? Egy egész év munkája? Akkor inkább itt döglök meg! Nem hagyoooom!

– Úgy tűnik nekem, barátom, te még nem tudod, hová kergetett a balsors – mondta nyugodt hangon az ismeretlen, és kinyújtotta kezét a híd alatt elterülő iszonyú csonttemető felé. – Azt mondod, nem hagyod itt a kocsidat? Én meg azt mondom neked, hogy amikor leszáll az alkony, nem ment meg téged még Dezmond király kincseskamrája sem, nemhogy a rühes kis szekered. Az ördögbe is, mi ütött beléd, hogy a bereken keresztül akartad levágni az utat? Hát nem tudod, mik szaporodtak el erre a háború ideje óta?

Yurga megrázta a fejét, jelezve, hogy nem tudja.

– Nem tudod – bólogatott az ismeretlen. – De azt, ami ott lent hever, csak láttad? Hiszen elég nehéz nem észrevenni. Ezek mind azok, akik erre akartak rövidíteni. Te meg azt mondod, hogy nem hagyod itt a szekered. Csak kíváncsiságból, de úgy mégis, mit viszel azon a szekéren?

Yurga nem válaszolt, csak nézett leszegett fejjel a lovasra, és igyekezett eldönteni, hogy melyik változatot válassza: a „csepűt” vagy a „régi rongyokat”.

Nem tűnt úgy, mintha a lovast különösebben érdekelné a válasz. A zabláját rágcsáló és fejét rángató gesztenyepejt igyekezte megnyugtatni.

– Jó uram – motyogta végül a kupec. – Segítsen. Mentsen meg. Sírig tartó hála... Ne hagyjon itt... Amit akar, megadom, amit csak kíván... Mentsen meg, jó uram!

Az ismeretlen, mindkét kezével a nyeregkápát támasztva, hirtelen felé fordította a fejét.

– Hogy mondtad?

Yurga eltátotta a száját, de hallgatott.

– Megadod, amit kívánok? Ismételd meg.

Yurga cuppantott egyet, becsukta a száját, és már bánta, hogy nincs szakálla, amibe most beleköphetne. A fejében csak úgy kavarogtak az elképesztő feltételezések arról, mi is lehet a jutalom, amit a különös vándor kívánhat tőle. De a többségük, beleértve még azt az előjogot is, hogy hetente a magáévá tehesse fiatal feleségét, Aranydarazsat, nem tűnt olyan borzasztónak, mint az eshetőség, hogy a szekeret elveszítse, és egészen biztosan nem volt olyan rettenetes, mint annak a lehetősége, hogy ott végezze a szurdok mélyén, a fehérlő csontvázak egyikeként. Kereskedői rutinja villámgyors számításokra késztette. A lovas, még ha nem is tűnt egyszerű toprongyosnak, csavargónak vagy martalócnak, amikkel a háború óta tele voltak az országutak, semmiféleképpen sem lehetett országnagy vagy ispán, de azok közé a magukat oly sokra tartó, büszke lovagocskák közé se tartozhatott, akiknek örömet okozott, ha megkopaszthatják egy felebarátjukat. Yurga nem becsülte többre úgy húsz aranynál. De az a kupec természete nem engedte, hogy megnevezze az árat. Arra szorítkozott hát, hogy „élete végéig tartó háláról” makogjon.

– Azt kérdeztem – emlékeztette nyugodt hangon az ismeretlen, miután kivárta, hogy a kupec befejezze. – Hogy megadod-e nekem, amit csak kívánok?

Nem volt más kiút. Yurga nagyot nyelt, lehajtotta a fejét, és rábólintott. Várakozásaival ellentétben az ismeretlen nem kacagott fel baljóslatúan; épp ellenkezőleg, egyáltalán nem tűnt úgy, mintha örülne, hogy az alkudozás az ő győzelmével zárult. A férfi előrehajolt a nyeregben, és a szakadékba köpött.

– Nincs nekem dolgom – mondta komolyan. – Hát nincs nekem jobb dolgom... Na, de ez van. Rendben. Megpróbállak kihúzni a csávából, bár nem tudom, nem lesz-e végzetes ez mindkettőnk számára. Ha viszont sikerül, cserébe...

Yurga összerándult, és nagyon közel volt ahhoz, hogy elsírja magát.

– Azt adod nekem – szavalta gyorsan a fekete köpenyes lovas –, amit hazatérve nem vársz, s otthon találsz. Megesküszöl?

Yurga felnyögött, és gyorsan rábólintott.

– Jól van – fintorodott el az ismeretlen. – Most pedig húzódj félre. A legjobb az volna, ha visszamásznál a szekér alá. Mindjárt lemegy a nap.

A férfi lepattant a lóról, aztán lerántotta válláról a köpönyeget. Yurga észrevette, hogy az ismeretlen egy mellén keresztül vetett szíjon kardot hord a hátán. Az a halvány sejtelme támadt, hogy hallott már olyanokról, akik hasonló módon viseltek fegyvert. Az ezüstszegecsektől csillogó hajtókájú, csípőig érő fekete bőrkabát utalhatott volna arra is, hogy az ismeretlen Novigradból vagy a környékéről származik, de az ilyesfajta öltözet divatja újabban széles körben elterjedt, különösen a suhancok körében. Ámbár az ismeretlen nem volt épp suhanc.

A lovas levette a málhát a hátasáról, és a férfi felé fordult. A mellkasán kerek medál himbálózott egy ezüstláncon. A hóna alatt egy kisebb, veretes ládikót és egy bőrökkel és szíjakkal körbetekert, hosszúkás csomagot tartott.

– Még mindig nem vagy a szekér alatt? – kérdezte közelebb lépve. Yurga látta, hogy a medál egy agyarakkal felfegyverkezett, szélesre tárt pofájú farkasfejet ábrázol. Hirtelen eszébe jutott.

– Maga... Vaják? Jó uram?

Az ismeretlen megvonta a vállát.

– Eltaláltad. Vaják. Most pedig menj. A szekér túloldalára. Ne gyere ki onnan, és maradj csendben. Szükségem van némi egyedüllétre.

Yurga hallgatott rá. Odakuporodott a kerékhez, és a köpönyegébe burkolózott. Nem akarta látni, mit csinál az ismeretlen a szekér túloldalán, a szakadék mélyén heverő csontokat pedig még annál is kevésbé. Úgyhogy a csizmáját nézte és a korhadt hídgerendát benövő zöld moha csillag alakú hajtásait.

Vaják.

Lement a nap.

Lépéseket hallott.

Az ismeretlen lassan, nagyon lassan sétált elő a szekér mögül a híd közepére. Háttal állt neki – Yurga észrevette, hogy a hátán a kard már nem ugyanaz a kard, amit korábban látott. Ez a mostani gyönyörű fegyver volt: a markolat, a keresztrúd és a hüvely veretei úgy ragyogtak, akár a csillagok, még a leszálló alkonyban is visszaverték a fényt, pedig szinte nem is volt már mi világítson, még az aranybíbor derengés is kialudt, ami nemrég még ott függött az erdő felett.

– Jó uram...

Az ismeretlen odafordult hozzá. Yurga alig tudta megállni, hogy felsikoltson.

Az ismeretlen arca fehér volt – fehér és likacsos, akár a leszűrt és kendőből kitakart sajt. És a szeme... Az istenekre, kiáltott fel valami Yurga belsejében. A szeme...

– A kocsi mögé. Azonnal – szólt rekedten az ismeretlen. Ez nem az a hang volt, amit Yurga korábban hallott. A kupec hirtelen megérezte, milyen kegyetlenül is szorít a teli hólyagja. Az ismeretlen visszafordult, és továbbindult a hídon.

Vaják.

A szekérlétrához kötözött ló prüszkölt és nyerített, tompán kopogott patáival a gerendákon.

Yurga füle mellett felzümmögött egy szúnyog. A kupec meg sem moccantotta a kezét, hogy elhessegesse. Felzümmögött még egy. Egész szúnyogfelhők zümmögtek az árok túloldalán a bozótosban. Zümmögtek.

És vonyítottak.

Yurga, aki úgy összeszorította a fogait, hogy az már fájt, rájött, hogy azok nem is szúnyogok.

A szakadék bokrokkal benőtt oldalán sűrűsödő sötétségből apró, esetlen alakok bontakoztak ki – nem voltak négy rőfnél magasabbak, és hozzá olyan vékonyak, akár a csontvázak. Mulatságos kócsagléptekkel hágtak a hídra, éles, hirtelen mozdulatokkal emelve magasra göcsörtös térdüket. Lapos, barázdált homlokuk alatt sárgán villogott a szemük, széles békapofájukban fehér, hegyes agyaracskák csillogtak. Közeledtek, egyre csak sziszegve.

Az ismeretlen, aki olyan mozdulatlanul állt a híd közepén, akár egy szobor, az ujjait furcsán behajlítva hirtelen felemelte jobb tenyerét. A szörnyű gnómok hátráltak, és még hangosabban kezdtek sziszegni, hogy aztán hosszú, botszerű, karmos mancsaikat felemelve rögtön újra előre nyomuljanak, gyorsan, egyre gyorsabban.

Balról karmok csikordultak a gerendákon, a híd alól váratlanul újabb szörnyecske ugrott elő, a többiek pedig lehetetlen szökkenésekkel indultak rohamra. Az ismeretlen ott helyben megfordult, és felcsillant a kardja, amit ki tudja, mikor ránthatott elő. A hídra kúszó rémség feje vércsíkot húzva maga után jó ölnyire repült a levegőbe. A fehérhajú egy ugrással a többi között termett, megpördült, gyorsan csapva le balra is, jobbra is. A szörnyetegek lábukkal kalimpálva és visítva minden oldalról egyszerre rohamozták meg, ügyet sem vetve a fényes pengére, mely úgy vágott, mint a borotva. Yurga a szekérhez bújva összegömbölyödött.

Valami egyenesen a lába elé zuhant, és kiömlő vérrel fröcskölte össze. Egy hosszú, négykarmú, csontos mancs volt, pikkelyes, akár a tyúkok lába.

A kupec felkiáltott.

Érezte, hogy valami elsuhan mellette, összerándult, megpróbált a kocsi alá bukni, de abban a pillanatban egy másik valami a nyakában landolt, és a karmos mancsocskák a halántékára és az arcára tapadtak. A férfi a szemét eltakarva, üvöltve és rángatózva pattant fel, és imbolygó léptekkel, a gerendákon fekvő hullákban botladozva a híd közepe felé tántorgott. A hídon csak úgy dúlt a harc – Yurga semmit sem látott az őrült kavarodás gombolyagán kívül, melyben időről időre felvillant az ezüstkard sugara.

– Segítsééééég! – üvöltötte, érezve, ahogy a csuklyája vastag nemezét áttörik az éles agyarak, és a nyakszirtjébe fúródnak.

– Le a fejjel!

Melléhez húzta az állát, közben elkapta szemével a penge villanását. A kardél felszisszent a levegőben, és megérintette a csuklyáját. Yurga iszonytató, nyirkos reccsenést hallott, és rögtön utána valami forró lé ömlött a hátára, de úgy, mintha csak dézsából öntenék. Térdre zuhant, ahogy a nyakában függő, mostanra magatehetetlen teher magával húzta.

Szeme láttára újabb három szörnyeteg ugrott elő a híd alól. Mulatságos szöcskékként szökdécselve az ismeretlen combjaiba csimpaszkodtak. Az egyik, amelyiknek rövid mozdulattal vágta át varangypofáját, ott topogott megfeszült testtel, mielőtt a gerendákra rogyott volna. A másik, akit egészen a kardja végével ért, elesett, és fektében görcsösen rángatózott. A többiek úgy támadtak a fehérhajúra, mintha csak hangyák lettek volna, és a híd korlátja felé lökdösték. Újabb rém repült ki a gombolyagból, hanyatt dőlve, vért fröcskölve, reszketve és visítozva. Ebben a pillanatban az egész kavargó csomó átbukott a korláton, és a szakadékba zuhant. Yurga lerogyott, és kezeivel eltakarta a fejét.

A híd alól a szörnyetegek győzelemittas füttyei hangzottak fel, azonban hirtelen fájdalmas kiáltásokká és sikolyokká alakultak át, melyeket csak a penge süvítése szakított meg. Azután kövek koccanása és összetiport, szétzúzott csontvázak zörgése hangzott fel a sötétségben, majd ismét a lesújtó kard süvítése és egy váratlanul félbeszakadó, kétségbeesett, vérfagyasztó nyikorgás.

Azután már csak csend volt, melyet csak egy felijesztett madár hirtelen kiáltása tört meg az erdő mélyéről, a hatalmas fák közül. Aztán a madár is elhallgatott.

Yurga nagyot nyelt, felemelte a fejét, és nagy nehezen feltápászkodott. Még mindig csend volt, még a fák levelei sem susogtak; úgy tűnt, az egész erdő elnémult rémületében. Rongyos felhők homályosították el az eget.

– Hé...

Ahogy megfordult, felemelt kezeivel ösztönösen eltakarta az arcát. A vaják ott állt előtte, mozdulatlanul, feketén, mélyre eresztett kezében tartva csillogó kardját. Yurga észrevette, hogy valahogy olyan ferdén áll, hogy oldalra dől.

– Mi van magával, jó uram?

A vaják nem válaszolt. A bal csípőjét húzva tett egy ügyetlen és nehézkes lépést. Előrenyújtotta a kezét, megragadta a szekeret. Yurga észrevette a vért, ami csillogva és feketén csörgött a gerendákra.

– Megsebesült, jó uram!

A vaják nem válaszolt. Egyenesen a kupec szemébe nézve hirtelen fennakadt a kocsiszekrényen, aztán lassan a hídra rogyott.

II

– Csak óvatosan, lassan... A feje alá... Fogja már meg valaki a feje alatt!

– Erre, erre, a szekérre!

– Az istenekre, elvérzik itt... Yurga uram, a vér átfolyik a kötésen...

– Ne a szád jártasd! Indulás, hajts, Hozam, szaporán! Vell, takard be a subával, hát nem látod, hogy reszket?

– Öntsünk talán egy kis pálinkát a képibe?

– Mikor nincs magánál? Neked bizonyára elment a józan eszed, Vell. De a pálinkát, azt ideadhatod, muszáj innom egyet... Ti kutyák, ti gazemberek, ti alávaló, gyáva férgek! Hogy így meglógni, engem meg otthagyni egyedül!

– Yurga uram! Mond valamit!

– Mit? Mit mond?

– Eee, alig érteni... Mintha valakinek a neve vóna...

– Miféle?

– Yennefer...

III

– Hol... vagyok?

– Feküdjön csak, jó uram, ne mocorogjon, mert már megint minden szét fog ott szakadni, meg felreped. Azok a rémségek egészen a combja csontjáig összemarták, temérdek sok vére elfolyt... Nem ismer meg? A Yurga vagyok! Hát engem mentett meg kend a hídon, emlékszik?

– Aha...

– Szomjas?

– Mint az ördög...

– Igyon csak, jó uram, igyon. Emészti a láz.

– Yurga... Hol vagyunk?

– Megyünk a szekérrel. Ne mondjon semmit, jó uram, ne mocorogjon. Muszáj nekünk kikeveredni az erdőből valami emberlakta helyre. Találni kell valakit, aki a gyógyításban járatos. Az, amit mi magunk a kend lábára tekertünk, lehet, nem lesz elég. A vére meg csak csurog...

– Yurga...

– Igen, jó uram?

– A ládikámban van... Egy palack... Zölddel viaszolva. Tépd fel a pecsétet, és add nekem... Valami csarkában. Aztán mosd el jól a csarkát, és ne hagyd, hogy bárki a palackokhoz nyúljon... Ha kedves nektek az életetek... Gyorsan, Yurga. A mindenségit, hogy rázkódik ez a szekér... A palackot, Yurga...

– Máris... Igyon csak.

– Köszönöm... Most figyelj. Nemsokára elalszom. Dobálni fogom magam és félrebeszélek majd, utána pedig úgy fogok feküdni, mint egy halott. De ez semmi, ne félj...

– Feküdjön, jó uram, mert szétnyílik a seb, és elfolyik a vére.

A vaják a bőrökre hanyatlott, félrebukott a feje; érezte, ahogy a kupec betakarja egy subával meg egy lóizzadtságtól bűzlő takaróval. A szekér rázkódott, és minden egyes rántással őrjítő fájdalom sugárzott a combjába és a csípőjébe. Geralt összeszorította a fogait. Maga előtt...

...milliárdnyi csillagot látott. Olyan közel, hogy úgy tűnt, elég, ha csak a kezét nyújtja értük. A feje felett, a fák koronái felett.

Séta közben úgy választotta meg az útját, hogy távol maradjon a fénytől, a tábortüzek fényétől, hogy mindvégig a hullámzó árnyak körében maradjon. Nem volt könnyű feladat – jegenyetörzsekből rakott máglyák lángoltak mindenütt, szikravillanásokkal átszőtt vöröses derengéssel lövelltek az égre, világosabb füstlobogókkal jelölve meg a sötétséget, pattogva és erős fénnyel lobbanva fel a körös-körül táncoló alakok között.

Geralt megállt, hogy elengedje a felé tartó eszelős, kiáltozó, vad menetet, mely eltorlaszolta az útját. Valaki karon ragadta, és megpróbált a kezébe nyomni egy habtól csorgó fakorsót. Visszautasította, finoman, de határozottan tolva el magától a hóna alá csapott hordócskából mindenfelé sört spriccelve tántorgó férfit. Nem akart inni.

Nem egy ilyen éjszakán.

Nem messze tőle egy hatalmas tűzrakás fölé emelkedő, nyírfarönkökből emelt állványzaton a felkoszorúzott és lengatyás szőke Májuskirály csókolózott a vörös Májuskirálynővel, miközben vékony, átizzadt gyolcsingén keresztül a mellét fogdosta. Az uralkodó nem is kissé volt kapatos, össze-vissza imbolygott; csak a Királynő vállát átkarolva és söröskorsót szorító öklét nekitámasztva őrizte meg az egyensúlyát. A Királynő, akinek szemére csúszott koszorúja, és aki szintén nem volt éppen józannak mondható, a Király nyaka köré kulcsolta kezeit, úgy topogott. A tömeg pedig énekelve és kiabálva, lomb- és virágfüzérekkel körbefont hosszú póznákat rázva, ott táncolt az állványzat alatt.

– Belleteyn! – kiáltotta egyenesen Geralt fülébe egy fiatal, alacsony lány. Kézenfogta a férfit, arra kényszerítve, hogy vele tartson az őket körbefogó füzértáncba. Szoknyáját lobogtatva és virágokkal teletűzött haját lengetve ropta a férfi mellett. A vaják engedte, hogy megforgassa a táncban, megpördült, ügyesen térve ki a többi pár útjából.

– Belleteyn! Május-éj!

Körülöttük lökdösődés, újabb harcot és ellenállást színlelő lány sikongatása és ideges kacaja, akit egy legény a sötétség felé vitt, a fény körén túlra. A kurjongató menet kígyóként tekergett a lángoló máglyák között. Valaki megbotlott és elesett, megszakítva a kezek láncát, kisebb csoportocskákra szaggatva a füzérüket.

A lány, aki a homlokát díszítő levelek alól nézett fel Geraltra, közelebb lépett, aztán zihálva hirtelen hozzábújt, és átkarolta. A férfi keményebben ragadta meg a lányt, mint akarta, hátát szorító tenyerein érezte a lány testének a vékony lenen keresztül is tapintható nyirkosságát. A lány felemelte a fejét. Szeme csukva volt, fogai elővillantak magasra húzva görbülő felső ajka alól. Izzadtsággal és kálmossal, füsttel és vággyal illatozott.

Miért is ne, gondolta a férfi a lány szoknyáját és hátát markolászva, kiélvezve az ujjaival tapintott nedves, párás testmeleget. A lány nem volt az esete – túl alacsony volt, túlságosan telt –, érezte tenyere alatt a pontot, ahol a szoknya túlságosan szűk dereka a lány testébe vágott, két világosan tapintható domborulatra osztva a hátát, olyan helyen, ahol nem lett volna szabad ezt éreznie. Miért is ne, gondolta, hiszen egy ilyen éjszakán... Nincs jelentősége.

Belleteyn... Tüzek, egészen a látóhatárig. Belleteyn, Május-éj.

A hozzájuk legközelebb eső máglya pattogva emésztette fel a neki vetett száraz, szerteágazó fenyőket, arany ragyogással tört fel, olyan fénnyel, mely mindent elárasztott. A lány kinyitotta a szemét, és felnézett a férfi arcába. A vaják hallotta, milyen hangosan szedi a levegőt, érezte, ahogy megfeszül, ahogy hirtelen a mellkasának támasztja tenyereit. Azonnal elengedte. A lány habozott. Hátradőlt, épphogy kartávolságnyira, de nem szakította el csípőjét a férfi combjától. Leeresztette a fejét, aztán visszahúzta kezeit, és félrefordulva elhúzódott a férfitól.

Egy pillanatig így álltak mozdulatlanul, míg újra el nem érte, meg nem rázta, szét nem választotta őket a visszaforduló menet. A lány gyorsan megfordult és elszökött, ügyetlenül próbálva csatlakozni a táncolókhoz. Visszanézett. De csak egyszer.

Belleteyn...

Mit csinálok én itt?

A félhomályban felderengett egy csillag, felszikrázott, és magára szegezte a tekinteteket. A vaják nyakában megrándult a medalion. Geralt ösztönösen kitágította szembogarát, mindenfajta nehézség nélkül hatolva át pillantásával a sötétségen.

A nő nem falusi asszony volt. A parasztasszonyok nem viseltek fekete bársonyköpönyeget. A parasztasszonyok, akiket férfiak vittek vagy vonszoltak magukkal a bozótos felé, rikoltoztak, kacagtak, csapkodtak, vagy úgy megfeszültek, akár a vízből kirántott pisztrángok. Egy sem keltette közülük azt a benyomást, mintha ő vezetné a kilazított ingű, magas, szőke legényt a homályba.

A parasztasszonyok sosem hordtak a nyakukban gyémántokkal díszített obszidián-csillagokat és bársonyszalagot.

– Yennefer.

Az a sápadt, háromszögletű arcban lángoló, hirtelen tágra nyíló ibolyakék szempár.

– Geralt...

A nő elengedte a szőke kerub kezét, akinek úgy csillogott a mellkasa a verejtéktől, akár egy réztábla. A legény megtorpant, megtántorodott és térdre esett, a fejét ingatva nézett pislogva körbe. Lassan felállt, végigmérte őket mit sem értő, zavart tekintettel, aztán imbolygó léptekkel megindult a tábortüzek felé. A varázslónő még csak utána sem pillantott. Figyelmesen szemlélte a vajákot, a kezével pedig erősen megszorította köpenye szegélyét.

– Öröm téged újra látni – mondta fesztelenül a vaják. Azonnal megérezte, ahogy csökken a kettejük között sűrűsödő feszültség.

– Valóban – mosolyodott el a nő. A férfinak úgy tűnt, érezni lehetett ebben a mosolyban valami kényszeredettséget, de nem volt biztos benne. – Nem tagadom, egészen kellemes meglepetés. Na, és te mit csinálsz itt, Geralt? Ah... Elnézést, bocsásd meg az ügyefogyottságomat. Természetes, hogy pontosan ugyanazt csinálod itt, amit én is. Hiszen ez Belleteyn. Csak annyi, hogy te, hogy úgy mondjam, tetten értél.

– Megzavartalak.

– Túlélem – kacagott fel a nő. – Még tart az éjszaka. Ha akarok, elbájolok egy másikat.

– Kár, hogy nekem ez nem megy – mondta a férfi, nagy gonddal tettetett közönnyel. – Épp az előbb látta meg az egyik a fényben a szememet, és elrohant.

– Hajnaltájban – felelte a nő egyre mesterkéltebb mosollyal –, mikorra úgy istenigazából elkezdenek tombolni, észre sem fogják venni. Találsz még magadnak valakit, meglásd...

– Yen... – A többi szó a torkában ragadt. Hosszan, nagyon hosszan néztek egymásra, miközben a tűz vörös visszfénye játszott az arcukon. Yennefer hirtelen felsóhajtott, és eltakarta a szemét pilláival.

– Geralt, ne. Ne kezdjük...

– Ez Belleteyn – szakította félbe a férfi. – Elfelejtetted?

A nő lassan közelebb lépett, a férfi karjára fektette tenyerét, lassan és óvatosan hozzábújt, homlokával a mellkasához ért. A férfi megsimogatta kieresztett, kígyóként tekergő hollófekete fürtjeit.

– Hidd el nekem – suttogta a nő felemelve fejét. – Egy percig sem gondolkodnék, ha csak arról lenne szó... De ennek így nincs értelme. Minden elölről kezdődik, és ugyanúgy végződik, ahogy korábban. Nincs értelme, hogy...

– Muszáj, hogy mindennek értelme legyen? Ez Belleteyn.

– Belleteyn – fordította el a nő a fejét. – És akkor mi van? Valami idevonzott minket ezekhez a tüzekhez, a mulatozó emberek közé. Szerettünk volna táncolni egyet, bolondozni, elveszíteni kissé a fejünket, és kihasználni a minden évben eluralkodó erkölcsi szabadosságot, ami oly elválaszthatatlanul összefonódik a természet körforgásának eme ünnepével. És tessék, egyenesen egymásba futunk, ennyi... Mennyi is telt el azóta... Egy év?

– Egy év, két hónap és tizennyolc nap.

– Meghatottál. Szándékosan?

– Szándékosan. Yen...

– Geralt – szakította félbe a férfit, és fejét felrántva hirtelen elhúzódott tőle. – Tisztázzuk a helyzetet. Nem akarom.

A vaják bólintott, annak jeléül, hogy a helyzet kellőképpen tisztázásra került.

Yennefer a hátravetette a köpönyegét. A köpeny alatt egy rendkívül vékony, fehér inget viselt és ezüst láncszemekből készült övvel összehúzott, fekete szoknyát.

– Nem akarom – ismételte – újrakezdeni. De ha arra gondolok, hogy azt műveljem veled... amit azzal a szőkeséggel állt szándékomban... Hasonló szabályok szerint... Ez a gondolat, Geralt, valahogy nem tetszik túlságosan nekem. Csak kárt okozna számodra, és számomra is. Érted?

Ismét bólintott. A nő leeresztett szempilláin keresztül figyelte.

– Nem hagysz itt?

– Nem.

A nő egy pillanatig némán lengette karjait.

– Haragszol?

– Nem.

– Na, akkor gyere, üljünk le valahol, távol ettől a hangzavartól, beszélgessünk egy kicsit. Mert, mint látod, örülök annak, hogy találkoztunk. Tényleg. Üldögéljünk egy kicsit kettesben. Rendben?

– Rendben, Yen.

Elindultak a sötétségben, tovább a hangáson keresztül, ölelésben összefonódott párok mellett az erdő fekete fala felé. Messzire kellett menniük, hogy olyan helyet találjanak, ahol maguk lehettek. Egy száraz kis dombot, melyet borókabokor jelölt meg, amely karcsú volt, akár egy ciprus.

A varázslónő kicsatolta a köpenyét összefogó melltűt, kirázta a szövetet, és a földre terítette. A férfi leült mellé. Nagyon szerette volna átölelni, de dacból csakazértsem tette. Yennefer megigazította mélyen kilazított ingét, áthatóan a vajákra nézett, felsóhajtott, aztán átkarolta. Sejthette volna. Ahhoz, hogy a gondolatait olvassa, meg kellett volna erőltetnie magát, de a szándékait ösztönösen megérezte.

Hallgattak.

– Eh, fene vigye – szólalt meg hirtelen a nő, és félrehúzódott. Felemelte a kezét, és egy igét kiáltott. A fejük fölött vörös és zöld gömbök reppentek fel, aztán magasan az égben szétpukkantak, színpompás, tollas virágokat hozva létre. A tábortüzek felől nevetés és örömteli sikolyok szálltak feléjük.

– Belleteyn – mondta keserűen a nő. – Május-éj... A körforgás megismétlődik. Mulassanak csak... ha tudnak.

A közelükben voltak más varázslók is. A távolból három narancsszín villám lövellt az égbe, a másik oldalról, az erdő széléről pedig szivárványszínű, pörgő hullócsillagok egész gejzíre tört föl. A tábortüzek mellett hangosan álmélkodva csodálkoztak az emberek, néhányan fel is kiáltottak. Geralt felbuzdulva megsimogatta Yennefer tincseit, és beszívta az orgona és az egres illatát, amit árasztottak. Ha túlságosan meg fogom kívánni, gondolta magában, megérzi, és elmegy tőle a kedve. Felfújja magát, kiereszti a tüskéit, és ellök magától. Megkérdezem szép nyugodtan, mi újság nála...

– Nálam semmi újság – szólalt meg a nő, hangjában némi nyugtalansággal. – Semmi, amiről érdemes volna mesélnem.

– Ne csináld ezt velem, Yen. Ne olvass a fejemben. Összezavar.

– Bocsáss meg. Ösztönösen tettem. És veled, Geralt, mi a helyzet?

– Semmi különös. Semmi, amiről érdemes volna mesélnem.

Hallgattak.

– Belleteyn! – horkant fel hirtelen a nő, és a férfi érezte, ahogy a mellkasán nyugvó keze merevvé válik és megfeszül. – Mulatnak. Ünneplik az újjászülető természet örök körforgását. Mi meg? Mit csinálunk mi? Mi, az őskövületek, akiket kihalásra, pusztulásra és felejtésre ítéltek? A természet újjászületik, a körforgás megismétlődik. De nem a mi számunkra, Geralt. Mi képtelenek vagyunk magunkat megismételni. Megfosztottak minket ennek a lehetőségétől. Tehetséget kaptunk, hogy rendkívüli dolgokat vigyünk véghez a természetben, nem egyszer olyanokat, amik egyenesen ellentétesek vele. És egyúttal elvették tőlünk azt, ami a természetben a legegyszerűbb és a legtermészetesebb. Mit számít az, hogy tovább élünk náluk? A mi telünkre nem jön tavasz, nem születünk újjá, mindaz, ami véget ér, velünk együtt ér véget. De téged is, engem is vonzanak ezek a tüzek, pedig a mi jelenlétünk csak az ünnepből űzött gúnyos és szentségtörő tréfa.

A férfi hallgatott. Nem szerette, amikor a nőre rátört ez a hangulat, aminek túlságosan is jól ismerte az okát. Megint, gondolta, megint ez kezdte kínozni. Volt idő, amikor úgy tűnt, elfeledkezett róla, belenyugodott, ahogyan a többiek is. Átkarolva a nőt, magához ölelte, lágyan ringatni kezdte, ahogy egy gyermeket szokás. Hagyta. A férfi nem csodálkozott. Tudta, hogy erre van szüksége.

– Tudod, Geralt – szólalt meg hirtelen, immár megnyugodva. – A legjobban a hallgatásod hiányzott.

Ajkával a nő hajához, a füléhez ért. Kívánlak, Yen, gondolta, kívánlak, hiszen tudod. Hiszen tudod, Yen.

– Tudom – suttogta.

– Yen...

A nő újra felsóhajtott.

– Csak a mai napra – mondta tágra nyílt szemmel nézve a férfira. – Csak erre az éjszakára, ami rögtön véget ér. Hadd legyen ez számunkra Belleteyn. Reggel elválunk. Kérlek, ne számíts többre, képtelen vagyok, nem tudnám... Bocsáss meg. Ha megbántottalak, csókolj meg, és hagyj itt.

– Ha megcsókollak, nem hagylak itt.

– Erre számítottam.

A nő félrebillentette fejét. A férfi megérintette szájával a nő szétnyíló ajkait. Óvatosan. Előbb a fölsőt, aztán az alsót. Ujjaival a göndör fürtök közé túrt, megérintette a fülét, gyémánt fülbevalóját, a nyakát. Yennefer visszacsókolt, és a férfihoz simult, ügyes ujjai gyorsan és magabiztosan boldogultak a vaják kabátjának csatjaival.

Aztán a nő hátradőlt a puha mohára terített köpönyegen. A férfi a melléhez szorította ajkait, érezte, ahogy a bimbója megmerevedik és kiemelkedik az ing vékonyka szövete alól. A nő nyugtalanul szedte a levegőt.

– Yen...

– Ne mondj semmit... Kérlek...

Meztelen, sima, hűvös bőrének érintése, mely felvillanyozta ujjait és tenyerét. A borzongás a hátán, ahogy a nő belemélyeszti körmeit. A tábortüzek irányából kiáltás, ének, füttyszó, messzi, távoli szikrafelhő a bíbor füstben. Simogatások és érintések. Az övé. A sajátja. Borzongás. És türelmetlenség. Karcsú combjai könnyű érintése, ahogy átölelik a csípőjét, és vaspántként szorítják össze.

Belleteyn!

Sóhajokra szaggatott lélegzet. Villanások a szemhéja alatt, orgona és egres illata. Májuskirálynő és Májuskirály? Szentségtörő tréfa? Feledés?

Belleteyn! Május-éj!

Nyögés. Az övé? A sajátja? Fekete fürtök a szemén, a száján. Reszkető kezek egymásba fonódó ujjai. Kiáltás. Az övé? Fekete pillák. Nedvesek. Nyögés. A sajátja?

Csend. Egy egész örökkévalóságnyi csend.

Belleteyn... Tüzek, egészen a látóhatárig...

– Yen?

– Ó, Geralt...

– Yen... Te sírsz?

– Nem!

– Yen...

– Megígértem magamnak... Megígértem...

– Ne mondj semmit. Nem kell. Nem fázol?

– Fázom.

– És most?

– Most már jobb.

Az ég alja ijesztő gyorsasággal világosodott, az erdő fekete falának körvonalai kiélesedtek, az alaktalan homályból a fakoronák határozott, fogazott vonulata rajzolódott ki. A pirkadat mögüle előkúszó, kék fényű ígérete végigcsordult a horizonton, kioltva a csillagok lámpásait. Hűvösebb lett. A férfi még szorosabban magához ölelte a nőt, és betakarta a köpenyével.

– Geralt?

– Hm?

– Hajnalodik.

– Tudom.

– Megbántottalak?

– Egy kicsit.

– Megint elkezdődik?

– Sosem ért véget.

– Kérlek... Úgy érzem magam miatta...

– Ne mondj semmit. Minden rendben van.

A hanga között feléjük kúszó füst szaga. Az orgona és az egres illata.

– Geralt?

– Igen?

– Emlékszel arra, amikor a Sivár-hegységben találkoztunk? És arra az aranysárkányra... Hogy is hívták?

– Három Csóka. Emlékszem.

– Azt mondta nekünk...

– Emlékszem, Yen.

A nő ott csókolta meg, ahol a nyak a kulcscsonthoz ér, aztán a hajával csiklandozva odafúrta a fejét.

– Egymásnak teremtettek minket – suttogta a nő. – Lehet, hogy egymásnak rendeltek? De hiszen semmi sem lesz belőle. Szomorú, de amikor beköszönt a hajnal, el fogunk válni. Nem lehet másképp. El kell válnunk, hogy ne bántsuk meg egymást kölcsönösen. Mi, akiket egymásnak rendeltek. Egymásnak teremtettek. Kár. Az, vagy azok, akik egymásnak teremtettek minket, gondoskodhattak volna valami többről. A végzet egymaga nem elég, túl kevés. Ennél több kell. Bocsáss meg. Ezt el kellett mondjam neked.

– Tudom.

– Tudtam, hogy semmi értelme nem volt annak, hogy szerelmeskedjünk.

– Tévedtél. Volt. Mindenek ellenére.

– Menj el Cintrába, Geralt.

– Mi?

– Menj el Cintrába. Menj el, és ezúttal ne mondj le róla. Ne tedd azt, amit akkor... Mikor ott jártál...

– Honnan tudod?

– Mindent tudok rólad. Elfelejtetted? Menj el Cintrába, menj, amilyen gyorsan csak lehet. Nehéz idők közelednek. Nagyon nehezek. Oda kell érned...

– Yen...

– Ne mondj semmit, kérlek.

Hűvösebb. Egyre hűvösebb lett. És egyre világosabb.

– Ne menj még el. Várjuk meg a hajnalt...

– Várjuk.

IV

– Ne mocorogjon, jó uram. Meg kell, hogy cseréljem a kötését, mert a seb elpiszkolódik, a lába meg olyan förtelmesen dagad. Az istenekre, de ocsmányul néz ki... Felcsert kell találjunk, amilyen hamar csak lehet...

– Baszok a felcserre – nyögött fel a vaják. – Add ide a ládámat, Yurga. Ott, azt a palackot. Önts belőle, egyenesen a sebre. Ó, hogy a radai rosseb! Semmi, semmi, önts még... Áááá! Na, rendben. Most csavard be vastagon, és takarj be...

– Dagad az egész combja, jó uram. Meg a láz emészti...

– Baszok a lázra. Yurga?

– Igen, jó uram?

– Elfelejtettem megköszönni...

– Nem magának kell, jó uram, megköszönni, hanem nekem. Hát maga mentette meg az életemet, az én védelmemben érte a baj. Én meg? Hát mit csináltam én? Hogy az eszméletlen, sebesült embert bekötöztem, felraktam a kocsira, meg nem hagytam megdögleni? Hiszen ez magától értetődik, vaják uram.

– Nem olyan magától értetődő ám az, Yurga. Hagytak már engem ott... hasonló helyzetekben... Mint a kutyát...

A kupec leeresztette a fejét, és elhallgatott.

– Úgy a, mit lehet mondani, cudar egy világ vesz minket körül – morogta végül. – De az még nem ok arra, hogy mi mind cudarok legyünk. Jónak kell lenni. Ezt tanította nekem az apám, és ezt tanítom a fiaimnak én is.

A vaják hallgatott, és az út felé nyúló faágakat figyelte, amik a szekér mozgásával együtt suhantak el felettük. Lüktetett a combja. Nem érzett fájdalmat.

– Hol vagyunk?

– Átjöttünk a Trava-folyó gázlóján, most mára Pohaerdőkben járunk. Ez már nem is Temeria, hanem Sodden. Átaludta a határt, amikor a vámszedők a kocsin grasszáltak. Megmondom én azt magának, fenemód csodálkoztak, hogy itt van. De a góréjuk ismerte magát, parancsba adta, hogy engedjenek át késlekedés nélkül.

– Ismert engem?

– Úgy a, egész biztosan. Geraltnak nevezte. Úgy mondta – Ríviai Geralt. Úgy hívják?

– Úgy...

– Az a vámszedő megígérte, hogy elszalaszt valakit a hírrel, hogy felcser kell. Hagytam is még ott neki azért valamicskét, hogy el ne felejtse.

– Köszönöm, Yurga.

– Nem, vaják uram. Ahogyan már mondtam, én köszönöm magának. De nemcsak ennyi. Tartozom én még magának valamivel. Megegyeztünk... Mi van magával, jó uram? Gyenge talán?

– Yurga... A zöldpecsétes palackot...

– Jó uram... Megint itt fog... Olyan szörnyen kiabált tőle az álmában...

– Muszáj, Yurga...

– Maga dönti el. Várjon, mingyár a csarkába töltöm... Az istenekre, felcser kell ide, de gyorsan, különben...

A vaják elfordította a fejét. Hallotta, ahogy...

...gyerekek kiáltoznak a vár kertjeit körülvevő kiszáradt, belső árokban játszva. Lehettek vagy tizen. A kis taknyosok fülsértő ricsajt csaptak, egymást igyekezve túlkiabálni vékonyka, izgatott, fejhangba átcsapó visongásukkal. Ahogy oda-vissza szaladgáltak az árok fenekén, sebes kishalak rajára emlékeztettek, mely villámgyorsan és váratlanul változtat irányt, de mégis mindig összetart. Ahogy mindig, a zsibongó, madárijesztőszerűen sovány nagyfiúk nyomában most is ott futott egy lihegő apróság, aki sehogy sem bírta őket utolérni.

– Sokan vannak – jegyezte meg a vaják.

Erszényes a szakállát ráncigálva savanyúan elmosolyodott, és megvonta a vállát.

– Úgy van, sokan.

– És melyikük volna... Melyik volna a fiúk közül az a híres Meglepetés?

A druida elfordította tekintetét.

– Geralt, nekem nem szabad...

– Calanthe?

– Természetesen. Tán csak nem képzelted, hogy ilyen könnyen odaadja neked a gyermeket? Hiszen megismerted te is. Azt a nőt vasból kovácsolták. Elmondok neked valamit, amiről nem szabadna beszélnem, abban a reményben, hogy megérted. Arra is számítok, hogy nem árulsz el előtte.

– Mondd.

– Amikor hat évvel ezelőtt a gyermek megszületett, magához hívatott, és parancsot adott, hogy keresselek meg. És hogy végezzek veled.

– Nemet mondtál.

– Calanthének senki sem mond nemet – felelte komolyan Erszényes, egyenesen a vaják szemébe nézve. – Készen álltam az útra, amikor ismét magához hívatott. És visszavonta a parancsát anélkül, hogy egyetlen szóval is megmagyarázta volna. Légy óvatos, amikor beszélni fogsz vele.

– Az leszek. Mondd el nekem, Erszényes, hogyan történt Dunyval és Pavettával?

– Skelligéből hajóztak Cintra felé. Elkapta őket a vihar. A hajóból még csak egy deszkát sem találtak. Geralt... Az, hogy a gyermek nem volt velük akkor, ménkű furcsa egy dolog. Megmagyarázhatatlan. Magukkal kellett volna vigyék a bárkára, de az utolsó pillanatban mégsem tettek így. Senki sem tudja, mi lehetett az oka, Pavetta sosem vált meg a...

– Calanthe hogyan viselte?

– Szerinted hogyan?

– Értem.

Olyan csatakiáltásokat hallatva, akár egy falka goblin, a fiúk felszaladtak a lejtőn, és elsuhantak mellettük. Geralt észrevette, hogy a villongó csorda élétől alig lemaradva egy kislány rohan, épp olyan sovány és zajos, akár a fiúk, csak épp szőke varkocs lobog a nyomában. A sereg vad üvöltéssel ismét visszazúdult a mélybe a meredek árokparton, és legalább a felük, a lánykát is beleértve, a fenekén tette meg az utat. A legkisebb, aki még mindig nem tudta utolérni őket, felbukott, előrebucskázott, és mire az árok aljára ért, összevert térdét szorongatva keservesen sírni kezdett. A többi fiú erre gúnyolódva és nevetve vette körbe, aztán továbbiramodtak. A lányka letérdelt az apróság mellé, átölelte, és letörölte a könnyeit, port és koszt kenve szét elkeseredett kis arcán.

– Menjünk, Geralt. A királyné már vár.

– Menjünk, Erszényes.

Calanthe egy láncokkal az óriási hárs ágára függesztett, támlás padon ült. Úgy tűnt, mintha aludna, de ennek ellentmondtak lábának azok a rövid mozdulatai, melyekkel időről időre újra mozgásba hozta a hintát. Három fiatal nő volt vele. Egyikük a hinta mellett ült a fűben, szétterített szoknyája úgy fehérlett a zöldben, akár egy hófolt. A másik kettő ott csicsergett nem messze tőlük, óvatosan hajtogatva szét a málnabokrok ágait.

– Asszonyom – hajolt meg Erszényes.

A királyné felemelte a fejét. Geralt letérdelt.

– Vaják – felelte szárazan.

Ahogyan korábban is, smaragdokkal ékszerezte fel magát, melyek jól illettek zöld ruhájához. És a szeme színéhez. Ahogyan korábban is, vékony aranypántot hordott hamuszürke hajában. De keze, mely emlékeiben fehér és kecses volt, mostanra elvesztette vékonyságát. Hízott.

– Üdvözlégy, Cintrai Calanthe.

– Üdvözöllek, Ríviai Geralt. Állj fel. Már vártam rád. Erszényes, barátom, kísérd a hölgyeket a várba.

– Parancsára, királyné.

Maguk maradtak.

– Hat év – szólalt meg Calanthe el sem mosolyodva. – Rémisztően pontos vagy, vaják.

A férfi semmit sem fűzött hozzá.

– Voltak olyan pillanatok, miket beszélek, voltak olyan évek, amikor azzal áltattam magam, hogy megfeledkezel róla. Illetőleg, hogy valamiféle más okok nem engedik, hogy eljöjj. Nem, a vesztedet alapjában véve nem kívántam, de hát figyelembe kellett vennem a hivatásod nem kifejezetten veszélytelen jellegét. Azt beszélik, a halál a nyomodban jár, Ríviai Geralt, de te sosem nézel hátra. Aztán később... Amikor Pavetta... Hallottál már róla?

– Hallottam – hajtotta le Geralt a fejét. – Teljes szívemből együttérzek veled...

– Ne – szakította félbe a nő. – Régen volt. Már nem viselek gyászt, mint azt láthatod. Épp elég hosszan viseltem. Pavetta és Duny... Egymásnak rendelve. Mindvégig. Hát hogy ne higgyen így az ember a végzet hatalmában?

Mindketten hallgattak. Calanthe a lábát megmoccantva újra mozgásba hozta a hintát.

– És lám, a megbeszélt hat év múltán visszatért a vaják – mondta lassan, és ajkára különös mosoly ült. – Visszatért, és követeli az ígéret beváltását. Mit gondolsz, Geralt, vajon épp így fognak a mesemondók megemlékezni a találkozásunkról száz év múltán? Én azt gondolom, hogy épp így. Csak annyi, hogy nyilvánvalóan kiszínezik a történetet, érzékeny húrokat pendítenek majd meg, és az érzelmekre játszanak. Igen, az megy nekik. El tudom képzelni. Tessék, hallgasd csak. És szólt a kegyetlen vaják: „Teljesítsd az ígéreted, királyné, vagy lesújt rád az átkom.” A királyné könnyeivel küszködve térdre rogyott a vaják előtt, s így kiáltott: „Kegyelem! Ne vedd el tőlem a gyermeket! Nekem már csak ő maradt!”

– Calanthe...

– Ne szakíts félbe – felelte szigorúan. – Mesét mondok, nem vetted észre? Hallgasd csak tovább. A gonosz, kegyetlen vaják toppantott lábával, fellendítette karjait, és elkiáltotta magát: „Óvakodj, hitszegő asszony, óvakodj a sors bosszújától. Ha nem tartod meg ígéretedet, nem kerülheted el a büntetést!” A királyné így válaszolt: „Jól van hát, vaják. Legyen úgy, ahogyan a sors kívánja. Amott, nézd csak, ott játszik tíz gyermek. Ha felismered, melyik lett közülük neked rendelve, a sajátodként viheted el innen, összetört szívvel hagyva hátra engem.”

A vaják hallgatott.

– A mesében – Calanthe mosolya egyre rútabbá vált –, úgy képzelem, a királyné háromszor hagyná találgatni a vajákot. De mi most nem a mesében járunk, Geralt. Mi valóban itt vagyunk, te, én és a mi problémánk. És a végzetünk. Ez nem mese, ez maga az élet. Az a nyomorult, vacak, nehéz, az a tévedésekkel, sérelmekkel, bánattal, csalódásokkal és balszerencsével oly bőkezű élet, mely nem kímél senkit, se a királynékat, se a vajákokat. És ezért, Ríviai Geralt, csak egyszer fogsz próbálkozni.

A vaják tovább hallgatott.

– Csak egyszer, egyetlenegy alkalommal – ismételte Calanthe. – De, ahogyan mondtam, ez nem mese, ez az élet, amit saját magunknak kell megtöltenünk a boldogság pillanataival, mert a sorsra és a mosolyára, mint azt tudod, hiába várhatunk. Ezért hát, függetlenül attól, sikerrel jár-e a találgatás, nem fogsz innen üres kézzel távozni. Elviszel magaddal egy gyermeket. Azt, amelyikre a választásod esik. Egy gyereket, akiből vajákot csinálhatsz. Már amennyiben az a gyermek kiállja majd a Füvek Próbáját.

Geralt hirtelen felrántotta a fejét. A királyné elmosolyodott. A férfi ismerte ezt az aljas és undok mosolyt, amely épp azáltal vált olyan megvetővé, hogy nem is próbálta palástolni a mesterkéltségét.

– Megdöbbentél – állapította meg a tényt a királyné. – Nos, valamelyest tanulmányoztam a kérdést. Mivelhogy elképzelhető, hogy Pavetta gyermekéből vaják lesz, megtettem ezt az erőfeszítést. Azonban a forrásaim, Geralt, hallgatnak annak a tekintetében, hány gyermek is bírja ki tíz közül a Füvek Próbáját. Nem szeretnéd esetleg kielégíteni e téren a kíváncsiságomat?

– Királyné – köszörülte meg a torkát Geralt. – Minden bizonnyal épp elég erőfeszítést tettél ahhoz a kérdés tanulmányozása közben, hogy tudd, a törvényeink és az esküm még azt is megtiltják nekem, hogy a nevét a számra vegyem, nemhogy vitatkozni kezdjek róla.

Calanthe sarkát a földbe verve hirtelen megállította a hintát.

– Három, legfeljebb ha négy a tízből – mondta a fejét ingatva tettetett tűnődéssel. – Könyörtelen szelekció, én mondom, roppant könyörtelen, és ráadásul minden szakaszán. Előbb a Választás, aztán a Próbák. És aztán a Változások. Hány kamasz kapja meg végül a medálját és az ezüstkardját? Egy a tízből? Egy a húszból?

A vaják hallgatott.

– Sokáig gondolkodtam ezen – folytatta Calanthe, de már nem mosolygott. – És arra a következtetésre jutottam, hogy a gyermekek szelekciója a Választás szakaszában elhanyagolható jelentőségű. Végtére is mégis mi különbséget jelent az, Geralt, hogy miféle gyermek hal meg vagy veszti el az eszét kábítószerekkel teletömve? Mégis miféle különbséget jelent, kinek fog lázálmában az agya szétszakadni, hogy kinek a szeme pattan meg és folyik ki, ahelyett, hogy macskaszemmé változna? Mégis miféle különbséget jelent, hogy a saját vérében és okádékában kiszenvedő gyermeket valóban a végzet rendelte erre, vagy csupán egy gyermek, akit a puszta véletlen sodort oda? Válaszolj nekem.

A vaják összefonta mellkasán a kezét, hogy uralkodni tudjon a remegésén.

– Miért? – kérdezte. – Választ vársz?

– Való igaz, nem várok – mosolyodott el ismét a királyné. – Mint mindig, a következtetésed most is tévedhetetlen. Ki tudja, de talán, ha nem is válaszra várva, mégis szeretnék kegyesen némi figyelmet szentelni a saját elhatározásodból elhangzó és őszinte szavaidnak? A szavaidnak, melyeket, ki tudja, talán szeretnél magadból kivetni, és velük együtt mindazt, ami a lelkedet nyomja? De ha nem, hát nem. Haladjunk tovább, lássunk munkához, kellő anyagot kell szolgáltassunk azoknak a mesemondóknak. Induljunk gyermeket választani, vaják.

– Calanthe – mondta a nő szemébe nézve. – Nem érdemes a mesemondókkal foglalkoznunk, ha nem szolgáltatnak nekik témát, úgyis kitalálnak valamit. És még ha hitelt érdemlő anyag kerül is a kezükbe, úgyis eltorzítják azt. Mint arra helyesen rámutattál, ez nem mese, ez maga az élet. Nyomorult és vacak. Akkor már éljük hát jobbára tisztességgel és jól, a bús büdös francba. Szorítsuk a másoknak okozott kár mértékét az elkerülhetetlen legkevesebbre. Természetes, hogy a mesében a királynénak könyörögnie kell, a vajáknak pedig a jussát követelnie és toppantania. Az életben azonban a királyné mondhat egyszerűen ennyit: „Kérlek, ne vidd el a gyermeket.” És a vaják pedig azt válaszolja: „Mivel megkértél, nem viszem el.” És elporoszkál a lenyugvó nap irányába. Ilyen az élet. De ha így végződne a mese, a mesélő nem kapna a hallgatóságtól egy garast sem, legfeljebb egy rúgást a seggébe. Mert unalmas.

Calanthe már nem mosolygott, és a szemében felvillant valami, amit már látott korábban.

– Hogy micsoda? – sziszegte.

– Ne kerülgessük a forró kását, Calanthe. Tudod, mire gondolok. Ahogy jöttem, úgy is fogok innen elmenni. Választanom kell egy gyereket? De mégis minek kellene nekem? Azt gondolod, hogy ennyire fontos ez nekem? Hogy azért jöttem el ide, Cintrába, mert hajtott a vágy, hogy elvehessem az unokádat? Nem, Calanthe. Lehetséges, hogy szerettem volna vetni egy pillantást arra a gyermekre, szembenézni a végzettel... Mert én magam sem tudom... De ne félj. Nem viszem magammal, elég, ha megkérsz...

Calanthe felpattant a padról, és a szemében zöld láng lobbant.

– Kérni? – sziszegte őrjöngve. – Tőled? Félni? Hát nekem kellene félnem tőled, te átkozott varázsló? A képembe merészeled vágni a megvetéssel teli könyörületed? Megsérteni engem az együttérzéseddel? Gyávaságot vetni a szememre, megkérdőjelezni az akaratomat? Szemtelenné tett a bizalmam! Óvakodj!

A vaják úgy döntött, nem vonja meg a vállát, mert arra a következtetésre jutott, biztonságosabb letérdelni és leereszteni a fejét. Nem tévedett.

– Na – sziszegte Calanthe felette állva. Leeresztette karjait, gyűrűkkel tüskézett kezeit ökölbe szorította. – Na végre. Ez a megfelelő tartás. Ilyen tartásból válaszolsz egy királynénak, ha a királyné kérdést tesz fel neked. Ha pedig nem kérdés lesz, hanem parancs, akkor még mélyebbre hajtod a fejed, aztán mész és végrehajtod, egyetlen percnyi késlekedés nélkül. Megértetted?

– Parancsára, királyné.

– Remek. Állj fel.

A férfi felállt. A nő ránézett, és az ajkába harapott.

– Nagyon megbántott a kitörésem? A formájáról beszélek, nem a tartalmáról.

– Nem túlságosan.

– Jól van. Igyekszem most már nem kirobbanni. Nos hát, ahogy mondtam, ott játszik az árokban tíz gyermek. Kiválasztasz egyet, amelyik a legmegfelelőbbnek tűnik, elviszed magaddal, és, az istenekre, vajákot csinálsz belőle, mert a végzet így kívánja. Ha pedig nem a végzet, akkor tudd meg, hogy én így kívánom.

A férfi a szemébe nézett, és mélyen meghajolt.

– Királyné – mondta. – Hat évvel ezelőtt bebizonyítottam számodra, hogy vannak dolgok, melyek erősebbek a királyok akaratánál. Az istenekre mondom, ha egyáltalán léteznek ilyesmik, hogy még egyszer bebizonyítom neked. Nem fogsz engem rákényszeríteni arra, hogy meghozzak egy döntést, melyet nem szeretnék meghozni. Elnézésedet kérem, de a formáért, nem a tartalomért.

– Mély tömlöceim vannak a vár alatt. Figyelmeztetlek, még egy perc, még egy szó, és azokban fogsz megrohadni.

– Az árokban játszó gyerekek közül egy sem alkalmas vajáknak – mondta lassan a férfi. – És Pavetta fia nincs közöttük.

Calanthe összehúzta a szemét. Meg sem rezzent.

– Gyere – mondta végül, és sarkon fordult.

Követte a nőt, a virágba borult cserjék, a virágágyások és sövények között. A királyné belépett az áttört falú pavilonba. A belsejében négy nagy, fonott karosszék állt egy malachitasztal körül. A szép rajzolatú asztallapon, melyet négy griffmadár tartott, egy kancsó állt két ezüstkehellyel.

– Ülj le. És tölts.

A nő ivott az egészségére, keményen, határozottan, férfimód. A férfi ugyanezt tette, még mindig állva.

– Ülj le – ismételte meg a királyné. – Beszélni szeretnék veled.

– Hallgatlak.

– Honnan tudtad, hogy Pavetta fia nincs az árokban a gyermekek között?

– Nem tudtam – választotta Geralt az őszinteséget. – Találgattam.

– Aha. Gondolhattam volna. És az, hogy egyikük sem alkalmas vajáknak? Igaz ez? És hogy tudtad ezt megállapítani? Mágia segítségével?

– Calanthe – felelte halkan. – Nem kellett se megállapítanom, se ellenőriznem. Az, amit korábban mondtál, színigaz volt. Akármelyik gyerek megfelel. A szelekció dönti el. Később.

– A tenger minden istenére, ahogy az én örökké távol lévő férjem mondja! – nevetett fel a nő. – Hát akkor mindez hazugság? Az egész Meglepetés Törvénye? A legendák a gyermekekről, akiket valaki nem várt, azokról, akik elsőként siettek elébe? Úgy sejtettem! Ez csak játék! Játék a véletlennel, packázás a sorssal! De ördögien veszélyes játék ez, Geralt.

– Tudom.

– Játék valaki más kárára. Mondd meg nekem, miért kényszerítitek ilyen nehéz és komoly esküre a szülőket és a gyámokat? Miért viszitek magatokkal a gyerekeket? Hiszen körös-körül minden tele van olyanokkal, akiket nem kell elragadni sehonnan. Az utakon utcagyerekek és árvák egész rablóbandái ődöngenek. Bármelyik faluban olcsón gyerekhez lehet jutni, aratás előtt akármelyik paraszt szívesen adja, mert mi az neki, mindjárt csinál még egyet. Akkor meg minek? Minek erőszakoltad ki az esküt Dunytól, Pavettától és tőlem? Miért jelensz meg itt pontosan hat évvel a gyermek születése után? És a fenébe is, miért nem akarod, miért állítod, hogy nem kell neked semmire?

A férfi hallgatott. Calanthe bólintott.

– Nem válaszolsz – jelentette ki, és hátradőlt a karosszékben. – Gondolkodjunk csak el azon, mi lehet a hallgatásod oka. A logika minden tudás anyja. És mégis mit árul el nekünk? Mégis mivel állunk itt szemben? Egy vajákkal, aki a különös és kétes Meglepetés Törvényében rejtező végzetét hajszolja. Egy vajákkal, aki rátalál a végzetére. Aztán hirtelen lemond róla. Azt állítja, hogy nem akarja a meglepetés-gyermeket. Az arca rezzenéstelen, a hangja jegesen és fémesen csendül. Azt hiszi, hogy a királynét – végtére is nőről van szó – rá tudja szedni, meg tudja téveszteni a férfias keménység látszatával. Nem, Geralt, nem foglak kímélni. Tudom, miért mondasz le arról, hogy gyermeket válassz. Azért mondasz le, mert nem hiszel a végzetben. Mert bizonytalan vagy. És amikor bizonytalan vagy, akkor te... félni kezdesz. Igen, Geralt. A félelem az, ami vezet téged. Te félsz. Ellenkezz csak.

A férfi lassan az asztalra helyezte a kelyhet. Lassan, hogy az ezüst csörömpölése a malachiton ne árulja el a keze remegését, melyen képtelen volt uralkodni.

– Nem ellenkezel?

– Nem.

A nő hirtelen előrehajolt, és megragadta a férfi kezét. Erősen.

– Nagyot nőttél a szememben – mondta. És elmosolyodott. Most szép volt a mosolya. A férfi akarata ellenére, mert minden bizonnyal akarata ellenére, mosollyal válaszolt.

– Hogy jöttél rá, Calanthe?

– Nem jöttem rá. – A nő még mindig fogta a kezét. – Találgattam.

Egyszerre nevettek fel. Aztán csendben ültek a lombok között a zelnice illatában, a forróság és a méhzümmögés közepette.

– Geralt?

– Igen, Calanthe?

– Nem hiszel a végzetben?

– Nem tudom, hogy hiszek-e bármiben is. Ami pedig a végzetet illeti... Attól tartok, önmagában nem elég. Valami több kell annál.

– Valamit meg kell, hogy kérdezzek tőled. Mi a helyzet veled? Hiszen magad is mintegy Meglepetés voltál. Erszényes azt állítja...

– Nem, Calanthe. Erszényes valami egészen másra gondolt. Erszényes... Talán tudja. De ezt a kényelmes mítoszt használja, amikor úgy kényelmes neki. Nem igaz, hogy én volnék, akit otthon találtak, bár nem vártak. Nem igaz, hogy épp ezért váltam volna vajákká. Egyszerű lelenc vagyok, Calanthe. Egy olyan asszony nem kívánt fattya, akire nem emlékszem. De tudom, kicsoda ő.

A királyné átható pillantással figyelte, de a vaják nem folytatta.

– Akkor hát minden elbeszélés, ami a Meglepetés Törvényéről szól, csak legenda?

– Egytől egyig. Nehéz volna végzetnek nevezni a véletlent.

– De ti, vajákok, mégsem hagyjátok abba a keresést?

– Nem hagyjuk abba. De semmi értelme. Semminek sincs értelme.

– Abban hinnétek, hogy a Végzet Gyermeke kockázat nélkül esik majd túl a Próbákon?

– Abban hiszünk, hogy annak a gyermeknek nem lesz szüksége a Próbákra.

– Egyetlen kérdés, Geralt. Meglehetősen személyes. Megengeded?

A férfi bólintott.

– Mint az köztudott, nincs jobb módja az örökletes tulajdonságok átruházásának, mint a természetes módszer. Te átestél a Próbákon, és túlélted. Tehát ha olyan gyermekre vágysz, aki rendelkezik a különleges tulajdonságaiddal és ellenálló képességeddel... Miért nem keresel asszonyt, aki... Tapintatlan vagyok, ugye? De úgy tűnik, eltaláltam?

– Mint mindig – mosolyodott el szomorúan a férfi –, a következtetésed most is tévedhetetlen, Calanthe. Természetesen eltaláltad. Az, amiről beszélsz, számomra elérhetetlen.

– Bocsáss meg – mondta a nő, és arcáról eltűnt a mosoly. – Mit lehet tenni, emberi dolog.

– Nem emberi.

– Ah... Akkor tehát egyetlen vaják sem...

– Egyetlenegy sem. A Füvek Próbája iszonyatos, Calanthe. És az, amit a Változások során művelnek a fiúkkal, még borzalmasabb. És visszafordíthatatlan.

– Csak el ne érzékenyülj itt nekem – mormolta a nő. – Mert nem illik hozzád. Lényegtelen, mit csináltak veled. Látom az eredményét. Ha engem kérdezel, egészen jól sikerült. Ha feltételezhetném, hogy Pavetta gyermekéből egyszer olyasvalaki lesz, mint te, egy percig sem haboznék.

– Túlságosan is magas a kockázat – vágta rá gyorsan a férfi. – Úgy, ahogyan mondtad. Legfeljebb négy éli túl a tízből.

– Az ördögbe is, hát csak a Füvek Próbája jár kockázattal? Hát csak a leendő vajákok kockáztatnak? Az élet tele van kockázattal, az életben is zajlik a szelekció, Geralt. A véletlen, a betegség, a háború mind szelektálnak. A sorsnak ellenszegülni legalább annyira kockázatos lehet, mint ha rábízod magad. Geralt... Odaadnám neked azt a gyermeket. De... Én magam is félek.

– Nem vinném el a gyermeket. Képtelen volnék magamra vállalni a felelősséget. Nem egyeznék bele abba sem, hogy téged terheljen. Nem akarom, hogy a gyermek egyszer majd a szemedre hányja... Mint én...

– Gyűlölöd azt az asszonyt, Geralt?

– Az anyámat? Nem, Calanthe. Azt gondolom, hogy választás előtt állt... Lehet, hogy nem is volt választása? Nem, kellett, hogy legyen, hiszen te is tudod, hogy elég a megfelelő ige vagy főzet... Választás. A választás, melyet tiszteletben kell tartani, mert minden nő szent és megkérdőjelezhetetlen joga. Itt nincs jelentősége az érzelmeknek. Megkérdőjelezhetetlen joga volt a döntéshez, és meghozta azt. De azt gondolom, ha találkoznék vele, az arckifejezés, amit akkor vágna... Valamiféle perverz örömöt jelentene nekem, már ha tudod, miről beszélek.

– Pontosan tudom, miről beszélsz – mosolygott rá a nő. – De kicsi az esélyed az efféle örömre. Nem tudom megítélni a korodat, vaják, de feltételezem, hogy jóval idősebb vagy, mint amire a külsőd engedne következtetni. Miközben az az asszony...

– Az az asszony – szakította félbe hűvösen – most bizonyára jóval fiatalabbnak tűnik nálam.

– Varázslónő?

– Igen.

– Különös. Azt gondoltam, hogy a varázslónők nem tudnak...

– Bizonyára ő is így gondolta.

– Bizonyára. De igazad van, ne vitatkozzunk a nők döntéshez való jogáról, elvégre vitán felül áll. Térjünk vissza a magunk gondjához. Nem viszed magaddal a gyermeket? A döntésed végleges?

– Végleges.

– És ha... És ha a végzet nem pusztán mítosz? Ha valóban létezik, nem áll fenn a veszély, hogy megbosszulhatja ezt?

– Ha meg is bosszulja, csakis rajtam – válaszolt nyugodtan a férfi. – Én vagyok az, aki szembeszáll vele. Hiszen te teljesítetted az ígéret rád eső részét. Márpedig ha a végzet nem puszta legenda, ki kellene választanom az igazit a gyermekek közül, akiket megmutattál. Hiszen Pavetta gyermeke ott van a gyerekek között, igaz?

– Igen – Calanthe lassan bólintott. – Akarod látni őket? Szeretnél szembenézni a végzettel?

– Nem. Nem szeretnék. Lemondok róla, visszalépek. Lemondok arról a fiúról. Nem akarok szembenézni a végzettel, mert nem hiszek benne. Mert tudom, hogy ahhoz, hogy két embert összekössön, nem elég pusztán a végzet. Valami több kell a végzetnél. Fütyülök az efféle végzetre, nem fogok úgy haladni a nyomában mit sem értve és hiszékenyen, mint egy kézen fogott világtalan. Ez az én végleges döntésem, Cintrai Calanthe.

A királyné felállt. Elmosolyodott. A férfi nem tudta eldönteni, mi rejtőzhet a mosolya mögött.

– Akkor hát úgy legyen, Ríviai Geralt. Lehetséges, hogy a te végzeted éppen az, hogy lemondj róla és visszalépj? Azt hiszem, pontosan ez a helyzet. Mert tudnod kell, hogy ha választottál volna, és jól választottál volna, azzal épp azt bizonyítottad volna be, hogy a végzet, amire fütyülsz, szörnyű gúnyt űz belőled.

A nő méregzöld szemébe nézett. Az elmosolyodott. A férfi képtelen volt megfejteni a mosolyát.

A lugas mellett rózsabokor nőtt. Eltört egy ágat, leszakította virágát, aztán letérdelt, és két kezét előre nyújtva, lehajtott fejjel a nőnek kínálta.

– Kár, hogy nem ismertelek korábban, fehérhajú – morogta, miközben elvette a rózsát a férfi kezéből. – Állj fel.

Felállt.

– Ha meggondolnád magad – mondta a rózsát arcához emelve. – Ha úgy döntesz... Térj vissza Cintrába. Várni foglak. És a végzeted is várni fog rád. Lehet, hogy nem a végtelenségig, de egy ideig még biztosan.

– Ég veled, Calanthe.

– Ég veled, vaják. Vigyázz magadra. Egy percre... Egy percre az az érzésem támadt... Az a különös érzésem... Hogy most látlak utoljára.

– Ég veled, királyné.

V

A férfi felébredt, és döbbenten állapította meg, hogy a combját szaggató fájdalom elillant, mi több, úgy tűnt, a lüktető, bőrét feszítő vizenyő sem gyötri tovább. Oda szeretett volna nyúlni, megérinteni a kezével, de moccanni sem bírt. Mielőtt még rájött volna, hogy csak a bőrök súlya ítéli mozdulatlanságra, melyekkel betakarták, borzasztó rettegés szorította össze a gyomrát, karvalykarmokként marva a zsigereibe. Összeszorította, aztán újra kinyújtotta ujjait, lassan és egyenletesen, azt ismételgetve magában, nem, nem, nem vagyok...

Megbénulva.

– Felébredtél.

Nem kérdés, megállapítás. Halk, de kifejező, lágy hang. Egy nő. Bizonyára fiatal. A férfi elfordította a fejét, és felnyögött, ahogy megpróbált felemelkedni.

– Ne mozogj. Legalábbis ne ilyen hirtelen. Fáj?

– Nnnn... – szakadt fel a száját összetapasztó lepedék. – Nnem. A seb nem... A hátam...

– Felfekvés. – Szenvtelen, hűvös megállapítás, ami nem illett lágy altjához. – Helyrehozom. Tessék, idd meg. Lassan, apró kortyokkal.

A folyadékban a boróka íze és illata dominált. Ősi módszer, gondolta magában. Boróka vagy menta, mindkettő jelentéktelen adalék csupán, mely csak arra szolgál, hogy elfedje a valódi összetevőket. De ennek dacára is felismerte a varrfúrgombát, talán még a fürtfogót. Igen, egészen biztosan fürtfogó, fürtfogóval semlegesíteni lehet a toxinokat, és megtisztítja az üszkösödéstől és fertőzésektől szennyezett vért.

– Idd meg. Az utolsó cseppig. Lassabban, mert még megfulladsz.

A nyakában a medál lágy rezgésbe fogott. Akkor hát mágia is volt az italban. Némi erőlködéssel kitágította a szembogarát. Most, amikor a nő felemelte a fejét, jobban meg tudta nézni magának. Törékeny alkata volt. Férfiruhát viselt. Apró arca sápadtan világított a sötétségben.

– Hol vagyunk?

– A kátrányfőzők tisztásán.

Igaz is, a levegőben érezni lehetett a gyantát. Meghallotta a tábortűz irányából feléjük szálló hangokat. Valaki éppen rőzsét dobott rá, a láng pattogva csapott fel a magasba. A fényt kihasználva újra megnézte a nőt. A haját kígyóbőr pánttal fogta hátra. A haja...

Fájdalmas szorítás a mellében és a torkában. Hirtelen ökölbe szoruló kezek.

A haja vörös volt, lángvörös, a tábortűz fényével megvilágítva pirosasnak tűnt, akár a cinóber.

– Fáj? – A nő felismerte az érzést, de a forrását nem érthette. – Máris... Egy pillanat...

A vaják érezte, ahogy a nő kezéből sugárzó, hirtelen hőhullám végigomlik a hátán, lefelé, egészen az ülepéig.

– Most megfordulunk – szólt az asszony. – Ne próbáld magad. Nagyon legyengültél. Hé, tudna valaki segíteni nekem?

Lépések a tábortűz irányából, árnyak, alakok. Valaki fölé hajolt. Yurga.

– Hogy érzi magát, jó uram? Jobban van?

– Segítsen nekem a hasára fordítani – szólalt meg a nő – Lassan, óvatosan. Úgy, jó... Rendben. Köszönöm.

Már nem kellett a nőt néznie. A hasán fekve nem kellett kockáztatnia, hogy a szemébe pillantson. Megnyugodott, úrrá lett a keze remegésén. A nő megérezhette. Hallotta, ahogy a táskája csatjaival zörög, ahogyan összekoccannak a palackok és a porcelántégelyek. Hallotta, ahogy a nő lélegzik, érezte a combjából áradó meleget. Ott térdelt szorosan mellette.

– A sebem – törte mega férfi a csöndet, mikor már nem bírta elviselni – sok vesződséget okozott?

– Egy keveset valóban – szólt hűvös hangon. – Mindig így van a fogak okozta sérülésekkel. A legocsmányabb fajtája a sebnek. De számodra, vaják, talán nem újdonság ez sem.

Tudja. A gondolataimban turkál. Olvassa őket? Talán nem. És tudom, miért. Fél.

– Igen, talán nem újdonság – ismételte a nő, és újra csörömpölni kezdett az üvegedényekkel. – Jó pár heget láttam rajtad... De elboldogultam vele. Mint látod, varázslónő vagyok. És javasasszony egyszerre. Ez a szakterületem.

Minden összevág, gondolta a férfi. De nem szólt egyetlen szót sem.

– Visszatérve a sebre – folytatta a nő nyugodt hangon –, tudnod kell, hogy a pulzusod mentett meg, ami négyszerte lassabb az átlagember érverésénél. Különben nem élted volna túl, ezt felelősségem teljes tudatában ki merem jelenteni. Láttam azt, amivel a combod át volt kötve. Kötésre akart hasonlítani, de nem imitálta valami ügyesen.

A férfi hallgatott.

– Később – folytatta, miközben egészen a nyakáig felhúzta az ingét – fertőzés lépett fel, ami megszokott a mart sebeknél. Sikerült megfékezni. Gondolom, vajákfőzet? Sokat segített. De nem értem, miért használtál egyidejűleg hallucinogéneket. Hallgattam, ahogy félrebeszélsz, Ríviai Geralt.

Olvassa, gondolta a férfi, mégiscsak olvassa. Vagy talán Yurga mondta el neki, hogy hívnak? Netán én magam fecsegtem ki álmomban a „fekete sirály” hatása alatt? Fene tudja... De semmit sem árul el neki az, hogy tudja a nevem. Semmit. Nem tudja, ki vagyok. Fogalma sincs, ki vagyok.

Érezte, ahogy a nő gyengéden bedörzsöli a hátát az erősen kámforillatú, hűs, fájdalomcsillapító kenőccsel. A keze apró volt, és nagyon puha.

– Nézd el nekem, hogy a hagyományos módszerrel csinálom – mondta a nő. – Eltüntethetném a felfekvéseidet mágia segítségével is, de kissé túlerőltettem magam a lábsebeddel, és nem érzem magamat a legjobban. A lábadban összekötöttem és összetapasztottam, amit csak lehetett, már semmi sem fenyeget. De a következő két napban ne kelj fel. Még a mágikusan összekötött erecskék is szeretnek elpattanni, borzasztó bevérzéseid keletkeznének. A sebhely természetesen megmarad. Még egy a gyűjteménybe.

– Köszönöm... – A bőrökbe fúrta az arcát, hogy a hangja eltorzuljon, így leplezve természetellenes zengését. – Megtudhatnám... Kinek is köszönhetem?

Nem mondja meg, gondolta magában. Vagy hazudni fog.

– Visennának hívnak.

Tudom, gondolta.

– Örülök – mondta lassan a férfi, még mindig a bőrökhöz szorítva az arcát. – Örülök, hogy keresztezték egymást az útjaink, Visenna.

– Puszta véletlen – felelte a nő hűvösen, aztán visszahúzta hátára az inget, és betakarta az irhákkal. – A vámszedőktől kaptam a hírt a határon, hogy szükség van rám. Ha szükség van rám, megyek. Van egy ilyen furcsa szokásom. Figyelj rám, a kenőcsöt itt hagyom a kupecnél, kérd meg, hogy reggelente és esténként dörzsöljön át. Azt állítja, megmentetted az életét, hadd hálálja csak meg.

– És én? Én hogyan hálálhatnám meg neked, Visenna?

– Nincs miről beszélnünk. Vajákoktól nem fogadok el fizetséget. Nevezd csak szolidaritásnak. Szakmai szolidaritásnak. És szimpátiának. Ennek a szimpátiának a keretében fogadj meg egy baráti jó tanácsot, vagy ha úgy tetszik, a javasasszony rendelését. Ne szedj többé hallucinogéneket, Geralt. A hallucinációk nem gyógyítanak. Semmit.

– Köszönöm, Visenna. A segítséget, és a jó tanácsot. Köszönök... mindent.

Kibújtatta kezét a bőrök alól, és megérintette a térdét. A nő megremegett, aztán a kezébe vette a férfi tenyerét, és lágyan megszorította. A vaják kiszabadította az ujjait, végigsimította vele az asszony kézfejét, a karját.

Hát persze. Egy kislány sima bőre. A nő még erősebben remegett, de nem húzta vissza a kezét. Visszavezette ujjait a tenyeréhez, és megszorította.

A nyakában megremegett, megmozdult a medalion.

– Köszönöm, Visenna – ismételte, uralkodni próbálva a hangja remegésén. – Boldog vagyok, hogy keresztezték egymást az útjaink.

– Véletlen... – mondta az asszony, de ezúttal hiányzott hangjából a hűvösség.

– Vagy talán a végzet? – kérdezte a férfi, csodálkozva, mert a nyugtalanság és a feszültség hirtelen nyomtalanul elszállt belőle. – Hiszel a végzetben, Visenna?

– Igen – válaszolta kis idő múltán. – Hiszek.

– Abban – folytatta a férfi –, hogy az emberek, akiket a végzet összeköt, mindig találkoznak?

– Abban is... Mit csinálsz? Ne fordulj meg...

– Szeretnék az arcodba nézni... Visenna. Szeretnék a szemedbe nézni. És neked... Neked is az enyémbe kell nézned.

A nő megmozdult, mintha csak fel akarna pattanni térdeplő helyzetéből. De ott maradt mellette. A férfi lassan megfordult; fájdalmában görcsbe rándult az ajka. Világosabb volt, valaki ismét fát dobott a tűzre.

A nő már nem mozdult. Csak elfordította a fejét, oldalvást, de így csak még jobban látta, mennyire reszket az ajka. Erősen a férfi kezére szorította ujjait.

A vaják csak nézte.

Nem volt köztük semmi hasonlóság. Teljesen más volt a profilja. Kicsi az orra. Keskeny az álla. A nő hallgatott. Aztán hirtelen előre hajolt, és egyenesen a szemébe nézett. Közelről. Egyetlen szó nélkül.

– Hogy tetszenek? – kérdezte nyugodt hangon a vaják. – A feljavított szemeim? Amolyan... rendkívüliek. Tudod, Visenna, mit csinálnak a vajákok szemeivel, hogy feljavítsák őket? Tudod, hogy nem mindig sikerül nekik?

– Hagyd abba – mondta lágyan. – Hagyd abba, Geralt.

– Geralt... – Hirtelen úgy érezte, valami elpattan benne. – Vesemir adta nekem ezt a nevet. Ríviai Geralt! Még a ríviai kiejtést is megtanultam utánozni. Talán valamiféle belső kényszerből, hogy nekem is legyen szülőföldem. Ha más nem, hát elképzelt. Vesemir... adta nekem ezt a nevet. Vesemir árulta el nekem a tiédet is. Nem különösebben szívesen.

– Halkabban, Geralt, halkabban.

– És ma azt mondod nekem, hogy hiszel a végzetben. És akkor... Akkor hittél benne? Á, persze, hinned kellett. Hinned kellett abban, hogy a végzet úgy rendeli, hogy egyszer összetalálkozzunk. Ennek kell, hogy tulajdonítsam a tényt, hogy te magad korántsem igyekeztél velem találkozni.

A nő hallgatott.

– Mindig szerettem volna... Sokat töprengtem azon, mit mondok majd neked, ha egyszer végre találkozunk. A kérdésen gondolkodtam, amit majd felteszek neked. Azt gondoltam, hogy perverz örömet okoz majd nekem...

Az a valami, ami a nő arcán megcsillant, egy könnycsepp volt. Kétségtelenül. Érezte, ahogy a torka fájdalmasan összeszorul. Fáradtnak érezte magát. Álmosnak. Gyengének.

– A nap fényénél... – nyögött fel. – Holnap, a nap fényénél, a szemedbe nézek, Visenna... És felteszem neked a kérdésem. Vagy lehet, hogy mégsem teszem fel, mert már túl késő. Végzet? Ó, igen, Yennek igaza volt. Nem elég, ha egymásnak vagyunk rendelve. Ennél több kell... De reggel a szemedbe nézek... A nap fényénél...

– Nem – mondta a nő lágyan, halkan, bársonyosan, olyan hangon, mely a mélyébe hatolt, mely felszaggatta emlékei rétegeit, olyan emlékekét, melyek már rég nem voltak. Melyek sosem voltak, de mégis léteztek.

– De! – tiltakozott. – De igen. Azt akarom...

– Nem. Most elalszol. És amikor felébredsz, nem fogod többé akarni. Miért kellene egymásra néznünk a nap fényénél? Min változtatna ez? Már semmit sem lehet visszafordítani, már semmit sem lehet megmásítani. Mi értelme volna feltenni nekem a kérdéseidet Geralt? Talán az a tény, hogy képtelen leszek őket megválaszolni, valóban perverz örömet okozna neked? Mit nyerünk azzal, ha kölcsönösen megbántjuk egymást? Nem, nem fogunk a nap fényénél egymásra nézni. Aludj, Geralt. És, csak úgy magunk között, egyáltalán nem Vesemir adta neked ezt a nevet. Bár ez éppúgy semmit sem másít meg, és nem is forgathat vissza, szerettem volna, hogy tudd. Járj egészséggel, és vigyázz magadra. És ne próbálj engem megtalálni...

– Visenna...

– Nem, Geralt. Most elalszol. És én... az álmod voltam. Járj egészséggel.

– Ne! Visenna!

– Aludj. – A bársonyos hangban bujkáló halk parancs megtörte akaratát, mely úgy foszlott szét a nyomán, akár a posztó. A nő tenyeréből hirtelen forróság tört föl.

– Aludj.

A vaják aludt.

VI

– Már Folyóntúlon vagyunk, Yurga?

– Tegnap óta, Geralt uram. Nemsokára jön a Jaruga-folyó, onnan meg már az én vidékem. Nézze csak, még a lovak is élénkebben léptetnek, ingatják a fejüket is. Érzik, hogy mindjárt otthon vagyunk.

– Otthon... A várban laksz?

– A váralján.

– Különös – nézett körbe a vaják. – Szinte nem is látszik nyoma a háborúnak. Azt hallottam, szörnyű volt a pusztítás ebben az országban.

– Úgy van – felelte Yurga. – Így vagy úgy, de romokban nem volt hiány nálunk. Nézze csak meg jobban, kis híján az összes kunyhón, meg mindegyik portán csak úgy fehérlik minden a friss ácsmunkától. A folyó túlpartján meg, majd meglátja, ott még rosszabb volt, mindent porig égettek arra... De mit lehet tenni, a háború az háború, élni meg kell. Túléltük a legnagyobb kavarodást, amikor a Feketék átvonultak a földjeinken. Igaz, akkor úgy tűnt, a nyomukban minden pusztasággá lesz. Sokan azok közül, akik akkor elmenekültek, sosem tértek vissza. De a helyükre újak telepedtek. Élni kell.

– Tény – mormolta Geralt. – Élni kell. Nem számít, mi volt. Élni kell...

– Jól mondja. Na, tessék, vegye csak fel. Összevarrtam a gatyáját, raktam rá foltot. Olyan lesz, mint új korában. Ezzel is úgy van, mint a földdel, Geralt uram. Felszaggatta a háború, felszántotta a fegyverek vasa, felsértették, vérben áztatták. De most olyan lesz, mint új korában. És még jobban fog teremni. Még azok is, akik ebbe a földbe haltak, jó ügyet szolgálnak, termékennyé teszik a szántót. Egyelőre még nehéz benne szántani, mert mindenütt csontok meg vasak vannak a mezőkön, de a föld elboldogul a vasneművel is.

– Nem féltek, hogy a nilfgaardiak... hogy a Feketék visszajönnek? Egyszer már átjutottak a hegyeken...

– Félünk mi, persze. És akkor mi van? Ülni oszt’ sírni, reszketve? Élni kell. Aztán lesz, ami lesz. Hisze’ azt, ami el van rendelve, úgysem lehet sehogyse elkerülni.

– Hiszel a végzetben?

– Hát hogy ne hinnék? Azután, ahogy mi a hídon találkoztunk, ott a berekben, hogy a halál torkából megmentett? Ohó, vaják uram, meglássa, az én Aranydarazsam majd hogy a lába elé omlik...

– Ugyan, hagyd ezt. Őszintén szólva én többet köszönhetek neked. Ott, a hídon... Hiszen nekem ez a munkám, Yurga. A szakmám. Hiszen én pénzért védelmezem az embereket. Nem szívjóságból. Ismerd csak be, Yurga, hallottad te, miket beszélnek az emberek a vajákokról. Hogy nem tudni, melyik a rosszabb, ők, vagy a szörnyek, akiket lemészárolnak...

– Nem igaz az, jó uram, nem értem én, minek beszél ilyeneket. Hát mi vagyok én, nincs nekem szemem? Magát is pont abból a sárból tapasztották, mint azt a javasasszonyt...

– Visenna...

– Nem mondta meg nekünk, hogy hívják. De hát az is csak úgy szaladt utánunk, mert megtudta, hogy szükség van rá, estére be is ért minket, oszt’ alig szállt le a nyeregből, rögvest ment magához segíteni. Ó, jó uram, hogy megszenvedett az a maga lábával, csak úgy pukkogott a levegő attól a mágiától, mi meg befutottunk az erdőbe ijedtünkben. Neki meg a vére folyt az orrából utána. Látszik, hogy nem egyszerű dolog a varázslás. Ó, olyan gonddal látta el magát, bizony mondom, mint a...

– Mint a szülőanyja? – szorította össze a fogait Geralt.

– Úgy a. Jól mondta. Aztán meg, amikor maga elaludt...

– Igen, Yurga?

– Alig állt a lábán, fehér volt, mint a fal. De odajött, kérdezte, nem kell-e segítség valamelyikünknek. Meggyógyította a kátrányfőző kezét, amit egy fatörzs összezúzott. Egy garast nem fogadott el, még orvosságot is hagyott. Nem, Geralt uram, tudom én azt, hogy mindenféle dolgokat beszélnek a világba’ a vajákokról, meg mondanak mindenféléket a varázslókról is. De nem minálunk. Mi, felső-soddeniek, meg a Folyóntúl népe jobban tudjuk azt. Túl sokat köszönhetünk mi ahhoz a varázslóknak, hogy ne tudjuk, milyenek is. Nálunk nem pletykákban meg szóbeszédben él az emlékük, hanem kőbe vésve. Meglátja maga is, csak érjen már véget ez a liget itt. Különben meg, maga bizonyára jobban is tudja. Annak a csatának bizony az egész világon nagy volt a hangja, aztán alig egy év telt el. Hallania kellett róla.

– Nem jártam erre – morogta a vaják. – Egy éve. Északon voltam. De hallottam... A második soddeni csata...

– Ahogy mondja. Mindjárt meglátja a dombot meg a sziklát. Régebben mi ezt a dombot egyszerűen hívtuk, Kányahegynek, de mostan mindenki azt mondja rá, a Varázslók Hegye meg a Tizennégyek Hegye. Mert húsz és még két varázsló volt ott a hegyen, húsz és még két varázsló állt ki a csatába, és tizennégy elesett. Iszonyú egy csata volt az, Geralt uram. A föld felágaskodott, úgy ömlött a tűz az égből, mintha eső volna, csapdostak a villámok... Sűrűn borítottak ott mindent a holtak. De a varázslók felülkerekedtek a Feketéken, megtörték az Erőt, ami azokat mozgatta. És tizennégy közülük elesett a csatában. Tizennégy az életét áldozta... Mi az, jó uram? Mi ütött magába?

– Semmi. Mondd csak tovább, Yurga.

– Iszonyú csata volt, ohó, ha nincsenek azok a varázslók a dombról, ki tudja, talán nem beszélnénk ma itt egymással, hazafelé menet, mert nem volna ház se, nem volnék én se, még az is lehet, hogy maga se volna... Úgy van, a varázslóknak köszönhetjük. Tizennégyük meghalt, míg minket védelmeztek, a soddeni meg a folyóntúli népeket. Na, biztos, hogy mások is megharcoltak ott, harcosok meg nemesek, de a parasztok közül is, aki csak tudott, vasvillát vagy fejszét ragadott, ha más nem, hát husángot... Mind vitézül kiálltak, és nem egy elesett. De a varázslók... Nem nagy művészet a harcosnak meghalni, mert hiszen a szakmája volna, az élet meg úgyis rövid. De hiszen hát a varázslók élhetnek, ameddig csak akarnak. Mégsem tétováztak.

– Nem tétováztak – ismételte a vaják, és megtörölte kezével homlokát. – Nem tétováztak. Én meg Északon voltam...

– Mi ütött magába, jó uram?

– Semmi.

– Úgy... Mi meg, mind innen a környékről, virágokat hordunk most oda, arra a hegyre, május idején meg, Belleteynre, mindig lobog ott a tűz. És lobogni fog, míg világ a világ. És örökké élni fognak az emberek emlékezetében, azok tizennégyen. És hiszen így élni az emlékezetben... Az... Valami több! Több az, Geralt uram!

– Igazad van, Yurga.

– Nálunk minden gyerek tudja annak a tizennégynek a nevét, amit kőbe véstek; ott áll a hegy csúcsán. Nem hisz nekem? Hallgassa csak: a Himlősnek nevezett Axel, Triss Merigold, Atlan Kerk, a Bruggei Vanielle, a Volei Dagobert...

– Hagyd abba, Yurga.

– Mi ütött magába, jó uram? Hisz holtsápadt!

– Semmi.

VII

Nagyon lassan, óvatosan baktatott fel a hegyre, hallgatta, hogyan dolgoznak mágiával meggyógyított sebében az inak és az izmok. Bár úgy tűnt, mostanra teljességgel felépült, még mindig kímélte a lábát, és nem kockáztatta meg, hogy a teljes testsúlyával ránehezedjen. Nagy volt a hőség, a fű illata a fejébe szállt és megszédítette, de kellemesen bódította csak el.

Az obeliszk nem pontosan a lapos dombtető középpontjában állt: a háttérbe húzódott, a szögletes kövek körén túlra. Ha épp napnyugta előtt ért volna ide, a menhir körre vetülő árnyéka pontosan a közepét jelölte volna meg, abba az irányba mutatva, amerre a varázslók fordítottak arcukat a csata közben. Geralt elnézett arra, a vég nélküli, hullámzó szántók irányába. Ha ott feküdtek még az elesettek csontjai, és minden bizonnyal ott feküdtek, elrejtette őket a dús fű. Egy héja körözött, nyugodt köröket írva szélesre terjesztett szárnyain. Az egyetlen mozgó pont a forróságtól kihalt tájban.

Az obeliszk talpazata széles volt – legalább négy, öt férfinak kellhetett a kezét összekulcsolnia, hogy körbeérhessék. Nyilvánvaló volt, hogy a mágia segítsége nélkül nem vontatták volna fel a hegyre. A menhir kőkör felé forduló oldalát simára csiszolták, vésett rúnajelek látszottak rajta.

Annak a tizennégynek a neve, akik meghaltak itt.

Lassan közeledett. Csakugyan, Yurga igazat beszélt. Az obeliszk lábánál virágok hevertek – egyszerű, mezei virágok: pipacs, csillagfürt, mályva, nefelejcs.

A tizennégyek neve.

Lassan olvasta őket, felülről haladva, és a szeme előtt sorra megjelent azoknak az arca, akiket ismert.

A gesztenyehajú, vidám Triss Merigold, aki bármin képes volt kacagni, és úgy festett, akár egy fruska. Kedvelte őt. És a lány is kedvelte.

Muriveli Lawdbor, akivel egyszer Vizimában kis híján összeverekedtek, mert rajtakapta a varázslót, hogy megbuherálta a játékban a kockákat némi finom telekinézis segítségével.

Lytta Neid, akit Korallnak neveztek. A becenevét a rúzs színéről kapta, amit mindig használt. Lytta egyszer kibeszélte Belohun király előtt, de úgy, hogy egy hétre tömlöcbe került. Amikor kiengedték, elment hozzá megkérdezni, mi oka volt erre. Hogy, hogy sem, az ágyában kötött ki, és ott töltötte a második hetet.

A vén Gorazd, aki száz márkát akart neki fizetni azért, hogy a szemét megvizsgálhassa, és ezret ígért a lehetőségért, hogy felboncolhassa; „nem feltétlenül a mai napon”, ahogy annak idején fogalmazott.

Még három név maradt.

Halk zörejt hallott a háta mögött, és megfordult.

A lány mezítláb volt, egyszerű lenszoknyában. Szabadon a vállára és a hátára hulló hosszú, szőke hajában százszorszépből font koszorút viselt.

– Üdv – szólt a férfi.

A lány ráemelte hideg, kék szemét. Nem válaszolt.

A férfi észrevette, hogy nem napbarnított. Ez különös volt ilyenkor, nyár végén, amikorra a falusi lányokat jobbára már bronzra barnította a nap; az ő arca és szabadon hagyott válla lágy arannyal ragyogott.

– Virágokat hoztál?

A lány lesütötte pilláit, és elmosolyodott. A férfi hűvösséget érzett. A lány egyetlen szó nélkül ment el mellette, letérdelt a menhir lábához, és megérintette tenyerével a követ.

– Én nem hozok virágokat – mondta fejét felemelve. – De mindazt, ami itt hever, nekem hozták ide.

A lányra nézett. Ahogy térdelt, eltakarta a pillantása elől az utolsó nevet, amit a menhir kövébe véstek. A lány bőre világos volt, természetellenesen, fénylően világos a szikla sötét háttere előtt.

– Ki vagy te? – kérdezte lassan a vaják.

A lány elmosolyodott, és hideg szél kerekedett.

– Nem tudod?

Tudom, gondolta a lány szemének hideg kékjébe nézve. Igen, azt hiszem, tudom.

Nyugodt volt. Nem ment másképpen. Már nem.

– Mindig kíváncsi voltam, hogy festesz, asszonyom.

– Nem kell engem így szólítanod – felelte halkan. – Hiszen évek óta ismerjük egymást.

– Ismerjük – hagyta rá. – Azt beszélik, a nyomomban jársz.

– A nyomodban. De te sosem néztél hátra. Egészen a mai napig. A mai napon néztél első ízben körbe.

A férfi hallgatott. Nem volt mit mondani. Fáradt volt.

– Hogyan... Hogyan fog megtörténni? – kérdezte végül, hűvösen és szenvtelenül.

– Kézen foglak – felelte a lány, egyenesen a szemébe nézve. – Kézen foglak, és átvezetlek a réten. A hideg és nyirkos ködbe.

– És utána? Mi következik utána, a köd után?

– Semmi – mosolyodott el a lány. – Utána már semmi sincsen.

– A nyomomban haladtál – szólt a férfi. – De másokat értél utol, azokat, akiket magam mögött hagytam út közben. Miért? Azt volt a cél, hogy magam maradjak, igaz? Hogy végre félni kezdjek? Elárulom neked az igazat. Én mindig féltem tőled, mindig. Félelemből nem néztem hátra. Rettegve attól, hogy megpillantalak, amint ott jársz a nyomomban. Mindig féltem, félelemben telt az életem. Féltem... egészen a mai napig.

– A mai napig?

– Igen. A mai napig. Itt állunk hát szemtől szemben, és én nem érzek félelmet. Mindent elvettél tőlem. Elvetted tőlem a félelmet is.

– Hát miért van akkor a szemed tele félelemmel, Ríviai Geralt? Elsápadtál, a kezed remeg. Miért? Hát ennyire félnél az utolsó, tizennegyedik névtől, amit az obeliszkre véstek? Ha szeretnéd, megmondom neked, hogy hangzik az a név.

– Nincs rá szükség. Tudom, mi az a név. A kör bezárul, a kígyó a saját farkába mélyeszti fogait. Így kell lennie. Te, és az a név. És virágok. Neki, és neked. A tizennegyedik név a kőbe vésve, a név, melyet annyiszor kimondtam az éjszaka közepén és a nap fényében, a fagyban, a forróságban és az esőben. Nem, nem félek most kimondani.

– Akkor mondd ki hát.

– Yennefer... Vengerbergi Yennefer.

– A virágokat pedig nekem hozták.

– Fejezzük ezt be – mondta nagy nehezen. – Fogj... Fogj kézen.

A lány felállt, közelebb lépett, és a férfi megérezte a belőle áradó hűvösséget, a metsző, átható hideget.

– Nem a mai napon – mondta a lány. – Majd egyszer, igen. De nem a mai napon.

– Mindent elvettél tőlem...

– Nem – szakította félbe. – Én nem veszek el semmit. Én csak kézen foglak benneteket. Azért, hogy senki se legyen akkor egyedül. Egyedül a ködben... Viszlát, Ríviai Geralt. Majd egyszer.

A férfi nem válaszolt. A lány lassan sarkon fordult, és elsétált. A ködbe, mely hirtelen elfátyolozta a dombtetőt, a ködbe, melyben eltűnt minden, a fehér, nyirkos ködbe, mely magába olvasztotta az obeliszket, a lábánál fekvő virágokat, és a rávésett tizennégy nevet. Semmi sem létezett, csak a köd, és a nyirkos, vízcseppektől csillogó fű a lábainál, a fű...

...illata, szédítő, nehéz, édes, hogy a halánték belesajdul, hogy belefeledkezik, elfárad...

– Geralt uram! Mi van magával? Elaludt? Mondtam én, gyenge még maga. Minek kellett felmászni a hegyre?

– Elaludtam. – A vaják megtörölte tenyerével az arcát, pislogott. – Elaludtam, az ördögbe... Semmi, Yurga, csak az a hőség...

– Az ám, pokoli meleg van... Indulnunk kell, jó uram. Jöjjön, segítek a lejtőn lejönni.

– Nincs nekem semmi bajom...

– Semmi, semmi. Kíváncsi volnék, mit kóválygott itt. Mi a fenének mászott fel a hegyre ilyen forróságban? El akarta olvasni a neveiket? Elmondtam volna én magának az összeset. Mi ütött magába?

– Semmi... Yurga... Tényleg emlékszel az összes névre?

– Persze.

– Megnézem én, hogy is állsz az emlékezettel... Az utolsó. A tizennegyedik. Milyen név az?

– Hát milyen egy kételkedő maga. Semmibe’ se hisz. Meg akarja nézni, füllentek-e? Hiszen megmondtam magának, nálunk minden gyerek ismeri azokat a neveket. Azt mondja, az utolsó? Na hát, az utolsó az a Carrerasi Yoël Grethen. Ismerte talán?

Geralt megdörzsölte a szemét csuklójával. És a menhirre nézett. Az összes névre.

– Nem – felelte. – Nem ismertem.

VIII

– Geralt uram?

– Igen, Yurga?

A kupec lehajtotta a fejét, és egy darabig hallgatott; közben pedig az ujjára gombolyította a vékony szíjacska maradékát, amivel a vaják nyergét javította. Végül felkelt, és öklével finoman a szekeret hajtó béres hátára koppintott.

– Ülj csak át a lógósra, Hozam. Majd én hajtok. Csüccsenjen ide mellém a bakra, Geralt uram. Te meg mit sündörögsz itt a kocsi körül, Hozam? Menj már, ugrass előre! Mi itten el akarunk diskurálni, nem kell nekünk, hogy a füledet hegyezd!

A kocsi mögött toporgó Keszeg felnyerített, és megrántotta az istrángot – láthatóan irigyelte Hozam kancáját, aki ott ügethetett az országúton.

Yurga cuppantott, aztán a gyeplővel lazán a lovakra suhintott.

– No hát – szólalt meg habozva. – A helyzet az így áll, jó uram. Megígértem magának... Akkor, ott a hídon... Ígéretet tettem arra...

– Nincs szükség erre – szakította félbe gyorsan a vaják. – Nincs rá szükség, Yurga.

– De van – vágta rá élesen a kupec. – Az én adott szavam nem kutyaugatás. Az, amit otthon találok, és amit nem várok, a magáé lesz.

– Hagyd ezt. Semmit sem akarok tőled. Kvittek vagyunk.

– Nem, jó uram. Ha valami ilyesmit találok otthon, az azt jelenti, hogy a végzet van benne, és ha valaki gúnyt űz a végzetéből, ha megcsalja, akkor az igen kegyetlenül megbünteti.

Tudom, gondolta a vaják. Tudom.

– De... Geralt uram...

– Mi az, Yurga?

– Semmit sem fogok én találni otthon, amit ne várnék. Semmit, de azt aztán biztosan nem, amire maga számítana. Vaják uram, hallgasson ide: Aranydarázsnak, az asszonyomnak, nem lehet több gyereke a legutolsó óta, és így vagy úgy, de pulya az nem lesz a házban. Úgy látom én, hogy rossz lóra tett velem.

Geralt nem válaszolt.

Yurga is hallgatott. Keszeg megint prüszkölt egyet, és a fejét rángatta.

– De van nekem két fiam – bökte gyorsan oda nagy hirtelen Yurga maga elé nézve, az országútra. – Kettő is, egészséges, erős, meg nem ostoba. Hiszen valahová ki kell adnom őket inasnak. Úgy gondoltam, egy majd kitanul mellettem kupecnak. A másik meg...

Geralt hallgatott.

– Mit szól hozzá? – Yurga odafordította a fejét, és a vajákra bámult. – A hídon azt akarta, tegyek ígéretet. Hiszen arról volt szó, hogy kerüljön magának egy gyerek vajákinasnak, nem másról. Minek kellene annak a gyereknek olyan váratlanul jönnie? Hát várt már nem is lehet? Van nekem kettő, hadd tanuljon hát akkor ki az egyik vajáknak. Az is olyan szakma, mint a többi. Se nem jobb, se nem rosszabb.

– Biztos vagy benne – felelte Geralt halkan –, hogy nem rosszabb?

Yurga összehúzta a szemét.

– Az embereket megvédeni, az életüket megmenteni, hát az milyen dolog maga szerint, jó vagy rossz? Azok ott tizennégyen, fenn a hegyen? Meg maga, azon a hídon? Hát mit csinált maga, rosszat, vagy jót?

– Nem tudom – válaszolt nagy nehezen Geralt. – Nem tudom, Yurga. Néha úgy tűnik nekem, hogy tudom. De néha kétségeim támadnak. Szeretnéd, ha a fiadnak is ilyen kétségei volnának?

– Hadd legyenek neki – felelte a kupec komolyan. – Legyen csak. Éppen, hogy emberi dolog az. És jó.

– Micsoda?

– A kétségek. Csak a gonosz az, Geralt uram, akinek nincsen az soha. A végzetét meg nem kerülheti el senki.

A vaják nem válaszolt.

Az országút magas rézsűre kanyarodott fel; görbe nyírfák alatt haladtak, melyek valami érthetetlen módon kapaszkodtak meg a meredek völgyoldalban. A nyírek levelei megsárgultak. Ősz, gondolta Geralt, újra ősz. A mélyben folyó csillogott; ott fehérlettek a kunyhók tetői, a móló csiszolt gerendái, az őrség frissen épített cölöpsánca. Csörlő nyikorgott. A komp...

...partot ért, hullámokat vetve maga előtt, tompa orrával választva szét a vizet, szerteszét sodorva a felszín piszkos porrétegében lustán lebegő szalmaszálakat és leveleket. Nyikorogtak a kötelek a révészek kezei alatt. Zajongott a parton összeverődött tömeg, és ebben a zajban minden benne volt: az asszonyok kiabálása, a férfiak káromkodása, a gyerekek sírása, a jószágok bőgése, a lovak nyerítése, a birkák bégetése. A félelem monoton basszusának zenéje volt ez.

– Tűnés! Tűnés innen, vissza, ti átkozott kutyák! – üvöltötte egy véres ronggyal körbetekert fejű lovas katona. A ló hasáig a vízbe merülve táncolt, mellső lábait magasra emelve fröcskölte szanaszét a vizet. A mólónál lárma, kiabálás – a pajzsosok könyörtelenül lökdösték a tömeget, és ahová csak tudtak, odacsaptak a gerelyük markolatával.

– Takarodjatok a komptól! – kiáltotta a lovas a kardjával hadonászva. – Az csak a hadseregé! Tűnés innen, vagy szétverem a pofátokat!

Geralt megrántotta a gyeplőt, és visszafogta a kancáját, ami már a mélyút szélén táncolt.

A szorosban fegyver- és páncélcsörömpölés közepette a nehézlovasság vágtatott keresztül, akkora porfelhőt verve, hogy eltakarták a mögöttük rohanó pajzsosokat.

– Geraaaalt!

Lenézett. Egy elhagyatott, az országútról félrelökött, fakalitkákkal teli kocsiról meggyszín zekés és kócsagtollas kalapú, karcsú férfi integetett ugrálva felé. A kalitkákban csak úgy csapkodtak és rikoltoztak a libák meg a tyúkok.

– Geraaalt! Én vagyok az!

– Kökörcsin! Gyere ide!

– Tűnés, tűnés a komptól! – üvöltötte a mólón a bekötött fejű lovas. – A komp csak a hadseregé! Ha át akartok jutni a túloldalra, ti nyavalyás kutyák, akkor fogjátok a baltátokat, és irány az erdő, tákoljatok tutajt magatoknak! A komp csak a hadseregé!

– Az istenekre, Geralt – fújtatott a költő, miután felmászott a mélyút oldalán. Meggyszín zekéje úgy tele volt hintve tyúktollal, mintha hó esett volna rá. – Látod, mi történik itt? Azok ott Soddenben biztosan elvesztették a csatát, megkezdték a visszavonulást. Mit beszélek én, miféle visszavonulást? Ez menekülés, ez egyszerűen pánikszerű menekülés! Nekünk is el kell innen pucolnunk, Geralt. A Jaruga túlpartjára...

– Mit csinálsz itt, Kökörcsin? Hogy kerültél te ide?

– Hogy mit csinálok? – kiabálta a bárd. – Még kérded? Menekülök, ahogy mindenki, egész nap ott zötykölődtem azon a szekéren! Valami kurafi ellopta az éjjel a lovamat! Geralt, könyörgök, ments ki engem ebből a pokolból! Én mondom neked, a nilfgaardiak bármelyik percben itt lehetnek! Akit nem választ el tőlük a Jaruga, az megy a levesbe! A levesbe, érted?

– Ne pánikolj, Kökörcsin.

A lovak nyerítése lent, a mólónál, akiket erővel ráncigáltak a kompra, és most patáikkal dübörögtek a deszkákon. Lárma, zűrzavar. A víz csobbanása, amibe belegurult egy meglökött szekér, a marhák bőgése, ahogy a fejüket a felszínre próbálják dugni. Geralt nézte, ahogy a szekérről lezuhant bálák és ládák az áramlattal forognak, nekiütköznek a komp oldalának, aztán tovább úsznak. Kiabálás, káromkodások. A mélyúton porfelhő, dobogás.

– Sorjában! – üvöltött a bekötözött fejű lóval ugratva a tömegbe. – Rend legyen, a jó édes anyátokat! Sorjában!

– Geralt – nyögött fel Kökörcsin a kengyelébe kapaszkodva. – Látod, mi folyik ott? Az életben nem jutunk fel arra a kompra. A katonák annyit visznek át vele, ahányat sikerül, aztán felgyújtják, hogy ne kerüljön a nilfgaardiak kezére. Hiszen mindig így csinálják, hát nem?

– Így igaz – bólintott a vaják. – Mindig így csinálják. Csak azt nem értem, mire fel a pánik? Mi van, ez az első háború, nem volt eddig egy sem? Úgy, ahogy mindig, a királyok csapatai majd kölcsönösen kicsorbítják egymás kardjait, aztán meg a királyok egymás között megbeszélik, aláírják a békét, és mindketten jól leisszák magukat ez alkalomból. De azoknak az életében, akik most éppen a bordáikat zúzzák össze a mólón, alapjában véve semmi sem változik. Akkor meg mire ez az egész lökdösődés?

Kökörcsin, még mindig a gyeplőjét szorongatva, sandán nézett vissza rá.

– Lehet, hogy téged rosszul tájékoztattak, Geralt – mondta. – Vagy pedig nem vagy képes megérteni a dolog lényegét. Ez nem valami örökösödésért vagy földdarabért vívott, szokványos háború. Itt nem két hűbérúr csap össze, amit a parasztok úgy nézhetnek végig, hogy abba se hagyják a széna kaszálását.

– Hát akkor mégis mi ez? Világosíts fel, mert bizony mondom, nem értem, miről van szó. Csak úgy magunk között, nem is különösebben érdekel, de azért magyarázd el, kérlek.

– Sosem volt még hasonló háború – mondta komoly hangon a bárd. – Nilfgaard seregei felégetett földeket és halottakat hagynak maguk után. Egész hullamezőket. Ennek a háborúnak a megsemmisítés a célja, hogy mindent megsemmisítsen. Nilfgaard mindenki ellen. A kegyetlenkedések...

– Nem volt még háború kegyetlenkedés nélkül, és nem is lesz – szakította félbe a vaják. – Túlzol, Kökörcsin. Úgy van ez, mint azzal a komppal is: mindig így csinálják. Ilyen, hogy úgy mondjam, a katonai hagyomány. Mióta világ a világ, az országokon átvonuló hadseregek gyilkolnak, rabolnak, gyújtogatnak, és nőket erőszakolnak meg, nem feltétlenül ebben a sorrendben. Mióta világ a világ, a parasztok az erdőbe húzódnak az asszonyokkal meg a mozdítható vagyonukkal a háború idejére, és amikor vége van, újra hazamennek...

– De nem ebben a háborúban, Geralt. Ez után a háború után nem lesz, ki hazamenjen, és nem is lesz hova hazamennie. Nilfgaard csak kiégett pusztaságot hagy maga mögött, a hadseregük zárt sorokban menetel, és felkoncolnak mindenkit. Mérföldeken át húzódnak az országutak szélén az akasztófák és a karók, füst száll az égre, ameddig a szem ellát. Azt mondod, hogy mióta világ a világ, nem volt még ilyen? Hát eltaláltad. Igen, mióta világ a világ. A mi világunk. Mert úgy tűnik, a nilfgaardiak azért keltek át a hegyeken, hogy elpusztítsák a világunkat.

– Ennek semmi értelme. Kinek állna az érdekében elpusztítani a világot? Senki sem azért indít háborút, hogy pusztítson. Két okból vezetnek háborúkat. Az egyik a hatalom, a másik a pénz.

– Ne filozofálj, Geralt! Azt, ami történik, nem változtatod meg a filozófiával! Miért nem hallod? Miért nem látod? Miért nem akarod megérteni? Hidd el nekem, a Jaruga nem állítja meg a nilfgaardiakat. Télen, amikor a folyó befagy, továbbmennek. Én mondom neked, menekülni kell, szaladni egészen Északig, talán addig nem jutnak el. De még ha nem is jutnak el odáig, a mi világunk már sosem lesz olyan, mint volt. Geralt, ne hagyj itt engem! Egyedül nem boldogulok! Ne hagyj itt!

– Neked talán elment az eszed, Kökörcsin – hajolt át a vaják a nyergén. – Neked talán elment az eszed a félelemtől, ha képes voltál azt hinni, hogy itthagylak téged. Add a kezed, pattanj a lóra. Nincs itt semmi keresnivalód, a kompra úgysem tudnál feltolakodni. Felviszlek a folyó mentén, keresünk egy csónakot vagy egy tutajt.

– A nilfgaardiak utolérnek minket. Már közel járnak. Láttad azokat a lovasokat? Látszik, hogy egyenesen a csatából jöttek. Kövessük a folyó folyását az Ina torkolata felé.

– Hagyd abba a károgást. Átcsusszanunk, meglásd. A folyón lefelé ugyanígy tömegesen vonulnak az emberek, minden kompnál ugyanaz lesz a helyzet, mint ennél, bizonyára a csónakokat is mind elhappolták már előlünk. Elindulunk felfelé, árral szemben, egyet se félj, átjuttatlak, még ha egy fatönkön is.

– Hiszen alig látni el a túlpartig!

– Hagyd már abba a locsogást. Megmondtam, átjuttatlak.

– És te?

– Pattanj a lóra. Megbeszéljük útközben. Hohó, az ördögbe, de nem azzal a zsákkal! Azt akarod, hogy kettétörjön Keszeg gerince?

– Ez Keszeg? Hiszen Keszeg világos pej volt, ez meg gesztenye.

– Minden lovamat Keszegnek hívom. Pontosan tudod, és ne akard elterelni a figyelmemet. Megmondtam, félre azzal a zsákkal. A fenébe is, mi van ebben? Arany?

– Kéziratok! Versek! Meg egy kis ennivaló...

– Dobd a folyóba. Írsz majd új verseket. Az ennivalómat meg megosztom veled.

Kökörcsin gyászos képet vágott, de nem gondolkodott sokáig, és nagy lendülettel a folyóba hajította a tarisznyáját. Felugrott a lóra, addig fészkelődött, míg elhelyezkedett a málhán, és megkapaszkodott a vaják derekában.

– Induljunk, induljunk – sürgette nyugtalankodva. – Ne vesztegessük az időnket, Geralt, tűnjünk el az erdőben, még mielőtt...

– Hagyd abba, Kökörcsin, mert ez a páni félelem kezd átragadni Keszegre is.

– Ne gúnyolódj. Ha láttad volna azt, amit én...

– Fogd már be, a szentségit. Menjünk, szeretném még a sötétség beállta előtt elintézni az átkelésedet.

– Az enyémet? És a tiéd?

– Nekem a folyónak ezen az oldalán van elintéznivalóm.

– Te bizonyára megőrültél, Geralt. Nem elég drága neked az életed? Miféle elintéznivalód?

– Nem a te dolgod. Cintrába megyek.

– Cintrába? Cintra nincs többé.

– Mit beszélsz össze?

– Cintra nincs többé. Csak egy kiégett romhalmaz maradt. Nilfgaardiak.

– Szállj le, Kökörcsin.

– Micsoda?

– Szállj le! – fordult oda hirtelen a vaják. A trubadúr az arcába nézett, és csak úgy repült a nyeregből a földre, tett egy lépést hátra, és megbotlott.

Geralt lassan szállt le. Átvetette a kanca fején a kantárszárat, egy pillanatig ott állt, tétovázva, aztán megtörölte arcát kesztyűs kezével. Leült egy gödör szélére, egy vérvörös vesszejű, szerteágazó sombokor alá.

– Gyere ide, Kökörcsin – mondta. – Ülj le. És mondd el, mi van Cintrával. Mindent.

A költő leült.

– A nilfgaardiak a hágón keresztül törtek be – kezdte percnyi hallgatás után. – Több ezren voltak. Bekerítették a cintrai sereget a Marnadal völgyében. Ütközetre került sor, ami egész nap tartott, pirkadattól alkonyatig. A cintraiak vitézül helyt álltak, de megtizedelték őket. A király elesett, akkor aztán a királyné...

– Calanthe.

– Igen. Nem engedte, hogy kitörjön a pánik, nem hagyta, hogy széthulljon a sereg, maga és a zászló köré gyűjtötte, akit csak tudott, áttörtek a gyűrűjükön, és visszavonultak a folyón túlra, a város irányába. Már akinek sikerült.

– És Calanthe?

– Maréknyi katonával a révet védte, a visszavonulókat fedezték. Azt beszélik, úgy harcolt, akár egy férfi, őrjöngve vetette magát a legnagyobb forgatagba. Pikákkal nyársalták fel, amikor a nilfgaardi gyalogosokat rohamozta meg. Súlyos sebesülten vitték vissza a városba. Mi van ebben a kulacsban, Geralt?

– Pálinka. Kérsz?

– Mi az hogy!

– Mondd. Mondd tovább, Kökörcsin. Mindent.

– A város lényegében nem is védekezett, nem került sor ostromra, nem volt már kit a várfalakra állítani. A megmaradt lovagok és a családjuk, az országnagyok és a királyné... Elbarikádozták magukat a várban. A nilfgaardiak könnyedén bevették a várat, a varázslóik porrá rombolták a kaput és a falak egy részét. Csak az öregtorony védte magát, bizonyára varázslattal biztosították, mert ellenállt a nilfgaardi mágiának. Mindezek ellenére négy nap múltán a nilfgaardiak bejutottak. Senkit sem találtak élve. Senkit. Az asszonyok megölték a gyermekeiket, a férfiak az asszonyokat, és a kardjukba dőltek, vagy... Mi ütött beléd, Geralt?

– Mondd, Kökörcsin.

– Vagy... mint Calanthe... A mélybe vetették magukat, a lőrésekből, a torony tetejéről. Azt beszélik, a királyné kérte, hogy... Senki sem akarta megtenni. Elvonszolta hát magát a lőrésig, és... Le, a mélybe. Állítólag borzalmas dolgokat műveltek a testével. Nem akarok erről... Mi ütött beléd?

– Semmi. Kökörcsin... Cintrában volt... Egy kislány. Calanthe unokája, úgy tíz-tizenegy éves lehetett. Cirinek hívták. Róla hallottál valamit?

– Nem. De a városban és a várban iszonyatos vérfürdőt rendeztek, és szinte senki sem úszta meg élve. Azok közül meg, akik az öregtornyot védték, egyetlenegy sem menekült meg, hiszen mondtam. A jelentősebb nemzetségek asszonyainak és gyermekeinek a többsége éppen ott volt.

A vaják hallgatott.

– Azt a Calanthét – kérdezte Kökörcsin. – Ismerted?

– Ismertem.

– És a kislányt, akiről kérdeztél? Cirit?

– Őt is ismertem.

Szél támadt a folyó felől, összeráncolta a víz felszínét, megszaggatta a gallyakat, és az ágakról ragyogó fergetegben hulltak alá a levelek. Ősz, gondolta a vaják, újra ősz.

Felállt.

– Hiszel a végzetben, Kökörcsin?

A trubadúr felemelte a fejét, és tágra nyílt szemmel nézett a vajákra.

– Miért kérded?

– Válaszolj.

– Hát... hiszek.

– És tudod, hogy a végzet egymaga nem elég? Hogy valami több kell?

– Nem értem.

– Nem vagy ezzel egyedül. De pontosan így van. Valami több kell. A gond az, hogy én... Én már sosem tudom meg, mi is az.

– Mi ütött beléd, Geralt?

– Semmi, Kökörcsin. Gyere, állj fel. Induljunk, kár ezért a napért. Ki tudja, mennyi időnkbe fog kerülni, hogy csónakot találjunk, és nagyobbra lesz szükségünk. Hiszen csak nem hagyom itt Keszeget.

– Hát együtt kelünk át? – derült fel a költő.

– Igen. Már nincs semmi keresnivalóm a folyónak ezen az oldalán.

IX

– Yurga!

– Aranydarázs!

Az asszony kiszaladt a kapun, botladozva, kiáltozva; csak úgy lobogtak a kendő alól kiszabadult fürtjei. Yurga odadobta a béresnek a gyeplőt, leugrott a szekérről a földre, és az asszony elébe futott, megragadta a derekát, erősen, aztán felemelte a földről, és pörgött, forgott vele.

– Itt vagyok, Aranydarazsam! Hazajöttem!

– Yurga!

– Hazajöttem! Ejj no, tárjátok ki azt a kaput! Hazajött a gazda! Ejh, Aranydarazsam!

Az asszony vizes volt, szappanlétől illatozott. Biztosan épp mosott. A férfi a földre tette, de a nő még akkor sem engedte el őt, belekapaszkodott ziláltan, forrón.

– Vezess a házba, Aranydarázs.

– Az istenekre, hazatértél... Éjszakánként nem aludtam... Yurga... Éjszakánként nem aludtam...

– Hazajöttem. Ejj, hazajöttem! És gazdagon jöttem haza, Aranydarázs. Látod a szekeret? Hé, hajtsál no, befelé a kapun! Látod a szekeret, Aranydarazsam? Elég van rajta ahhoz, hogy...

– Yurga, mit nekem a szekér, mit nekem a javak... Hazatértél... Épen... Egészségben...

– Gazdagon jöttem haza, én mondom. Mindjárt meglátod...

– Yurga? És ő kicsoda? Az a feketébe öltözött? Az istenekre, hát karddal...

A kupec körülnézett. A vaják leszállt a lóról, félrefordult, és úgy tett, mintha a málhát és a hevedert igazgatná. Nem nézett rájuk, nem indult el feléjük.

– Később elmesélem. Ó, Aranydarázs, ha nincs ő... Hát a gyerekek hol vannak? Egészségesek?

– Egészségesek, Yurga, egészségesek. Kimentek a földekre varjat lőni, de a szomszédok szólnak nekik, hogy itthon vagy. Mindjárt itt lesznek, mind a három...

– Három? Hát mi van itt, Aranydarázs? Tán csak...

– Nem... De valamit el kell mondjak neked... Nem haragszol meg?

– Én? Terád?

– Magamhoz vettem egy kislyányt, Yurga. A druidáktól hoztam, tudod, azoktól, akik a háború után a gyerekeket mentették... Összegyűjtötték az erdőkben az otthontalant, elveszettet... Alig éltek... Yurga? Haragszol?

Yurga a kezével a homlokára csapott, és körbenézett. A vaják lassan sétált a szekér mögött, a lovát vezette. Nem nézett rájuk, még mindig elfordította a fejét.

– Yurga?

– Ó, istenek – nyögött fel a kupec. – Ó, istenek! Aranydarázs... Valami, amit nem várok! Otthon!

– Ne légy rám dühös, Yurga... Meglásd, megkedveled. Okos a lyányka, kedves, dolgos... Furcsa kicsit. Nem akarja megmondani, honnan való, azonnal pityereg. Hát nem is kérdem. Yurga, tudod, mennyire akartam mindig, ha kislyány volna... Mi az?

– Semmi – felelte halkan. – Semmi. A végzet. Egész úton beszélt álmában, lázában félrebeszélt, semmi más, csak a végzet, meg a végzet... Az istenekre... Nem a mi eszünknek való ez, Aranydarazsam. Nem érthetjük mi azt meg, hogy gondolkodnak az olyanok, mint ő. Hogy miről álmodnak. Nem a mi eszünknek...

– Apa!!!

– Nadbor! Sulik! Hogy ti hogy megnőttetek, mint a borjak! Az ám, gyertek csak ide hozzám! De szaporán...

Hirtelen elhallgatott, amikor meglátta azt a kicsi, vékonyka, hamuszőke apróságot, aki lassan sétált a fiúk mögött. A kislány ránézett, és a férfi meglátta hatalmas szemeit, melyek zöldek voltak, akár a fű tavasszal, és két kis csillagként fénylettek. Látta, ahogy a kislány hirtelen eliramodik, ahogy szalad, ahogyan... Hallotta, ahogyan felkiált, élesen és áthatóan.

– Geralt!

A vaják elfordult a lovától, hirtelen, villámgyors mozdulattal. És a lány elé szaladt. Yurga megbabonázva figyelte. Sosem gondolta, hogy egy ember képes ilyen gyorsan mozogni.

Az udvar közepén találkoztak. A hamuszőke kislyány szürke ruhájában. És a fehérhajú vaják a hátán karddal, tetőtől talpig ezüsttől csillogó fekete bőrbe öltözve. A vaják lágyan szökkenve, a kislyány poroszkálva, a vaják térdepelve, a kislyány vékony karocskái a nyaka köré fonva, hamuszín egérkehaja a vállán. Aranydarázs némán felkiáltott. Yurga átkarolta, egyetlen szó nélkül magához szorította, a másik kezével pedig egybeterelte és átölelte a két fiát is.

– Geralt! – ismételte a kislány a vaják melléhez bújva. – Megtaláltál! Tudtam! Mindig tudtam! Tudtam, hogy meg fogsz találni!

– Ciri – mondta a vaják.

Yurga nem látta a férfi arcát a hamuszín fürtök takarásában. De látta fekete kesztyűs kezét, ahogy a kislány hátát és karját szorítják.

– Megtaláltál! Oh, Geralt! Egész idő alatt vártalak! Olyan borzasztóan sokáig... Már együtt maradunk, igaz? Mostantól együtt leszünk, ugye? Mondd már, Geralt! Örökre! Mondd már!

– Örökre, Ciri.

– Úgy, ahogy mondták! Geralt! Úgy, ahogy mondták... Én vagyok a végzeted? Mondd meg! Én vagyok a végzeted?

Yurga megpillantotta a vaják szemét. És nagyon elcsodálkozott. Hallotta, ahogy Aranydarázs halkan sír, érezte, ahogy a válla rázkódik. A vajákot nézte, és egész testében megfeszülve várta a válaszát. Tudta, hogy nem fogja érteni a választ, de mégis várta. És nem várt hiába.

– Te több vagy annál, Ciri. Több annál.

TÜNDEVÉR

Andrzej Sapkowski: Krew elfów

© 1994 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Szathmáry-Kellermann Viktória

Elaine blath, Feainnewedd

Dearme aen a’cáelme tedd

Eigean evelienn deireádh

Que’n esse, va en esseáth

Feainnewedd, elaine blath!

Kisvirág – tünde bölcsődal
és népszerű kiszámolós mondóka

Bizony mondom néktek, ím eljő a kard s a bárd kora, a farkas-förgeteg kora. Eljő a Fehér Fagy és a Fehér Fény Kora, az Őrület és a Megvetés Ideje, Tedd Deireádh, a Végidő. A világ fagyban pusztul el, s az új nappal újjászületik. Újjászületik az Ősi Vérből, Hen Ichaerból, a magból, mit elvetettek. A magból, mely nem hajt ki, hanem lánggal lobban fel.

Ess’tuath esse! Így lészen! Olvassátok a jeleket! Hogy milyen jelek érkeznek, elmondom néktek – elébb elárasztja a földet az Aen Seidhe vére, a Tündevér...

Aen Ithlinnespeath,

Ithlinne Aegli aep Aevenien jövendölése

Első fejezet

A város lángokban állt.

Az árokhoz, az első folyóteraszhoz vezető keskeny kis utcák füstöt és parazsat okádtak, a lángok a házak szorosan összesimuló zsúpfedelét emésztették, a vár falait nyaldosták. Nyugat felől, a kikötőkapu irányából egyre erősödött a kiabálás, az elkeseredett küzdelem lármája, a faltörő kos tompa, falat rázó csapásai.

A támadók váratlanul kerítették be őket, áttörték a maroknyi katona, alabárdokkal felfegyverkezett polgár és a céhek számszeríjasai védte barikádot. A fekete csótárral borított lovak úgy repültek át a torlasz felett, akár a kísértetek, fényes, villogó pengék osztottak halált a menekülő védők soraiban.

Ciri érezte, ahogyan a lovag, aki a nyergében vitte, hirtelen megsarkantyúzza lovát. Hallotta a férfi kiáltását. Kapaszkodj, kiáltotta. Kapaszkodj!

Más, Cintra színeibe öltözött lovagok előzték meg őket, vágtázva csaptak össze a nilfgaardiakkal. Ciri mindezt csak egy pillanatra, a szeme sarkából látta – a kék-arany és a fekete palástok tébolyult forgatagát, miközben acél csörömpölt, pengék csattantak pajzsokon, lovak nyerítettek...

Kiáltás. Nem, nem kiáltás. Üvöltés.

Kapaszkodj!

Félelem. A ló minden rázkódása, rándulása, ugrása a fájdalomig hasít a szíjat szorító tenyérbe. A fájdalmas görcsbe állt láb nem lel támaszra, a füsttől könnybe lábad a szem. Az ölelő kar fojtogat, fullaszt, fájdalmasan szorítja a bordákat. Körülöttük egyre erősödik a kiabálás, olyan, amilyet a lány sosem hallott korábban. Mit kell vajon tenni egy emberrel, hogy így üvöltsön?

Félelem. Gúzsba kötő, bénító, fojtogató félelem.

Újra a vas csörömpölése, a lovak hörgése. Körülötte táncolnak a házak, hirtelen lángokat okádó ablakok állnak ott, ahol egy pillanattal azelőtt holttestekkel borított, a menekülők szerteszórt holmijával eltorlaszolt, sáros utca volt. A háta mögött a lovag hirtelen furcsa, rekedt köhögésben tör ki. Vér ömlik szíjba kapaszkodó kezére. Üvöltés. Nyilak süvítése.

Bukás, rázkódás, fájdalom, ahogy a páncélnak ütközik. Mellette paták dübörögnek, a feje fölött ló hasa és kopott heveder villan át, egy másik ló hasa, szélfútta fekete csótár. Nyögés, olyan, amilyet a fát nyűvő favágó ad ki. De ez nem fa, ez vas találkozása a vassal. Kiáltás, elfojtott, tompa, közvetlenül mellette valami hatalmas és fekete nagy csobbanással a sárba dől, vért fröcsköl szerteszét. Felvértezett láb rángatózik, hánykolódik, szántja a földet óriás sarkantyújával.

Rántás. Magasba röpíti valami erő, a nyeregkápára húzza. Kapaszkodj! Újra a rázkódó iram, az őrült vágta. A kezek és lábak kétségbeesetten keresnek támaszt. A ló felágaskodik. Kapaszkodj!... Nincs támasz. Nincs... Nincs... Vér van. A ló elesik. Lehetetlen félreugrani, lehetetlen kicibálni, kirántani magad a sodronyingbe bújtatott karok szorításából. Lehetetlen elmenekülni a vér elől, ahogy a fejre, a tarkóra ömlik.

Rázkódás, a sár cuppanása, hirtelen a földhöz csapódás, ami a vad vágta után ijesztően mozdulatlan. A farát emelni próbáló ló elviselhetetlen horkantása és visítása. Patkódübörgés, fel-felvillanó csüdök és paták. Fekete palástok és csótárok. Kiáltás.

A kis utcában tűz, bömbölő vörös lángfal. Előtte lovas, hatalmas, úgy tűnik, mintha a feje a lángoló tetők fölé magasodna. A fekete csótárral borított ló táncol, a fejét ingatja, felnyerít.

A lovas őt nézi. Ciri látja a szeme villanását a ragadozó madár szárnyaival ékes, hatalmas sisak résében. Látja a tűzvész visszfényét a mélyre eresztett kezében tartott kard széles pengéjén.

A lovas nézi. Ciri képtelen mozdulni. Megakadályozzák a meggyilkolt férfi magatehetetlen, derekát körbefonó karjai. Mozdulatlanságra kárhoztatja valami nehéz és vértől iszamós, valami, ami a combján fekszik, és ami a földhöz szegezi.

És mozdulatlanságra kárhoztatja a félelem. A szörnyű, zsigereibe markoló félelem, melynek köszönhetően Ciri nem hallja többé a sebesült ló visítását, a tűzvész bömbölését, a meggyilkolt emberek üvöltését és a dobok robaját. Az egyetlen, ami létezik, ami számít, ami jelentéssel bír, az a félelem. A félelem, ami egy tollakkal ékes sisakú fekete lovag alakját öltötte magára, aki ott áll mozdulatlanul az őrjöngő lángok vörös fala előtt.

A lovas megsarkantyúzza lovát, sisakján csapkodnak a ragadozó madár szárnyai, a madár felszállni készül. Támadásra a védtelen, félelemtől bénult áldozat ellen. A madár – de meglehet, hogy a lovag – rikoltozik, rettenetesen, kegyetlenül, győzedelmesen károg. Fekete ló, fekete páncél, szélfútta fekete palást, és mindezek mögött a lángok, a lángtenger.

Félelem.

A madár károg. Szárnyak csapkodnak, tollak verik az arcát. Félelem!

Segítsen valaki. Miért nem segít senki. Egyedül vagyok, kicsi vagyok, védtelen vagyok, mozdulni sem tudok, még egy hangot sem tudok kipréselni az összeszorult torkomon. Miért nem siet senki a segítségemre?

Félek!

Hatalmas, szárnyas sisak résében lángoló szemek. Fekete palást takar be mindent...

– Ciri!

Verítékben úszva ébredt fel, zsibbadtan, és a saját sikolya, a sikoly, amely felébresztette, még mindig ott reszketett, rezgett valahol belül, a szegycsontja alatt, és égette kiszáradt torkát. Fájtak a pokrócra szoruló kezei, fájt a háta...

– Ciri. Nyugodj meg.

Körös-körül éjszaka volt, sötét és szellős, egyhangúan és dallamosan susogtak a fenyőlombok, nyikorogtak a törzsek. Nem volt már se tűzvész, se kiabálás, csak ez a susogó altató szólt. A táborhely tüze fényesen és melegen lüktetett mellette, lángja megcsillant a lószerszám csatjain, vörösen verődött vissza a földön fekvő nyeregnek támasztott kard markolatáról és veretéről. Nem volt más tűz és más vas. Az arcához érő kéznek bőr- és hamuszaga volt. Nem véré.

– Geralt.

– Csak álom volt. Rossz álom.

Ciri erősen megremegett, keze-lába összerándult.

Álom. Csak álom.

A tábortűz már alig pislákol, a nyírfahasábok vörösek és áttetszőek, pattognak, kék lánggal törnek fel. A lángok megvilágítják a férfi fehér haját és éles arcélét, miközben pokrócba és bundába burkolja a lányt.

– Geralt, én...

– Itt vagyok melletted. Aludj, Ciri. Ki kell pihenned magadat. Még hosszú út áll előttünk.

Zenét hallok, gondolta a lány hirtelen. Ebben a susogásban... zene szól. Lant zenéje. És hangok. Cintra hercegnője... A végzet gyermeke... Az Ősi Vér Gyermeke, a tündék vére. Ríviai Geralt, a Fehér Farkas, és az ő végzete. Nem, nem, ez legenda. A költői képzelet szüleménye. A lány halott. A város utcáin ölték meg menekülés közben...

Kapaszkodj... Kapaszkodj...

– Geralt?

– Mi az, Ciri?

– Mit csinált velem? Mi történt akkor? Mit... csinált velem?

– Kicsoda?

– A lovag... A fekete lovag, tollakkal a sisakján... Semmire sem emlékszem. Kiabált... és engem nézett. Nem emlékszem, mi történt. Csak arra, hogy féltem... Olyan borzasztóan féltem...

A férfi a lány fölé hajolt, a tábortűz lángjai megcsillantak a szemében. Különös szempár volt. Nagyon különös. Régebben Ciri félt ettől a szempártól, nem szeretett belenézni. De az régen volt. Nagyon régen.

– Semmire sem emlékszem – suttogta a férfi kezét keresve, amely kemény volt és érdes, akár a meg nem munkált fa. – Az a fekete lovag...

– Álom volt. Aludj nyugodtan. Már nem tér vissza.

Ciri hallott már hasonló ígéreteket korábban. Sokszor ismételték el neki, rengeteg, rengeteg alkalommal nyugtatták ezzel, amikor az éjszaka közepén a saját sikolyára ébredt. De most másképpen volt. Most elhitte. Azért, mert most Ríviai Geralt mondta, a Fehér Farkas. A vaják. Az, aki a végzete volt. Akinek őt rendelték végzetéül. Geralt, a vaják, aki a háború, halál és kétségbeesés közepette rátalált, magával vitte, és megígérte, hogy most már sosem válnak el.

Elaludt, de közben tovább szorította a férfi kezét.

A bárd befejezte énekét. Kissé meghajtotta fejét, megismételte lantján a ballada vezérmotívumát, lágyan, halkan, egy hanggal magasabban az őt kísérő tanoncnál.

Senki sem szólt. A halkuló muzsikán kívül csak a levelek susogását és a hatalmas tölgyfa ágainak nyikorgását lehetett hallani. Aztán hirtelen nyújtott hangon felmekegett egy kecske, amit az ősöreg fát körülvevő kocsik egyikéhez pányváztak ki. Akkor aztán, mintha csak jelre tette volna, felállt valaki a hatalmas félkörbe gyűlt hallgatóságból. Hátravetette vállára aranypaszományos, kobaltkék palástját, majd mereven és előkelően meghajolt.

– Köszönet néked, Kökörcsin mester – szólt zengő hangon, bár csendesen. – Hadd legyek én az, az Oxenfurti Radcliffe, a Mágikus Árkánumok Mestere, aki – bizonyára valamennyi itt jelen lévő véleményének adva hangot – a hála, valamint a hatalmas művészeted és tehetséged iránti elismerés szavaival fordul hozzád.

A varázsló körbenézett a jócskán több mint száz főt számláló egybegyűlteken, akik állva vagy a kocsikra telepedve, zsúfolt félkörben foglaltak helyet a tölgy lábánál. Bólogatott, sugdolózott a hallgatóság. Néhányan tapsolni kezdtek, megint néhányan felemelt kezekkel köszöntötték a dalnokot. A meghatódott asszonynép szipogott és a szemét törölgette, amivel csak rendje, hivatása és vagyona engedte: a parasztlányok az alkarjukkal vagy a kezük fejével, a kupecfeleségek lenkendővel, a tündenők és nemesasszonyok batiszttal, annak a Vilibert ispánnak a három leánya pedig, aki a híres trubadúr fellépése kedvéért szakította meg teljes kíséretével egyetemben solymászatát, hangosan és szívet tépően szipogott korhadó lomb színében pompázó, ízléses kis gyapjúsáljába.

– Nem lesz túlzás azt állítanom – folytatta a varázsló –, hogy mélyen megindítottál minket, Kökörcsin mester, hogy töprengésre s ábrándozásra késztettél valamennyiünket, megindítottad szívünket. Hadd legyen szabad kifejeznem hálánkat és megbecsülésünket.

A trubadúr felállt és meghajolt; a hetyke kalapjába tűzött kócsagtoll a térdét seperte. Tanonca abbahagyta a játékot, elvigyorodott, és szintén meghajolt, de Kökörcsin mester fenyegetően pillantott rá, és félhangon odamorgott neki valamit. A fiú leeresztette a fejét, és visszatért a lanthúrok halk pengetéséhez.

Az összegyűlt tömeg felélénkült. A karaván kereskedői némi sutyorgás után tekintélyes méretű söröshordót gurítottak a tölgy alá. A varázsló Radcliffe halk beszélgetésbe merült Vilibert ispánnal. Az ispán leányai abbahagyták a szipogást, és rajongva bámulták Kökörcsint. A bárd mindezt észre sem vette, mert éppen teljességgel lekötötte, hogy mosolyokat, kacsintásokat és fogvillantásokat küldjön egy csapat dölyfösen hallgató vándortündének, de különösképpen az egyik tündelánynak, egy apró, karimátlan hermelinkalapocskát viselő, fekete hajú, hatalmas szemű szépségnek. Kökörcsinnek vetélytársai akadtak – a hatalmas szempár és a csinos kis kalap tulajdonosára a hallgatósága is felfigyelt, és pillantásaikkal ostromolták – a lovagok, a deákok és a vágánsok egyaránt. A tündelány, akit szemmel láthatóan örömmel töltött el az érdeklődés, blúza csipkés kézelőjével babrált, és a pilláit rebegtette, de a társaságához tartozó tündék minden oldalról körbevették, nem is titkolva az udvarlókkal szembeni ellenérzésüket.

A Bleobheris tölgye alatti tisztás, mely gyakorta vált tanácsok színhelyévé, utazók pihenőjévé és vándorok találkozóhelyévé, híres volt toleranciájáról és nyitottságáról. Az ősöreg fát gondozó druidák a „Barátság terének” nevezték a tisztást, és szívesen láttak vendégül bárkit. De még az olyan kivételes alkalmakkor is, mint amilyet az egész világon ismert trubadúr imént befejezett fellépése jelentett, az utazók megmaradtak a maguk meglehetősen nyilvánvaló módon elkülönült csoportjaiban. A tündék a tündékhez csatlakoztak. A törp kézművesek állig felfegyverzett fajtársaikkal verődtek egy csapatba, akiket a kereskedőkaravánhoz béreltek fel védelmül, és legfeljebb csak bányásztörpéket és félszerzet farmereket tűrtek meg maguk mellett. Az emberekkel szemben valamennyi másfajú egyaránt kimérten viselkedett. A fogadjisten is hasonló volt az emberek részéről a másfajúak felé, de az ő soraikban sem lehetett volna éppen megfigyelni az eggyéolvadást. A nemesség megvetéssel szemlélte a kereskedőket és házalókat, a bakák és zsoldosok félrehúzódtak a bűzös bundájú pásztorok mellől. A maroknyi varázsló és adeptus teljességgel elszigetelődött, és maguk körül mindenkit elfogulatlan arroganciával illetett. Mögöttük pedig a parasztok levert, sötét, komor és hallgatag serege sorakozott. Ők meg aztán, hadsereget idézve a fejük fölé tornyosuló gráblák, vasvillák és csépek erdejével, mindent és mindenkit semmibe vettek.

A kivételt, mint mindig, a gyerekek jelentették. Felszabadulva a bárd fellépése idején érvényes csendrendelet alól, a taknyosok hada vad visongással rohant az erdő irányába, hogy ott aztán lelkesen átadják magukat a játéknak, melynek szabályai felfoghatatlanok maradtak mindazok számára, akik búcsút intettek már a gyermekkor boldog esztendeinek. Az apró emberek, tündék, törpök, félszerzetek, manók, féltündék, negyedtündék és a többi sejtelmes származású lurkó nem ismerte és nem is ismerte el a faji és társadalmi különbségeket. Egyelőre.

– Úgy igaz! – kiáltott fel a tisztáson jelen lévő lovagok egyike, egy három lépdelő oroszlánnal díszített, vörös-fekete zekébe öltözött piszkafa égimeszelő. – Jól mondta a varázsló úr! Becsületemre mondom, Kökörcsin kegyelmed, szépek voltak ezek a balladák; ha valaha Hókatülk, a seniorom erődje felé járna, keresse fel, ne habozzon egy percig se. Úgy vendégül látjuk magát, akár egy herceget, mit mondok én, mint magát Vizimir királyt! A kardomra esküszöm, én aztán hallottam nem egy igricet, de hol érnek fel azok magához, mester! Fogadja el szerénységünktől, a nemzetes és címzetestől, tiszteletünket és hódolatunkat a művészetéért!

Csalhatatlanul érezve rá a megfelelő pillanatra, a trubadúr tanoncára kacsintott. A fiú félretette a lantot, és egy ládikót emelt fel a földről, amely arra szolgált, hogy összegyűjtsék a hallgatóság elismerésének kézzelfoghatóbb megnyilvánulásait. Tétovázott, végigfuttatta tekintetét a tömegen, aztán félretolta a ládikót, és megragadta a mellettük álló jókora csöbröt. Kökörcsin mester kegyes mosollyal ismerte el az ifjú körültekintését.

– Mester! – kiáltott fel egy megtermett asszonyság, aki egy fonottáruval megrakott kocsin foglalt helyet, melyen a „Vera Loewenhaupt és Fiai” felirat díszelgett. A fiúkat sehol sem lehetett látni, bizonyára épp azzal voltak elfoglalva, hogy az anyjuk által felhalmozott vagyont tékozolják el. – Kökörcsin mester, hát hogy is van ez? Itt hagy minket a bizonytalanságban? Hiszen csak nem ez a vége a balladájának? Énekelje már el nekünk, hogyan volt tovább!

– A dalok és balladák – hajolt meg a művész – sosem érnek véget, ó asszonyom, mert a költészet örök és halhatatlan, nem ismer sem kezdetet, sem véget...

– De hogyan volt tovább? – A kufárnő nem hagyta annyiban, bőkezűen és csörömpölve szórta az érméket a dézsába, amit a tanonc tett elé. – Legalább beszélje el, ha már énekelni nincs érkezése. Nem hangzott el a dalaiban egy név se, de hát hiszen tudjuk, hogy a vaják, akit megénekelt, nem más, mint a híres Ríviai Geralt, az a varázslónő meg, akiért amaz olyan forró szerelemmel ég, a nem kevésbé neves Yennefer. Az a meglepetés-gyermek pedig, akit ünnepélyesen a vajáknak ígértek és a végzet neki szánt, hiszen az a Cirilla, Cintra szerencsétlen hercegkisasszonya, amit romba döntött az ellenség. Hát nem így van?

Kökörcsin dölyfösen és titokzatosan mosolygott.

– Én az egyetemesről éneklek, bőkezű jótevőm – jelentette ki. – Érzelmekről, melyeknek bárki a részese lehet. Nem konkrét személyekről.

– Na persze! – kiáltott fel valaki a tömegből. – Mindenki tudja, hogy ezek a dalocskák Geraltról, a vajákról szóltak!

– Úgy van, úgy van! – csicseregték kórusban Vilibert ispán leányai könnyáztatta sálacskáikat szárítgatva. – Énekeljen még, Kökörcsin mester! Hogyan volt tovább? Egymásra talált végre a vaják és Yennefer, a varázslónő? És szerették egymást? És boldogok voltak? Tudni akarjuk! Mester, mester!

– Hogyisne! – hördült fel torokhangon a törpcsapat góréja derékig érő hatalmas rőt szakállát rázva. – Szar az egész, hercegkisasszonyok, varázslónők, végzet, szerelem meg az összes többi, fehérnépnek való badarság. Mer’ az egész, már megbocsásson, költő uram, hanta, vagyis hát a költői képzelet szüleménye, azért, hogy szebb legyen, meg megható. Na de a hadi események, mint a cintrai vérfürdő meg a fosztogatás, meg mint a marnadali és a soddeni ütközet, na azt énekelte ám csak szépen el nekünk, Kökörcsin! Ohó, nem kár az ezüstöt szórni az ilyen dalért, ami megörvendezteti a harcos szívét! És meglátszott, hogy fikarcnyit se hazudik, én mondom ezt, Sheldon Skaggs, márpedig én meg tudom különböztetni a hazugságot az igaztól, mert ott voltam Sodden alatt, csatabárddal a markomban álltam ki a nilfgaardi ellenséggel szemben...

– Én, a Troy-i Donimir – kiáltott fel a vézna lovag a három oroszlánnal a zekéjén – mindkét csatában ott voltam Sodden alatt, de magát nem láttam ott, törp uram!

– Merthogy biztos a táborra vigyázott! – vágott vissza Sheldon Skaggs. – Én viszont az első sorban voltam, ott, ahol forró volt a talaj!

– Vigyázz, mit beszélsz, szakállas! – vörösödött el a Troy-i Donimir, és megrántotta kardtól nehéz lovagi övét. – És hogy kivel!

– Vigyázz magad! – csapott a törp tenyerével az övébe tűzött csatabárdra, majd társaihoz fordult és elvigyorodott. – Láttátok ezt? A kibaszott lovagja! A címeres! Pajzsban a három oroszlán! Kettő szarik, a harmadik meg kajabál!

– Békét, békét! – vette elejét a viszálynak éles, parancsoló hangon egy fehér köpenyt viselő, ősz hajú druida. – Nem illő ez, uraim! Nem itt, nem a Bleobheris, a minden evilági viszálynál és civódásnál vénebb tölgy ágai alatt! És nem Kökörcsin, a költő jelenlétében, kinek balladái szeretetre kellene tanítsanak bennünket, nem perlekedésre!

– Úgy van! – csatlakozott a druidához egy izzadságtól csillogó arcú, alacsony növésű, köpcös pap. – Néztek, de a szemetekkel nem láttok, hallgattok, de a fületek süket. Mert nincsen bennetek isteni szeretet, hiszen olyanok vagytok, akár az üres hordó...

– Ha már a hordókról van szó – cincogta egy hosszúorrú manó a „Vasáru, készítés és eladás” felirattal díszített kocsiról –, üssetek fel még egyet, céhes urak! Kökörcsin költő úrnak alighanem kiszáradt a torka, meg aztán nekünk is a megindultságtól egészen!

– Való igaz, akár az üres hordók, én mondom néktek! – fojtotta a manóba a szót a páter, akinek esze ágában sem volt hagyni magát kizökkenteni és megszakítani a prédikációt. – Semmit, de semmit sem fogtatok föl Kökörcsin uraság balladáiból, semmit sem tanultatok belőlük. Nem értettétek meg, hogy eme balladák az emberi sorsról beszéltek, arról, hogy csupán játékszerek vagyunk az istenek kezében, s a mi földjeink az isteneknek játszóterei. A balladák a végzetről szóltak, mindannyiunk végzetéről, és a vaják Geraltról és Cirilla hercegkisasszonyról szóló legenda, bár ama háború valós eseményei szolgáltatják hátterét, hiszen metafora csupán, a költői képzelet szüleménye, mely azt volt hivatott szolgálni, hogy mi...

– Badarságokat hordasz össze, szenturam! – kiáltott rá kocsija magasságából Vera Loewenhaupt. – Miféle legenda? Miféle képzeletszülemény? Így vagy úgy, de én Ríviai Geraltot ismerem, a saját szememmel láttam Vizimában, ahol Foltest király lányát visszavarázsolta. És később találkoztam még vele a Kereskedőúton is, ahol a Céh kérésére megölte a kegyetlen griffmadarat, ami a karavánokra támadt, és ezzel a cselekedetével sok jó ember életét mentette meg. Nem, nem legenda ez, és nem is mese. Az igazat, a színtiszta igazat énekelte meg nekünk itt Kökörcsin mester.

– Megerősíthetem – mondta egy karcsú harcosnő, aki szorosan hátrafésülve és vastag varkocsba fogva viselte fekete haját. – Én, Lyriai Rayla, szintén ismerem Geraltot, a Fehér Farkast, a szörnyetegek híres legyőzőjét. Láttam nem egyszer és nem kétszer Yennefert, a varázslónőt is, amikor Aedirnben, Vengerberg városában jártam, ahol amaz székel. Arról azonban, hogy ezek ketten szerették volna egymást, semmit sem tudok.

– De igaz kell legyen – szólalt meg hirtelen dallamos hangon a szépséges tündelány az apró hermelinkalapban. – Egy ilyen gyönyörű ballada a szerelemről nem lehet igaztalan.

– Nem lehet! – álltak a tünde mellé Vilibert ispán leányai, és mintegy parancsszóra megtörölték szemüket sálacskáikkal. – Semmiképp sem lehet!

– Varázsló kegyelmed! – fordult Radcliffe-hez Vera Loewenhaupt. – Szerették egymást, vagy sem? Maga bizonyára tudja, hogyan volt ez köztük igazából, a vajákkal meg azzal a Yenneferrel. Lebbentse hát fel a titokról a fátylat!

– Ha a dal azt mondja, szerették egymást – mosolyodott el a varázsló –, akkor az úgy volt, és a szerelmük századokon át fog tartani. Ilyen a költészet ereje.

– Az a hír járja – szólt közbe hirtelen Vilibert ispán –, hogy Vengerbergi Yennefer elesett Sodden hegyén. Nem egy varázslónő esett el ott...

– Nem igaz – jelentette ki Troy-i Donimir. – Nem áll ott a neve az obeliszken. Az én vidékem az, nem egyszer jártam a Hegyen, és olvastam az emlékműre vésett neveket. Három varázslónő esett el ott. Triss Merigold, Lytta Neyd, akit Korallnak neveztek... Hmm... A harmadik neve valahogy kiesett az emlékezetemből...

A lovag Radcliffe-re, a varázslóra nézett, de az csak mosolygott, nem szólt egyetlen szót sem.

– Az a vaják meg – kiáltott fel hirtelen Sheldon Skaggs –, az a Geralt, aki azt a Yennefert szerette, az állítólag már fűbe harapott. Úgy hallottam, agyonverték valahol a Folyóntúlon. Irtotta a rémeket, irtotta, míg emberére nem talált. Így van ez már csak, emberek, aki kardot ragad, az kard által vész el. Mindenki ráakad egyszer a nálánál jobbra, és megízleli a vasat.

– Nem hiszem – rándult grimaszra a karcsú harcosnő sápadt ajka, aztán indulatosan a földre köpött, és csörömpölve keresztbe fonta mellén sodronyhálóval borított alkarjait. – Nem hiszem, hogy Ríviai Geralt nálánál jobbra akadhatott. Volt alkalmam látni, hogyan bánik az a vaják a karddal. Egyenesen embertelenül gyors...

– Jól mondta – vágott közbe a varázsló Radcliffe. – Embertelenül. A vajákok mutánsok, ezért a reakcióik gyorsasága...

– Nem értem, miről beszél, mágus uram – torzult még undokabb fintorra a harcosnő ajka. – A szavai túlságosan is tanultak. Én egyet tudok: egyetlen vívó, akit ismertem vagy ismerek, sem érhet fel Ríviai Geralttal, a Fehér Farkassal. Ezért aztán nem hiszem, hogy amazt harcban legyőzhették volna, ahogyan a törp uraság állítja.

– Szart se ér a vívó, ha rakat a kihívó – jelentette ki szentenciózusan Sheldon Skaggs. – Úgy tartják a tündék.

– A tündéknek – közölte hűvösen az Ősi Nép egyik magas, világos hajú képviselője, aki a csinos kalapocska mellett állt – nem szokásuk magukat ilyen ordenáré módon kifejezni.

– Nem! Nem! – csicseregték zöld sálacskáik mögül Vilibert ispán leányai. – Geralt, a vaják nem halhatott meg! A vaják megtalálta Cirit, akit a végzet neki rendelt, és aztán Yennefert, a varázslónőt is, és mindhárman sokáig éltek boldogan! Igaz, Kökörcsin mester?

– Hanem ez egy ballada volt, nemes kisasszonykák – ásított a sörre szomjazó manó, a vasárukészítő. – Hát hol kellene egy balladában igazat találni? Az igazság az egy dolog, a költészet meg egy másik. Vegyük például azt a... Hogy is hívták? Ciri? Azt a híres Meglepetést. Hát őt aztán a poéta úr teljes egészében az ujjából szopta. Én aztán nem egyszer jártam Cintrában, és tudom, hogy az ottani király és királyné gyermektelen házasságban élt, nem volt azoknak se fia, se lánya...

– Hazugság! – kiáltott fel egy fókabőr zekét viselő, rőt férfiú, akinek kockás kendő övezte homlokát. – Calanthe királynénak, Cintra Nőstényoroszlánjának volt egy lánya, akit Pavettának neveztek. Amaz meg a férjével együtt pusztult el egy tengeri vihar idején, amikor a tenger örvénye elnyelte őket, mind a kettőt.

– Magatok is látjátok, hogy nem hazudok! – hívtak mindenkit tanújukul a vasárucikkek. – Pavettát, és nem Cirit nevezték Cintra királykisasszonyának.

– Cirilla, akit Cirinek neveznek, éppen ama vízbe fulladt Pavetta lánya volt – magyarázta a vörös férfi. – Calanthe unokája. Nem királylány volt, hanem Cintra hercegkisasszonya. Éppen hogy ő volt az a vajáknak végzetéül rendelt meglepetés-gyermek, ő volt az, akiről még a születése előtt megesküdött a királyné, hogy a vajáknak adja, ahogyan azt a Kökörcsin úr megénekelte. De a vaják nem találhatta meg és nem vihette magával, itt bizony a poéta út eltért a valóságtól.

– Eltért, de még hogy – avatkozott a beszélgetésbe egy inas fiú, aki a ruhájából ítélve vándorlegény lehetett a mesterremeket és céhvizsgát megelőző útján. – A vajákot elkerülte a végzete. Cirilla odaveszett Cintra ostromában. Mielőtt még Calanthe királynő kivetette volna magát a toronyból, saját kezűleg segítette át a hercegkisasszonyt a túlvilágra, hogy ne kerüljön élve Nilfgaard karmai közé.

– Nem így volt, egyáltalán nem így – tiltakozott a rőt férfi. – A hercegkisasszonnyal a mészárlásban végeztek, amikor megpróbált elszökni a városból.

– Így vagy úgy – bődültek el a vasáruk –, nem találta meg a vaják azt a Cirillát! A költő hazudott!

– De szépen hazudott – mondta a kalapocskás tündelány a magas tündéhez simulva.

– Nem a költészetről van szó, hanem a tényekről! – kiáltotta a vándorlegény. – Én azt mondom, hogy a hercegkisasszony a saját nagyanyja keze által halt. Bárki, aki akkor Cintrában volt, megerősítheti!

– Én meg azt mondom, hogy az utcákon ölték meg, ahogy menekült – jelentette ki a vörös. – Tudom, mert ha nem is Cintrából származom, a skelligei jarl csapatához tartoztam, ami segítséget nyújtott Cintrának a háború idején. Cintra királya, Eist Tuirseach, ahogy azt mindenki tudja, éppen hogy a Skellige-szigetekről származott, a jarl nagybátyja volt. És én a jarl csapatában harcoltam Marnadalnál és Cintrában, és később, a vereség után Soddennél...

– Még egy kombattáns – mordult oda Sheldon Skaggs a körülötte tömörülő törpökhöz. – Csupa hős meg harcos. Hé, emberek! Van közöttetek egyetlenegy is, aki nem harcolt Marnadalnál vagy Soddennél?

– Nem helyénvaló ezen gúnyolódni, Skaggs – bökte oda feddőn a magas tünde, aki úgy ölelte át karjával a kalapkás szépséget, hogy azzal a többi udvarló minden esetleges kételyét eloszlassa. – Ne hidd, hogy te voltál az egyetlen, aki ott harcolt Soddennél. Én magam, csak hogy ne menjünk messzire, szintén részt vettem a csatában.

– Kíváncsi vagyok, melyik oldalon – súgta Radcliffe-nek jól hallhatóan Vilibert ispán, amiről a tünde még csak tudomást sem vett.

– Mint az köztudott – folytatta, oda se nézve az ispán és a varázsló felé –, jóval több, mint százezer harcos vonult hadba a második soddeni csatában, melyből legalább harmincezer veszett oda vagy nyomorodott meg. Köszönettel tartozunk Kökörcsin úrnak, aki egyik balladájában ezt a híres, de egyszersmind szörnyű küzdelmet örökítette meg. Az éneke szavaiból éppúgy, ahogy dallamából, nem hencegést, hanem figyelmeztetést hallottam ki. Ismétlem, hála és soha nem múló dicsőség a költő úrnak a balladáért, mely által talán sikerül a jövőben elkerülni, hogy egy olyan tragédia, amilyen az a kegyetlen és szükségtelen háború volt, megismétlődhessen.

– Való igaz – mondta Vilibert ispán kihívóan nézve a tündére. – Érdekes dolgokat fedezett fel a balladában, kegyelmes uram. Szükségtelen háború, azt mondja? El szeretné kerülni a jövőben az ilyen tragédiákat? Ezt úgy értsük, hogy ha Nilfgaard ismét ránk támadna, azt tanácsolja, hogy tegyük le a fegyvert? Hogy alázatosan fogadjuk el a nilfgaardi igát?

– Az élet felbecsülhetetlen értékű ajándék, melyet védelmeznünk kell – felelte hűvösen a tünde. – Semmi sem szolgáltat mentséget az öldöklésre és az emberáldozatra, amilyet Sodden két csatája jelentett, a vesztes éppúgy, mint a győztes. Mindkettő életek ezreibe került nektek, embereknek. Minden képzeletet felülmúló erőforrásokat vesztettetek el...

– Tündebeszéd! – fakadt ki Sheldon Skaggs. – Ostoba zagyvaság! Ez volt az ár, amit meg kellett fizetni azért, hogy mások méltóan és békében élhessenek, ahelyett, hogy hagytuk volna Nilfgaardnak, hogy bilincsbe verjen, megvakítson, korbáccsal kergessen a kénaknákba és sóbányákba minket. Azok, akik hősi halált haltak, és akik Kökörcsinnek köszönhetően örökké élni fognak az emlékezetünkben, megtanítottak minket arra, hogyan védjük meg az otthonunkat. Énekelje a balladáit, Kökörcsin uram, énekelje mindenkinek! Nem veszik kárba a tanulsága, hasznunkra válik még, meglássák! Mert nem ma, de holnap Nilfgaard újra ellenünk indul, véssétek a szavaimat az emlékezetetekbe! Most pihennek, és a sebeiket nyalogatják, de közel a nap, amikor újra megpillantjuk a fekete palástjaikat és a tollakat a sisakjukon!

– Mit akarnak tőlünk? – kiabálta Vera Loewenhaupt. – Miért nem állhatnak így bennünket? Minek nem hagynak minket nyugton, nem engednek se élni, se dolgozni? Mit akarnak ezek a nilfgaardiak?

– A vérünket akarják! – bömbölte Vilibert ispán.

– És a földünket! – ordított fel valaki a parasztok tömegéből.

– És az asszonyainkat! – tette hozzá Sheldon Skaggs fenyegetően kidüllesztve a szemét.

Néhányan nevetésben törtek ki, de csak suttyomban és csendben. Merthogy bármilyen mulatságos is volt a felvetés, hogy a törpökön kívül bárki is szemet vethetne a kivételesen csúf törp asszonyokra, mindez nem volt épp biztonságos tárgya a gúnynak és tréfának, különösen az alacsony, zömök és szakállas őkelmék jelenlétében; bárdjaiknak és parasztkéseiknek megvolt az az ocsmány szokása, hogy ördögi gyorsasággal ugorjanak elő az övük mögül. És a törpök, akik valami kifürkészhetetlen okból szentül meg voltak győződve arról, hogy az egész világ kéjelegve leselkedik a feleségeikre és lányaikra, hallatlanul érzékenyek voltak e tekintetben.

– El kellett ennek jönnie egyszer – jelentette ki hirtelen az ősz hajú druida. – Így kellett történnie. Elfelejtettük, hogy nem vagyunk egyedül ezen a világon, hogy nem mi vagyunk e világ közepe. Akár az ostoba, lusta, telhetetlen kárászok az iszapos tóban, nem hittük, hogy a csukák léteznek. Engedtük, hogy a világunk, akár ama víztározó, eliszaposodjon, elmocsarasodjon és ellustuljon. Nézzetek csak körül: mindenütt bűn és gaztett, kapzsiság, haszonvágy, viszály, békétlenség, erkölcsi hanyatlás, a tisztelet hiánya bármiféle értékkel szemben. Ahelyett, hogy élnénk, ahogyan a Természet parancsolja, pusztítani kezdtük ezt a Természetet. És mink van most? Bucakemencék bűzével mérgezett a levegő, mészárszékek és cserzőműhelyek szennyezik a folyókat és forrásokat, ész nélkül irtják az erdőket... Hah, még a szent Bleobheris eleven kérgébe is, nézzétek csak, ott, épp a poéta úr feje fölött, egy bicskával bevésett borzalmas szó. Ráadásul még rosszul is vésték be, nem elég, hogy vandál volt, de ráadásul tanulatlan, írástudatlan ember. Min csodálkoztok? Rossz vége kellett legyen ennek...

– Úgy van, úgy van! – vette fel a fonalat a testes páter. – Térjetek észre, bűnösök, míg nem késő, mert az istenek haragja és bosszúja vár rátok! Emlékezzetek Itlina jövendölésére, látnoki szavaira az istenek büntetéséről, mely a bűnökkel szennyes nemzetségre hull! Emlékezzetek: „Eljő a Megvetés Ideje, és a fa elhullajtja levelét, a bimbó elfonnyad, megrothad a gyümölcs, és avas lesz a mag, a folyók medre pedig víz helyett jéggel folyik majd. És eljő a Fehér Fagy, és a nyomában a Fehér Fény, és a világ förgetegben pusztul el.” Így szólt a jós Itlina! De mielőtt ez megtörténik, látható jelek érkeznek és csapások hullanak, mert emlékezzetek, Nilfgaard isteni büntetés! Az ostor, mellyel a Halhatatlanok titeket ostoroznak, bűnösök, hogy...

– Eh, fogja be a pofáját, maga szentéletű! – üvöltött rá Sheldon Skaggs nehéz bakancsával topogva. – Herótom van a babonáitól és ostobaságaitól! Forog az ember gyomra...

– Csak óvatosan, Sheldon – szakította félbe mosolyogva a magas tünde. – Ne űzz gúnyt a más vallásából. Se nem szép dolog, se nem udvarias, se nem... biztonságos.

– Semmiből sem űzök gúnyt – ellenkezett a törp. – Nem vonom kétségbe az istenek létezését, de felháborít, ha valaki evilági dolgokba keveri őket bele, és port hint az emberek szemébe valami bolond tünde jóslataival. A nilfgaardiak volnának eszközök az istenek kezében? Baromság! Nyúljatok csak vissza az emlékezetetekben, emberek, Dezmod, Radovid, Sambuk idejéig, a Vén Tölgy Abrad idejéig! Nem emlékeztek, mert olyan rövid az életetek, mint a kérésznek, de én emlékszem, és emlékeztetlek titeket, mi is volt itt, ezeken a földeken rögtön azután, hogy a csónakjaitokból a partra kecmeregtetek a Jaruga torkolatánál és a Pontar deltájában. A négy partot érő hajóból három királyság lett, később aztán az erősebbek bekebelezték a gyengébbeket, és ily módon növekedtek megerősítve az uralmukat. Leigáztak másokat, magukba olvasztották őket, és a királyságok nőttek, egyre nagyobbak és erősebbek lettek. És most pontosan ugyanezt teszi Nilfgaard, mert erős és egységes ország, fegyelmezett és összetartó. És hogyha nem fogtok magatok is hasonlóan összefogni, Nilfgaard bekebelez titeket, pont úgy, mint a csuka a kárászt, ahogyan ama bölcs druida mondta!

– Azt próbálják meg! – düllesztette ki három oroszlánnal díszített mellét Troy-i Donimir, és rácsapott a kardjára hüvelyében. – Jól elláttuk a bajukat Soddennél, el tudjuk látni másodszorra is!

– Milyen biztos a dolgában – mordult rá Sheldon Skaggs. – Látszik, elfelejtette, címzetes uram, hogy míg a második csatára sor került Sodden alatt, Nilfgaard úgy tarolta le a földjeit, akár egy vashenger, és olyan daliák hulláival hintette be a szántókat Marnadaltól Folyóntúlig, mint amilyen maga is. De a nilfgaardiakat sem a magához hasonló nagyhangú legények tartóztatták fel, hanem Temeria, Redania, Aedirn és Kaedwen egyetértésben egyesült erői. Egység és egyetértés, na azok tartóztatták fel őket!

– Nem csak – szólt zengő hangon, de nagyon is hűvösen Radcliffe. – Nem csak azok, Skaggs uram.

A törp hangosan megköszörülte a torkát, megszívta az orrát, összedörzsölte a bakancsszárait, aztán kissé meghajolt a varázsló irányába.

– Senki sem vonja kétségbe a rendtestvérei érdemeit – mondta. – Szégyellje magát az, aki nem ismeri el a Sodden-hegyi varázslók hősiességét, mert vitézen kiálltak, a közös ügyért hullatták vérüket, nagyban hozzájárultak a diadalhoz. Nem feledkezett meg róluk Kökörcsin a balladájában, és mi sem felejtjük őket. De vegye figyelembe, hogy amint ama egyesült és szolidáris varázslók, akik a Hegyen kiálltak, a Roggeveeni Vilgefortz parancsának engedelmeskedtek, úgy mi, a Négy Királyság harcosai Redaniai Vizimir vezénylete alatt álltunk. Csak az a kár, hogy ez az egyetértés és szolidaritás csak a háború idejére tartott ki. Mert lám csak, ahogy béke lett, megint megoszlottunk. Vizimir és Foltest kölcsönösen szorongatják egymást a vámmal meg az árumegállítási joggal, az aedirni Demavend Észak-Marchiáért vitatkozik Henselttel, a Hengforsi Szövetség és a koviri Thyssenek pedig magasról tesznek az egészre. De ahogy hallottam, a varázslók között is hiába keresnénk ma már a korábbi egyetértést. Nincs maguk között összetartás, nincs fegyelmezettség, nincs egység. Nilfgaardban viszont van!

– Nilfgaardot Emhyr var Emreis császár kormányozza, a zsarnok és egyeduralkodó, aki korbáccsal, kötéllel és bárddal kényszerít engedelmességre! – harsant fel Vilibert ispán. – Mégis mit javasol nekünk, törp uram? Mégis mi végett kellene összeállnunk? Egy hasonló zsarnokságért? És a maga véleménye szerint melyik királynak, melyik királyságnak kellene maga alá rendelnie a többit? Kinek a kezében szeretné látni a jogart és a kancsukát?

– Hát mit érdekel az engem? – vonta meg a vállát Skaggs. – Ezek a ti dolgaitok, az embereké. Egyébként meg akárkit is választanátok királynak, nem lenne az törp semmiképpen.

– Sem tünde, de még féltünde sem – tette hozzá az Ősi Nép magas képviselője, aki még mindig a kalapkás szépséget ölelte. – Még a negyedtündét is alsóbbrendűnek tartjátok...

– Hát ez bánt titeket – nevetett fel Vilibert. – Egy követ fújtok ti Nilfgaarddal, mert Nilfgaard is egyenlőségről óbégat, azt ígéri nektek, hogy visszatér a régi rend, amint csak leigáz minket, és ezekről a földekről elkerget. Hát ilyen egységről, ilyen egyenlőségről álmodoztok, erről beszéltek, ezt hirdetitek! Mert Nilfgaard arannyal fizet meg érte benneteket! Hát nem csoda az, ha így szeretitek egymást, hiszen tündenépség az, a nilfgaardi...

– Ostobaság – felelte hűvösen a tünde. – Ostobaságokat fecseg, lovag uram. Nyilvánvaló, hogy a fajgyűlölet vakítja el, végtére a nilfgaardiak épp olyan emberek, amilyen maga is.

– Szemenszedett hazugság! A Fekete Seidhe ivadékai, mindenki tudja! Tündevér folyik az ereikben! A tündék vére!

– És a maga ereiben mi folyik? – mosolyodott el gúnyosan a tünde. – Nemzedékek, századok óta keveredik a vérünk, a miénk és a maguké, és mindeddig kitűnően ment, nem tudom, szerencsénkre vagy szerencsétlenségünkre. Nem egészen negyedszázada kezdték csak üldözni a vegyes kapcsolatokat, különben is csapnivaló eredménnyel. Mutasson csak nekem egy embert a Seidhe Ichaer, az Ősi Nép vérének egyetlen cseppje nélkül.

Vilibert szemmel láthatóan elvörösödött. Erősen elpirult Vera Loewenhaupt is. Radcliffe, a varázsló lehajtotta a fejét és köhintett. De ami igazán érdekes, hogy a hermelinkalapocskát viselő szépséges tündelány arcát is pír lepte el.

– Mindannyian Föld Anyánk gyermekei vagyunk – hangzott fel az ősz hajú druida szava a csendben. – A Természet Anya gyermekei vagyunk. És bár anyánkat nem tiszteljük, bár nem egyszer szaporítjuk gondját s baját, bár összetörjük a szívét, ő szeret minket, ő mindannyiunkat szeret. Emlékezzünk erre, mi, akik összegyűltünk a Barátság Terén. És ne vitatkozzunk, melyikünk ért ide elsőként, mert az első a hullámok által partra vetett Makk volt, és a Makkból kelt ki a Nagy Bleobheris, a tölgyek legvénebbike. A Bleobheris ágai alatt állva, ősöreg gyökerei között, ne feledkezzünk meg a magunk saját, testvéri gyökereiről, a földről, melyből ezek a gyökerek előbukkannak. Emlékezzünk a poéta Kökörcsin szavaira...

– Na ez az! – kiáltott fel Vera Loewenhaupt. – De hol is van ő?

– Elpucolt – konstatálta Sheldon Skaggs a dalnok hűlt helyét nézve a tölgy lábánál. – Fogta a pénzt, és búcsú nélkül elpucolt. Egészen tündemódra!

– Törpmódra! – cincogták a vasáruk.

– Embermódra – javította ki a magas tünde, a kalapocskás szépség pedig a vállára hajtotta fejét.

– Hé, regös – szólt oda Mama Lantieri, aki jácint, izzadtság, sör és füstölt hús szagát húzva maga után, kopogás nélkül lépett be a szobába. – Vendéged van. Fáradjon be, kegyelmes uram.

Kökörcsin megigazította a haját, és kiegyenesedett a hatalmas faragott karosszékben. A térdén ülő két lány fürgén felpattant, és szétnyílt ingeiket összehúzva eltakarták bájaikat. „A szajhák szemérme”, futott át a költő fején, nem is rossz cím egy balladának. Felállt, becsatolta az övét, és zekét öltött, közben végig a küszöbön álló nemest figyelte.

– Való igaz – mondta –, akárhol képesek engem megtalálni, bár igen ritkán választják ehhez a megfelelő időpontot. Szerencséjére még nem döntöttem el, hogy melyik szépséghez volna kedvem. Mert hát a te áraid mellett, Lantieri, nem engedhetem meg magamnak mindkettőt.

Mama Lantieri megértően elmosolyodott, és tapsolt egyet. Mindkét lány – a fehérbőrű, szeplős szigetlakó és a fekete hajú féltünde is sietve hagyta el a szobát. A küszöbön álló férfi levette a köpenyét, és egy kicsi, de hízott erszénnyel együtt a Mama kezébe nyomta.

– Bocsásson meg, mester – mondta közelebb lépve, és leült az asztalhoz. – Tudom, hogy nem jókor zavarom. De olyan hirtelen tűnt el a tölgyfa alól... Nem sikerült utolérnem az országúton, ahogyan szerettem volna, és nem sikerült azonnal a nyomára akadnom a városkában. Higgyen nekem, nem rabolom sokáig az idejét...

– Mindig ezt mondják, és mindig hazudnak – szakította félbe a bárd. – Hagyj minket magunkra, Lantieri, ügyelj rá, hogy ne zavarjanak. Hallgatom, uram.

A férfi fürkész szemmel nézett vissza rá. Sötét, nedves szeme volt, mintha könnyezne, hegyes orra és csúnya, keskeny ajkai.

– Késedelem nélkül a tárgyra térek – jelentette ki kivárva, hogy Mama mögött bezáruljon az ajtó. – Érdeklődéssel töltenek el a balladái, mester. Pontosabban bizonyos személyek, akikről énekel. Foglalkoztat a balladái hőseinek valódi sorsa. Hiszen, ha nem tévedek, tényleges személyek valódi sorsa jelentette az inspirációt szépséges műveihez, melyeket a tölgyfa alatt hallhattam. Nem másra gondolok, mint... A kis cintrai Cirillára. Calanthe királyné unokájára.

Kökörcsin a plafonra pillantott, és megdobogtatta ujjaival az asztalt.

– Kegyelmes uram – mondta szárazan. – Különös dolgok érdeklik magát. Különös dolgokról kérdez. Valamiért úgy tűnik nekem, hogy ön nem az, akinek hittem magát.

– És kinek hitt engem, ha szabad tudnom?

– Nem tudom, szabad-e. Attól fog függeni, hogy átadja-e most közös ismerőseink üdvözletét. Rögtön ezzel kellett volna kezdenie, de valahogy elfelejtette.

– Egyáltalán nem felejtettem el – nyúlt a férfi szépiaszín bársonykabátja mellébe, és újabb erszényt húzott elő; valamivel nagyobb volt, mint amit a kerítőnőnek adott, de éppolyan hízott, és éppúgy csörgött, ahogy az asztal lapjához ért. – Nekünk egész egyszerűen nincsenek közös ismerőseink, Kökörcsin. De vajon nem ellensúlyozza-e ez az erszény eme hiányosságot?

– És mit szándékszik megvenni ezért a soványka kis szütyőért? – biggyesztette le az ajkát a trubadúr. – Mama Lantieri egész bordélyát az azt körülvevő birtokkal egyetemben?

– Mondjuk úgy, hogy a művészetet szándékozom támogatni. És a művészt. Azért, hogy elcseveghessek a művésszel a munkásságáról.

– Hát ennyire szeretné a művészetet, uram? Hát annyira sürgős volna elbeszélgetnie a művésszel, hogy még azelőtt megpróbál pénzt tuszakolni a zsebébe, hogy bemutatkozna, megszegve ezzel az udvariasság legelemibb szabályait?

– Beszélgetésünk kezdetén – húzta résnyire az ismeretlen fekete szemeit – nem volt ellenére az inkognitóm.

– De most már kezd ellenemre lenni.

– Nem szégyellem a nevem – válaszolta a férfi halvány mosollyal keskeny ajkán. – A nevem Rience. Nem ismer engem, Kökörcsin mester, és nem is csoda. Túlságosan is ismert és híres ahhoz, hogy minden rajongóját ismerhesse. Azonban a tehetsége minden egyes csodálója számára úgy tűnik, hogy ismeri magát, olyannyira jól ismeri, hogy egyfajta bizalmasság a lehető leghelyénvalóbb köztük és maga között. Ez rám is vonatkozik, teljes mértékben. Tudom, hogy a feltevés téves, kegyeskedjen megbocsátani.

– Kegyeskedek megbocsátani.

– Számíthatok hát arra, hogy szíveskedik válaszolni néhány kérdésre...

– Nem, nem számíthat – szakította félbe felfuvalkodottan a költő. – Most pedig maga kegyeskedjen megbocsátani nekem, de nem szívesen vitatkozom a műveim témájáról, az ihlet forrásairól, a szereplőkről, legyenek bár fiktívek vagy másfélék. Az ilyesmi ugyanis lehántja a költészetről annak poétikus felszínét, és a trivialitás felé vezet.

– Úgy volna?

– Teljes bizonyossággal. Vegye észre, hogy ha a víg molnárnéról szóló balladámat elénekelvén világgá kürtölném, hogy valójában Zvirkáról van szó, Réticsík molnár nejéről, és mindezt kiegészítendő kihirdetnem, hogy Zvirkát szabadon meg lehet hágni minden csütörtökön, merthogy csütörtökönként a molnár vásárba megy, az már nem volna költészet. Az vagy pecérkedés volna, vagy aljas rágalom.

– Értem én, értem – vágta rá gyorsan Rience. – De ez talán rossz példa. Hiszen engem nem érdekelnek senki bűnei vagy bűnöcskéi. Senkit sem rágalmaz meg azzal, ha a kérdéseimre válaszol. Nekem csak egyetlen aprócska információra van szükségem: mi történt valójában Cirillával, Cintra hercegkisasszonyával? Jó páran azt állítják, hogy Cirilla odaveszett a város bevételekor, még szemtanúi is vannak az esetnek. A balladájából viszont az következne, hogy a gyermek túlélte. Engem valóban érdekel, hogy ez a képzelete szüleménye, vagy valós tény? Igaz vagy hamis?

– Rendkívüli módon örömömre szolgál az érdeklődése – mosolyodott el Kökörcsin szélesen. – Most megmosolyog, hogyishívják uram, de épp ez volt a szándékom, amikor ezt a balladát költöttem. Szerettem volna a hallgatóit megindítani, és felpiszkálni a kíváncsiságukat.

– Igaz vagy hamis? – ismételte hűvösen Rience.

– Hogyha ezt elárulnám, a saját munkám eredményét rombolnám le. Viszlát, barátom. Kihasználtál minden időt, amit neked szentelhettem. Odakint pedig várnak az ihletőim, kétségek között, hogy melyiküket is választom.

Rience hosszasan hallgatott, és egyáltalán nem készült távozni. Ellenszenves, vizenyős tekintettel nézte a költőt, és a költő érezte magában az egyre növekvő nyugtalanságot. Lentről, a bordély főterméből időről időre magas hangú, női kacajjal megszakított, vidám zsivaj szűrődött fel hozzájuk. Kökörcsin elfordította a fejét, mintha csak megvetéssel telt felsőbbségét akarná bizonyítani, valójában azonban a távolságot mérte fel, ami a szoba sarkától, és a mellére korsóból vizet csorgató nimfát ábrázoló gobelintől elválasztotta.

– Kökörcsin – törte meg végül a csendet Rience, miközben szépiaszínű kabátja zsebébe csúsztatta a kezét. – Nagyon kérlek, válaszolj a kérdéseimre. Ismernem kell a választ. Mindez elmondhatatlanul fontos a számomra. És higgy nekem, a te számodra is, mert ha jószántadból válaszolsz, akkor...

– Akkor mi?

Rience keskeny ajkára förtelmes grimasz lopózott.

– Akkor nem kell beszédre kényszerítselek.

– Hallgass ide, te akasztófáravaló! – Kökörcsin felállt, és úgy tett, mint ha fenyegető képet vágna. – Undorodom a felfordulástól és az erőszaktól. De rögvest Mama Lantieriért fogok kiáltani, ő pedig idehívja majd azt a bizonyos Gruzillát, aki a kidobó megtisztelő és felelős funkcióját tölti be ezen a szent helyen. Valódi művésze a szakmájának. Hát ő fog téged seggbe rúgni, te meg átrepülsz majd a város háztetői felett, de olyan szépen, hogy azon kevesek, akik ilyentájt az utcákat róják, pegazusnak fognak hinni.

Rience tett egy röpke kézmozdulatot, és valami megvillant a tenyerében.

– Biztos vagy benne – kérdezte –, hogy sikerül érte kiáltanod?

Kökörcsinnek esze ágában sem volt megbizonyosodni arról, hogy sikerül-e. De várni sem állt szándékában. Mielőtt még a pillangókés átfordult és összekattant volna Rience kezében, egy hosszú ugrással elérte a szoba sarkát, eltűnt a nimfás faliszőnyeg alatt, egy rúgással kitárta a titkos ajtót, és ügyesen lavírozva a csúszós korlát mentén hanyatt-homlok rohanni kezdett lefelé a csigalépcsőn. Rience utána vetette magát, de a költő biztos volt a dolgában – úgy ismerte a titkos átjárót, mint a saját tenyerét, nem egyszer vette már hasznát a hitelezői, féltékeny férjek vagy a pofán csapására kész konkurencia elől menekülve, akiktől időnként ellopott egy-egy rímet vagy dallamot. Tudta, hogy a harmadik fordulónál kitapint majd egy forgóajtót, és mögötte ott lesz a pincébe vezető létra. Biztos volt benne, hogy az üldözője, ahogy előtte oly sokan mások, képtelen lesz majd lefékezni, hanem tovább szalad, és rálép a csapóajtóra, minekutána a disznóólban landol. Biztos volt benne, hogy az összetört, szarral összemocskolt és disznók által eldöngetett üldözőjének elmegy a kedve a hajszától.

Kökörcsin tévedett, mint mindig, amikor biztos volt valamiben. A háta mögött hirtelen kékesen felvillant valami, és a költő érezte, ahogy elzsibbadnak, megdermednek és megmerevednek a tagjai. Nem sikerült lelassítania a forgóajtónál, a lábai felmondták a szolgálatot. Felkiáltott, és a szűk folyosó falának neki-nekiütődve végiggurult a lépcsőkön. A csapóajtó száraz reccsenéssel nyílt ki alatta, a trubadúr pedig a mélybe, a sötétségbe és a bűzbe zuhant. De mielőtt még a kemény talajba csapódott és elvesztette az eszméletét, eszébe jutott, hogy Mama Lantieri említett valamit a disznóól tatarozásával kapcsolatban.

Az összekötözött csuklóiban és az ízületekből kegyetlenül kiugrasztott vállaiban sajgó fájdalom térítette magához. Kiáltani akart, de nem tudott; úgy érezte, mintha agyaggal tapasztották volna be a szájüregét. A talajon térdelt, és egy csikorgó kötél húzta a kezeinél fogva a magasba. Enyhíteni akarva a vállai terhét megpróbált felemelkedni, de a lábait is összekötözték. Mégis sikerült fojtogatva és fulladozva felállnia – ebben nagy mértékben segítségére volt a zsineg, amely könyörtelenül húzta magával.

Rience ott állt előtte, és gonosz, vizes szemei csillogtak a lámpás fényében, melyet a mellette tornyosuló majd’ kétméteres, borotválatlan, tagbaszakadt fickó tartott. Egy másik, minden bizonnyal nem kisebb gazfickó a háta mögött állt. Kökörcsin hallotta, ahogy lélegzik, érezte az áporodott verejtékszagát. Épp ez a másik, ez a bűzlő volt az, aki a poéta csuklóihoz erősített és a tetőgerendán átvetett kötelet húzta.

Kökörcsin talpa elemelkedett a talajtól. A költő orrát sípoló hang hagyta el, de semmi több nem telt ki tőle.

– Elég – mondta végül Rience, szinte azonnal, de Kökörcsinnek úgy tűnt, egy örökkévalóság telt el. Talajt ért, de letérdelni minden igyekezete ellenére sem tudott – a megfeszített zsineg még mindig olyan feszesen tartotta, akár a húr.

Rience közeledett felé. Az arcán még csak a nyoma sem látszott az érzelemnek, könnybe lábadt szemének kifejezése jottányit sem változott. Ahogyan a hang is, amin megszólalt, nyugodt volt, halk, egyenesen kissé unott.

– Te nyomorult rímkovács. Te vakarék. Te ganéj. Te önhitt senki. Előlem akartál elmenekülni? Előlem még senki sem menekült el. Nem fejeztük be a beszélgetést, te ripacs, te bárányfejű. Kérdeztem tőled valamit lényegesen kellemesebb körülmények között. Most pedig válaszolni fogsz a kérdéseimre, de lényegesen kellemetlenebb körülmények közt. Igaz, hogy válaszolni fogsz?

Kökörcsin készségesen bólogatott. Rience csak ekkor mosolyodott el. És jelt adott. A bárd kétségbeesetten visított, érezve, ahogyan a kötél megfeszül, és hátracsavart karjai megreccsennek az ízületben.

– Nem tudsz beszélni – állapította meg a továbbra is kéjesen mosolygó Rience. – De fáj, igaz? Hogy tudd, egyelőre a magam örömére húzattalak fel, mert borzasztóan szeretem nézni, amikor fáj valakinek. Na, még egy kicsit feljebb.

Kökörcsin kis híján megfulladt, úgy sípolt.

– Elég – adta ki végül a parancsot Rience, azután közelebb lépett, és a zsabójánál fogva megragadta a költőt. – Hallgass meg, kiskakas. Most leveszem rólad az átkot, hogy újra beszélni tudj. De ha a szükségesnél feljebb próbálod emelni azt az elragadó hangodat, megbánod.

Tett egy rövid kézmozdulatot, gyűrűjét a poéta arcához érintette, és Kökörcsin érezte, ahogy visszatér az érzés az állkapcsába, a nyelvébe és a szájpadlásába.

– Most – folytatta halkan Rience – felteszek neked néhány kérdést, te pedig felelni fogsz rájuk, gondolkodás nélkül, gyorsan és kimerítően. Ha pedig akár csak egy pillanatra is tétovázni vagy dadogni kezdesz, ha a legkisebb okot adod arra, hogy kétségeim támadjanak az igazmondásodat illetően... Nézz csak le.

Kökörcsin engedelmeskedett. Rémülten vette tudomásul, hogy a bokája kötelékeihez egy vékony zsinórt erősítettek, aminek a másik végét egy mésszel teli vödörhöz kötözték.

– Ha megparancsolom, hogy húzzanak feljebb – mosolyodott el ocsmányul Rience –, és veled együtt ezt a vödröcskét is, akkor minden bizonnyal nem nyered többé vissza az uralmat a kezeid fölött. Kétlem, hogy valami ilyesmit követően képes lennél lanton játszani. Igazán mondom, hogy kétlem. Úgyhogy azt gondolom, beszélni fogsz. Igazam van?

Kökörcsin nem helyeselt, mert a félelemtől képtelen volt a fejét megmoccantani, vagy akár egy hangot is kiadni. Rience sem keltette azt a benyomást, mintha fontos volna neki a válasz.

– Magától értetődő – közölte –, hogy rögtön tudni fogom, igazat beszélsz-e, azon nyomban kiismerem magam minden kibúvón, nem hagyom, hogy megtévesszen holmi költői fogás vagy homályos erudíció. Mindez semmiség a számomra, ahogyan semmiség volt az, amikor megbénítottalak a lépcsősoron. Úgyhogy azt tanácsolom, te semmirekellő, hogy mérlegelj minden szót. Na, kár az időért, kezdjük. Mint tudod, az egyik szépséges balladád hősnője érdekel, a cintrai Calanthe királyné unokája. Cirilla hercegkisasszony, akit Cirinek becéznek. Szemtanúk beszámolói szerint a nevezett személy életét vesztette a város bevétele során, két évvel ezelőtt. Azonban a balladádban igen képszerűen és meghatóan írod le a találkozását ama különös, már-már legendás illetővel, azzal a... vajákkal, Geralttal vagy Geralddal. Figyelmen kívül hagyva a költői badarságokat a végzetről és a sorsítéletekről, a balladából egyenesen következik, hogy a gyerek ép bőrrel úszta meg a Cintráért vívott harcot. Igaz volna ez?

– Nem tudom... – nyögte Kökörcsin. – Az istenekre, én csak egy költő vagyok! Hallottam ezt-azt, a többit meg...

– Na?

– A többit kitaláltam. Konfabuláltam! Én semmit sem tudok! – üvöltött fel a bárd látva, hogy Rience jelt ad a bűzlő fickónak, és érezve, ahogyan a zsinór erősebben feszül meg. – Nem hazudok!

– Való igaz – bólogatott Rience. – Nem hazudsz egyenesen a szemembe, azt megérezném. De valamit csűrsz-csavarsz. Nem találtál volna ki csak úgy, minden ok nélkül egy balladát. Azt a vajákot meg ismered hiszen. Nem egyszer láttak téged a társaságában. Na, mondd már, Kökörcsin, ha kedvesek neked az ízületeid. Mindent, amit csak tudsz.

– Azt a Cirit – csikarta ki magából a költő – a vajáknak rendelték. Úgymond meglepetés-gyermek... Biztosan hallotta, híres történet. A szülei esküt tettek, hogy a vajáknak adják...

– A szülei annak az őrült mutánsnak kellett volna adják a gyereket? Annak a bérgyilkosnak? Hazudsz, rímkovács. Ilyen vicceket csicseregj csak az asszonyoknak.

– Így volt, az anyám lelkére megesküszöm – zokogott fel Kökörcsin. – Biztos forrásból tudom... A vaják...

– A kislányról beszélj. A vaják egyelőre nem érdekel.

– Semmit sem tudok a lányról! Csak annyit tudok, hogy a vaják érte indult Cintrába, amikor a háború kitört. Találkoztam vele akkor. Tőlem hallott a mészárlásról, Calanthe haláláról... A gyerekről kérdezett, a királyné unokájáról... De hiszen én tudtam, hogy Cintrában mind odavesztek, az utolsó bástyából egy teremtett lélek sem menekült...

– Beszélj. Kevesebb metaforát. Több konkrétumot!

– Amikor a vaják tudomást szerzett Cintra elestéről és a mészárlásról, letett az utazásról. Mindketten északra menekültünk. Hengforsban váltam el tőle, azóta nem láttam... És mert útközben beszélt egy keveset arról a... Ciriről, vagy hogy hívják... és a végzetről... Hát megköltöttem ezt a balladát. Nem tudok többet, esküszöm!

Rience komoran nézett vissza rá.

– És hol van most ez a vaják? – kérdezte. – Ez a szörnyirtó bérenc, ez a költői lelkű mészáros, aki szeret a végzetről értekezni?

– Megmondtam, utoljára akkor láttam...

– Tudom, mit mondtál – fojtotta belé a szót Rience. – Buzgón hallgatom, amit mondasz. És te is buzgón hallgass engem. Pontosan felelj meg a neked feltett kérdésekre. A kérdés a következőképpen hangzott: ha senki sem látta ezt a vaják Geraltot vagy Geraldot több mint egy éve, akkor mégis hol rejtőzik? Hol szokott bujkálni?

– Nem tudom, hogy hol van az a hely – vágta rá fürgén a trubadúr. – Nem hazudok. Tényleg nem tudom...

– Túl gyorsan, Kökörcsin, túl gyorsan – mosolyodott el Rience ellenségesen. – Túl készségesen. Okos vagy, de óvatlan. Azt mondod, nem tudod, hol van. De felteszem, hogy tudod, mi is az.

Kökörcsin összeszorította a fogait. Dühében és kétségbeesésében.

– Nos? – Rience jelt adott a büdös fickónak. – Hol bujkál a vaják? Hogy hívják azt a helyet?

A poéta hallgatott. A zsinór megfeszült, fájdalmasan megcsavarva a kezeit, a lábai elemelkedtek a földtől. Kökörcsin felordított, röviden, hirtelen hallgatva el, mert Rience mágusgyűrűje azon nyomban betömte a száját.

– Magasabbra, magasabbra – tette csípőre a kezét Rience. – Tudod, Kökörcsin, mágikusan is átfésülhetném az agyadat, de az olyan kimerítő. Azon kívül szeretem nézni, ahogy a szemek a fájdalomtól kiugranak a gödrükből. Meg aztán úgyis elmondod.

Kökörcsin tudta, hogy el fogja mondani. A bokájához erősített kötél megfeszült, a mésszel teli vödör csikorogva csúszott arrébb a padlón.

– Uram – szólalt meg hirtelen a másik tagbaszakadt, és a lámpát köpönyegével letakarva kilesett a disznóól ajtónyílásán. – Valaki erre jön. Talán valami kurva.

– Tudjátok, mi a teendő – sziszegte Rience. – Oltsd el a lámpát.

A bűzlő alak elengedte a kötelet, Kökörcsin pedig magatehetetlenül a földre zuhant, de úgy, hogy lássa, ahogyan a lámpás fickó az ajtóhoz áll, a büdös meg, egy hosszú késsel a kezében, a túloldalról leselkedik. A deszkák résein keresztül bevilágítottak a bordély fényei, a poéta hallotta a kiszűrődő énekszót és lármát.

A disznóól ajtaja felnyikordult és kitárult; egy alacsony, köpönyegbe burkolózott alak állt ott kerek, szorosan a fejéhez simuló sapkában. A fehérnép egy pillanatig habozott, aztán átlépte a küszöböt. A bűzlő fickó rávetette magát, lendületből vágott a késével. És térdre bukott, mert a kés nem lelt ellenállásra, úgy hatolt át a nőalak torkán, akár egy füstgomolyagon. Mert az alak valóban csak füstgomolyag volt, amely mostanra oszlani kezdett. De még mielőtt szertefoszlott volna, egy másik alak lépett a disznóólba, nehezen kivehető, sötét és fürge, akár a menyét. Kökörcsin látta, ahogyan a köpönyegét a lámpást tartó férfira vetve átugrik a bűzlő fickó felett, látta, amint valami megvillan a tenyerében, hallotta, ahogyan a bűzös fulladozik és vadul felhorkan. A másik tagbaszakadt kikászálódott a köpönyeg alól, felugrott, suhintott a késével. A sötét alak kezéből tüzes villám lövellt ki sziszegve, és kísérteties pattanással áradt szét a fickó arcán és mellén, akár a lángoló olíva. A tagbaszakadt férfi élesen felvisított, a disznóólat az égő hús undorító szaga töltötte meg.

Rience ekkor támadott. Az ige, amelyet a nőre vetett, kék fénnyel világította be a sötétséget, melyben Kökörcsin egy férfiruhába öltözött, mindkét kezével különösen gesztikuláló, karcsú nőt pillantott meg. Csak egy pillanatra látta, mert a kék derengés dörgés és vakító villanás közepette hirtelen eltűnt, Rience pedig dühében üvöltve hátrarepült, egy fa válaszfalba csapódott, ami recsegve összetört. A férfiruhás nő utána ugrott, a kezében tőr szikrázott fel. A disznóólat ismét fény árasztotta el, de ezúttal aranyló, mely a levegőben hirtelen feltűnő, fénylő oválisból sugárzott. Kökörcsin látta, ahogyan Rience felpattan a padlóról, és az oválisba veti magát, hogy aztán azon nyomban eltűnjön. Az ovális veszített fényéből, de még mielőtt teljesen kihunyt volna, a nőnek sikerül odaszaladnia, és a karjait előre nyújtva érthetetlenül elkiáltania magát. Valami megreccsent és felzúgott, a kihunyóban lévő ovális egy pillanatig süvítő lángokkal csapott föl. A távolból, nagyon messziről nehezen kivehető hang ütötte meg Kökörcsin fülét, egy hang, amely nagyon emlékeztette egy fájdalmas kiáltásra. Az ovális teljesen kihunyt, a disznóólon ismét eluralkodott a sötétség. A költő érezte, hogy a száját betömő erő egyre enyhül.

– Segítség! – ordított fel. – Mentsenek meg!

– Ne óbégass, Kökörcsin – mondta a nő, miközben mellé térdelt, és Rience pillangókésével elvágta a kötelékeit.

– Yennefer? Te vagy az?

– Csak nem fogod azt állítani, hogy elfelejtetted, hogy nézek ki. De talán a hangom sem idegen a te muzikális füleidnek. Fel tudsz állni? Nem tört csontod?

Kökörcsin nagy nehezen feltápászkodott, feljajdult, és megdörzsölte fájó karjait.

– Mi van velük? – mutatott a padlón heverő testekre.

– Nézzük meg – csattintotta össze a varázslónő a kést. – Az egyiknek életben kellene lennie. Lenne hozzá néhány kérdésem.

– Ez itt – mondta a trubadúr a bűzlő fölött állva – talán él.

– Nem hiszem – állapította meg szenvtelenül Yennefer. – Annak átvágtam a légcsövét és a nyaki ütőerét. Lehet, hogy még motoszkál benne valami, de már nem sokáig fog motoszkálni.

Kökörcsin megborzongott.

– Elvágtad a torkát?

– Ha a veleszületett óvatosságomból fakadóan nem küldök magam elé illúziót, akkor én feküdnék ott. Nézzük meg a másikat... A fenébe. Nézd meg, ekkora nagy ember, és nem bírta ki. Kár, kár...

– Az sem él?

– Nem viselte el a megrázkódtatást. Hmm... Egy kicsit túlságosan is megpörköltem... Nézd, még a fogai is elszenesedtek... Mi van veled, Kökörcsin? Rókázni fogsz?

– Azt – válaszolta alig kivehetően a poéta, miközben előrehajolt, és a disznóól falának támasztotta homlokát.

– Ez minden? – tolta félre a kupáját a varázslónő, és a csirkékkel tűzdelt nyárs után nyúlt. – Semmiről sem hazudtál? Semmit sem hagytál ki?

– Semmit. Csak a köszönetet. Köszönöm, Yennefer.

A nő a szemébe nézett, és finoman bólintott; csillogó fekete fürtjei hullámzásba fogtak, zuhatagként hullva alá a válláról. A sült csirkét a fatálra csúsztatta, és gyakorlott mozdulatokkal hozzálátott a bontáshoz. Késsel és villával dolgozott. Kökörcsin egészen addig csak egyetlen embert ismert, aki képes volt a csirkét késsel-villával ilyen ügyesen enni. Most már tudta, hol és kitől tanulta el Geralt. Hát, gondolta magában, nem csoda, egy évig élt a nővel a vengerbergi házában, mielőtt még elmenekült volna, nem egy különcségre rákapatta ott. Lehúzta a másik csirkét a nyársról, gondolkodás nélkül letépte a combját, és tüntetőleg két marokra fogva rágcsálni kezdte.

– Honnan tudtad? – kérdezte a nőt. – Hogyan sikerült időben a segítségemre érkezned?

– Ott voltam a Bleobheris tövében a fellépésed alatt.

– Nem láttalak.

– Nem akartam, hogy lássanak. Később aztán utánad jöttem a városba. Itt vártam a fogadóban, elvégre nem lett volna illendő oda mennem, ahová te indultál, a kétes gyönyör és a kétségtelen tripper ama szentélyébe. De végül aztán türelmetlenkedni kezdtem. Az udvaron köröztem, amikor úgy tűnt, hangokat hallok kiszűrődni a disznóólból. Kiélesítettem a hallásomat, és akkor kiderült, hogy nem valami szodomitával állok szemben, ahogy kezdetben gondoltam, hanem rólad van szó. Hé, fogadós! Még bort, ha lesz szíves!

– Szolgálatára, méltóságos asszony! Már röpülök is.

– Ugyanazt, mint az előbb, ha kérhetem, de ezúttal víz nélkül. A vizet csak a fürdőben tűrhetem, a borban undorítónak találom.

– Szolgálatára, szolgálatára!

Yennefer félretolta a tányérját. A csirkén, ahogy Kökörcsin látta, elég hús maradt még a kocsmáros meg a családja reggelijére. A kés és a villa kétségkívül elegáns és finom dolog, de vajmi kevéssé hatékony.

– Köszönöm – ismételte meg –, hogy megmentettél. Az az átkozott Rience nem hagyott volna életben. Kicsikart volna belőlem mindent, hogy aztán levágjon, mint egy birkát.

– Én is így gondolom – öntött a nő bort mindkettejüknek, aztán felemelte a kupát. – Igyunk hát a te megmenekült egészségedre, Kökörcsin.

– A tiédre, Yennefer – viszonozta a bárd a köszöntőt. – Az egészségedre, amiért e naptól kezdve fohászkodni fogok, ahányszor csak alkalmam adódik rá. Az adósod vagyok, szépséges asszonyom, és a dalaimmal fogom ezt a tartozást megfizetni. Megdöntöm bennük a mítoszt, miszerint a varázslók érzéketlenek volnának a más bajával szemben, miszerint ne iparkodnának a szegény, szerencsétlen idegen halandóknak segítséget nyújtani.

– Mit mondjak – mosolyodott el a nő finoman hunyorogva ibolyaszín szemével. – A mítosznak megvan a maga alapja, nem ok nélkül keletkezett. De te nem vagy idegen, Kökörcsin. Hiszen ismerlek és kedvellek téged.

– Igazán? – mosolyodott el a költő is. – Valahogy egészen idáig ügyesen titkoltad. Még olyan véleménnyel is találkoztam, hogy úgy rühellsz engem, idézem, mint a pestist.

– Valamikor úgy is volt – komolyodott el hirtelen a varázslónő. – Aztán megváltozott a véleményem. Később aztán már hálás voltam neked.

– Miért, ha szabad kérdeznem?

– Nem számít – mondta a nő üres kupájával játszva. – Térjünk vissza a komolyabb kérdésekhez. Azokhoz, amiket a disznóólban tettek fel neked, miközben kiszakították a karjaidat a vállízületedből. Mi történt valójában, Kökörcsin? Valóban nem láttad Geraltot azóta, hogy a Jarugán túlra menekültetek? Tényleg nem tudtál róla, hogy a háború végeztével visszatért délre? Hogy súlyosan megsebesült, annyira súlyosan, hogy már a haláláról járta szóbeszéd? Semmiről sem tudtál?

– Nem. Nem tudtam. Hosszú ideig Pont Vanisban múlattam az időt, Esterad Thyssen udvarában. Aztán pedig Niedamirnál Hengforsban...

– Nem tudtál – csóválta a fejét a varázslónő, és meglazította a kaftánját. A nyakában egy fekete bársonyszalagon gyémántokkal kirakott obszidián csillag csillant meg. – Nem tudtál arról, hogy miután felgyógyult a sebeiből, Geralt Folyóntúlra utazott? Nem találod ki, kit keresett ott?

– Azt épp kitalálom. De hogy megtalálta-e, azt nem tudom.

– Nem tudod – ismételte meg a nő. – Te, aki rendszerint mindenről tudsz, és mindenről énekelsz is. Még olyan bizalmas dolgokról is, mint valakinek az érzései. Hallgattam a Bleobheris alatt a balladáidat, Kökörcsin. Jó egypár strófát szenteltél a személyemnek.

– A költészetnek – morogta a férfi a csirkére pillantva – megvannak a maga törvényei. Senkinek sem szabadna sértődöttséget éreznie...

– „Haja, akár holló szárnya, akár vihar éjjelte... – idézte Yennefer túlzó nyomatékkal – ...s mennykő szunnyad violaszín szemében.. Így volt?

– Így őriztelek meg az emlékezetemben – mosolyodott el könnyedén a poéta. – Akárki azt meri állítani, hogy ez a leírás hazug, az vesse rám az első követ.

– Csak azt nem tudom – szorította össze ajkait a varázslónő –, ki hatalmazott fel téged arra, hogy a belső szerveimet jellemezd. Hogy is volt? „Szíve mint az ékszer, mely nyakát övezi, kemény, akár a gyémánt, s akár a gyémánt, szenvtelen, élesebb az obszidiánnál, s megsebez...” Magad találtad ki? Vagy esetleg...

A nő szája megremegett, elfintorodott.

– ...vagy esetleg túl sokáig hallgattad valaki vallomásait és panaszát?

– Hmm... – köszörülte meg a torkát Kökörcsin, aztán messze kanyarodott a veszélyes témától. – Mondd csak, Yennefer, mikor láttad utoljára Geraltot?

– Régen.

– A háború után?

– A háború után... – Yennefer hangja alig észrevehetően megváltozott. – Nem, a háború után nem láttam. Hosszabb ideig... senkit sem láttam. No, de térjünk a tárgyra, költő uram. Némiképp meglepett a tény, hogy semmiről sem tudsz és semmiről sem hallottál, de mindezek ellenére valaki épp téged von kínpadra, információt akarva kicsikarni belőled. Téged nem nyugtalanít ez a dolog?

– Dehogynem.

– Hallgass ide – mondta a nő határozottan, és az asztalra csapta a kupáját. – Hallgass végig figyelmesen. Húzd ki azt a balladát a repertoárodból. Ne énekeld többet.

– Amiről beszélsz...

– Pontosan tudod, miről beszélek. Énekelj a nilfgaardi háborúról. Énekelj Geraltról és rólam, se nem ártasz, se nem használsz vele, jobb se lesz tőle, rosszabb se. De ne énekelj a Cintrai Oroszlánfiókról.

A nő körbenézett, ellenőrizve, hogy a vendégfogadó kevés kései vendége közül nem hallgatózik-e valaki, és kivárta, míg a rendezkedő cselédlány is visszatért a konyhába.

– Igyekezz elkerülni, hogy kettesben találkozz olyanokkal, akiket nem ismersz – mondta halkan a nő. – Azokkal, akik elfelejtik bevezetésképpen átadni a közös ismerősötök üdvözletét. Megértettél?

A férfi meglepetten nézett a nőre. Yennefer elmosolyodott.

– Dijkstra az üdvözletét küldi, Kökörcsin.

Most a bárd nézett körbe riadtan. Meglepetése olyan feltűnő kellett legyen, arckifejezése meg olyan mulatságos, hogy a varázslónő megengedett magának egy meglehetősen gúnyos grimaszt cserébe.

– Ha már itt tartunk – suttogta a nő az asztal fölött áthajolva –, Dijkstra jelentést kér. Verdenből térsz vissza, és Dijkstrát érdekli, miről is beszélnek Ervyll király udvarában. Megkért, adjam át neked, hogy ezúttal legyen a jelentés tárgyilagos és részletes, és semmi esetre sem versbe szedett. Próza, Kökörcsin. Próza.

A poéta nagyot nyelt, és bólintott. Hallgatott, egy kérdésen járt az esze. De a varázslónő megelőzte.

– Nehéz idők közelednek – mondta halkan. – Nehezek és veszélyesek. Közeledik a változások ideje. Szomorú volna abban a tudatban megöregedni, hogy semmit sem tettünk azért, hogy a változások, amelyek közelednek, a jobbra irányuló változások legyenek. Igaz?

A férfi helyeslően bólintott, és megköszörülte a torkát.

– Yennefer?

– Hallgatlak, költő uram.

– Azok ott a disznóólban... Jó volna tudni, kik voltak, mit akartak, ki küldte őket. Mindkettőt megölted, de hát a pletykák szerint képesek vagytok információkat kihúzni még a halottakból is.

– És arról, hogy a Káptalan ediktuma értelmében a nekromantia tilos, nem szól a fáma? Ugyan, Kökörcsin. Azok a rosszarcúak amúgy is biztos, hogy nem sokat tudtak. Az, amelyik elmenekült... Hmm... Vele más a helyzet.

– Rience. Varázsló volt, igaz?

– Igen. De nem különösebben ügyes.

– De mégis megszökött előled. Láttam, hogyan. Teleportált, így van? Talán ez nem árulkodik valamiről?

– Persze, hogy árulkodik. Arról, hogy valaki segített neki. Ennek a Rience-nek nem volt sem elég ideje, sem elég ereje, hogy egy levegőben függő ovális portált megnyisson. Egy ilyen teleport nem akármi. Világos, hogy valaki más nyitotta meg. Valaki nála összehasonlíthatatlanul erősebb. Ezért féltem üldözőbe venni, nem tudván, hogy hol lyukadok ki. De elég tüzes hőfokot eresztettem a nyomába. Sok igére és égésre szánt elixírre lesz szüksége, és még akkor is jó ideig megmarad a nyoma.

– Ha tudod, hol van Geralt, oda kellene menned, hogy figyelmeztesd. Tartozol neki ennyivel, Yennefer. Hiszen valami egykor összekötött titeket.

– Valóban – közölte a nő hűvösen. – Valami összekötött minket. Ezért némiképp ismerem őt. Nem szerette, ha valaki ráerőszakolta a segítségét. Ha pedig segítségre volt szüksége, olyan embereknél kereste, akikben megbízott. Azóta több mint egy év eltelt, és én... semmilyen hírt nem kaptam tőle. Ha pedig tartozásról van szó, hát én pontosan annyival tarozom neki, amennyivel ő nekem. Se többel, se kevesebbel.

– Akkor hát én megyek – kapta föl a fejét a férfi. – Mondd el...

– Nem mondom – szakította félbe Yennefer. – Lelepleztek, Kökörcsin. Újra rád támadhatnak, minél kevesebbet tudsz, annál jobb. Tűnj el innen. Menj Redaniába, Dijkstrához és Filippa Eilharthoz, csatlakozz Vizimir udvarához. És még egyszer figyelmeztetlek: felejtsd el a Cintrai Oroszlánfiókot. Cirit. Tégy úgy, mintha sosem hallottad volna ezt a nevet. Tedd, amire kérlek. Nem szeretném, ha valami baj érne. Túlságosan kedvellek ahhoz, túlságosan sokat köszönhetek neked...

– Már másodszorra mondod ezt. Mit köszönhetsz nekem, Yennefer?

A varázslónő elfordította a fejét, sokáig hallgatott.

– Te utaztál vele – mondta végül. – Neked köszönhetően nem volt egyedül. A barátja voltál. Vele voltál.

A bárd lesütötte a szemét.

– Nem sok haszna volt belőle – morogta. – Nem sok hasznát vette ennek a barátságnak. Főképp csak gondja volt velem. Állandóan ki kellett húznia valamiféle csávából... Segíteni nekem...

A nő áthajolt az asztal felett, a bárd kezére fektette a kezét, és egy szót sem szólva erősen megszorította. Szemében szomorúság bujkált.

– Menj Redaniába – ismételte meg kis idő múltán. – Menj Tretogorba. Ott Dijkstra és Filippa oltalma alatt leszel. Ne próbáld játszani a hőst. Veszélyes játszmába keveredtél, Kökörcsin.

– Vettem észre – vágott savanyú arcot a férfi, és megmasszírozta sajgó vállát. – Épp ezért gondolom, hogy figyelmeztetni kell Geraltot. Csak te tudod, hol kell keresni. Ismered az utat. Úgy sejtem, jártál ott... vendégként...

Yennefer félrefordult. Kökörcsin látta, hogy összeszorítja a száját, hogy megrándulnak az arcizmai.

– Valóban, megesett velem korábban – felelte a nő, és volt a hangjában valami megfoghatatlanul különös. – Megesett, hogy vendégként jártam ott. De sosem hívatlanul.

A szél vadul felsüvített, hullámokat vert a romokat benövő fűcsomókon, felsusogott a galagonya és a magas csalán között a bozótosban. Felhők vonultak át a holdkorong előtt, egy pillanatra megvilágítva az erődítményt, sápadt, árnyéktól hullámzó derengéssel árasztva el a várárkot és a fal maradványait, feltárva a csorba fogaikat vicsorító, fekete szemgödreikkel a semmibe meredő koponyák halmait. Ciri vékony hangon felsikoltott, és a vaják köpönyege alá rejtette a fejét.

A sarokkal megtaszajtott kanca óvatosan lépett át egy téglarakáson, és beért a beomlott árkád alá. Kőlapokon csilingelő patkói kísérteties visszhangot keltettek a falak között, melyet a tomboló szél fojtott el. Ciri a ló sörényébe kapaszkodva reszketett.

– Félek – suttogta.

– Nincs mitől félned – válaszolta a vaják a vállára fektetve kezét. – Az egész világon nehéz biztonságosabb helyet találni. Ez itt Kaer Morhen, a Vajákok Fészke. Valaha gyönyörű vár állt itt. Sok évvel ezelőtt.

A lány nem válaszolt, mélyen lehajtotta a fejét. A vaják kancája, akit Keszegnek neveztek, halkan prüszkölt, mintha csak ő is nyugtatni akarná a kislányt.

Alámerültek a sötét mélységbe, az oszlopok és árkádok között húzódó hosszú, véget nem érő átjáróba. Keszeg magabiztosan és készségesen lépdelt, ügyet sem vetve az áthatolhatatlan sötétségre, élénken csattogtatta patkóit a padozaton.

Előttük, a folyosó végén hirtelen vörös fénnyel egy egyenes, függőleges sáv gyulladt ki. Ahogyan nőtt és egyre szélesedett, ajtóvá változott, mely mögül derengés tört elő: a fal vasgyűrűibe tűzött fáklyák villódzó fénye. Az ajtóban a ragyogástól elmosódó, fekete alak állt.

– Ki az? – hallotta Ciri a kutyaugatást idéző dühös, érces hangot. – Geralt?

– Igen, Eskel. Én vagyok.

– Lépj hát be.

A vaják leszállt, kiemelte Cirit a nyeregből, a földre állította, és a kezébe nyomta a batyuját, amit a kislány görcsösen, mindkét kezével magához szorított, azt sajnálva, hogy túl kicsi ahhoz, hogy teljesen elbújhasson mögötte.

– Várj meg itt Eskellel – mondta a vaják. – Elvezetem Keszeget az istállóba.

– Gyere a fényre, gyerek – vakkantott oda az Eskelnek nevezett férfi. – Ne állj ott a sötétben.

Ciri felnézett, a férfi arcára, és csak nehezen tudta visszatartani a rémület kiáltását. Nem ember volt. Bár két lábon állt, bár izzadtság- és füstszaga volt, bár hétköznapi, emberi öltözéket viselt, nem volt ember. Egyetlen embernek sem lehet, gondolta, ilyen arca.

– Na, mire vársz? – ismételte Eskel.

A lány nem mozdult. A sötétségben hallotta Keszeg patkóinak távolodó kopogását. Valami puha és cincogó futott keresztül a lábán. Felszökkent.

– Ne ácsorogj a homályban, kölyök, mert a csizmádba harapnak a patkányok.

Ciri magához szorította a batyuját, és fürgén megindult a fény irányába. A patkányok cincogva tértek ki a lába elől. Eskel előrehajolt, elvette tőle a csomagját, és felhajtotta a csuklyáját.

– Az ördögbe – dörmögte. – Kislány. Már csak ez hiányzott.

A kislány ijedten nézett a férfira. Eskel elmosolyodott. Ciri látta, hogy mégis csak ember, hogy egészen átlagos emberi arca van, csak éppen elcsúfítja egy hosszú, ocsmány, félkör alakú sebhely, amely a szája sarkától az arcán át egészen a füléig ér.

– Ha már itt vagy, üdvözöllek Kaer Morhenban – mondta a férfi. – Hogy hívnak?

– Ciri – válaszolt a lány helyett Geralt hangtalanul bontakozva ki a homályból. Eskel odafordult hozzá. Hirtelen gyorsan, egyetlen szó nélkül átölelte egymást a két vaják, erősen, keményen karolva át a másikat. Egyetlen rövid pillanatra.

– Élsz, Farkas.

– Élek.

– Na, akkor hát – emelt ki Eskel egy fáklyát a tartóból. – Gyertek. Bezárom a belső kaput, hogy ki ne szökjön a meleg.

Egy folyosón sétáltak. Itt is voltak patkányok, a falak mentén szaladtak, a sötét oldalágak mélyéről cincogtak fel, szétrebbentek a szövétnek által vetett ingatag fénykör elől. Ciri fürgén topogott, igyekezett lépést tartani a férfiakkal.

– Ki telel itt, Eskel? Vesemiren kívül?

– Lambert és Coën.

Meredek és csúszós lépcsőkön sétáltak lefelé. Lentről fényt láttak felszűrődni. Ciri hangokat hallott, megérezte a füst szagát.

A hatalmas csarnokot elárasztotta az óriási tűzrakás kémény szájában elveszve pattogó lángjainak fénye. Középen egy hatalmas, nehéz asztal állt. Az asztal mellett legkevesebb tíz ember foglalhatott helyet. Hárman ültek ott. Három ember. Három vaják, javította ki magát gondolatban Ciri. Csak a sziluettjüket látta a tűzrakás vöröslő fényének előterében.

– Üdvözlégy, Farkas. Vártunk rád.

– Üdvözlégy, Vesemir. Üdv, fiúk. Jó újra itthon.

– Kit hoztál el közénk?

Geralt egy pillanatig hallgatott, aztán Ciri vállára tette a kezét, és kissé előre tolta. A lány ügyetlenül, bizonytalanul lépkedett, bicegve és görnyedten, lehajtott fejjel. Félek, gondolta. Nagyon félek. Amikor Geralt rám talált és magával vitt, azt gondoltam, nem tér többé vissza a félelem, hogy már elmúlt... És tessék, ahelyett, hogy otthon lennék, itt vagyok ebben a borzalmas, sötét, romos várban, ami tele van patkányokkal és kísérteties zajokkal... Megint itt állok a vörös lángfallal szemben. Fenyegető, fekete alakokat látok, gonosz, természetellenesen csillogó szemeket látok, amik rám szegeződnek...

– Ki ez a gyermek, Farkas? Ki ez a kislány?

– Ő az én... – bicsaklott meg Geralt hangja hirtelen. A lány érezte a vállain a férfi erős, kemény tenyerét. És hirtelen elszállt belőle a félelem. Nyom nélkül eltűnt. A vörösen pattogó tűz meleget árasztott. Csak meleget. A fekete sziluettek barátok körvonalai voltak. Gondviselőké. A csillogó szemek érdeklődést sugároztak. Aggodalmat. És nyugtalanságot...

Geralt kezei megszorították a vállát.

– Ő a mi végzetünk.

Bizony mondom, nincsen a te számodra semmi utálatosabb ama monstrumnál, a természet elleninél, melyet vajáknak neveznek, mert amaz a rút bűbájosság és ördöngösség szüleménye. Erény, lelkiismeret és skrupulus híján való lator az, valódi pokoli teremtmény, csak gyilkosság illő hozzá. Nincsen az olyannak, mint amaz helye a becsületes emberek közt.

És ama Kaer Morhen, hol ezen aljadék fészkel, hol szörnyű praktikáit gyakorolja, el kell töröltessen a föld felszínéről, s a nyomát sóval s salétrommal kell behinteni.

Anonymus,

Monstrum, avagy a vajáknak leírása

A tolerancia hiánya s a babona mindig is a csőcselék ostobáinak osztályrésze volt, s úgy vélem, sosem lesz lehetséges gyökerestől kiirtani azt, mert éppoly örök, akár az ostobaság maga. Ott, ahol ma hegyek tornyosulnak, tenger lesz egyszer, ott, ahol ma tengerek fodrozódnak, egyszer pusztaság lesz. De az ostobaság ostobaság marad.

Nicodemus de Boot,

Elmélkedések az életről, a boldogságról s a jólétről

Második fejezet

Triss Merigold fagyos kezeire lehelt, megmozgatta az ujjait, és elmormolt egy varázsigét. A lova, az a fakó paripa azonnal reagált az igére, prüszkölt, fújtatott, és félrekapta a fejét, hidegtől és széltől könnyes szemmel pillantva a varázslónőre.

– Két választásod van, öregem – mondta Triss, miközben a kesztyűit húzta. – Vagy hozzászoksz a mágiához, vagy eladlak igavonónak valami parasztnak.

A paripa a fülét hegyezte, párafelhőt fújt ki orrlyukán, és engedelmesen megindult lefelé az erdős hegyoldalon. A varázslónő a nyeregben előrehajolva próbálta elkerülni a zúzmarával borított ágak csapásait.

Az ige gyorsan hatott, már nem érezte a hideg csípését a könyökében és a tarkóján, elmúlt a hűvösség kellemetlen érzése, ami korábban arra kényszerítette, hogy előregörnyedjen és a vállai közé húzza fejét. A varázs, ami átmelegítette, elhomályosította az éhséget is, ami már néhány órája a gyomrát mardosta. Triss felvidult, kényelmesebben helyezkedett el a nyeregben, és az eddiginél nagyobb figyelemmel kezdte vizsgálni a környéket.

Attól a perctől fogva, hogy a járt utat elhagyta, egy szürkésfehér hegyoldal mutatta számára az irányt, és a havas csúcsok, melyek aranylón ragyogtak fel azon ritka pillanatokban, amikor a nap előbukkant a felhők mögül, ami leggyakrabban reggel és közvetlenül napnyugta előtt esett meg. Most, hogy már közelebb járt a hegylánchoz, jobban kellett figyelnie. Kaer Morhen körül a vidék híres volt a vadságáról és megközelíthetetlenségéről, és a gyakorlatlan szemnek nem volt könnyű megtalálni a csorbát a gránitfalban, amihez az irányt kellett igazítania. Elég volt befordulni a számtalan szurdok vagy szoros egyikébe, hogy többé ne találja az ember, elveszítse a szeme elől. Még ő, aki ismerte a terepet, ismerte az utat és tudta, hol keresse a hágót, sem engedhetett meg magának egy pillanatnyi figyelmetlenséget sem.

Az erdő véget ért. A varázslónő előtt széles, kavicsokkal teleszórt völgy terült el, ami a túlsó oldal meredek sziklafaláig ért. A völgy közepén folyt tajtékot vetve, a sziklák és az áramlattal sodródó fatörzsek között zúgva a Gwenllech, a Fehér Kövek Folyója. Itt, a felső folyásánál a Gwenllech már csak sekély, bár széles patak volt. Itt nehézség nélkül át lehetett kelni rajta. Lejjebb, Kaedwenben, a középső folyásánál a folyó leküzdhetetlen akadályt jelentett – a vize sebes volt, a medrét pedig mély árkok szabdalták.

A vízbe hajtott paripa felgyorsította lépteit, szemmel láthatóan szeretett volna minél előbb a túlpartra jutni. Triss visszafogta kissé – az áramlat sekély volt, valamivel a ló szára fölé ért, de a medrét borító kövek csúszósak voltak, a sodra pedig gyors és erős. A víz háborgott és tajtékzott a hátas lába körül.

A varázslónő az égre pillantott. Az erősödő hideg és szél itt, a hegyek között hóvihart jósolhatott, és a kilátás, hogy még egy éjszakát valami grottában vagy sziklahasadékban töltsön, nem vonzotta túlságosan. Ha a szükség úgy hozza, folytathatta volna az útját még a hóvihar közepén is, felkutathatta volna az utat telepátiával, mágiával érzéketlenné tehette volna magát a hidegre. Megtehette volna, ha úgy hozza a szükség. De jobb szerette volna, ha nem hozza úgy.

Szerencsére Kaer Morhen már közel volt. Triss a lapos omladékra irányította a lovat, egy gleccserek és patakok vájta, hatalmas kőprizmára, és beléptek a sziklatömbök közötti szűk szorosba. A szurdok falai függőlegesen emelkedtek fel, úgy tűnt, mintha összetartanának valahol a magasban, ahol csak az ég keskeny kis csíkja választotta el őket. Melegebb lett, mert a sziklák között süvítő szél itt már nem érte utol, már nem verte és nem csípte.

A szurdok kiszélesedett, aztán egy szárazmederbe, végül pedig egy völgybe vezetett, nagy, kerek, erdővel benőtt teknőbe, ami a fogazott sziklák között terült el. A varázslónő rá se hederített a lágy esésű, könnyen járható szélére, hanem elindult egyenesen a közepébe, a sűrű rengeteg felé. Száraz ágak pattogtak a ló patái alatt. Mikor a paripa kénytelen volt kidőlt fatörzsön átlépni, felhorkant, táncba fogott, dobbantott patáival. Triss megrántotta a kantárszárat, meghúzta a ló bozontos fülét, és csúnyán lehordta, gúnyosan utalgatva a hiányosságára. A hátas, aki egyébiránt tényleg úgy festett, mintha elszégyellte volna magát, egyenletesebben és élénkebben lépdelt tovább, maga választva meg az utat a sűrűségen keresztül.

Hamarosan tisztább területre értek; egy patak medrében haladtak tovább, ami épp, hogy csak csörgedezett az aszó alján. A varázslónő óvatosan tekintgetett körbe. Hamarosan megtalálta azt, amit keresett. A szurdok fölött, óriási szikláknak támaszkodva egy hatalmas, sötét, csupasz, mohától zöldellő fatörzs hevert vízszintesen. Triss közelebb léptetett, meg akarván bizonyosodni róla, hogy ez valóban az Ösvény, és nem csak egy egyszerű fa, amit a vihar kidöntött. Aztán észrevette azt az alig kivehető, keskeny csapást, ami az erdő sűrűjébe veszett. Nem tévedhetett – ez biztosan az Ösvény volt, a Kaer Morhen várát körbefonó, akadályokkal tűzdelt út, ahol a vajákok a futás sebességét és a légzésszabályozást gyakorolták. A keskeny utat Ösvénynek hívták, de Triss tudta, hogy a fiatal vajákoknak megvolt rá a saját nevük; a „Vágóhíd”.

A ló nyakához simult, miközben lassan áthaladt a törzs alatt. És akkor kőcsikorgást hallott. És egy futó gyors, könnyű lépteit.

Hátrafordult a nyeregben, és meghúzta a kantárszárat. Megvárta, hogy a vaják felérjen a rönkre.

A vaják felfutott a rönkre, nyílvesszőként suhant át rajta, könnyedén, ügyesen, fürgén, és hihetetlen kecsességgel, nem lassított, nem is egyensúlyozott a karjaival. Csak felvillant homályosan, és el is tűnt a fák között, egyetlen ágat sem lökve meg mindeközben. Triss hangosan felsóhajtott, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

Mert a vaják, magasságából és felépítéséből ítélve, nagyjából tizenkét éves lehetett.

A varázslónő sarkával a zsufafakóra csapott, kieresztette a kantárszárat, és ügetve megindult a patak folyásával szemben. Tudta, hogy az Ösvény még egyszer átszeli a szurdokot azon a helyen, amit „Toroknak” neveztek. Szeretett volna még egy pillantást vetni a kisvajákra. Elvégre tisztában volt vele, hogy Kaer Morhenban vagy negyedszázada nem képeztek ki gyerekeket.

Nem sietett túlságosan. A Vágóhíd keskeny ösvénye az erdő sűrűjében kanyargott és tekergett; a kisvajáknak jelentősen több időt kellett a leküzdésének szentelnie, mint neki, aki rövidebb úton haladt. De nem is késlekedhetett. A Torok után az Ösvény az erdő felé kanyarodott, egyenesen az erődbe vezetett. Ha nem kapja el a fiút a szakadéknál, elképzelhető, hogy már egyáltalán nem fogja látni. Járt már néhányszor Kaer Morhenban, és tisztában volt azzal, hogy csak azt látta, amit a vajákok meg akartak neki mutatni. Triss nem volt olyan naiv, hogy ne tudja, elhanyagolható részét akarták csak neki megmutatni annak, amit Kaer Morhenban láthatott volna.

Néhány percnyi lovaglás után a patak kavicsos medrében megpillantotta a Torkot – egy kőzetrést a szurdok fölött, ami két hatalmas, mohos szikla közt tátongott, melyeket satnya, torz fácskák nőttek be. Eleresztette a kantárszárat. Zsufafakó lova prüszkölt, és a kavicsok között csordogáló vízhez hajtotta a fejét.

Nem kellett sokáig várnia. A vaják körvonalai felsejlettek a sziklán, a fiú ugrott, nem lassítva az iramon. A varázslónő hallotta, ahogy puha huppanással földet ér, aztán egy pillanattal később kövek dübörgését, az esés tompa zaját és egy halk kiáltást. Vagyis inkább sikkantást.

Triss gondolkodás nélkül leugrott a nyeregből, ledobta válláról a bundát, aztán eliramodott felfelé a domboldalon, gyökereknél és faágaknál fogva húzva magát egyre feljebb. Lendületből verekedte fel magát a sziklára, de elcsúszott a fenyőtűkön, és térdre esett a kövön kuporgó alak mellett. A kamasz, ahogy meglátta, felpattant, akár egy rugó, villámgyorsan hátrálni kezdett, és két kezével ügyesen előrántotta a hátára vetett kardot, de megbotlott, és hátravágódott a borókabokrok és az alacsony fenyők közé. A varázslónő nem emelkedett fel térdeplő helyzetéből; meglepetésében eltátott szájjal bámulta a fiút.

Merthogy egyáltalán nem fiú volt.

Hamuszín, egyenetlenül és csúnyán levágott üstöke alól hatalmas smaragdzöld szempár nézett vissza rá, amely a leghangsúlyosabb vonását jelentette ennek a keskeny állú és kissé fitos orrú arcocskának. A lány szemeiben félelem bujkált.

– Ne félj – mondta bizonytalanul Triss.

A lányka még nagyobbra nyitotta a szemét. Szinte nem is lihegett, és izzadtnak sem tűnt. Világos volt, hogy nem egy napot futott már át a Vágóhídon.

– Nem esett semmi bajod?

A lány nem válaszolt, helyette ruganyosan felpattant, felszisszent a fájdalomtól, a bal lábára helyezte át a testsúlyát, előhajolt, és megtapogatta a térdét. Valamiféle bőrruhába volt öltözve, amit olyan módon varrtak – vagy inkább férceltek össze –, hogy a láttára minden szakmáját tisztelő szabó felvisított volna borzalmában és kétségbeesésében. Az egyetlen, ami a felszerelésében viszonylag újnak és rászabottnak tűnt, a térdig érő csizmája, az öve és a kardja volt. Pontosabban a kardocskája.

– Ne félj – ismételte Triss, de még mindig nem emelkedett fel a térdéről. – Hallottam, hogy elestél, megijedtem, azért siettem ide...

– Elcsúsztam – mordult fel a kislány.

– Nem esett semmi bajod?

– Nem. És neked?

A varázslónő felkacagott, megpróbált felállni, de az arca eltorzult, és elkáromkodta magát, amikor beléhasított a bokájából jelentkező fájdalom. Leült, óvatosan kinyújtotta a lábát, és megint elkáromkodta magát.

– Gyere csak ide, pöttöm, segíts felkelnem.

– Nem vagyok pöttöm.

– Mondjuk. Akkor viszont ki vagy?

– Vajáklány!

– Hah! Akkor hát gyere közelebb, és segíts felállnom, te vajáklány.

A kislány el sem mozdult a helyéről. Egyik lábáról a másikra állt, ujjatlan gyapjúkesztyűbe bújtatott kezével a kardja szíját babrálta, és közben gyanakodva méregette Trisst.

– Nincs mitől félned – mosolyodott el a varázslónő. – Nem vagyok én se útonálló, se valami idegen. Triss Merigoldnak hívnak, és Kaer Morhenba tartok. A vajákok ismernek engem. Ne mereszd rám úgy a szemed. Értékelem az óvatosságodat, de legyen eszed. Eljutottam volna idáig, ha nem ismertem volna az utat? Találkoztál az Ösvényen valaha egy teremtett lélekkel is?

A lány leküzdötte a habozását, közelebb lépett, és kinyújtotta a kezét. Triss felállt, alig élve a neki nyújtott segítséggel. Mert nem is a segítség volt számára fontos. Meg akarta nézni a kislányt közelebbről. És meg akarta érinteni.

Az apró vajáklány zöldes szeme semmi jelét nem mutatta mutációnak, ahogyan a kezecskéi érintése sem váltotta ki azt a könnyed, kellemes bizsergést, ami olyannyira jellemző a vajákokra. A hamuszőke gyermek, bár karddal a hátán futott a Vágóhíd csapásán, nem esett át sem a Füvek Próbáján, sem a Változásokon. Triss biztos volt ebben.

– Mutasd a térded, pöttöm.

– Nem vagyok pöttöm.

– Elnézést. De bizonyára hívnak valahogy?

– Igen. A nevem... Ciri.

– Örvendek. Engedj közelebb, Ciri.

– Semmi bajom.

– Szeretném látni, hogy fest az a „semmi”. Aha, ahogy gondoltam. A „semmi” megtévesztésig hasonlít egy elszakadt nadrágra és az eleven húsig felszakadt bőrre. Állj nyugodtan, és ne félj.

– Nem félek... Auuu!

A varázslónő felnevetett, és a csípőjéhez dörzsölte igétől viszkető tenyerét. A kislány előre hajolt, és a térdét nézte.

– Óóó – mondta. – Már nem is fáj! És lyuk sincs... Ez varázslat?

– Eltaláltad.

– Te boszorkány vagy?

– Megint eltaláltad. Bár beismerem, hogy jobb szeretem, ha varázslónőnek hívnak. Hogy össze ne keverd, használhatod a nevemet is. Triss. Egyszerűen csak Triss. Gyere, Ciri. Lent vár a lovam, együtt megyünk Kaer Morhenba.

– Futnom kellene – csóválta Ciri a fejét. – Nem jó, ha a futást megszakítjuk, mert akkor tej keletkezik az izmokban. Geralt azt mondja...

– Geralt a várban van?

Ciri elkomorult, összeszorította a száját, és hamuszín üstöke takarásából a varázslónőre meresztette a szemét. Triss ismét felnevetett.

– Rendben van – mondta. – Nem kérdezősködöm. A titok az titok, helyesen teszed, ha nem árulod el olyannak, akit alig ismersz. Gyere. Majd ott meglátjuk, ki van a várban, és ki nincs. Az izmokkal meg ne foglalkozz, tudom, hogyan kell a tejsavval elbánni. Nos, ez itt a hátasom. Segítek...

Kinyújtotta a kezét, de Cirinek nem volt szüksége segítségre. Szinte el sem rugaszkodva, fürgén és könnyedén pattant fel a nyeregbe. A paripa meglepetésében rángatózott és dobogott, de a kislány gyorsan megragadta a kantárszárat, és megnyugtatta.

– A lovakkal boldogulsz, ahogy elnézem.

– Én bármivel elboldogulok.

– Húzódj közelebb a kápához – csúsztatta lábát a kengyelbe Triss, és megkapaszkodott a ló sörényében. – Csinálj nekem egy kis helyet. És ne verd ki a szememet azzal a karddal.

A sarkával megbökött paripa poroszkálva haladt a patakmeder mentén. Újabb szurdokon keltek át, felhágtak egy tojásdad emelkedőre. Onnan már látszottak Kaer Morhen kőomlások közé simuló romjai – a részben romos védfal trapéza, a barbakán és a kapu maradványai, az öregtorony vaskos, tompa oszlopa.

A paripa prüszkölt és félrerántotta a fejét, amikor a híd maradványain átkeltek a várárok felett. Triss megrántotta a kantárszárat. Rá nem gyakoroltak hatást a csatorna fenekén heverő korhadt koponyák és csontvázak. Látta már őket.

– Nem szeretem ezt – szólalt meg hirtelen a kislány. – Nem úgy van ez, ahogyan lennie kell. A halottakat el kell ásni a földbe. Kurgán alá. Igaz?

– Igaz – helyeselt nyugodt hangon a varázslónő. – Én is így gondolom. De a vajákok számára ez a csonttemető... emlékeztető.

– Mire emlékeztet?

– Kaer Morhent – irányította Triss a lovat a beomlott árkádok felé – megtámadták. Véres csatára került itt sor, amelyben szinte az összes vaják elpusztult; csak azok maradtak életben, akik nem voltak akkor az erődben.

– Ki támadott rájuk? És miért?

– Nem tudom – hazudta a nő. – Szörnyen régen történt, Ciri. Kérdezd meg a vajákoktól.

– Kérdeztem – morogta a kislány. – De nem akarták nekem elmondani.

Megértem őket, gondolta a varázslónő. Egy gyereknek, akit vajáknak képeznek ki, ráadásul egy kislánynak, aki nem esett át a mutációs változásokon, nem beszél az ember ilyesmiről. Nem mesél vérfürdőről egy ilyen gyereknek. Nem rémiszt meg egy ilyen gyereket azzal az eshetőséggel, hogy egy nap akár ő is hallhatja majd magáról azokat a szavakat, amiket a Kaer Morhenba menetelő fanatikusok ordibáltak annak idején. Mutáns. Szörnyeteg. Torzszülött. Istenek által elátkozott, a természet ellen való lény. Nem, gondolta magában, nem csodálkozom a vajákokon, hogy nem meséltek neked erről, kicsi Ciri. És én sem fogok mesélni neked erről. Nekem, kicsi Ciri, még több okom van arra, hogy hallgassak. Mert varázslónő vagyok, és a varázslók segítsége nélkül a fanatikusok nem vették volna akkor be a várat. Ahogyan az az undorító paszkvillus, a széles körben terjesztett „Monstrum”, amely a fanatikusokat feltüzelte és gyilkosságra biztatta, valószínűleg szintén valami varázsló anonim műve volt. De én, kicsi Ciri, nem ismerem el a kollektív felelősséget, nem érzem magamban a késztetést, hogy olyan eset nevében expiáljak, ami félszázaddal a születésem előtt ment végbe. És a csontvázak, melyek örök emlékeztetőül kell szolgáljanak, végül teljesen elkorhadnak, porrá omlanak és felejtésbe merülnek, elhordja őket a szél, mely szüntelenül süvít a domboldalon...

– Nem akarnak így heverni – mondta hirtelen Ciri. – Nem akarnak szimbólumok lenni, lelkiismeret-furdalók, se figyelmeztetések. De azt sem akarják, hogy a szél hordja el a hamvaikat.

Triss felkapta a fejét, amikor meghallotta a változást a kislány hangjában. Rögtön megérezte a mágikus aurát, a pulzálást és a vér zúgását a halántékában. A teste megfeszült, de egy szót sem szólt, félt félbeszakítani és megzavarni, ami történt.

– Egyszerű kurgán – Ciri hangja egyre inkább természetellenesen ércessé, hűvössé és gonosszá vált. – Földhalom, amit csalán nő be. A halál szeme kék és hideg, és az obeliszk magasságának nincs jelentősége, a feliratnak sincs jelentősége, melyeket rávésnek. Ki tudhatná ezt jobban nálad, Triss Merigold, Tizennegyedik a Hegyről?

A varázslónő megdermedt. Látta, ahogyan a kislány kezei a ló sörényébe markolnak.

– Te meghaltál a Hegyen, Triss Merigold – szólalt meg ismét a gonosz, idegen hang. – Minek jöttél ide? Fordulj vissza, fordulj vissza azonnal, és vidd magaddal ezt a gyermeket, az Ősi Vér Gyermekét, hogy átadhasd azoknak, akikhez tartozik. Tégy így, Tizennegyedik. Mert ha nem teszel így, meghalsz újra. Eljön a nap, amikor a Hegy megemlékezik rólad. Megemlékezik még rólad a tömegsír és az obeliszk, amelyre a nevedet rávésték.

A paripa hangosan felnyerített, és a fejét rázta. Ciri teste hirtelen megrándult, magához tért.

– Mi történt? – kérdezte Triss, próbálva uralkodni a hangján.

Ciri felköhögött, mindkét kezével végigsimította a haját, és megdörzsölte az arcát.

– Se... semmi... – mormolta bizonytalanul. – Fáradt vagyok, azért... Azért aludtam el. Futnom kellene...

A mágikus aura semmivé foszlott. Triss érezte, ahogy hirtelen támadt hideghullám keríti hatalmába a testét. Próbálta elhitetni magával, hogy mindez az épp kihunyó védővarázslat eredménye, de tudta, hogy ez nem igaz. Felnézett a vár kőtömegére, a romos lőrések rámeredő üres fekete szemgödreire. Megborzongott.

A ló patkói felcsendültek a várudvar kövezetén. A varázslónő fürgén lepattant a nyeregből, és odanyújtotta a karját Cirinek. Kihasználva, hogy a tenyereik összeértek, óvatosan mágikus lökést küldött felé. És megdöbbent. Merthogy semmit sem érzett. Semmi reakciót, semmiféle választ. És semmi ellenállást. A kislányban, aki az imént hallatlanul erős aurát hozott mozgásba, nyoma sem volt a mágiának. Mostanra hétköznapi, ügyetlenül megnyírt és rosszul öltözött gyerek lett.

De hiszen ez a gyerek egy pillanattal korábban még nem volt hétköznapi gyerek.

Nem maradt ideje a történtek különlegességén elgondolkodni. A szétrombolt főkapu mögött ásító folyosó sötét torka felől vasalt ajtó csikorgása ütötte meg a fülét. Lecsúsztatta a válláról prémes pelerinjét, levette rókaprém sapkáját, és gyors fejmozdulattal kibontotta a haját – legnagyobb büszkeségét és legfőbb ismertetőjegyét –, hosszú, arannyal csillogó, puha, a friss gesztenye színében ragyogó fürtjeit.

Ciri csodálattal sóhajtott fel. Triss elmosolyodott, boldoggá tette a hatás, amit keltett. A szép, hosszú és kieresztett haj ritkaságszámba ment, pozíciót és státuszt jelölt, olyan szabad nőt jelentett, aki a maga ura. Rendkívüli nőt – elvégre a „rendes” hajadonok varkocsba fonták a hajukat, a „rendes” házas asszonyok pedig főkötő vagy fejkendő alá rejtették el. A magas rangú asszonyok, beleértve a királynékat is, besüttették a hajukat és frizurába rendezték. A harcosnők rövidre nyírták. Csak a druidák és a varázslónők – meg a szajhák – kérkedtek természetes sörényükkel, hogy kihangsúlyozzák szabadságukat és függetlenségüket.

A vajákok, mint mindig, most is váratlanul bukkantak elő, mint mindig, szinte hangtalanul, és mint mindig, nem tudni, honnan. Ott álltak a nő előtt, magasan, karcsún, mellükön összefont kézzel, bal lábukra helyezve a testsúlyukat, abban a helyzetben, melyből, ahogy azt pontosan tudta, a pillanat töredéke alatt képesek támadni. Ciri ugyanebben az alapállásban foglalt helyet mellettük. A maga karikaturisztikus kis ruhájában elmondhatatlanul mulatságosan festett.

– Üdv Kaer Morhenban, Triss.

– Üdv, Geralt.

A férfi megváltozott. Olyan benyomást keltett, mintha megöregedett volna. Triss tudta: hogy ez biológiailag lehetetlen – persze a vajákok is öregedtek, de túlságosan is lassan ahhoz, hogy egy egyszerű halandó vagy egy olyan fiatal varázslónő, mint ő, észrevehette volna a változásokat. De elég volt egyetlen pillantás, hogy megértse, az öregedés testi folyamatait képes volt feltartóztatni a mutáció. A lelkieket nem volt képes. Geralt ráncokkal szabdalt arca volt a legjobb példa erre. Triss mély fájdalommal szakította el a tekintetét a fehérhajú vaják szemeitől. A szemektől, amelyek nyilvánvalóan túl sokat láttak. Ezen túl azonban semmit nem vett észre azokban a szemekben abból, amire számított.

– Üdv – ismételte a férfi. – Örömmel tölt el minket, hogy a kedvedre szolgált ideutazni.

Eskel Geralt mellett állt; a haja színét és az arcát elcsúfító hosszú heget leszámítva úgy hasonlított a Farkashoz, mintha a testvére volna. És ott állt Kaer Morhen legfiatalabb vajákja, Lambert is; mint mindig, most is randa, gúnyos vigyorral az arcán. Vesemir nem volt közöttük.

– Üdvözlégy, kerülj beljebb – szólalt meg Eskel. – Hideg van, és úgy süvít a szél, mintha fellógatta volna magát valaki. Ciri, hát te hova? Rád nem vonatkozik a meghívás. Még magasan áll a nap, ha nem is látszik. Még gyakorolhatsz.

– Ejnye – rázta meg a varázslónő fürtjeit. – Látom, már az udvariasság sem a régi a Vajákok Fészkében. Ciri üdvözölt elsőként, idevezetett a várba. Illene csatlakoznia a társaságomhoz...

– A lány tanul nálunk, Merigold – húzta a száját Lambert a mosoly valamiféle paródiájára. Mindig úgy hívta: „Merigold”, megszólítás nélkül, keresztnév nélkül. Triss ki nem állhatta ezt. – Diák, nem pedig majordomus. A vendégek üdvözlése, még az olyan kedveseké is, amilyen te vagy, nem tartozik a kötelességei közé. Gyerünk, Ciri.

Triss könnyedén vállat vont, úgy téve, mint aki nem látja Geralt és Eskel zavart tekintetét. Hallgatott. Nem akarta még inkább zavarba hozni őket. És mindenekelőtt nem akarta, hogy észrevegyék, mennyire kíváncsivá és izgatottá vált a lány miatt.

– Elvezetem a lovadat – ajánlkozott Geralt a kantárszár után nyúlva. Triss lopva odacsúsztatta a kezét, és a tenyereik összetalálkoztak. Ahogy a tekintetük is.

– Veled megyek – mondta fesztelenül. – Van a málhában néhány apróság, amire szükségem lesz.

– Nem is olyan régen szereztél nekem néhány kellemetlen percet – morogta a férfi rögtön azután, hogy az istállóba beléptek. – A saját szememmel láttam az impozáns sírkövedet. A soddeni csatában halt hősi halálod emlékéül állított obeliszket. Csak nemrég jutott el hozzám a híre, hogy tévedés volt. Fel nem tudom fogni, hogyan lehet téged bárkivel is összetéveszteni, Triss.

– Hosszú történet – válaszolta a nő. – Alkalomadtán majd elmesélem. A kellemetlen perceket pedig szíveskedj nekem megbocsátani.

– Nincs mit megbocsátanom. Az utóbbi időben kevés okom volt az örömre, és azt, amit annak a híre hallatán éreztem, hogy élsz, nehéz bármely másikkal összevetni. Talán csak azzal, amit ebben a pillanatban érzek, amikor rád pillantok.

Triss érezte, hogy valami elpattan benne. A fehérhajú vajákkal való találkozás keltette félelem egész úton harcolt benne a találkozás reményével. Aztán itt volt ez a fáradt, meggyötört arc, ez a mindentudó, beteg szempár, és a szavak, hűvösek és kimértek, természetellenesen nyugodtak, de mégis olyannyira érzelemtől lüktetőek...

A férfi nyakába borult, azonnal, gondolkodás nélkül. Megragadta a kezét, erőszakosan a tarkójára vonta, a haja tövéhez. A bizsergés szétáradt a hátán, és olyan gyönyörrel töltötte el, hogy kis híján felkiáltott. Hogy a kiáltást visszatartsa és elfojtsa magában, ajkával megkereste a férfi ajkát, és rátapasztotta. Reszketett, ahogy erősen a férfihoz simult, egyre gerjesztette és fokozta magában az izgalmat, mind jobban megfeledkezve magáról.

Geralt azonban nem feledkezett meg magáról.

– Triss... Kérlek.

– Ó, Geralt... Olyan borzasztóan...

– Triss – tolta el magától finoman a nőt. – Nem vagyunk egyedül. Jönnek.

A nő a bejáratra pillantott. A közeledő vajákok árnyékát csak egy pillanattal később vette észre, a lépéseiket még később hallotta meg. Mit lehet tenni, a hallása, melyet egyébiránt élesnek tartott, nem vetekedhetett a vajákokéval.

– Triss, gyermekem!

– Vesemir!

Igen, Vesemir valóban öreg volt. Ki tudja, hogy nem volt-e öregebb Kaer Morhennál. De gyors, erélyes és ruganyos léptekkel közeledett felé, az ölelése erőteljes volt, a kezei erősek.

– Örülök, hogy újra látlak, nagyapó.

– Adj egy csókot. Ne, ne a kezemre, te kis boszorkány. A kezemet majd csókolgatod akkor, ha a ravatalon fekszem. Ami bizonyára hamarosan bekövetkezik. Ó, Triss, jó, hogy jöttél... Ki gyógyít ki ebből, ha nem te?

– Kigyógyítani, téged? Miből? Talán a tacskó húzásokból! Vedd el a kezedet a hátsómról, te vénember, vagy lángra gyújtom azt a bozontos ősz szakálladat!

– Bocsáss meg. Folyton elfelejtem, hogy megnőttél, és már nem fektethetlek a térdemre, hogy elfenekeljelek. Ami meg az egészségemet illeti... Ó, Triss, az öregség mindennapi betegség. Úgy szaggat a csontjaimban, hogy üvölteni tudnék. Segítesz az öregnek, gyermekem?

– Segítek – szabadult ki a varázslónő medve öleléséből, és a Vesemirt kísérő vajákra pillantott. Fiatal volt, Lamberttel egyidősnek látszott. Rövid, fekete szakállat viselt, ami azonban nem takarta el csúf himlőhelyeit. Ez elég szokatlan volt, mert a vajákok általában fölöttébb ellenállóak voltak a fertőző betegségekkel szemben.

– Triss Merigold, Coën – mutatta be őket egymásnak Geralt. – Coën az első telét tölti velünk. Északról jött, Povissból.

A fiatal vaják meghajolt. Szokatlanul világos, sárgászöld szivárványhártyája volt, és a vörös szálak szabdalta szemlencséje a szem nehéz, problémás mutációs folyamatára utalt.

– Induljunk, gyermekem – mondta Vesemir, miközben karon fogta a nőt. – Az istálló nem megfelelő hely a vendégek fogadására. De nem bírtam kivárni.

Ciri a várudvaron, a romok széltől védett kanyarulatában gyakorolt Lambert irányítása alatt. Ügyesen egyensúlyozott a láncokra függesztett gerendán, kardjával egy bőrzsákot támadott, amit úgy kötöztek át szíjakkal, hogy az emberi testet utánozza. Triss megállt.

– Rossz! – üvöltötte Lambert. – Túl közel mész! És ne kaszabolj vaktában! Megmondtam, a kard legvégével, a nyaki ütőérre! Hol van a humanoid nyaki ütőere? A feje búbján? Mi van veled? Koncentrálj, hercegkisasszony!

Aha, gondolta Triss. Akkor hát valóban igaz, nem legenda. Ő az. Jól sejtettem.

Úgy döntött, késlekedés nélkül támadásba lendül, és nem engedi, hogy a vajákok kibúvót találjanak.

– A híres meglepetés-gyermek? – mondta Cirire mutatva. – Jól látom, hogy igen erélyesen fogtatok a sors és a végzet óhajának teljesítéséhez? De lehet, fiúk, hogy összekevertétek a meséket. Azokban a mesékben, amiket nekem meséltek, a pásztorlányokból és az árvákból lettek a hercegkisasszonyok. Itt meg, úgy látom, vajákot csinálnak a hercegkisasszonykákból. Nektek nem tűnik úgy, hogy kissé merész ez a terv?

Vesemir Geraltra pillantott. A fehérhajú vaják hallgatott, arca rezzenéstelen maradt, még a szeme rebbenésével sem válaszolt a néma segélykérésre.

– Nem úgy van, ahogy gondolod – köszörülte meg a torkát az öreg. – Geralt múlt ősszel hozta ide. Neki nincs senkije, csak... Hogyan ne higgyen az ember a végzetben, Triss, ha...

– Mi köze van a végzetnek a karddal való hadonászáshoz?

– Karddal tanítjuk – szólalt meg halkan Geralt a nő felé fordulva és egyenesen a szemébe nézve. – Mert mégis mire tanítanánk? Semmi mást nem ismerünk. Végzet vagy sem, most Kaer Morhen az otthona. Legalábbis egy időre. A kiképzés és a bajvívás szórakoztatja, egészségben és jó formában tartja. Lehetővé teszik, hogy elfeledkezzen a tragédiáról, amit átélt. Most ez az otthona, Triss. Nincs neki másmilyen.

– Számos cintrai – állta a férfi tekintetét a varázslónő – menekült a vereség után Verdenbe, Bruggébe, Temeriába, a Skellige-szigetekre. Vannak közöttük méltóságok, bárók, lovagok. Barátok, rokonok... ahogyan a törvény szerint... alattvalói is ennek a kislánynak.

– A barátai és rokonai nem keresték a háború után. Nem ők találtak rá.

– Mert nem nekik rendelte a végzet? – mosolygott a férfira, nem különösebben őszintén, de kimondottan szépen. A lehető legszebben, ahogy tudott. Nem akarta, hogy ilyen hangon beszéljen vele.

A vaják megvonta a vállát. Triss, aki már ismerte kissé, azonnal taktikát változtatott, és lemondott az érvelésről.

Újra Cirire nézett. A kislány, ügyesen lépkedve a korláton, gyors félfordulatot tett, és azonnal továbbugorva, könnyedén támadott. Az eltalált bábu meglendült a kötélen.

– Na végre! – kiáltotta Lambert. – Végre felfogtad! Vissza és még egyszer. Meg akarok bizonyosodni róla, hogy nem véletlen volt!

– Az a kard – fordult oda Triss a vajákokhoz – élesnek tűnik. A gerenda csúszósnak és ingatagnak tűnik. A tanár pedig idiótának tűnik, aki üvöltözéssel gyakorol nyomást a kislányra. Nem féltek, hogy valami szerencsétlen baleset történik? Vagy arra számítotok, hogy a végzet majd megóvja tőle a gyereket?

– Ciri majdnem fél évig gyakorolt kard nélkül – mondta Coën. – Tudja, hogy kell mozogni. Mi pedig így gondoljuk, mert...

– Mert ez az otthona – fejezte be Geralt halkan, de határozottan. Nagyon határozottan. Olyan hangon, ami véget vet a vitának.

– Hát igen, épp ez az – sóhajtott mélyet Vesemir. – Triss, bizonyára elfáradtál. Éhes vagy?

– Nem tagadom – sóhajtott a nő, miután letett arról, hogy szemével Geralt pillantását keresse. – Őszintén szólva, alig állok a lábamon. Útban idefelé az utolsó estét egy félig beomlott pásztorkunyhóban töltöttem, ahol beástam magam a szalmába és a faforgácsba. Varázslatokkal tömtem be a viskó réseit; ha nem teszem, talán meg is fagyok. Tiszta dunyháról álmodom.

– Velünk vacsorázol. Rögvest. Aztán rendesen kialszod és kipihened magad. A legjobb szobát készítettük elő neked, azt ott, fent a toronyban. És odaállítottuk a legjobb ágyat, amit Kaer Morhenban találhatsz.

– Köszönöm – mosolyodott el könnyen Triss. A toronyban, gondolta. Jól van, Vesemir. Ma lehet a toronyban, ha annyira fontos neked a látszat. Aludhatok a toronyban, a legjobb ágyban Kaer Morhen minden ágya közül. Bár szívesebben tenném Geralttal a legrosszabban.

– Induljunk, Triss.

– Induljunk.

A szél csapkodta a zsalugátereket, belekapott az ablakot takaró molyrágta gobelin maradványaiba. Triss egész Kaer Morhen legjobb ágyában feküdt, teljes sötétségben. Nem tudott elaludni. És korántsem az volt az oka ennek, hogy Kaer Morhen legjobb ágya egy rozoga régiség volt. Triss erősen gondolkodott. És valamennyi álmát elűző gondolata egyetlen alapvető kérdés körül forgott.

Miért hívták őt a várba? Ki tette? Miért? Mi célból?

Vesemir betegsége nem lehetett semmi más, csak ürügy. Vesemir vaják volt. Az, hogy egyúttal vénséges öregember is volt, nem változtatott a tényen, hogy az egészségét sok fiatal megirigyelhette volna. Még ha az derül ki, hogy az öreget egy mantikór fullánkja szúrta meg, vagy megmarta egy vérfarkas, Triss elhitte volna, hogy hozzá hívták. De hogy „szaggat a csontjaiban”? Nevetséges.

A szaggatást a csontjaiban, ami Kaer Morhen rémisztően hideg falaira való tekintettel nem is volt különösebben eredeti panasz, Vesemir meggyógyíthatná valamelyik vajákelixírrel, vagy ami ennél is egyszerűbb: erős rozspálinkával, egyenlő arányban alkalmazva külsőleg és belsőleg. Semmi szüksége nem lenne varázslónőre, igékre, szűretekre és amulettekre.

Akkor hát ki hívta ide? Geralt?

Triss hánykolódott a dunyha alatt, érezte a testét elöntő meleghullámot. És az izgalmat, amit a dühe csak fokozott. Halkan elkáromkodta magát, belerúgott a paplanba, és az oldalára fordult. Az ősöreg fekhely nyikorgott, eresztékei megreccsentek. Képtelen vagyok uralkodni magamon, gondolta. Úgy viselkedem, mint egy ostoba fruska. Vagy ami még rosszabb: mint egy elhanyagolt vénkisasszony. Még arra sem vagyok képes, hogy logikusan gondolkodjam.

Megint elkáromkodta magát.

Hát persze, hogy nem Geralt. Hagyjuk az érzelmeket, kincsem, hagyjuk az érzelmeket, emlékezz csak az arckifejezésére ott, az istállóban. Láttad már ezt az arckifejezést, kincsem, láttad te, ne áltasd magad. Azoknak a férfiaknak a buta, megtört, zavart arckifejezését, akik felejtenének, akik sajnálják, akik nem akarnak emlékezni arra, ami történt, és nem akarnak visszatérni ahhoz, ami volt. Az istenekre, kincsem, ne áltasd magad, most sincs másképp. Sosincs másképp. És te is tudod ezt. Hiszen nem kis gyakorlatod van ebben, kincsem.

Ha a nemi életéről volt szó, Triss Merigold minden joggal tekinthette magát tipikus varázslónőnek. Minden a tiltott gyümölcs savanykás ízével kezdődött, ami oly izgató volt az akadémia szigorú szabályaival és a mesternők tiltásaival szemben, akiknél tanonckodott. Aztán eljött az önállóság, a szabadság és az őrült promiszkuitás, ami, mint ahogy az általában történik, keserűséggel, kiábrándultsággal és közömbösséggel végződött. A magány hosszú időszaka követte, és a felfedezésé, hogy a stressz és a feszültség levezetéséhez teljességgel felesleges valaki olyan, aki az urának és parancsolójának kívánja magát tekinteni, amint a hátára fordult és letörölte a homlokáról az izzadságot. Hogy az idegek megnyugtatásának sokkal kevésbé problémás módjai is vannak, melyek ráadásul nem mocskolják össze vérrel a törölközőket, nem eresztgetnek laposakat a paplan alatt, és nem követelnek reggelit. Aztán a saját neme iránti vonzalom rövid és mulatságos időszaka következett, ami azzal a következtetéssel zárult, hogy a mocsok, a szellentés és a falánkság korántsem kizárólag a férfiak domíniuma. Végül, ahogy szinte minden mágusnő, Triss is átnyergelt a más varázslókkal való szórványos és a maguk rideg, gépies és már-már rituális valójában idegesítő kalandokra.

És akkor megjelent Ríviai Geralt. A zaklatott életmódot folytató vaják, akit különös, zaklatott és viharos kapcsolat fűzött Yenneferhez, az ő szívbéli jó barátjához.

Triss mindkettejüket figyelte, és féltékeny volt, bár úgy tűnt, nincs mire féltékenynek lenni. A kapcsolatuk nyilvánvaló módon boldogtalanná tette mindkettejüket, egyenesen a pusztulásba vezetett, fájdalmas volt, és minden észszerűséggel szemben... tartott. Triss nem értette.

És érdeklődéssel töltötte el. Olyannyira érdekelte, hogy...

Elcsábította a vajákot, épp csak egy kevéssé fordulva mágiához. Kedvező időszakra talált. Arra az időszakra, amikor Yennefer és a férfi ismét egymás torkának estek, és hevesen szétváltak. Geraltnak melegségre volt szüksége, és felejteni akart.

Nem, Triss nem akarta elvenni őt Yennefertől. Alapjában véve fontosabb volt neki a barátnője, mint a férfi. De rövid viszonya a vajákkal nem okozott csalódást. Megtalálta azt, amit keresett – érzelmeket a bűntudat, a félelem és a fájdalom formájában. A férfi fájdalmáéban. Átélte ezt az érzelmet, felizgatta, és képtelen volt megfeledkezni róla, amikor elváltak útjaik. Hogy mi a fájdalom, csak nemrég értette meg. Abban a pillanatban, amikor mindennél erősebben azt kívánta, hogy újra a férfival legyen. Csak egy kicsit, egyetlen pillanatra – de vele.

És most olyan közel volt...

Triss ökölbe szorította a kezét, és a párnájára csapott. Ne, gondolta, ne. Ne légy ostoba, kincsem. Ne gondolj arra. Gondolj inkább...

Cirire? Ő volna...

Igen. Ő a Kaer Morhenba tett látogatásának valódi oka. A hamuszín hajú kislány, akiből Kaer Morhenban vajákot akarnak csinálni. Valódi vajáklányt. Mutánst. Gyilkológépet, olyasvalakit, amilyenek ők maguk is.

Világos, gondolta hirtelen, ismét megérezve a hirtelen felindultságot, csak éppen ezúttal teljesen másfélét. Egyértelmű. Mutálni akarják a gyereket, alá akarják vetni a Füvek Próbájának és a Változásoknak, de nem tudják, hogyan kell. Az öregek közül már csak Vesemir él, Vesemir pedig csak vívóleckéket adott. A Kaer Morhen alagsorában rejlő Laboratórium, a legendás elixírek porlepte üvegei, a lombikok, a sok alembik, kemence, retorta... Egyikük se tudja, hogyan kell ezeket használni. Mert az vitathatatlan tény, hogy a mutagén elixíreket valami renegát varázsló dolgozta ki az emlékezet előtti időkben, az őt követő varázslók pedig éveken át tökéletesítették azokat, éveken át mágikus kontroll alatt tartották a Változások folyamatát, melynek a gyerekeket alávetették. És egy ponton a láncolat megszakadt. Híján maradtak a mágikus tudásnak és képességeknek. A vajákok kezében vannak a gyógynövények és a Füvek, megvan a Laboratórium. Ismerik a receptet. De nincs varázslójuk.

Ki tudja, gondolta magában, lehet, hogy megpróbálták? Mágia felhasználása nélkül előkészített decoctumokat adtak a gyerekeknek?

Beleborzongott a gondolatba, hogy mi történhetett akkor azokkal a gyerekekkel.

És most, gondolta, mutálni akarnak egy kislányt, de képtelenek rá. Ami azt is jelentheti... Ami azt is jelentheti, hogy tőlem kérhetnek segítséget. És akkor megpillantom azt, amit egyetlen élő varázsló sem látott, megismerem, amit egyetlen élő varázsló sem ismer. A híres Füveket és gyógynövényeket, a legnagyobb titokban tartott rejtélyes víruskultúrákat, a hírhedten sejtelmes recepteket...

És én leszek az, aki alávetem a szürkehajú gyermeket az elixírek sorának, én fogom megfigyelni a mutációs Változásokat, a saját szememmel fogom látni, ahogyan...

Ahogyan a szürkehajú gyermek elpusztul.

Ó, nem. Triss ismét megborzongott. Soha. Nem ezen az áron.

Különben is, gondolta, lehet, hogy megint túlságosan korán izgatom fel magam. Lehet, hogy mégsem erről van szó. Vacsora közben beszélgettünk, pletykálgattunk erről-arról. Többször is megpróbáltam a meglepetés-gyermekre terelni a beszélgetést, eredménytelenül. Azonnal témát változtattak.

Figyelte őket. Vesemir feszült volt és gondterhelt, Geralt nyugtalan, Lambert és Eskel mesterkélten vidám és beszédes, Coën olyan természetes, hogy az már természetellenes. Egyes-egyedül Ciri volt őszinte és nyitott; fagytól kipirult, borzas, boldog és ördögien falánk. Pirított kenyértől és sajttól sűrű sörlevest ettek, de Ciri csodálkozott, hogy nem kaptak gombát. Almabort ittak, de a kislány vizet kapott, ami láthatóan meglepte és undorította. Hol a saláta, kiáltott fel egyszer csak, mire Lambert alaposan lehordta, és ráparancsolt, hogy vegye le a könyökét az asztalról.

Gombák és saláta. Decemberben?

Világos, gondolta Triss. Azokkal a legendás barlangi szaprofitákkal, a tudomány számára ismeretlen hegyi gyomokkal etetik, és a titkos gyógynövényeikből készült forrázatokkal itatják. A kislány gyorsan fejlődik, ördögi, vajákokhoz méltó erőnlétre tesz szert. Természetes módon, mutáció nélkül, kockázat nélkül, a hormonháztartás felborítása nélkül. De a varázslónő nem tudhat erről. A varázslónő számára ez titok. Semmit sem mondanak el nekem, semmit sem mutatnak meg.

Láttam, ahogy az a kislány fut. Láttam, ahogy a karddal táncolt a gerendán, ügyesen és fürgén, tele táncos, egészen macskaszerű kecsességgel, úgy mozgott, akár egy akrobata. Muszáj, gondolta, feltétlenül muszáj megnéznem ruha nélkül, megállapítani, hogyan fejlődött annak a hatása alatt, amivel itt etetik. És ha sikerülne elcsenni és kicsempészni innen a „gombák” és a „saláta” mintáit? Nos, nos...

És a bizalom? Fütyülök a bizalmatokra, vajákok. A világon ott a rák, ott a feketehimlő, a merevgörcs, a fehérvérűség, az allergiák, a bölcsőhalál. Ti meg a „gombáitokat”, amikből talán sikerülhetne életmentő gyógyszereket desztillálni, elrejtitek a világ szeme elől. Titokban tartjátok még előttem is, akivel szemben barátságot, tiszteletet és bizalmat mutattok. Még én sem láthatom nemhogy a Laboratóriumot, de még a kibaszott gombákat se!

Akkor meg minek rángattatok ide? Engem, a varázslónőt? A mágia!

Triss felkacagott. Aha, gondolta, vajákok, hát megfogtalak benneteket! Ciri ugyanúgy rémületbe kergetett benneteket, mint engem. Éber álomba „távozott”, jósolni kezdett, jövendölni, aurát sugárzott, amit pedig majdnem ugyanúgy éreztek, mint én magam. Ösztönösen pszichokinetikusan „nyúlt oda” valamiért, vagy az akaraterejével meghajlította az ónkanalat, miközben bámulta ebéd közben. Megválaszolta a kérdéseket, melyeket gondolatban tettetek fel, de talán olyanokat is, amiket még gondolatban is féltetek feltenni. És elöntött benneteket a félelem. Rájöttetek, hogy a ti Meglepetésetek sokkal meglepőbb, mint ahogy az nektek tűnt.

Rájöttetek, hogy egy Forrás van Kaer Morhenban.

Hogy nem boldogultok varázslónő nélkül.

És egyetlen varázslónővel sem álltok barátságban, eggyel sem, akiben megbízhatnátok. Rajtam kívül és...

Yenneferen kívül.

A szél felsüvített, megzörgette a zsalugátereket, felduzzasztotta a gobelint. Triss Merigold a hátára fordult, és a gondolataiba merülve rágni kezdte a körmét.

Geralt nem Yennefert hívta. Engem hívott. Akkor hát vajon...

Ki tudja. Talán. De ha úgy van, ahogyan gondolom, akkor miért...

Miért...

– Miért nem jött el hozzám? – kiáltotta halkan a sötétséghez, izgatottan és dühösen.

Csak a romok között süvítő szél felelt.

A reggel napos volt, de pokolian hideg. Triss átfagyva, kialvatlanul, ám lecsillapodva és elszántan ébredt.

Utolsóként érkezett le a csarnokba. Elégedetten nyugtázta az erőfeszítéseit jutalmazó tekinteteket – úti öltözetét mutatós, ámde egyszerű ruhára cserélte, és hozzáértéssel élt a mágikus illatszerekkel és a mágiát nélkülöző, de mesésen drága kozmetikumokkal. Zabkását evett, közben pedig a vajákokkal csevegett kevéssé fontos és banális témákról.

– Megint víz? – mordult fel hirtelen Ciri a bögréjébe nézve. – Elvásik a fogam a víztől! Úgy innék a léből! Abból a kékből!

– Ne görnyedj előre – szólt Lambert a szeme sarkából Trissre pillantva. – És ne töröld a szád a ruhád ujjába! Fejezd be az evést, ideje edzeni. A napok egyre rövidebbek.

– Geralt – fejezte be Triss a zabkásáját. – Ciri elesett tegnap az Ösvényen. Semmi komoly, de ez az idióta ruha volt az oka. Az egésznek rossz a szabása, és megnehezíti a mozgását.

Vesemir megköszörülte a torkát, és félrenézett. Aha, gondolta a varázslónő, hát a te műved, kardmester. Tény, Ciri kabátkája úgy nézett ki, mint amit karddal szabtak ki, és nyílheggyel varrtak össze.

– Való igaz, a napok egyre rövidebbek – folytatta, meg sem várva a megjegyzést. – De a mait még tovább rövidítjük. Befejezted, Ciri? Gyere velem. Elvégezzük a mundérodon a szükséges javításokat.

– Már egy éve ebben fut, Merigold – mondta bosszúsan Lambert. – És minden a legnagyobb rendben volt, míg...

– ...míg meg nem jelent itt valami fehérnép, aki nézni sem bírja az ízléstelen és rosszul szabott ruhát? Igazad van, Lambert. De a fehérnép megjelent, és a rend összeomlott, eljött a nagy változások ideje. Gyere, Ciri.

A lányka habozott, Geraltra nézett. Geralt beleegyezően bólintott, és elmosolyodott. Szépen. Úgy, ahogy korábban mosolyogni tudott, akkor, amikor...

Triss félrenézett. A mosoly nem neki szólt.

Ciri szobácskája hű mása volt a vajákok szállásának. Ahogyan azok is, mentes volt mindenféle tárgytól és bútortól. Nem volt benne szinte semmi a deszkákból eszkábált ágyon, az asztalon és egy ládán kívül. A vajákok a lakhelyük falait és ajtaját a vadászatban leterített állatok bőreivel díszítették – szarvasokkal, hiúzokkal, farkasokkal, még rozsomákokkal is. Ciri apró szobájának ajtaján ellenben egy undorító, pikkelyes farkú, óriási patkány bőre lógott. Triss leküzdötte magában a késztetést, hogy letépje a bűzlő undormányt, és kihajítsa az ablakon.

A lány az ágy mellett állt, és várakozón nézett a nőre.

– Megpróbáljuk – mondta a varázslónő – kicsit jobban rád igazítani a... gúnyádat. Mindig is volt tehetségem a szabáshoz és a varráshoz, úgyhogy boldogulnom kellene ezzel a kecskebőrrel is. És te, vajákom, fogtál már valaha tűt a kezedbe? Megtanítottak téged bármire is azon kívül, hogyan lyuggass karddal szalmazsákokat?

– Amikor a Folyóntúlon voltam, Kagenben, fonnom kellett – mormolta kelletlenül Ciri. – Varrnivalót nem adtak, mert csak elrontottam a lent és pocsékoltam a cérnát, mindent fel kellett utána fejteni. Borzasztóan unalmas az a fonás, bleee!

– Tény – kuncogott Triss. – Nehéz kitalálni unalmasabbat. Én is utáltam a fonást.

– És kellett neked? Nekem azért kellett, mert... De hiszen te boszor... Varázslónő vagy. Hiszen te bármit elő tudsz varázsolni! Ezt a szép ruhát... úgy varázsoltad magadnak?

– Nem – mosolyodott el Triss. – De nem is én varrtam a saját kezeimmel. Annyira azért nem vagyok ügyes.

– És az én ruhámat hogy csinálod meg? Elvarázsolod?

– Arra semmi szükség. Elég egy mágikus tű, aminek igével némi virgoncságot kölcsönzünk. Ha pedig szükség lesz rá...

Triss lassan végighúzta a kezét a kabát ujján tépett lyukon, elmormolt egy varázsigét, ezzel egyszerre működésbe hozott egy amulettet. A lyuknak nyoma sem maradt. Ciri felsikkantott örömében.

– Varázslat! Elvarázsolt kabátom lesz! Háhá!

– Addig, míg nem varrok neked egy egyszerűt, de rendeset. Na, most pedig vegyél le magadról mindent, kisasszony, és öltözz át valami másba. Csak nem ez az egyetlen ruhád?

Ciri megrázta a fejét, felemelte a láda fedelét, és megmutatott neki egy kifakult, bő ruhát, egy sötétszürke kabátkát, egy lenvászon inget és egy vezeklő darócra emlékeztető gyapjúblúzt.

– Ezek az enyémek – mondta. – Ebben jöttem ide. De most nem hordom őket. Lányos dolgok.

– Értem – fintorodott el gúnyosan Triss. – Lányosak vagy sem, de egyelőre kénytelen vagy ezekbe átöltözni. Na, vetkőzz, szaporán. Hagyd, hogy segítsek... A mindenségit! Mi ez? Ciri?

A kislány karját hatalmas, véraláfutásos zúzódások borították. A legtöbbjük már sárgult, de egy részük friss volt.

– Mi ez, az ördögbe? – ismételte dühösen a varázslónő. – Ki vert így össze téged?

– Ez? – nézett Ciri a karjára, mintha meglepte volna a kék foltok mennyisége. – Á, az... Az a szélmalom. Túl lassú voltam.

– Milyen szélmalom, a mindenségit?

– Szélmalom – ismételte Ciri a varázslónőre emelve óriási szemét. – Az olyan... Na... Azon tanulom a kitérést támadás közben. Ilyen mancsai vannak botokból, és forog meg hadonászik azokkal a mancsaival. Nagyon gyorsan kell ugrani és kitérni. Kell, hogy legyen az embernek leflexe. Ha nincs leflexed, akkor a szélmalom rád csap a bottal. Eleinte szörnyen elvert engem az a szélmalom. De most...

– Vedd le a harisnyát és az inget. Ó, az istenek szerelmére! Te lány! Te tudsz egyáltalán járni? Futni?

A csípője és a bal combja sötétkék volt a véraláfutásoktól és duzzanatoktól. Ciri megremegett és felszisszent, ahogy a varázslónő kezei elől hátrált. Triss elkáromkodta magát törpül, méghozzá elmondhatatlanul csúnyán.

– Ez is a szélmalom? – kérdezte, próbálva megőrizni nyugalmát.

– Ez? Nem. Á, ez a szélmalom volt – mutatott Ciri közömbösen egy tekintélyes méretű véraláfutásra a sípcsontján a bal térde alatt. – A többi meg... Az ingától van. Az ingán karddal gyakorolom a lépéseket. Geralt azt mondja, már jó vagyok az ingán. Azt mondja hogy van az a, na... Érzékem. Van hozzá érzékem.

– És ha híján maradsz az érzéknek – csikorgatta a fogait Triss –, akkor, ha jól sejtem, rád csap az inga?

– Hát persze – helyeselt a kislány a nőre nézve és láthatóan csodálkozva a tudatlanságán. – Rád csap, de még hogy!

– És itt? Az oldaladon? Ez mi volt? Kovácspöröly?

Ciri felszisszent a fájdalomtól, és elvörösödött.

– Leestem a grábláról...

– ...és a grábla rád csapott – fejezte be Triss, aki egyre nehezebben uralkodott magán. Ciri felhorkant.

– Hogyan csaphatna rád a grábla, amikor a földbe van ásva? Nem tud. Egyszerűen csak leestem. Az ugrás közbeni fordulatot gyakoroltam, és nem sikerült. Onnan van az a véraláfutás. Mert nekiestem a cöveknek.

– És két napig feküdtél? Gondot jelentett a levegővétel? Fájdalmaid voltak?

– Egyáltalán nem. Coën átgyúrt, és rögtön vissza is rakott a gráblára. Így kell, tudod? Különben elkapod a félelmet.

– Mi?

– Elkapod a félelmet – ismételte büszkén Ciri, és félresimította a homlokából hamuszőke üstökét. – Nem tudod? Még akkor is, ha történik veled valami, akkor is azonnal vissza kell pattanni a szerre, mert különben félni fogsz, és ha félni fogsz, akkor fene se lesz a gyakorlásból. Nem szabad feladni. Geralt azt mondta.

– Meg kell jegyeznem ezt a maximát – sziszegte a varázslónő. – Ahogyan azt is, hogy épp Geralttól származik. Nem is rossz recept az életre, csak nem vagyok benne biztos, hogy minden körülmények között eredményre vezet. De meglehetősen könnyű a más kárára megvalósítani. Szóval nem szabad feladni? Még akkor is, ha ezerféleképpen ütöttek és vágtak, fel kell állnod és tovább gyakorolni?

– Hát persze. A vaják semmitől se fél.

– Valóban? És te, Ciri? Semmitől se félsz? Válaszolj őszintén.

A kislány elfordította a fejét, és az ajkába harapott.

– Nem mondod el senkinek?

– Nem mondom el.

– A legjobban két ingától félek. Kettőtől egyszerre. És a szélmalomtól, de csak akkor, ha gyorsra engedik. És van még a hosszú mérleg, azon még mindig muszáj nekem azzal a, na... assze... Asszekurációval. Lambert azt mondja, hogy puding vagyok meg béna, de ez egyáltalán nem igaz. Geralt azt mondta nekem, hogy egy kicsit máshogy van a súlypontom, mert lány vagyok. Egyszerűen csak muszáj többet gyakorolnom, kivéve talán, ha... Meg akartalak kérdezni valamiről. Szabad?

– Szabad.

– Ha te értesz a mágiához meg a varázsigékhez... Ha tudsz varázsolni... Nem tudnál úgy csinálni, hogy fiú legyek?

– Nem – válaszolta Triss fagyos hangon. – Nem tudnék.

– Hmm... – vált láthatóan gondterheltté a kis vajáklány. – Akkor meg tudnád legalább...

– Legalább mit?

– Tudnál úgy csinálni, hogy ne kelljen... – öntötte el Ciri arcát a pír. – Megsúgom a füledbe.

– Mondd csak – hajolt oda Triss. – Hallgatom.

Ciri még jobban elvörösödött, és közelebb hajtotta arcát a varázslónő gesztenyeszín hajához.

Triss hirtelen felegyenesedett, a szeme fellángolt.

– Ma? Most?

– Mhm.

– A bús büdös francba! – kiáltott fel a varázslónő, és úgy belerúgott az asztalba, hogy az lendületből az ajtónak csapódott, és leverte a patkánybőrt. – Ragály, dögvész, vérbaj és bélpokol! Még a végén megölöm azokat az átkozott idiótákat!

– Csillapodj, Merigold – mondta Lambert. – Beteges, ahogy felizgatod magad, és teljesen alaptalan.

– Ne oktass ki engem! És ne nevezz többet „Merigold”-nak, ha hozzám beszélsz! De az lesz a legjobb, ha úgy egyáltalában meg sem szólalsz. Nem hozzád beszélek. Vesemir, Geralt, tudta valamelyikőtök, milyen könyörtelenül kínozzák ezt a gyereket? Nincs a testének egyetlen ép porcikája sem!

– Gyermekem – szólt Vesemir komolyan. – Ne engedd, hogy az érzelmeid magaddal ragadjanak. Te máshogyan nevelkedtél, másfajta gyereknevelést figyeltél meg. Ciri Délről származik, ott a fiúkat és a lányokat teljesen egyformán nevelik, bármi különbség nélkül, ahogyan a tündék között is. Öt éves volt, mikor pónilóra ültették, mire nyolc lett, már vadászni járt. Megtanították neki, hogyan használja az íjat, a gerelyt és a kardot. Nem újdonság Cirinek a véraláfutás...

– Ne beszéljetek nekem ostobaságokat – csattant fel Triss. – Ne játsszátok a hülyét. Ez nem póni, nem kirándulás és nem kulig. Ez Kaer Morhen! A ti szélmalmaitokon meg ingáitokon, a Vágóhidatokon tucatjával törték a csontjukat és a nyakukat fiúk, kemény és edzett csavargók, olyanok, mint ti, akiket az utakon szedtek össze, és árkokból halásztak ki. Olyan inas gazfickók és semmirekellők, akik nem keveset megtapasztaltak rövid életük során. Milyen esélyei vannak Cirinek? Még ha Délen is nevelkedett, még ha tündemódra is, még ha egy olyan zsarnoki asszony keze alatt is, mint amilyen Calanthe, a Nőstényoroszlán volt, az a csöppség hercegkisasszony volt és maradt. Finom bőr, törékeny felépítés, könnyű csontozat... Ez egy kislány! Mit akartok csinálni belőle? Vajákot?

– Az a kislány – szólalt meg Geralt halk és nyugodt hangon –, az a finom és törékeny hercegkisasszony túlélte a cintrai vérfürdőt. Csak magára hagyatkozhatott, de átlopakodott Nilfgaard cohorsai között. Sikerült elmenekülnie a falvakban garázdálkodó martalócok elől, akik mindent kifosztottak és mindent lemészároltak, ami csak élt. Két hetet húzott ki a Folyóntúl erdőségeiben teljesen egyedül. Egy hónapon keresztül vándorolt menekültek egy csoportjával, ahol ugyanúgy gürcölt, mint a többiek, és ugyanúgy éhezett, mint a többiek. Majdnem fél évig dolgozott a szántókon és az állatok mellett, amikor magához vette egy parasztcsalád. Hidd el nekem, Triss, az élet próbára tette, megedzette és megkeményítette, nem kevésbé, mint a hozzánk hasonló semmirekellőket, akiket az országútról rángattak Kaer Morhenba. Ciri nem gyengébb a hozzánk hasonló nem kívánt fattyaknál, akiket úgy dobtak oda kocsmákban a vajákoknak egy vesszőkosárban, mint valami macskakölyköt. És a neme? Miféle jelentősége volna?

– Még kérded? Még kérdezni mered? – kiabálta a varázslónő. – Miféle jelentősége volna? Hát olyan, hogy az a kislány, aki ebben épphogy nem hasonlít hozzátok, éppen havibajos! És kivételesen rosszul viseli! Ti meg azt akarjátok, hogy kiköpje a tüdejét a Vágóhídon meg valami tetves szélmalmokon!

Bármilyen mérges is volt, Trisst gyönyörteli elégedettség töltötte el a fiatal vajákok ostoba arckifejezése és Vesemir hirtelen leesett álla láttán.

– Még csak nem is tudtátok – csóválta a fejét immár nyugodtan, aggodalmas, szelíd szemrehányással a hangjában. – Ti hétszentséges gondviselők. Szégyell nektek beszélni erről, mert azt tanították neki, hogy az ilyesfajta gyengélkedésről ne beszéljen férfiaknak. És szégyelli a gyengeségét, a fájdalmát, azt, hogy kevésbé ügyes. Eszébe jutott ez bármelyikőtöknek is? Érdeklődtetek utána? Megpróbáltátok kitalálni, mi baja? Talán lehetséges, hogy életében először itt vérzett nálatok, Kaer Morhenban? És éjszakánként sírt, sehol sem találva együttérzésre, vigasztalásra, de még megértésre sem? Eszébe jutott ez egyáltalán bármelyikőtöknek is?

– Hagyd abba, Triss – nyögött fel halkan Geralt. – Elég. Elérted, amit el akartál érni. Talán még többet is, mint amit akartál.

– A fene vigye el – káromkodta el magát Coën. – Mit mondjak, szép kis fajankóknak bizonyultunk. Eh, Vesemir, hogy te...

– Elhallgass – hördült fel a vén vaják. – Ne szólj semmit.

A várakozásainak legkevésbé megfelelő módon Eskel viselkedett, aki felállt, odalépett a varázslónőhöz, mélyen előrehajolva tenyerébe vette a kezét, és tisztelettel megcsókolta. A nő gyorsan visszarántotta a kezét. Nem azért, hogy a dühét és ingerültségét demonstrálja, hanem hogy megszakítsa a kellemes, egész testét átjáró bizsergést, amit a vaják érintése váltott ki. Eskel erősen sugárzott. Erősebben, mint Geralt.

– Triss – mondta a férfi, miközben zavarában a szörnyű sebhelyet dörzsölgette az arcán. – Segíts nekünk. Kérünk téged. Segíts nekünk, Triss.

A varázslónő a férfi szemébe nézett, és összeszorította a száját.

– Miben? Miben kell nektek segítenem, Eskel?

Eskel ismét megdörzsölte a heget, és Geraltra nézett. A fehérhajú vaják lehajtotta a fejét, és kezével eltakarta a szemét. Vesemir hangosan megköszörülte a torkát.

Ebben a pillanatban felnyikordult az ajtó, és a csarnokba belépett Ciri. Vesemir krákogása valamiféle hörgő, hangos lélegzetvétellé változott. Lambert eltátotta a száját. Triss elfojtotta magában a kuncogást.

A levágott és megfésült hajú Ciri aprócska léptekkel közeledett feléjük, óvatosan felcsippentve sötétkék szoknyáját, amit Triss rövidebbre vett és ráigazított, de még mindig magán viselte annak nyomát, hogy a málhában utazott. A lány nyakában csillogott a varázslónő másik ajándéka – egy fekete lakkbőr kígyócska rubinszemmel és aranykapoccsal.

Ciri megállt Vesemir előtt. Nem igazán tudva, mit kezdjen a kezeivel, az övébe akasztotta hüvelykujjait.

– Ma nem tudok edzeni – recitálta a lány lassan és határozottan a teljes csöndben –, minthogy én... Én...

A varázslónőre pillantott. Triss rákacsintott, és közben úgy vigyorgott, mint valami csínyével elégedett csirkefogó, és a száját mozgatva odasúgta a betanult szöveget.

– Gyengélkedem! – fejezte be Ciri hangosan és büszkén, már-már a famennyezetig húzva az orrát.

Vesemir ismét megköszörülte a torkát. De Eskel, a drága Eskel nem vesztette el a fejét, és megint csak úgy viselkedett, ahogyan kellett.

– Ez csak természetes – mondta könnyedén, mosolyogva. – Érthető és nyilvánvaló, hogy az edzéseket felfüggesztjük a gyengélkedésed fennállásának idejére. Az elméleti foglalkozásokat is lerövidítjük, és ha rosszul éreznéd magad, elhalasztjuk azokat is. Ha pedig szükséged lenne valamiféle orvosságra vagy...

– Azzal én foglalkozom – szólt közbe Triss ugyanolyan könnyedséggel.

– Aha... – Ciri csak most pirult el kissé, és az idős vajákra nézett. – Vesemir bácsi, megkértem Trisst... Azaz Merigold kisasszonyt, hogy... Merthogy... Na, hogy maradjon velünk. Tovább. Sokáig. De Triss mondta, hogy ebbe neked bele kell egyezned. Vesemir bácsi. Egyezz bele!

– Beleegyezem – krákogta Vesemir. – Természetes, hogy beleegyezem...

– Nagyon örülünk neki. – Geralt csak most vette el homlokától a kezét. – Ez mindannyiunk számára hatalmas öröm, Triss.

A varázslónő könnyedén biccentett a férfi irányába, és ártatlanul megrebegtette pilláit, miközben az ujjára csavart egy gesztenyeszín fürtöt. Geralt arca rezzenéstelen maradt.

– Nagyon szépen és udvariasan viselkedtél, Ciri – mondta a vaják –, amikor felajánlottad Merigold kisasszonynak, hogy hosszabban vendégeskedjen nálunk Kaer Morhenban. Büszke vagyok rád.

Ciri elvörösödött, és szélesen elmosolyodott. A varázslónő újabb, előre megbeszélt jelet adott neki.

– Most pedig – mondta a kislány még magasabbra húzva az orrát – magatokra hagylak titeket, mert minden bizonnyal különféle fontos dolgokról kívántok beszélni Triss-szel. Merigold kisasszony, Vesemir bácsi, uraim... Búcsúzom. Viszlát.

Kecsesen pukedlizett, majd kivonult a csarnokból, lassan és méltóságteljesen lépdelve a lépcsőfokokon.

– A fenébe – törte meg a csöndet Lambert. – Ha belegondolok, nem hittem, hogy tényleg hercegkisasszony.

– Felfogtátok, tökfejek? – nézett körbe Vesemir. – Ha reggel szoknyát vesz... Ne legyen nekem semmi gyakorlás... Megértettétek?

Eskel és Coën olyan pillantással illették az öreget, amiből teljességgel hiányozott a tisztelet morzsája is. Lambert nyíltan felröhögött. Geralt a varázslónőre nézett, a varázslónő pedig elmosolyodott.

– Köszönöm – mondta a férfi. – Köszönöm neked, Triss.

– Feltételek? – nyugtalankodott láthatóan Eskel. – Triss, hiszen már megesküdtünk, hogy könnyítünk Ciri kiképzésén. Milyen feltételeket akarsz még szabni nekünk?

– Jó, a feltétel talán nem túl szép kifejezés erre. Nevezzük hát őket tanácsoknak. Adok nektek három tanácsot, ti pedig örömmel megfogadjátok őket. Természetesen csak ha fontos számotokra, hogy itt maradjak, és segítsek nektek a kicsi nevelésében.

– Hallgatunk – mondta Geralt. – Beszélj, Triss.

– Mindenekelőtt – kezdte a nő gúnyosan mosolyogva – változatosabbá kell tenni Ciri étrendjét. De legfőképpen korlátozni benne a titkos gombákat és a rejtélyes füveket.

Geralt és Coën remekül uralkodott a vonásain. Lambert és Eskel valamivel rosszabbul. Vesemir egyáltalán nem tudott uralkodni rajtuk. Mit lehet tenni, gondolta magában a nő, ahogyan elnézte az öreg tréfásan gondterhelt arckifejezését, az ő idejében még jobb volt a világ. Akkor még a képmutatás számított jellemhibának, amit szégyellni volt illendő. Az őszinteség senkire sem hozott szégyent.

– Kevesebb főzet azokból a titokban tartott gyógyfüvekből – folytatta a nő, igyekezve nem felkacagni –, és több tej. Vannak kecskéitek. Nem művészet ám a fejés, meglátod, Lambert, szempillantás alatt megtanulod.

– Triss – kezdett rá Geralt –, hallgass ide...

– Nem, te hallgass ide. Nem tettétek ki Cirit hirtelen mutációnak, nem nyúltatok hormonokhoz, nem próbáltatok ki rajta elixíreket vagy a Füveket. És ez a dicséretetekre szolgál. Józan, felelősségteljes, emberi dolog volt. Nem ártottatok neki mérgekkel, úgyhogy most még annyira sem szabad megnyomorítanotok.

– Miről beszélsz?

– A gombák, amiknek a titkát úgy őrzitek – magyarázta a nő – tagadhatatlanul remek erőben tartják a lányt, és megerősítik az izmait. A gyógyfüvek biztosítják a megfelelő anyagcserét, és felgyorsítják a fejlődését. De mindez együtt, kiegészítve a gyilkos kiképzéssel, bizonyos változásokat idéz elő a testfelépítésben. A zsírszövetben. Ez egy nő. Ha nem nyomorítottátok meg hormonálisan, ne nyomorítsátok meg fizikálisan se. Lehet, hogy egyszer még haragudni fog rátok, amiért érzéketlenül megfosztottátok a női... attribútumaitól. Értitek, miről beszélek?

– Mi az, hogy – morogta Lambert pimaszul bámulva Triss mellét, amin megfeszült a ruha kelméje. Eskel krákogott, és majd’ felnyársalta a fiatal vajákot a tekintetével.

– E pillanatban – kérdezte lassan Geralt, aki szintén végigsiklott ezen-azon a tekintetével –, remélem, nem állapítottál még meg nála semmi visszafordíthatatlant?

– Nem – mosolyodott el a nő. – Szerencsére nem. Egészségesen szabályosan fejlődik, olyan a teste, mint egy fiatal driádnak, öröm nézni. De nagyon kérlek, tartsatok mértéket a gyorsítókkal.

– Megtartjuk – ígérte Vesemir. – Köszönjük az intelmet, gyermekem. Mi van még? Három... tanácsot említettél.

– Úgy van. Íme a második: nem szabad megengedni, hogy Ciri elvaduljon itt. Kapcsolatban kell maradjon a világgal. A kortársaival. Megfelelő oktatásban kell részesüljön és fel kell készíteni a normális életre Egyelőre hadonásszon csak a kardjával. Vajákot a mutációk nélkül úgysem csináltok belőle, de a vajákkiképzés nem árt meg neki. Nehéz és veszélyes idők ezek, meg tudja majd védeni magát, ha szükség lesz erre. Akár egy tünde nő. De nem temethetitek el élve itt, ezen az isten háta mögötti helyen. Be kell vezetni a normális életbe.

– A normális élete Cintrával együtt porrá égett – mormolta Geralt. – De mit mondjak, Triss, igazad van, ahogy általában. Már gondoltunk erre. Ha eljön a tavasz, elviszem a szentély iskolájába. Nennekéhez, Ellanderbe.

– Nagyon jó ötlet és okos döntés. Nenneke kivételes asszony, és Melitele istennő temploma is kivételes hely. Biztonságos, megbízható, ahol a megfelelő oktatást biztosítják a kislánynak. Ciri már tudja?

– Tudja. Hepciáskodott pár napig, de végül tudomásul vette. Mostanra már egyenesen türelmetlenül várja a tavaszt, izgalommal tölti el a temeriai út gondolata. Érdekli a világ.

– Mint engem az ő korában – mosolyodott el Triss. – De ez a hasonlóság veszélyesen közel visz minket a harmadik tanácshoz. A legfontosabbhoz. És tudjátok, melyikhez. Ne vágjatok ostoba képet. Varázslónő vagyok, elfelejtettétek? Nem tudom, mennyi időtökbe telt felfedezni Ciri mágikus képességeit. Nekem kevesebb, mint fél órára volt hozzá szükségem. Ennyi idő elteltével már tudtam, kicsoda, vagyis inkább micsoda az a kislány.

– És micsoda?

– Forrás.

– Lehetetlen!

– Lehetséges. Sőt biztos. Ciri Forrás, mediációs képességekkel. Mi több, nagyon, nagyon nyugtalanító képességekkel. És ti, drága vajákjaim, jól tudjátok ezt. Észrevettétek ezeket a képességeket, titeket is nyugtalanítottak. Csak és kizárólag ezért rángattatok ide engem Kaer Morhenba, igaz? Igazam van? Csak és kizárólag ezért?

– Igen – erősítette meg rövid hallgatás után Vesemir. Triss titokban felsóhajtott a megkönnyebbüléstől. Egy pillanatig attól félt, hogy Geralt lesz az, aki helyeselni fog.

Másnap leesett az első hó; eleinte csak szitált, de hamarosan hóviharba csapott át. Egész éjszaka esett, reggelre pedig Kaer Morhen falai alámerültek a hófúvásban. Szó sem lehetett futásról a Vágóhídon, annál is inkább, mert Ciri még mindig nem érezte magát a legjobban. Triss gyanította, hogy a vajákok „gyorsítói” az okai annak, hogy felborult a menstruációja. Biztos azonban nem lehetett a dologban, hiszen szinte semmit sem tudott a tulajdonságaikról, és minden kétséget kizárólag Ciri volt az egyetlen kislány a világon, akit ilyesmivel kezeltek. A vajákoknak semmit sem szólt a sejtéseiről. Nem állt szándékában sem aggodalomba ejteni, sem felidegesíteni őket, szívesebben alkalmazta a saját módszereit. Elixírekkel itatta Cirit, aktív jáspisokból fűzött láncot kötött a ruhája alatt a derekára, és eltiltotta minden erőlködéstől, különösen attól, hogy patkányokat vegyen vadul üldözőbe a kardjával.

Ciri unatkozott, álmatagon lézengett a várban, végül, mivel nem talált más szórakozást, csatlakozott Coënhez, aki az istállóban takarított, ellátta a lovakat, és a lószerszámot javítgatta.

Geralt, a varázslónő legnagyobb bánatára, eltűnt valahol, és csak estefelé jelent meg egy kilőtt kecskegidát vonszolva maga után. Triss segített neki kizsigerelni a zsákmányt. Bár rettenetesen undorodott a hús és a vér szagától, szeretett volna közel lenni a vajákhoz. Közel. A lehető legközelebb. Egyre nőtt benne a hűvös, makacs elhatározás. Nem volt kedve továbbra is egyedül aludni.

– Triss! – kiáltott oda hirtelen Ciri, miközben dobogva futott lefelé a lépcsőkön. – Alhatok nálad ma este? Triss, annyira kérlek, egyezz bele! Kérlek, Triss!

A hó esett és esett. Csak akkor derült ki az ég, amikor eljött Midinváerne, a Téli Napforduló.

Harmadnapra az összes gyermek elpusztult, egyet kivéve, egy alig tízéves pulyát. Amaz, akit mindaddig a heves téboly hányt-vetett, hirtelen mélységes kábultságba merült. Szemének tekintete üvegesre vált, szüntelen a takarót szorongatta kezével, vagy a levegőben hadonászott vele, mintha csak tollakat akarna tenyerébe kapni. Hangos és hörgő lett a lélegzete, hideg, ragacsos és bűzös verejték verte ki bőrét. Akkor aztán ismét elixírt adtak az ereibe, és a roham megismétlődött. Mostan megindult az orrából a vérének folyása, a köhögés pediglen vomitusba ment át, melynek utána a pulya egészen elgyengült és alélttá vált.

A szimptómák nem enyhültek a rákövetkező két napon át. A gyermek bőre, melyet ezidáig izzadság öntött el, most szárazzá és tüzessé vált, az érverése elvesztette teltségét és keménységét, megmaradt azonban átlagos erejűnek, inkább lassúnak, mint sebesnek. Egyetlen alkalommal sem tért többé magához, se nem kiáltott már fel.

Végül elérkezett a hetedik nap. A pulya úgy ocsúdott fel, akár az álomból, és kinyitotta a szemét, és a szeme olyan volt, akár a kígyóé...

Carla Demetia Crest,

A Füvek Próbája és más titkos vajákpraktikák,
saját szememmel látván,
kézirat, a Varázslókáptalan kizárólagos használatára

Harmadik fejezet

– A félelmeitek indokolatlanok voltak, teljességgel alaptalanok – fintorodott el Triss könyökét az asztalra támasztva. – Elmúltak azok az idők, amikor a varázslók a Forrásokra és a mágikus tehetségű gyerekekre vadásztak, amikor erőszakkal vagy fortéllyal elválasztották őket a szüleiktől és a gyámjaiktól. Tényleg azt gondoltátok, hogy el akarhatnám szakítani tőletek Cirit?

Lambert felhorkant, elfordította a fejét. Eskel és Vesemir Geraltra nézett, de Geralt hallgatott. Félrenézett, szüntelenül az ezüst vajákmedalionjával babrált, ami egy kimeresztett szemfogú farkasfejet ábrázolt. Triss tudta, hogy a medál reagál a mágiára. Egy olyan éjszakán, amilyen a Midinváerne, amikor csak úgy vibrált a mágiától a levegő, a vajákok medalionjai minden bizonnyal folyamatosan rángatóztak, egyszerre izgatva és idegesítve őket.

– Nem, gyermekem – mondta végül Vesemir. – Tudjuk, hogy nem tennél ilyet. De hiszen tudjuk azt is, hogy jelentened kell a Káptalannak. Jó ideje tudjuk, hogy minden varázslóra és varázslónőre ez a kötelesség hárul. Nem szakítjátok már el a tehetséges gyerekeket a szüleiktől és a gyámjaiktól. Megfigyelitek ezeket a gyerekeket, hogy később, a megfelelő pillanatban felkeltsétek az érdeklődésüket a mágia iránt, rábeszéljétek...

– Nincs miért aggódni – szakította félbe a nő hűvösen. – Nem beszélek Ciriről senkinek. A Káptalannak sem. Miért néztek rám így?

– Meglep minket a könnyedség, amivel titoktartást fogadsz nekünk – mondta nyugodt hangon Eskel. – Bocsáss meg, Triss, nem akartalak megbántani, de mi történt a legendás Tanács és Káptalan iránti lojalitásotokkal?

– Sok minden történt. A háború sok mindent megváltoztatott. És a soddeni csata még többet. Nem szeretnélek titeket politikával untatni, és bocsássatok meg, de bizonyos problémákat és ügyeket olyan titok övez, amit nem szabad elárulnom. Ami pedig a lojalitást illeti... Lojális vagyok. De higgyetek nekem, ebben az ügyben lehetek lojális a Káptalan iránt és irántatok is.

– Az ilyesfajta kettős lojalitás – nézett Geralt aznap este először a nő szemébe – pokolian nehéz dolog. Ritkán sikerül bárkinek is, Triss.

A varázslónő Cirire nézett. A kislány egy medvebőrön ült Coënnel a csarnok távoli sarkában, és mindketten belemerültek a pirospacsizásba. A játék kezdett monotonná válni, merthogy mindketten hihetetlenül gyorsak voltak – egyikük sem tudta semmi módon eltalálni a másikat. Mindez viszont láthatóan nem zavarta őket, és nem rontotta el a mulatságukat.

– Geralt – szólt a nő. – Amikor megtaláltad Cirit ott, a Jaruga mellett, elhoztad magaddal. Elhoztad Kaer Morhenba, elrejtetted a világ elől, nem akarod, hogy akár csak a gyerekhez közel állók is tudomást szerezzenek arról, hogy él. Ezt tetted, mert valami, amiről nem tudok, meggyőzött téged arról, hogy a végzet létezik, hogy uralkodik rajtunk, hogy mindenben, amit csak teszünk, vezet minket. Én magam is így tartom, mindig is így tartottam. Ha a végzet úgy akarja, hogy Ciri varázslónő legyen, azzá fog válni. Se a Káptalannak, se a Tanácsnak nem kell róla tudnia, nem kell megfigyelnie, és nem kell rábeszélnie ehhez. Ha megőrzöm a titkotokat, azzal a legkevésbé sem árulom el a Káptalant. De, mint azt magatok is tudjátok, van egy szépséghibája a dolognak.

– Ha csak egy volna – sóhajtott fel Vesemir. – Mondd, gyermekem.

– A lánynak mágikus képességei vannak, és ezeket nem szabad elhanyagolni. Az túlságosan veszélyes volna.

– Milyen szempontból?

– Az irányíthatatlan képességek fenyegetést jelentenek. A Forrásra és a környezetére is. A Forrás számtalan módon sodorhatja veszélybe a környezetét. Magát csak egyféleképpen. Az pedig az elmebaj. A leggyakrabban katatónia.

– Az ördög vigye el – mondta hosszú percnyi hallgatás után Lambert. – Elhallgatlak titeket, és az az érzésem, hogy valakinek máris elment itt az esze, csak nézi az ember, micsoda veszélybe sodorja a környezetét. Végzet, források, boszorkányság, csoda, meg amit szem nem látott... Nem túlzol te, Merigold? Talán ő az első gyerek, akit idehoztak a Várba? Nem talált Geralt semmiféle végzetet, egy újabb otthontalan és elárvult gyereket talált. Megtanítjuk a gyereknek, hogyan bánjon a karddal, és útnak eresztjük, mint a többit. Persze, való igaz, eddig még sose képeztünk ki lányt Kaer Morhenban. Akadtak gondjaink Cirivel, követtünk el hibákat, jó, hogy rámutattál ezekre. De ne essünk túlzásba. Annyira azért nem rendkívüli, hogy térdre essünk, és az égre emeljük szemeink. Talán kevés harcos némber bolyong a világban? Garantálom neked, Merigold, hogy Ciri felkészülten és egészségesen fog elmenni innen, erős lesz, és képes lesz az életben elboldogulni. És kezeskedem érte, hogy katatónia vagy bármi más nyavalyatörés nélkül. Ha csak be nem beszélsz neki valami hasonló kórságot.

– Vesemir – fordult meg Triss a székében. – Parancsolj rá, hogy hallgasson, mert a terhemre van.

– Okoskodsz itt nekünk – mondta Lambert nyugodtan –, de nem tudsz még mindenről. Nézz csak ide.

Furcsán behajlított ujjakkal a tűzrakás felé nyújtotta a karját. Zúgott és bömbölt a kandalló, a láng hirtelen csapott fel, szikrákat szórva ragyogott fel a parázs. Geralt, Vesemir és Eskel nyugtalanul Cirire pillantott, de a kislány ügyet sem vetett a látványos tűzijátékra.

Triss összefonta a kezeit a mellén, és kihívóan nézett Lambertre.

– Aard Jele – jelentette ki a nő nyugodt hangon. – Ezzel akartál engem lenyűgözni? Ugyanezzel a mozdulattal, ha némi összpontosítással, az akaraterőmmel és egy igével rásegítek, egy pillanat alatt képes vagyok fahasábokat kirepíteni a kéményen, olyan magasra, hogy azt fogod hinni, csillagok.

– Te képes vagy – ismerte el a férfi. – De Ciri nem. Képtelen működésbe hozni Aard Jelét. Ahogy bármelyik másikat sem. Százszor megpróbálta, és semmi. És te magad is tudod, hogy a mi Jeleinkhez a legkevesebb tehetség is elég. Ebből az következik, hogy Ciriben még a legkevesebb sincsen meg. Teljesen átlagos gyerek. A legkevesebb tehetsége sincs a mágiához, egyenesen antitalentum. Te meg itt Forrásról beszélsz, próbálsz ránk ijeszteni...

– A Forrás – magyarázta a nő hűvösen – nem képes irányítani a képességeit, nem ura azoknak. Médium, egyfajta közvetítő. Akaratlanul lép kapcsolatban az energiával, a tudtán kívül alakítja. És amikor irányítani próbálja, amikor erőlködik, mint mikor a Jeleket próbálja használni, semmire sem képes. És semmi se lesz belőle nem hogy több száz, de több ezer próbálkozásra sem. Ez jellemzi a Forrást. De egy nap eljön az a perc, amikor a Forrás nem erőlködik, nem összpontosít, a fellegekben jár, vagy kolbászos káposztára vágyik, kockázik, az ágyban hentereg valakivel, az orrát túrja... és hirtelen valami történik. Példának okáért lángra lobban a ház. Nem egyszer a fél város lángra lobban.

– Túlzol, Merigold.

– Lambert – eresztette el Geralt a medálját, és az asztalra fektette kezeit. – Először is, ne szólítsd Trisst Merigoldnak, többször megkért rá, hogy ne tedd. Másodszor, Triss nem túloz. A saját szememmel láttam akció közben Ciri mamuskáját, Pavetta királykisasszonyt. Én mondom nektek, volt mit nézni. Nem tudom, hogy Forrás volt-e, de senki sem gyanította, hogy megvolnának a képességei, míg hajszál híján porrá nem hamvasztotta a királyi Burgot Cintrában.

– Akkor hát el kell fogadnunk – mondta Eskel, miközben újabb gyertyatartóban gyújtott gyertyát –, hogy Ciri mégis csak terhelt lehet genetikailag.

– Nem csak hogy lehet – mondta Vesemir. – Terhelt. Egyik oldalról Lambertnek igaza van. Ciri képtelen használni a Jeleket. A másik oldalról... Mindannyian láttuk...

Elhallgatott és Cirire pillantott, aki örömteli sikkantással nyugtázta, hogy épp fölénybe került a pirospacsiban. Triss látta Coën arcán a mosolyt, és nem voltak kétségei afelől, hogy hagyta győzni a lányt.

– Hát ez az – jegyezte meg csipkelődve a nő. – Mind láttátok. Mit láttatok? Milyen körülmények között láttátok? Nem tűnik úgy nektek, fiúk, hogy eljött az őszintébb vallomások ideje? Az ördögbe is, ismétlem, megőrzöm a titkot. A szavamat adom.

Lambert Geraltra nézett, Geralt beleegyezően bólintott. A fiatalabb vaják felállt, leemelt a magas polcról egy négyszögletű kristálykancsót és egy kisebb üvegcsét. Az üvegcse tartalmát a kancsóba öntötte, megrázta néhányszor, aztán az átlátszó folyadékot az asztalon álló kupakba töltötte.

– Igyál velünk egyet, Triss.

– Talán olyan szörnyű volna az igazság – gúnyolódott a nő –, hogy józanul nem lehetne róla beszélni? Hogy le kell innom magamat ahhoz, hogy végighallgathassam?

– Ne okoskodj. Kortyolj bele. Könnyebben megérted.

– És mégis mi ez?

– Fehér sirály.

– Micsoda?

– Egy könnyű szer – mosolyodott el Eskel – az édes álmokért.

– A mindenségit! Egy vaják hallucinogén? Hát ettől csillog úgy a szemetek esténként!

– A fehér sirály nagyon gyenge. A fekete a hallucinogén.

– Ha ebben a löttyben mágia van, nekem nem szabad a számba vennem!

– Kizárólag természetes összetevők – nyugtatta meg Geralt, de a nő észrevette, hogy az arckifejezése valahogy nem volt meggyőző. Szemmel láthatóan félt az elixír összetevőire vonatkozó kérdésektől. – Ráadásul sok vízzel hígítva. Nem ajánlanánk fel neked olyasmit, ami árthatna.

A különös ízű, habzó ital hidegen zúdult a nyelőcsövére, melegséggel áradt szét a testében. A varázslónő végigfuttatta a nyelvét az ínyén és a szájpadlásán. Egyetlen összetevőjét sem tudta felismerni.

– Adtatok inni Cirinek ebből a... sirályból – találgatott. – És akkor...

– Véletlen volt – szakította gyorsan félbe Geralt. – Első este, rögtön, miután megérkeztünk... Szomjas volt, a sirály az asztalon állt. Mire közbeléphettünk volna, már fenékig kiitta. És transzba esett.

– Inunkba szállt a bátorságunk – ismerte be Vesemir, és nagyot sóhajtott. – Ó, hogy elszállt az, gyermekem, egészen a csizmánk szárába.

– Idegen hangon kezdett beszélni hozzátok – jegyezte meg nyugodtan a varázslónő a vajákok gyertyafényben csillogó szemébe nézve. – Olyan dolgokról és ügyekről kezdett beszélni, amikről nem tudhatott Elkezdett... jövendölni. Igaz? Mit mondott?

– Ostobaságokat – közölte szárazan Lambert. – Értelmetlen badarságokat.

– Nem kételkedem abban – nézett a férfira a varázslónő –, hogy akkor és ott remekül megértettétek egymást. A badarságok jelentik a szakterületedet, minden alkalommal meggyőződöm erről, ahányszor csak kinyitod a szádat. Tégy hát nekem egy szívességet, és ne nyisd ki egy darabig. Jó?

– Ezúttal – mondta Eskel komolyan, az arcán húzódó sebhelyet dörzsölve – Lambertnek igaza van, Triss. Akkor, miután a sirályt kiitta, tényleg úgy beszélt Ciri, hogy semmit sem lehetett belőle érteni. Az, akkor, első alkalommal, makogás volt. Csak a...

Elhallgatott. Triss megrázta a fejét.

– Csak a második alkalommal kezdett érhetően beszélni – találta ki. – Tehát volt második alkalom is. Szintúgy a figyelmetlenségetek következtében megivott narkotikum hatására?

– Triss – emelte fel a fejét Geralt. – Ez nem a legjobb idő a gúnyos csipkelődésre. Minket ez nem mulattat. Minket ez aggaszt és nyugtalanít. Igen, volt második és volt harmadik alkalom is. Ciri meglehetősen szerencsétlenül esett gyakorlás közben. Elvesztette az eszméletét. Amikor magához tért, ismét transzban volt. És megint össze-vissza beszélt. Ismét nem a saját hangján. És ismét érthetetlenül. De én már hallottam hasonló hangokat, hasonló beszédet. Így beszélnek azok a szegény, beteg, bolond asszonyok, akiket nézőknek hívnak. Érted, mire gondolok?

– Nagyon is. Ez volt a második alkalom. Térjünk át a harmadikra.

Geralt megtörölte kezével a homlokát, amit hirtelen izzadság vert ki.

– Ciri gyakran ébred fel az éjszaka közepén – folytatta a férfi. – Kiabálva. Sok mindenen ment keresztül. Nem akar róla beszélni, de nincsenek kétségeink, hogy olyan dolgokat látott Cintrában és Angrenben, amiket egy gyereknek sem szabadna látnia. Attól félek, hogy valaki még... ártott is neki. Ez tér vissza álmában... Általában könnyű megnyugtatni, gond nélkül elalszik... De egyszer ébredés után... ismét transzban volt. Megint idegen, kellemetlen... Gonosz Hangon beszélt. Érthetően és értelmesen beszélt. Jósolt. Jövendölt. És amit nekünk jövendölt...

– Mit? Micsodát, Geralt?

– Halált – felelte szelíden Vesemir. – Halált, gyermekem.

Triss Cirire nézett, aki épp azt vetette csicseregve Coën szemére, hogy csalt a játékban. Coën megölelte, és nevetésben tört ki. A varázslónő hirtelen rájött, hogy soha, soha sem hallott korábban a vajákok közül egyet is nevetni.

– Kinek? – kérdezte röviden, még mindig Coënt nézve.

– Neki – mondta Vesemir.

– És nekem – tette hozzá Geralt. És elmosolyodott.

– Amikor felébredt...

– Semmire sem emlékezett. És mi nem tettünk fel kérdéseket.

– Helyes. Ami a jövendölést illeti... Konkrét volt? Részletes?

– Nem – nézett Geralt egyenesen a nő szemébe. – Zavaros. Ne kérdezz erről, Triss. Minket nem Ciri jövendöléseinek és félrebeszélésének a tartalma érdekel, hanem az, ami vele történik. Nem magunkat féltjük, hanem...

– Vigyázz – figyelmeztette Vesemir. – Ne beszélj erről előtte.

Coën közeledett az asztalhoz Cirivel a nyakában.

– Kívánj mindenkinek jó éjszakát, Ciri – mondta. – Kívánj jó éjszakát ezeknek az éjjeli baglyoknak. Mi megyünk aludni. Közel az éjfél. Mindjárt véget ér Midinváerne. Holnaptól a tavasz minden nappal egyre közelebb!

– Szomjas vagyok – csusszant le Ciri a hátáról, és Eskel kupája után nyúlt. A vaják ügyesen félretolta a poharat a keze ügyéből, és megragadta a vizeskorsót. Triss gyorsan lépett.

– Tessék – adta oda a kislánynak a saját félig telt poharát, miközben jelentőségteljesen megszorította Geralt karját és Vesemir szemébe nézett. – Igyál csak.

– Triss – suttogta Eskel a mohón kortyoló Cirit nézve. – Mi a fenét csinálsz? Hiszen az...

– Egy szót se, kérlek.

Nem kellett sokáig várniuk a hatásra. Ciri hirtelen megfeszült, halkan felkiáltott, és a szája széles, boldog mosolyra húzódott. Behunyta a szemét, és széttárta a kezeit. Elnevette magát, forogni kezdett, lábujjhegyen táncolt. Lambert villámgyors mozdulattal félrehúzta az útjában álló támlásszéket, Coën odaállt a táncoló lány és a kandalló közé.

Triss felpattant, és a ruhája kivágásából amulettet rántott elő, egy vékonyka láncon lógó, ezüstbe foglalt zafírt. Erősen az öklébe szorította.

– Gyermekem... – jajdult fel Vesemir. – Mit művelsz?

– Tudom, mit csinálok – vetette oda élesen. – A lány transzba esett, én pedig kapcsolatba lépek az elméjével. Belé hatolok. Mondtam nektek, egyfajta mágikus közvetítő, tudnom kell, mit közvetít, hogyan és honnan nyeri az aurát, amit használ. Ma van Midinváerne, kedvező éjszaka az ilyesfajta vállalkozáshoz...

Korall. Vanielle. Yoël. Himlős Axel...

– Miért hoztál ide engem? – suttogta. – Miért?

Ciri megfordult. Felemelte a kezét, és a varázslónő vérpatakot látott az életvonalán a tenyere és a csuklója felé csorogni.

– A rózsa – mondta nyugodt hangon a kislány. – Shaerrawedd rózsája. Megszúrtam magam. De ez semmi. Csak vér. Tündevér...

Az ég még jobban elsötétült, egy perccel később egy villám éles, vakító fénye világította meg. Minden csöndbe és mozdulatlanságba dermedt. Triss tett egy lépést, meg akarván győződni arról, hogy képes-e megtenni. Megállt Ciri mellett, és azt látta, hogy mindketten egy feneketlen szakadék szélén állnak, melyben vöröses köd gomolygott, melyet mintha alulról világított volna át valami fény. A következő hangtalan villámcsapás fénye hirtelen feltárta a szakadék mélyébe vezető márványlépcsők hosszú sorát is.

– Így kell lennie – mondta remegő hangon Ciri. – Nincs más út. Csak az. A lépcsőkön a mélybe. Így kell lennie, mert... Va’esse deireádh aep eigean.

– Beszélj – suttogta a varázslónő. – Beszélj, gyermek.

– Az Ősi Vér Gyermeke... Feainnewedd... Luned aep Hen Ichaer... Deithwen... A Fehér Láng... Ne, ne... Ne!

– Ciri!

– A fekete lovag... tollakkal a sisakján... Mit tett velem? Mi történt akkor? Féltem... Még most is félek. Nem ért véget, sosem ér véget. Az Oroszlánfióknak meg kell halnia... Államérdek... Ne... Ne...

– Ciri!

– Ne! – feszült meg a kislány teste, lehunyta a szemét. – Ne, ne, nem akarom! Ne érj hozzám!

Ciri arca hirtelen megváltozott, megmerevedett, a hangja ércessé, hűvössé és baljóslatúvá vált, gonosz, kegyetlen gúny csengett benne.

– Hát egészen idáig követted, Triss Merigold? Egészen idáig? Túl messzire merészkedtél, Tizennegyedik. Figyelmeztettelek.

– Ki vagy te? – rázkódott meg Triss. De uralkodott a hangján.

– Megtudod, ha eljön az ideje.

– Megtudom most rögtön!

A varázslónő felemelte a kezeit, és hirtelen széttárta őket, minden erejét az Azonosító Varázslatba fektetve. A mágikus függöny széthasadt, de mögötte ott volt egy második... Harmadik... Negyedik...

Triss feljajdult, és térdre rogyott. A valóság tovább hasadt, újabb ajtók hosszú, véget nem érő sora tárult föl, mely a semmibe vezetett. Az ürességbe.

– Tévedtél, Tizennegyedik – gúnyolódott a fémes, nem emberi hang. – Összetévesztetted az eget az éjjel a tó színén visszaverődő csillagok képével.

– Ne nyúlj... Ne gyúlj ahhoz a gyermekhez!

– Ez nem gyermek.

Ciri ajkai mozogtak, de Triss látta, hogy a lány tekintete halott, üveges, eszméletlen.

– Ez nem gyermek – ismételte a hang. – Ez a Láng, a Fehér Láng, amelytől lángra gyúl és porrá ég a világ. Ez az Ősi Vér, Hen Ichaer. Tündevér. A mag, amely nem hajt ki, hanem lánggal lobban fel. A vér, mely bemocskoltatik... Amikor eljön Tedd Deireádh, a Végidő. Va’esse deireádh aep eigean!

– Halált jövendölsz? – kiáltotta Triss. – Csak ennyit tudsz, halált jövendölni? Mindenki számára? Nekik, neki... Nekem?

– Neked? Te már meghaltál, Tizennegyedik. Benned már minden halott.

– A szférák hatalmára – nyögött fel a varázslónő, és mozgásba hozva megmaradt erejét kezével a levegőt szántotta. – A vízre, tűzre, földre és levegőre, megidézlek. Megidézlek gondolatra, álomra és halálra, mindarra, ami volt, mindarra, ami van, és mindarra, ami eljön. Megidézlek. Ki vagy te? Felelj!

Ciri elfordította a fejét. A szakadék mélyébe vezető lépcsősor víziója semmivé lett, szertefoszlott, és helyén az ólomszürke, tajtékzó, hullámtaréjokban megtörve háborgó tenger jelent meg. A csendbe újra belehasított a sirályok vijjogása.

– Repülj – csendült a hang a kislány ajkain. – Itt az idő. Térj vissza oda, ahonnan jöttél, Tizennegyedik a Hegyről. Szállj a sirály szárnyán, és hallgasd a sirályaim kiáltásait. Hallgasd figyelmesen!

– Megidézlek...

– Nem vagy rá képes. Repülj, sirály!

És hirtelen ismét ott volt a széllel süvítő, nedves és sós levegő, és ott volt a repülés, a kezdet és vég nélküli repülés. A sirályok vadul vijjogtak. Kiáltoztak és parancsoltak.

Triss?

Ciri?

Felejtsd el őt! Ne kínozd! Felejtsd el! Felejtsd el, Triss!

Felejtsd el!

Triss! Triss! Triiiiss!!!

– Triss!

Kinyitotta a szemét, a fejét dobálta a párnán, megmozgatta zsibbadt karjait.

– Geralt?

– Itt vagyok melletted. Hogy érzed magad?

A nő körbenézett. A szobájában volt, az ágyban feküdt. Egész Kaer Morhen legjobb ágyában.

– Mi van Cirivel?

– Alszik.

– Milyen régóta...

– Túl régóta – szakította félbe a férfi. Betakarta a nőt egy takaróval, és átölelte. Amikor előre hajolt, farkasfejes medalionja közvetlenül a nő arca előtt hintázott. – Amit csináltál, nem volt a legjobb ötlet, Triss.

– Minden a legnagyobb rendben – remegett a férfi karjaiban. Nem igaz, gondolta magában. Semmi sincs rendben. Úgy fordította az arcát, hogy a medál ne érhessen hozzá. Sokféle elmélet létezett a vajákok amulettjeiről, de egyik sem ajánlotta, hogy egy varázsló hozzájuk érjen a Napfordulók napján és éjszakáján.

– Mondtunk... mondtunk valamit a transz alatt?

– Te semmit. Egész idő alatt eszméletlen voltál. Ciri... Épp, mielőtt magához tért volna... Azt mondta... „Va’esse deireádh aep eigean”.

– Ismeri az Ősi Nyelvet?

– Nem annyira, hogy egy egész mondatot ki tudjon mondani.

– Egy mondatot, ami azt jelenti: „Valami véget ér” – a varázslónő megtörölte kezével az arcát. – Geralt, ez az ügy komoly. A kislány rendkívül erős médium. Nem tudom, hogy mivel és kivel lép kapcsolatba, de azt gondolom, hogy semmi nem szabhat korlátot ennek a viszonynak. Valami igyekszik úrrá lenni rajta. Valami... ami számomra túlságosan erős. Féltem őt. Egy újabb transz... elmebajjal is végződhet. Én nem vagyok ura ennek, nem tudok úrrá lenni rajta, nem vagyok képes... Ha arra volna szükség, képtelen lennék megfékezni, elfojtani a képességét, nem lennék képes, amikor már nincs más kiút, végérvényesen kioltani. Segítségért kell fordulnod... egy másik varázslónőhöz. Egy tehetségesebbhez. Egy tapasztaltabbhoz. Tudod, kiről beszélek.

– Tudom – fordította el a fejét a férfi, és összeszorította az ajkait.

– Ne ellenkezz. Ne védekezz. Kitalálom, miért nem hozzá fordultál, hanem hozzám. Harcolj meg a becsvágyaddal, küzdd le magadban a sértődést és a konokságot. Semmi értelme, csak magadat gyötröd. És Ciri egészségét és életét kockáztatod. Az, ami minden valószínűség szerint meg fog történni vele a következő transz alatt, rosszabb lehet a Füvek Próbájánál is. Fordulj segítségért Yenneferhez, Geralt.

– És te, Triss?

– Mi, én? – nyelt egyet nagy nehezen. – Én nem számítok. Csalódást okoztam neked. Csalódást okoztam neked... mindenben. Én... én a tévedésed voltam. Semmi több.

– A tévedések – válaszolta a férfi nehezen – nekem ugyanúgy számítanak. Nem törlöm ki őket sem az életemből, sem az emlékezetemből. És sosem hibáztatok értük másokat. Számítasz nekem, Triss, és mindig számítani fogsz. Sosem okoztál nekem csalódást. Sosem. Higgy nekem.

A nő sokáig hallgatott.

– Itt maradok tavaszig – közölte végül a hangja remegésével küzdve. – Ott leszek Ciri mellett... Vigyázni fogok rá. Éjjel-nappal. Ott leszek mellette éjjel és nappal. És tavasszal... Tavasszal elvisszük magunkkal Melitele ellanderi szentélyébe. Az, ami igyekszik úrrá lenni rajta, a szentélyben talán nem férhet majd hozzá. Te pedig mindeközben segítségért fordulsz Yenneferhez.

– Rendben van, Triss. Köszönöm.

– Geralt?

– Hallgatlak.

– Ciri mondott még valamit, igaz? Valamit, amit csak te hallottál. Mondd el, mi volt az.

– Nem – ellenkezett, de a hangja remegett. – Nem, Triss.

– Kérlek.

– Nem hozzám beszélt.

– Tudom. Hozzám beszélt. Mondd el, kérlek.

– Rögtön, amikor magához tért... Amikor felemeltem... Azt suttogta: „Felejtsd el őt. Ne kínozd.”

– Nem fogom – mondta halkan a nő. – De nem tudom elfelejteni. Bocsáss meg.

– Nekem kellene bocsánatot kérnem tőled. És nem csak tőled.

– Ennyire szereted – jegyezte meg; nem kérdés volt.

– Ennyire – ismerte be félhangon hosszú percnyi hallgatás után

– Geralt.

– Hallgatlak, Triss.

– Maradj velem ma éjjel.

– Triss...

– Csak maradj.

– Rendben.

Nem sokkal Midinváerne után abbamaradt a hóesés. Beköszöntött a fagy.

Triss ott volt Ciri mellett éjjel és nappal. Vigyázott rá. Az oltalmába vonta. Láthatóba és láthatatlanba.

A kislány szinte minden éjjel kiabálva riadt fel. Félrebeszélt az arcát fogva, zokogott a fájdalomtól. A varázslónő igékkel és elixírekkel nyugtatta meg. Átölelte, és a karjaiban ringatta álomba. Azután ő maga nem tudott sokáig elaludni, azon gondolkodva, amit Ciri álmában és ébredéskor mondott. És érezte magában az egyre növekvő félelmet Va’esse deireádh aep eigean... Valami véget ér...

Így volt ez tíz éjjelen és nappalon át. Aztán végül elmúlt. Véget ért, eltűnt nyomtalanul. Ciri megnyugodott, békésen aludt, félrebeszélés nélkül, álmok nélkül.

De Triss szüntelen vigyázott rá. Egy lépésre sem hagyta a kislányt egyedül. Az oltalmába vonta. Láthatóba és láthatatlanba.

– Gyorsabban, Ciri! Kitör, támad, kitér! Félfordulat, vág, kitér! Egyensúlyozz, egyensúlyozz a bal karoddal, vagy leesel arról a grábláról! És összetöröd magadnak a... női attribútumaidat!

– A mimet?

– Semmit. Nem vagy fáradt? Ha akarod, pihenhetünk.

– Nem, Lambert! Még megy. Nem vagyok olyan gyenge, hogy képzeled! Mi lenne, ha megpróbálnám minden második cöveket átugrani?

– Meg ne merd próbálni! Leesel, nekem meg letépi Merigold a... fejem.

– Nem esem le!

– Megmondtam egyszer, nem fogom megismételni. Ne mórikáld magad! Biztosan a lábakon! És légzés, Ciri, légzés! Úgy fújtatsz, mint egy döglődő mamut!

– Nem igaz!

– Ne nyervákolj! Edz! Támad, kitér! Parád! Félfordulat! Parád, tejes fordulat! Biztosabban a cövekeken, a mindenségit! Ne imbolyogj! Kitör, vág! Gyorsabban! Félfordulat! Ugorj és vágj! Úgy van! Nagyon jó!

– Tényleg? Tényleg jó volt, Lambert?

– Ki mondta?

– Te! Az előbb!

– Biztos megbotlott a nyelvem. Támad! Félfordulat! Kitér! És még egyszer! Ciri, és hol marad a parád? Hányszor kell elismételnem? A kitérés után mindig parádnak, a fejet és a nyakat védő kardcsapásnak kell következnie! Mindig!

– Még akkor is, ha csak egy ellenféllel küzdök?

– Sosem tudod, hogy mivel harcolsz. Sosem tudod, mi van hátul, mögötted. Mindig fedezned kell magad. Lábmunka és kard! Ösztönös kell legyen. Ösztönös, megértetted? Nem szabad erről megfeledkezned. Ha a valódi harcban elfelejted, azonnal véged. Még egyszer! Na! Pont így! Látod, milyen szépen érkezel a parádból? Innen bármilyen támadást végre tudsz hajtani. Innen hátrafelé is vághatsz, ha muszáj. Na, mutass egy fordulatot és egy hátsó vágást.

– Hááá!

– Nagyon szép. Érted már, mi a lényeg? Eljutott az agyadig?

– Nem vagyok hülye!

– Lány vagy. A lányoknak egy csepp eszük sincs.

– Eh, Lambert, ha Triss hallaná ezt!

– Ha a nagyanyámnak töke lett volna, ő lett volna a nagyapám. Na, elég lesz. Gyere le. Pihenünk egyet.

– Nem vagyok fáradt!

– De én az vagyok. Megmondtam, pihenő. Gyere le a grábláról.

– Szaltóval?

– Mégis hogy akarnál? Mint a tyúk az ülőről? Gyerünk, ugorj. Ne félj, vigyázok rád.

– Háááá!

– Szép. Sőt nagyon szép, ha azt nézzük, hogy lány vagy. Most már leveheted a kendőt a szemedről.

– Triss, nem lehetne elég mára? Mi? Nem foghatnánk a szánkókat és csúszhatnánk le a dombról? Süt a nap, úgy szikrázik a hó, hogy az ember szeme belefájdul! Szép idő van!

– Ne hajolj ki, mert kiesel az ablakból.

– Menjünk szánkózni, Triss!

– Vesd fel az Ősi Nyelven. Ezzel fejezzük be az órát. Gyere el az ablaktól, ide vissza az asztalhoz... Ciri, hányszor kell kérnem? Tedd le azt a kardot, ne hadonássz vele tovább.

– Ez az új kardom! Igazi, vaják! Acélból csinálták, ami az égből esett le! Komolyan! Geralt mondta, és ő sose hazudik, hiszen tudod!

– Ó, igen. Tudom.

– Hozzá kell szoknom ehhez a kardhoz. Vesemir bácsi pontosan az én súlyomhoz, a magasságomhoz és a karom hosszához igazította! Hozzá kell edzenem a tenyeremet és a csuklómat!

– Eddz, amennyit csak akarsz, de az udvaron. Ne itt. Na, hallgatlak. Úgy rémlik, azt akartad nekem javasolni, hogy menjünk szánkózni. Az Ősi Nyelven. Hát javasold.

– Hmm... Hogy lesz a „szánkó”?

– Sledd, mint tárgy. Aesledde, mint tevékenység.

– Aha... Már tudom. Va’en aesledde, ell’ea?

– Ne fejezd be így a kérdést, ez a forma udvariatlan. A kérdést hangsúllyal képezzük.

– De a Szigeteken a gyerekek...

– Te nem a skelligei zsargont tanulod, hanem a klasszikus Ősi Nyelvet.

– És minek is tanulom én ezt a nyelvet tulajdonképpen, hm?

– Azért, hogy megismerd. Azt, amit nem ismer az ember, illik megtanulnia. Nyomorék az, aki nem ismer nyelveket.

– De úgyis mindenki csak a közösön beszél!

– Tény. De vannak néhányan, akik nem csak. Garantálom neked, Ciri, hogy jobb a kevesek közé tartozni, mint a mindenkihez. Na, hallgatlak. Egész mondattal: „Szép időnk van ma, menjünk hát szánkózni.”

– Elaine... Hmmm... Elaine tedd a’taeghane, a va’en easledde?

– Nagyon jó.

– Há! Na akkor menjünk szánkózni.

– Menjünk. De engedd meg, hogy befejezzem a sminkem.

– És kinek fested így ki magad, hm?

– Magamnak. Egy nő a saját közérzete kedvéért emeli ki a szépségét.

– Hmmm... Tudod, mit? Valahogy én is olyan vacakul érzem magam. Ne nevess, Triss!

– Gyere ide. Ülj a térdemre. Tedd le azt a kardot, megkértelek! Köszönöm. Most fogd azt a nagyobb ecsetet, és púderezd be az arcod. Ne annyit, te lány, ne annyit! Nézz a tükörbe. Látod, milyen szép vagy?

– Nem látok semmi különbséget. Kifestem a szememet, jó? Min nevetsz? Te mindig kifested a szemed. Én is akarom!

– Jól van. Tessék, ezzel árnyékold a szemhéjadat. Ciri, ne zárd be mindkét szemed, nem látsz te semmit, összekened vele az egész arcodat. Vegyél egy picit, és simítsd vele végig a szemhéjadat. Azt mondtam, simítsd! Engedd, hogy kicsit szétdörzsöljem. Csukd be a szemed. És most nyisd ki.

– Óóóóó!

– Van különbség? Egy kis árnyékolás nem árt még az olyan szép szemnek sem, amilyen a tiéd. Tudták a tündenők, mit csinálnak, amikor feltalálták a szemfestéket.

– Tündék?

– Nem tudtad? A sminket tündék találták fel. Sok hasznos találmányt vettünk át az Ősi Néptől. És átkozottul keveset adtunk érte cserébe. Most fogd a szemceruzát, és húzd ki vékonyan a felső szemhéjadat, közvetlenül a szempillák tövében. Ciri, mit csinálsz?

– Ne nevess! Remeg a szemhéjam! Azért csinálom!

– Nyisd ki egy kicsit a szádat, abbahagyja a remegést. Látod? Kész vagy.

– Óóóó!

– Gyere, most pedig megyünk, hogy a szépségünkkel ámulatba ejtsük a vajákokat. Nehéz kellemesebb látványt találni. Aztán fogjuk a szánkókat, és szétkenjük a sminkünket azokban a mélységes hófúvásokban.

– És újra kifestjük magunkat!

– Nem. Megkérjük Lambertet, hogy gyújtson be a fürdőben, és megfürdünk.

– Megint? Lambert azt mondja, hogy túl sok tüzelőt használunk azokra a fürdőkre.

– Lambert cáen me a’báeth aep arse.

– Micsoda? Ezt nem értettem...

– Idővel majd az idiómákat is elsajátítod. Még sok időnk van a tanulásra tavaszig. De most... Va’en aesledde, me elaine luned!

– Ez itt, ezen a metszeten... Nem, a kutyafáját, nem ezen... Ezen. Ez itt, mint azt már tudod, egy ghúl. Na halljuk, Ciri, mit tanultál a ghúlról... Ejj, nézz csak ide rám! Mi az öregördög keserve van a szemhéjadon?

– Jobb közérzet!

– Micsoda? Á, annyi baj legyen. Na, hallgatlak.

– Hmm... A ghúl, Vesemir bácsi, az egy szörnyeteg, ami hullákat zabál. Ősi temetőkben meg kurgánok környékén lehet vele találkozni, mindenhol, ahová halottakat temetnek. A nek... nekropoliszokban. A harcmezőkön, a csatatereken...

– Akkor hát csak a halottakra nézve veszélyes, igaz?

– Nem, nemcsak rájuk. A ghúl élőkre is rátámad. Amikor éhes, vagy amikor őrjöngeni kezd. Például amikor csatát vívnak... Sok ember esik el...

– Mi van veled, Ciri?

– Semmi...

– Ciri, figyelj rám. Felejtsd el. Már nem jön vissza.

– Láttam... Soddenben és a Folyóntúlon... Egész mezőket... Ott feküdtek, farkasok és elvadult kutyák marcangolták őket. Madarak csipkedték... Biztosan voltak ott ghúlok is...

– Ezért tanulsz most a ghúlokról, Ciri. Az, amit már ismerünk, megszűnik kísérteni minket. Az, amivel fel tudjuk venni a harcot, már nem is olyan fenyegető. Hogyan harcolunk a ghúllal, Ciri?

– Ezüstkarddal. A ghúl érzékeny az ezüstre.

– És még mire?

– Az éles fényre. A tűzre.

– Akkor hát felvehetjük vele a harcot fény és tűz segítségével?

– Megtehetjük, de veszélyes. A vaják nem használ se fényt, se tüzet, mert akadályozza a látásban. Minden fény árnyékokhoz vezet, az árnyékok pedig megnehezítik a tájékozódást. Mindig sötétségben, a hold vagy a csillagok fényénél kell harcolni.

– Nagyon helyes. Jól megjegyezted, eszes egy lány vagy. És most nézz ide, erre a metszetre.

– Bleeeueeeuuueee...

– Mit mondjak, valóban nem valami szép fa... fattyú. Ez egy graveir. A graveir a ghúl egyik válfaja. Nagyon hasonlít a ghúlra, de lényegesen nagyobb nála. Ahogy látod, a koponyája három elcsontosodott taréja is megkülönbözteti tőle. Különben olyan, mint a többi hullafaló. Figyeld csak meg. Rövid és tompa karmok, melyek a sírok feldúlásához, a földben való ásáshoz alkalmazkodtak. Erős fogazat, mellyel a csontokat roppantja össze, és hosszú, vékony nyelv, amivel a rothadt velőt nyalogatja ki belőlük. Az ilyen jó, büdös velő igazi ínyencfalat a graveir számára... Mi van veled?

– Seeeemmi.

– Egészen elsápadtál. És el is zöldültél. Túl keveset eszel. Ettél te reggelit?

– Ihiiigen. Ehetteheeem.

– Hogy miről is... Aha. Majd’ elfelejtettem. Jegyezd meg, mert fontos. A graveirnek, ahogyan a ghúloknak és a többi, ebbe a csoportba tartozó szörnyetegnek, nincsen természetes élettere. A szférák közötti átjárhatóság időszakának reliktumai. Amikor megölöd őket, nem sérted meg azokat a rendszereket és összeköttetéseket, melyek a természetben, a mi jelenlegi szféránkban uralkodnak. A jelenlegi szféránkban ezek a szörnyetegek idegenek, és nincs helyük benne. Érted, amiről beszélek, Ciri?

– Értem, Vesemir bácsi. Geralt elmagyarázta nekem. Mindent tudok. A természetes élettér...

– Jól van, jól van. Én tudom, mi az, ha Geralt elmagyarázta neked, akkor már nem kell nekem felmondanod. Térjünk vissza a graveirhez. Graveirek meglehetősen ritkán fordulnak elő, szerencsénkre, mert átkozottul veszélyes szukafattyak. Egy graveirrel harcolva a legkisebb sérülés is azt jelenti, hogy hullaméreggel fertőződtél meg. Melyik elixírrel kezeljük a hullaméreg-fertőzést, Ciri?

– A „sárgarigóval”.

– Helyes. De a legjobb elkerülni a fertőzést. Ezért ha graveirrel harcolsz, nem szabad közel kerülnöd a semmirekellőhöz. Mindig távolból harcolunk, és közel ugorva csapunk le.

– Hmm... És hol a legjobb belevágni?

– Épp most térünk át erre. Nézd csak...

– Még egyszer, Ciri. Szépen lassan gyakoroljuk be, hogy minden mozdulatot elsajátíthass. Nézd csak, terccel támadok, úgy helyezkedem, mintha szúrni akarnék... Miért hátrálsz?

– Mert tudom, hogy finta! Áttérhetsz széles sinisterre, vagy támadhatsz felső kvarttal. Én meg hátrálok, és kontratámadással hárítok!

– Úgy volna? És ha ezt csinálom?

– Auuu!!! Úgy volt, hogy lassú lesz! Mit csináltam rosszul? Áruld el, Coën!

– Semmit. Egyszerűen magasabb és erősebb vagyok.

– Ez igazságtalanság!

– Nem létezik tisztességes küzdelem. A harcban az ember minden előnyt és minden alkalmat kihasznál, ami adódik. Amikor hátráltál, lehetőséget adtál nekem arra, hogy nagyobb erőt vigyek a csapásba. Ahelyett, hogy hátrálsz, inkább tenned kellett volna egy félfordulatot balra, és megpróbálni alulról megvágni dexter kvarttal, az áll alatt, az arcon vagy a torkon.

– Majd pont meg is engedted volna! Teszel egy ellentétes irányú fordulatot, és még azelőtt eléred a nyakam bal oldalát, hogy sikerülne megcsinálnom a parádot! Honnan kellene tudnom, mit fogsz csinálni?

– Tudnod kell. És tudod is.

– Hogyisne!

– Ciri. Az, amit csinálunk, küzdelem. Az ellenfeled vagyok. Le akarlak és le is kell, hogy győzzelek, mert az életemről van szó. Magasabb és erősebb vagyok nálad, úgyhogy olyan támadásra fogom keresni az alkalmat, amivel eltérítem és áttöröm a parádod, ahogyan azt egy perccel ezelőtt magad láttad. Minek nekem a fordulat? Már sinisterben vagyok, nézd csak. Mi sem egyszerűbb, mint secundából támadni, a hónod alá, a karod belső részére? Ha átvágom az ütőered, néhány perc alatt halott vagy. Védekezz!

– Háááá!!!

– Nagyon jó. Szép, gyors parád. Látod, hogy milyen jól jön, ha edzed a csuklódat? És most figyelj – sok vívó elköveti azt a hibát statikus parádban, hogy egy pillanatra megáll, és akkor meglepheted őket, rájuk támadhatsz – így!

– Háá!!!

– Szép volt! De ugorj félre, azonnal ugorj félre, és kezdj el forogni! Lehet, hogy a bal kezemben tőrt tartok! Jó! Nagyon jó! És most, Ciri? Mihez kezdek most?

– Honnan tudjam?

– Figyeld a lábam! Hogyan oszlik el a testsúlyom? Mit tudok csinálni ebből az alapállásból?

– Bármit!

– Akkor hát forogj, forogj, kényszeríts rá, hogy elmozduljak! Védekezz! Jól van! Ne a kardomat nézd, a karddal megtéveszthetlek! Védekezz! Jól van! Még egyszer! Jól van! És újra!

– Auuuu!!!

– Nem jó.

– Uff... Mit csináltam rosszul?

– Semmit. Egyszerűen csak gyorsabb vagyok. Vedd le a védőfelszerelést. Üljünk le egy pillanatra, pihenjünk. Biztosan fáradt vagy, egész reggel az Ösvényen futottál.

– Nem vagyok fáradt. Éhes vagyok.

– A fenébe, én is az vagyok. És ma Lambert a soros, ő meg semmit se tud főzni gombócon kívül... Ha még legalább azt meg tudná főzni rendesen...

– Coën?

– Hm?

– Még mindig túl lassú vagyok...

– Nagyon gyors vagy.

– Leszek én valaha olyan gyors, mint te?

– Kétlem.

– Hmm... Na igen. És te... Ki a legjobb vívó a világon?

– Fogalmam sincs.

– Sosem ismertél ilyet?

– Sokat ismertem, aki annak tartotta magát.

– Há! Kik voltak azok? Hogy hívták őket? Mit tudtak?

– Lassan, lassan, kislány. Nem ismerem a választ ezekre a kérdésekre. Tényleg ennyire fontosak?

– Persze, hogy azok! Tudni akarom... kik azok a vívók. És hogy hol vannak.

– Hogy hol vannak, azt tudom.

– Há! Szóval hol?

– A temetőben.

– Figyelj, Ciri. Most felfüggesztjük a harmadik ingát, kettővel már elboldogulsz. Ugyanazokat a lépéseket fogod megtenni, mint kettőnél, csak eggyel több kitérést teszel. Kész vagy?

– Igen.

– Koncentrálj. Lazulj el. Belégzés, kilégzés. Támadás!

– Uh! Auuuuu... A mindenségit!

– Ne káromkodj, kérlek. Nagyot kaptál?

– Nem, csak fellökött... Mit csináltam rosszul?

– Túl egyenletes ritmusban futottál, túlságosan elsietted a második félfordulatot, és a finta túl szélesre sikerült. Következésképpen egyenesen az inga alá vitt.

– Oh, Geralt, ott egyáltalán nincs hely a kitérésre és a fordulatra! Túl közel lógnak egymáshoz!

– Rengeteg hely van, garantálhatom. De a távolságuk úgy lett kigondolva, hogy aritmiás mozgást kényszerítsen ki. Ez harc, Ciri, nem balett. Harc közben nem szabad ritmikusan mozogni. A mozgásoddal össze kell zavarnod az ellenfeledet, megtéveszteni, felborítani a reakcióit. Készen állsz a következő próbára?

– Készen. Lendítsd meg azokat az átkozott gerendákat.

– Ne káromkodj. Lazíts. Támadás!

– Há! Há! Na, milyen volt? Milyen volt, Geralt? Még csak nem is súrolt!

– Te sem súroltad a második zsákot a kardoddal. Ismétlem, ez harc, nem balett, nem akrobatika... Mit motyogsz ott?

– Semmit.

– Lazíts. Igazítsd meg a kötést a csuklódon. Ne szorítsd úgy a tenyered a markolatra, dekoncentrál, megzavarja az egyensúlyodat. Lélegezz nyugodtan. Készen állsz?

– Igen.

– Indulás!

– Uuuuh!!! Hogy a jó... Geralt, ezt nem lehet megcsinálni! Túl kevés a hely a fintára és a lábcserére. De ha finta nélkül, két lábról támadok...

– Láttam, mi történik, ha finta nélkül támadsz. Fáj?

– Nem. Nem nagyon...

– Ülj ide mellém. Pihenj.

– Nem vagyok fáradt. Geralt, én ezt a harmadik ingát nem ugrom meg, még ha tíz évig pihennék is. Nem tudok gyorsabban...

– És nem is kell. Elég gyors vagy.

– Akkor mondd meg, hogyan csináljam? Egyszerre félfordulat, kitérés és támadás?

– Nagyon egyszerű. Nem figyeltél. Mielőtt nekiálltál, azt mondtam – szükség van még egy kitérésre. Kitérésre. Az újabb félfordulat felesleges. Másodszorra mindent jól csináltál, és átjutottál az összes ingán.

– De nem találtam el a zsákot, mert... Geralt, félfordulat nélkül nem tudok támadni, mert megbillenek, nincs meg az a, na, hogy is hívják...

– Lendület. Ez igaz. Szerezz hát lendületet és energiát. De ne fordulattal és lábcserével, mert arra nincs elég időd. Vágj az ingára a kardoddal.

– Az ingára? A zsákokra kell rávágnom!

– Ez harc, Ciri. A zsákok az ellenfeled gyenge pontjait utánozzák, azokat kell eltalálnod. Az ingákat, amik az ellenfeled fegyverét imitálják, el kell kerülnöd, ki kell térned előlük. Ha az inga hozzád ér, megsebesültél. Az igazi harcban lehet, hogy már nem lennél képes felállni. Az inga nem érhet hozzád. De te rávághatsz az ingára. Miért lógatod úgy az orrod?

– Én... Én nem tudom kivédeni az ingát a kardommal. Túl gyenge vagyok... Mindig túl gyenge leszek! Mert lány vagyok!

– Gyere ide hozzám, te lány! Töröld meg az orrod. És hallgass meg figyelmesen. A világ egyetlen hatalmasa, egyetlen hegygörgetője vagy vasgyúrója sem képes kivédeni egy sikló farkát, egy óriásskorpió ollóit vagy egy griffmadár karmait. Márpedig az inga épp valami efféle fegyvert utánoz. Még csak ne is próbáld kivédeni. Nem az ingát lököd félre, hanem te lököd el magadat tőle. Átveszed az energiáját, amire szükséged van a csapáshoz. Elég egy könnyű, de gyors elrugaszkodás, és az azonnali, éppolyan gyors vágás az ellentétes irányú félfordulatból. Az elrugaszkodásból szerzel lendületet. Világos?

– Mhm.

– Gyorsaság, Ciri, nem erő. Az erő nélkülözhetetlen egy favágó számára, aki fejszével dönti ki a fákat a rengetegben. Ezért aztán valóban ritkán lesz lányokból favágó. Megértetted, miről van szó?

– Mhm. Lendítsd be az ingákat.

– Először pihenj.

– Nem vagyok fáradt.

– Tudod már, hogyan kell? Ugyanazok a lépések, finta...

– Tudom.

– Támadás!

– Hááá! Há!!! Hááááá!!! Megvagy! Elkaptalak, griffmadár! Geraaaalt! Láttad ezt?

– Ne kiabálj. Szabályozd a légzésedet.

– Megcsináltam! Tényleg megcsináltam! Sikerült! Dicsérj meg, Geralt!

– Bravó, Ciri. Bravó, kislány.

Február közepére addig nyaldosta a délről, a hágó felől fújó meleg szél a havat, míg az teljesen eltűnt. Arról, hogy a világban mi folyik, nem akartak tudni a vajákok.

Triss következetesen és makacsul vezette a politika felé a hosszú beszélgetéseket, melyeket a hatalmas kandalló lánglobbanásaival megvilágított, sötét csarnokban folytattak esténként. A vajákok részéről erre mindig ugyanaz volt a válasz. Geralt homlokához támasztott kézzel hallgatott. Vesemir a fejét csóválta, néha-néha közbeszúrva valami megjegyzést, amiből semmi sem következett, azt leszámítva, hogy „az ő idejében” minden jobb, logikusabb, tisztességesebb és egészségesebb volt. Eskel udvariasságot színlelt, nem fukarkodott a mosolyokkal és a szemkontaktussal, időnként még az is előfordult, hogy felkeltette az érdeklődését valami kevéssé fontos ügy vagy kérdés. Coën nyíltan ásítozott, és a mennyezetet bámulta, de Lambert se titkolta a megvetését.

Semmiről sem akartak tudni, nem érdekelték őket a dilemmák, melyek királyok, varázslók, nádorok és vezérek szeméről űzték el az álmot, a problémák, melyektől csak úgy remegtek és zúgtak a tanácsok, körök és tingek. Semmi sem létezett számukra, ami a hóba merült szorosokon, a Gwenllech jégtömböket sodró, ólmos folyamán túl zajlott. Számukra csak a vad hegyek között elvesző, magányos Kaer Morhen számított.

Aznap este Triss nyugtalan és ingerült volt – talán a vár falai között süvítő szél volt az oka. Aznap este mindannyian furcsamód izgatottak voltak – a vajákok, Geralt kivételével, ritkamód beszédessé váltak. Természetesen csak egyetlen dologról folyt a szó – a tavaszról. Az útjuk egyre közeledő kezdetéről. Arról, mit hoz az útjuk – vámpírokról, sárkánykígyókról, lesikről, likantrópokról és baziliszkuszokról.

Most Triss volt az, aki ásítozni kezdett, és a plafont bámulta. Most ő merült hallgatásba, egészen addig, míg Eskel egy kérdéssel hozzá nem fordult. Egy kérdéssel, amit régóta várt.

– De mi a helyzet igazából Délen, a Jaruga partján? Érdemes arrafelé elindulni? Nem szeretnénk belecseppenni valami perpatvar kellős közepébe.

– És mit nevezel te perpatvarnak?

– Hát, tudod... – dadogta a férfi. – Állandóan arról beszélsz, lehetséges, hogy újabb háború fog kitörni... Az állandó harcokról a határvidékeken, a lázadásokról a Nilfgaard által elfoglalt területeken. Említetted, hogy azt beszélik, a nilfgaardiak ismét átkelhetnek a Jarugán...

– Á, ugyan már – mondta Lambert. – Szüntelenül ütik-verik, mészárolják, halomra vágják egymást évszázadok óta. Nincs mitől félni. Én már eldöntöttem, hogy pontosan messze Délnek megyek, Soddenba, Mahakamba és Angrenba. Nyilvánvaló, hogy arra, amerre a hadsereg átvonul, mindig nyüzsögnek a rémek. Mindig azokon a helyeken kerestünk a legjobban.

– Tény – helyeselt Coën. – A környékük elnéptelenedik, a falvakban csupa fehérnép, aki képtelen maga boldogulni... Egy rakás otthontalan gyerek, akikről nincs ki gondoskodjon, össze-vissza cselleng... A könnyű préda vonzza a szörnyetegeket.

– És a báró uramék – tette hozzá Eskel – meg az ispán és sztaroszta urak feje tele a háborúval, nem marad idejük arra, hogy az alattvalóikat védelmezzék. Fel kell béreljenek minket. Ez mind igaz. De abból, amit Triss éjszakákon keresztül mesélt nekünk, úgy tűnik, ez a konfliktus Nilfgaarddal komolyabb ügy, mint valami helyi háborúcska. Így volna, Triss?

– Még ha így is volna – vetette oda csípősen a varázslónő –, nem jön nektek mindez kapóra? Egy komoly, véres háború azt eredményezi, hogy még több elnéptelenedett falu lesz, több megözvegyült fehérnép, elárvult gyerekek egész tömegei...

– Nem értem a szarkazmusodat – vette el Geralt a homlokától a kezét. – Igazán nem értem, Triss.

– Én sem, gyermekem – emelte fel a fejét Vesemir. – Mire gondolsz? Azokra az özvegyekre meg gyerekekre? Lambert és Coën könnyelműen beszél, mint a fiatalok általában, de hiszen nem a szavak a fontosak. Hiszen ők...

– Ők megvédik azokat a gyerekeket – szakította félbe a nő dühösen. – Igen, tudok róla. A vérfarkastól, ami egy év alatt kettőt-hármat öl meg, miközben egy nilfgaardi portya egy óra lefolyása alatt képes felkoncolni és porig égetni egy egész települést. Persze, ti az árvákat véditek. Én viszont azért harcolok, hogy a lehető legkevesebb árva legyen. Az okokkal harcolok, és nem a következményekkel. Ezért vagyok Temeriai Foltest tanácsának a tagja, ahol Frecarttal és Keira Metzzel ülésezem együtt. Tanácsokat adunk, hogyan ne kerüljön sor a háborúra, vagy ha sor kerülne rá, hogyan védekezzünk. Mert a háború szüntelenül ott lóg a levegőben. Számotokra ez egy perpatvar. Számomra olyan játék, amiben a túlélés a tét. Én részt vállaltam ebben a játékban, ezért számomra a közönyötök és a könnyelműségetek fájdalmas és sértő.

Geralt kiegyenesedett, és a nőre nézett.

– Vajákok vagyunk, Triss. Hát nem érted ezt?

– Mit kellene ebben megértenem? – rázta meg a varázslónő gesztenyeszín sörényét. – Tiszta és világos minden. Magatok választottátok meg a titeket körülvevő világhoz való viszonyotokat. Az a tény, hogy ez a világ pillanatokon belül omlásnak indulhat, belefér a választásotokba. Az enyémbe nem fér bele. Ebben különbözünk.

– Nem vagyok biztos benne, hogy csak ebben.

– A világ romba dől – ismételte a nő. – Végignézhetjük tétlenül. Vagy tehetünk ellene.

– Hogyan? – mosolyodott el gúnyosan a férfi. – Érzelmekkel?

A nő nem választolt, a kandallóban pattogó tűz felé fordította arcát.

– A világ romba dől – ismételte Coën színlelt komolysággal csóválva a fejét. – Hogy én hányszor hallottam már ezt.

– Ahogy én is – vágott savanyú képet Lambert. – És nem is csoda, mert újabban népszerű egy mondás ez. Ezt mondják a királyok, amikor kiderül, hogy az uralkodáshoz mégiscsak elengedhetetlen volna egy csöppnyi ész. Ezt mondják a kereskedők, amikor a kapzsiságuk és ostobaságuk csődbe juttatja őket. Ezt mondják a varázslók, amikor kezdik elveszteni a bevételi forrásaikat vagy a befolyásukat a politikára. És a kijelentés címzettje röviddel ezután joggal vár valamiféle ajánlatot. Úgyhogy kurtítsd meg a bevezetőt, Triss, és tedd meg az ajánlatodat.

– Engem sosem szórakoztattak a szócsaták – mérte végig a varázslónő fagyos pillantással a férfit –, sem pedig az ékesszóló dicsekvés, ami csak arra szolgál, hogy a beszélgetőtársból gúnyt űzzön. Nem áll szándékomban részt venni semmi ilyesmiben. Nagyon is jól tudjátok, mire gondolok. Ha a homokba akarjátok dugni a fejeteket, a ti dolgotok. De rajtad, Geralt, nagyon csodálkozom.

– Triss. – A fehérhajú vaják ismét egyenesen a nő szemébe nézett. – Mit vársz tőlem? Hogy aktívan vegyem ki a részem a romba dőlő világ megmentéséért folytatott harcból? Önként be kéne vonulnom, és feltartóztatnom Nilfgaardot? Vagy, ha sor kerülne egy újabb soddeni csatára, ott kellene állnom a Hegyen melletted, vállt vállnak vetve, és harcolni a szabadságért?

– Büszke volnék – mondta a nő halkan, leeresztett fejjel. – Büszke és boldog volnék, ha az oldaladon harcolhatnék.

– Elhiszem. De én nem vagyok ehhez elég nemes lelkű. Sem elég bátor. Én nem vagyok alkalmas hősnek és katonának. És nem a fájdalommal, a rokkantsággal vagy a halállal szembeni, mindent átható rettegés az egyetlen oka. Egy katonát sem kényszeríthetnek arra, hogy megszűnjön félni, de felruházhatják motivációval, ami segít neki megtörni a rettegést. De nekem nincsen ilyen motivációm. Nem lehet. Vaják vagyok. Egy mesterségesen létrehozott mutáns. Szörnyetegeket gyilkolok. Pénzért. Megvédem a gyerekeket, ha a szüleik megfizetnek ezért. Ha nilfgaardi szülők fizetnek meg, nilfgaardi gyerekeket fogok megvédeni. És még ha a világ romokban is fog heverni, ami egyáltalán nem tűnik számomra valószínűnek, addig fogok a világ romjain szörnyetegeket gyilkolni, amíg valami szörnyeteg meg nem gyilkol engem. Ez a sorsom, ez a motivációm, ez az életem és ez az én világhoz való viszonyom. És nem én választottam. Megtették helyettem.

– Megkeseredett vagy – jelentette ki a nő, miközben idegesen cibálta egy hajfürtjét. – Vagy megkeseredettnek akarsz látszani. Elfelejted, hogy ismerlek; ne játszd előttem az érzéketlen mutánst, akinek nincsen se szíve, se lelkiismerete, se saját akarata. A keserűséged okát pedig kitalálom és megértem. Ciri jóslata az, igaz?

– Nem, nem igaz – felelte a férfi hűvösen. – Látom, mégsem ismersz túlságosan. Ugyanúgy félek a haláltól, mint bárki más, de nagyon régen megbékéltem már a gondolatával, nem áltatom magam. Nem a sorsom fölött kesergek, Triss, ez csak egyszerű, hideg számítás. Statisztika. Eddig még egyetlen vaják sem halt bele az öregségbe, ágyban fekve, a végakaratát diktálva. Egyetlenegy sem. Ciri nem lepett meg, és nem is ijesztett rám. Tudom, hogy valami döghústól bűzlő üregben fogok meghalni, amikor szétszaggat egy griffmadár, egy lamia vagy egy mantikór. De nem akarok háborúban meghalni, mert nem az én háborúm.

– Csodálkozom rajtad – válaszolt a nő élesen. – Csodálkozom, hogy így beszélsz, csodálkozom, hogy nincs motivációd, ahogyan a megvető távolságtartásodat és közönyödet voltál szíves igen tanult módon leírni. Te jártál Soddenban, Angrenban és a Folyóntúlon. Tudod, mi történt Cintrában, tudod, milyen sors várt Calanthe királynéra és több mint tízezer helybélire. Tudod, milyen poklon ment keresztül Ciri, tudod, miért kiáltozik éjszakánként. Én is tudom, mert én is jártam ott. Én is félek a fájdalomtól és a haláltól, ma még jobban félek, mint annak idején, és megvan rá az okom. Ami a motivációt illeti, nekem úgy tűnt annak idején, hogy éppolyan kevéssel bírok, mint te. Engem, a varázslónőt kellett volna érdekeljen Sodden, Brugge, Cintra és a többi királyság sorsa? A többé vagy kevésbé rátermett uralkodók gondjai? A kereskedők és a bárók érdekei? Varázslónő voltam, én is állíthattam, hogy nem az én háborúm, hogy képes vagyok a világ romjain elixíreket keverni a nilfgaardiaknak. De én kiálltam akkor a hegyen, Vilgefortz mellett, Artaud Terranova mellett, Fercart mellett, Enid Findabair és Filippa Eilhart mellett, a te Yennefered mellett. Azok mellett, akik már nincsenek közöttünk – Korall, Yoël, Vanielle mellett... Volt olyan pillanat, amikor a félelemtől elfelejtettem az összes varázsigémet, egyet kivéve, aminek a segítségével hazateleportálhattam arról a szörnyűséges helyről az én kis maribori tornyocskámba. Volt olyan pillanat, hogy a rettegéstől okádtam, miközben Yennefer és Korall tartották a fejemet és a hajamat...

– Hagyd abba. Hagyd abba, kérlek.

– Nem, Geralt. Nem hagyom abba. Hiszen tudni akarod, mi történt ott, a Hegyen. Akkor hát hallgasd: dörgés és lángok, fényes dárdahegyek és szanaszét szakadó tűzgolyók, kiabálás és dübörgés, én pedig hirtelen a földön találtam magam, egy kupac szénné égett, füstölgő rongyon, és akkor hirtelen megértettem, hogy az a rongykupac Yoël, és az a valami mellettem, az a rettenetes, kéz és láb nélküli torzó, ami olyan iszonyatosan üvölt, Korall. És azt gondoltam, hogy a vér, amiben fekszem, Korall vére. De a sajátom volt. És akkor láttam meg, hogy mit tettek velem, és ordítani kezdtem, ordítani, mint egy kivert kutya, mint egy gyerek, akit bántottak... Hagyj békén! Ne félj, nem kezdek el sírni. Már nem az a kislány vagyok a maribori tornyocskából. A mindenségit, Triss Merigold vagyok, a Tizennegyedik Elesett Sodden alatt. Tizennégy sír van az obeliszk alatt a Hegyen, de csak tizenhárom test. Meglep téged, hogy ekkora tévedésre sor kerülhetett? Hát nem jöttél rá? A testek nagy része alig felismerhető darabokban hevert, senki sem válogatta szét őket. Nem volt könnyű elszámolni az élőkkel sem. Azok közül, akik jól ismertek engem, csak Yennefer maradt életben, de Yennefer megvakult. A többiek csak futólag ismertek, és mindig a gyönyörű hajamról ismertek fel. Nekem viszont, a rossebbe is, nem maradt egy szál se!

Geralt még erősebben ölelte át. A nő már nem próbálta magától ellökni.

– Nem sajnálták tőlünk a legerősebb varázslatokat – folytatta tompán –, igéket, elixíreket, amuletteket és artefaktumokat. Semmiben sem szenvedhettek hiányt a Hegy megnyomorodott hősei. Meggyógyítottak minket, összefoltoztak, visszakaptuk a régi külsőnket, visszaadták a hajunkat és a látásunkat. Szinte nem is látszanak a... nyomok. De már soha többé nem veszek magamra kivágott ruhát Geralt. Soha.

A vajákok hallgattak. Ciri is hallgatott, aki hangtalanul lopózott be a csarnokba, aztán összehúzott vállakkal és mellén összefont karokkal megállt a küszöbön.

– Ezért – szólt újra egy perccel később a varázslónő – ne beszélj nekem motivációról. Mielőtt kiálltunk arra a Hegyre, azok ott a Káptalanban egyszerűen azt mondták nekünk: „Így kell tenni”. Kinek a háborúja volt? Mit védelmeztünk mi ott? A földet? A határokat? Az embereket és a kunyhóikat? A királyok érdekeit? A varázslók befolyását és bevételeit? A Rendet a Káosszal szemben? Nem tudom. De megvédtük, mert így kellett tenni. És ha szükség lesz rá, újra kiállok a Hegyre. Mert ha nem tenném, az azt jelentené, hogy az egész felesleges és hiábavaló volt.

– Én is kiállok melletted! – kiáltott fel vékony hangon Ciri. – Meglátod, hogy kiállok! Megfizetnek nekem a nilfgaardiak a nagymamámért, mindenért... Nem felejtettem el!

– Maradj veszteg – mordult rá Lambert. – Ne szólj közbe, ha a felnőttek beszélnek...

– Majd pont! – toppantott a kislány, és a szemében zöld láng lobbant fel. – Mit gondoltok, mégis minek tanulok én karddal harcolni? Meg akarom ölni, őt, azt a fekete lovagot Cintrából, akinek szárnyak voltak a sisakján, azért, amit tett, azért, mert féltem! És meg fogom ölni! Azért tanulok!

– Akkor hát felhagysz a tanulással – mondta Geralt, és a hangja hűvösebb volt, mint Kaer Morhen falai. – Míg meg nem érted, mi a kard, és mit kell szolgálnia egy vaják kezében, nem fogod a kezedbe venni. Nem azért tanulsz, hogy ölj és hogy megöljenek. Nem azért tanulsz, hogy félelemből és gyűlöletből ölj, hanem azért, hogy életet ments. A sajátodat és másokét.

A kislány az ajkába harapott, egészen remegett az izgatottságtól és a dühtől.

– Megértetted?

Ciri hirtelen felkapta a fejét.

– Nem.

– Akkor nem érted meg sohasem. Eredj innen.

– Geralt, én...

– Eredj innen.

Ciri sarkon fordult, egy pillanatig ott állt tétovázva, mintha csak várna valamire. Olyasvalamire várva, ami nem következhetett be. Aztán gyorsan felfutott a lépcsőkön. Hallották, ahogyan becsapódott mögötte az ajtó.

– Túl szigorú voltál, Farkas – mondta Vesemir. – Túlságosan is szigorú. És nem szabadott volna Triss jelenlétében ezt tenned. Az érzelmi kötelék...

– Ne beszélj nekem érzelmekről. Elegem van az érzelmekről való fecsegésből!

– És mégis miért? – mosolyodott el gúnyosan és hűvösen a varázslónő. – Miért, Geralt? Ciri normális. Normálisan érez, természetesnek érzi az érzelmeket, olyanoknak fogadja el őket, amilyenek valójában. Te, nyilvánvaló módon, nem érted ezt, és csodálkozol. Mindez meglep téged, és felingerel. Az, hogy valaki képes normális szeretetet, normális gyűlöletet, normális félelmet és fájdalmat, normális örömet és normális szomorúságot érezni. Hogy éppen a ridegséget, a távolságtartást és a közönyt tartja abnormálisnak. Ó igen, Geralt, téged ez felingerel, olyan mértékben felingerel, hogy Kaer Morhen alagsorára kezdesz gondolni, a Laboratóriumra, a porlepte üvegekre, tele mutagén mérgekkel...

– Triss! – kiáltott Vesemir Geralt váratlanul elsápadt arcára pillantva. De a varázslónő nem engedte, hogy félbeszakítsák, egyre gyorsabban, egyre hangosabban beszélt.

– Kit akarsz te becsapni, Geralt? Engem? Őt? Vagy talán saját magadat? Lehet, hogy nem akarsz szembenézni az igazsággal, amit rajtad kívül mindenki ismer? Lehet, hogy nem akarod elfogadni a tényt, hogy belőled nem az elixírek és a Füvek ölték ki az érzelmeket és az emberi érzéseket! Te ölted ki őket saját magadból! Te magad! De ne merészeld kiölni őket ebből a gyerekből!

– Hallgass! – üvöltötte a férfi a székéből felpattanva. – Hallgass, Merigold!

Aztán félrefordult, és gyámoltalanul leeresztette a kezét.

– Sajnálom – mondta halkan. – Bocsáss meg, Triss.

Sietősen a lépcső felé indult, de a varázslónő villámgyorsan felpattant, odaugrott hozzá, és átölelte.

– Nem mész egyedül – suttogta. – Nem engedem, hogy egyedül legyél. Most nem.

Azonnal tudták, hová szaladt a lány – éjszaka aprószemű, nedves hó esett, és vékony, makulátlanul fehér takaróval borította be a várudvart. Látták rajta a lábnyomokat.

Ciri a romos várfal legtetején állt, mozdulatlanul, akár egy szobor. A kardot a jobb válla fölé emelte, szemmagasságban állt a keresztvasa. Bal kezének ujjai alig érintették a markolatgombot.

Amikor meglátta őket, a kislány felugrott, a levegőben megpördült, és lágyan érkezett vissza ugyanazon állás fordítottjába, tükörképébe.

– Ciri – mondta a vaják. – Gyere le, kérlek.

Úgy tűnt, mintha nem hallaná. Nem mozdult, meg sem rezzent. De Triss látta, ahogy a pengéről az arcára vetülő holdfény ezüstösen megcsillan a kislány patakzó könnyein.

– Senki sem veszi el a kardom! – kiáltotta. – Senki! Még te sem!

– Gyere le – ismételte Geralt.

A lány kihívóan megrázta a fejét, és a következő pillanatban újra felugrott. Egy kilazult tégla csikorogva csúszott ki a lába alól. Ciri megingott, megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát. Nem sikerült.

A vaják elrugaszkodott.

Triss felemelte a kezét, száját a levitáció igéjére nyitotta. Tudta, hogy nem fog sikerülni. Tudta, hogy Geraltnak sem fog sikerülni. Lehetetlen volt.

Geraltnak sikerült.

A földre döntötte, térdre és az oldalára vetette a férfit. Elesett. De nem engedte el Cirit.

A varázslónő lassan közeledett hozzájuk. Hallotta, ahogyan a kislány suttog és szipog. Geralt is suttogott. Nem tudta megkülönböztetni egymástól a szavakat. De tudta, mit jelentenek.

Meleg szél süvített föl a falak réseiben. A vaják felemelte a fejét.

– Tavasz – szólt halkan.

– Igen – erősítette meg a nő, és nagyot nyelt. – A szorosokban még áll a hó, de a völgyekben... A völgyekben már tavasz van. Elindulunk, Geralt? Te, én és Ciri?

– Igen. Legfőbb ideje.

A folyó felső folyásánál pillantottuk meg a városaikat, melyek olyan légiesen finomak voltak, mintha csak a reggeli ködből szőtték volna őket, melyből kibontakoztak. Olybá tűnt számunkra, hogy egy perc, és semmivé foszlanak, hogy tovaszállnak a széllel, amely a víz felszínét ráncolta. Voltak ott kisebb kastélyok, fehérek, akár a tündérrózsa virága. Voltak tornyocskák, melyeket mintha borostyánból fontak volna, hidak, melyek úgy lengedeztek, akár a szomorúfűzek. És más dolgok is voltak, melyekre nem találtunk szót és nevet. De hiszen volt már szavunk és nevünk mindarra, amit abban az új, újjászületett világban a szemünkkel láttunk. Hirtelen, valahonnan az emlékezetünk távoli zugaiban rátaláltunk a sárkányok és griffmadarak, a szirének és nimfák, a szilfidek és driádok nevére. A fehér egyszarvúakéra, melyek alkonyatkor a folyóból ittak, a víz felé hajtva kecses fejüket. Mindennek nevet adtunk. És mindez közelivé, ismerőssé, a sajátunké lett. Őket leszámítva. Ők, bár olyannyira hasonlóak hozzánk, idegenek voltak, olyannyira idegenek, hogy sokáig képtelenek voltunk erre az idegenségre nevet találni.

Hen Gedymdeith,

Tündék és emberek

Csak a halott tünde a jó tünde.

Milan Raupenneck marsall

Negyedik fejezet

A balszerencse a baj és a héják örök szokása szerint érte utol őket – egy ideig ott függött felettük, de a támadással kivárt egészen a megfelelő pillanatig. Addig a pillanatig, míg maguk mögött hagyták azt a Gwenllech és a Felső-Buina menti néhány települést, míg elkerülték Ard Carraigh-t, és alámerültek a rengeteg néptelen, szorosokkal szabdalt előcsarnokába. A balszerencse, akárcsak a támadó héja, nem tévesztett célt. Tévedhetetlenül csapott le az áldozatára; az áldozata pedig Triss lett.

Eleinte randának tűnt, de nem különösebben veszélyesnek; hétköznapi gyomorrontásra emlékeztetett. Geralt és Ciri tapintatosan igyekezett ügyet sem vetni a varázslónő betegsége által kierőszakolt kényszerpihenőkre. Triss, aki holtsápadt volt, és akinek izzadtság gyöngyözött fájdalmas fintorra húzódott arcán, néhány órán keresztül még folytatni próbálta az utat, de dél körül, miután abnormálisan sok időt töltött el az út menti bozótosban, már képtelen volt megülni a lovát. Ciri segíteni próbált neki, de elég silány eredményt könyvelhetett el – a varázslónő nem bírta magát a lova sörényénél fogva megtartani, végigcsúszott a ló oldalán, és a földre zuhant.

Felemelték, egy köpönyegre fektették. Geralt szó nélkül kibontotta a málhát, megkereste benne a mágikus elixírekkel teli ládikót, kinyitotta, és elkáromkodta magát. Minden üvegcse pontosan ugyanolyan volt, és a pecsétek rejtélyes jelei semmit sem mondtak neki.

– Melyik az, Triss?

– Egyik sem – nyögött fel a nő mindkét kezét a hasához szorítva. – Nekem nem szabad... Én nem használhatom őket.

– Micsoda? Miért?

– Érzékeny vagyok rá...

– Te? A varázslónő?

– Allergiás vagyok! – zokogott fel a nő tehetetlen dühében és kétségbeesett haragjában. – Mindig is az voltam! Nem tolerálom az elixíreket! Másokat azokkal gyógyítok, de magamat csak amulettekkel tudom meggyógyítani!

– És hol van az amulett?

– Nem tudom – csikorgatta a nő a fogait. – Ott kellett, hogy hagyjam Kaer Morhenban. Vagy elvesztettem...

– A francba. Most mit csináljunk? És ha vetnél magadra egy igét?

– Megpróbáltam. Amit látsz, az épp az eredménye. Ezektől a görcsöktől képtelen vagyok koncentrálni...

– Ne sírj.

– Könnyű azt mondani!

A vaják felállt, leemelte a saját málháját Keszeg hátáról, és keresgélni kezdett benne. Triss összegömbölyödött, a fájdalom rohamaitól az arca görcsbe rándult, legörbült a szája.

– Ciri...

– Igen, Triss?

– Te jól érzed magad? Semmi... különös?

A lány tagadólag rázta meg a fejét.

– Mérgezés lenne? Mit ettem? Hiszen mind ugyanazt ettük... Geralt! Mossátok a kezeteket. Ügyelj rá, hogy Ciri mossa a kezét...

– Feküdj nyugodtan. Idd meg ezt.

– Mi ez?

– Egyszerű, csillapító hatású füvek. Annyi benne a mágia, mint a pokolban egy szem mák, nem szabadna, hogy megártson neked. A görcsöket viszont enyhíti.

– Geralt, a görcs... az semmi. De ha felszökik a lázam... Akkor lehet, hogy... vérhas. Vagy hastífusz.

– Nem vagy immúnis rájuk?

Triss nem válaszolt, csak félrefordult, az ajkába harapott, és meg inkább összegömbölyödött. A vaják nem kérdezősködött tovább.

Miután hagyták, hogy kicsit kipihenje magát, felhúzták a varázslónőt Keszeg nyergébe. Geralt mögé ült, és két kézzel tartotta, Ciri pedig mellettük haladva a kantárszárat fogta, de közben Triss heréltjét is vezette. Még egy mérföldet sem sikerült megtenniük. A varázslónő majd’ kizuhant a férfi karjai közül, nem maradt meg a nyeregben. Hirtelen görcsös remegéssel rángatózni kezdett, egy pillanat alatt fellobbant benne a láz. A gyomorhurut tovább erősödött. Geralt azzal a reménnyel áltatta magát, hogy az egész csak allergiás reakció a vajákelixírjében nyomokban található mágiára. Ezzel áltatta magát. De el nem hitte.

– Ohó, uram – mondta a százados. – Nem jókor tért be hozzánk. Azt hiszem, rosszabbkor nem is jöhetett volna.

A századosnak igaza volt, Geralt nem tagadhatta, még csak nem is vitatkozhatott.

A hidat vigyázó őrtorony, ahol általában három katona volt, a lovász, a vámszedő, meg legfeljebb ha néhány átutazó, ezúttal csak úgy nyüzsgött az emberektől. A vaják több mint harminc, Kaedwen színeibe öltözött könnyűfegyverzetű katonát számolt össze, és legalább félszáz, az alacsony paliszád körül táborozó pajzsvivőt. A legtöbben a tábortűz köré heveredtek, annak a régi katonaelvnek téve eleget, mely szerint akkor alszik az ember, amikor lehet, és akkor kel fel, ha felébresztik. A szélesre tárt kapun keresztül látszott a sürgés-forgás – az őrhely belül is lovakkal és emberekkel volt tele. A ferde megfigyelőtornyocska tetején két zsoldos állt lövésre kész számszeríjjal őrségben. Az elkoptatott, paták szaggatta hídfőnél hat parasztszekér állt, és két kereskedőkocsi, a karámban pedig tizenegynéhány járomból kifogott, fejét búsan a trágyával behintett sár felé lógató ökör vesztegelt.

– Rajtaütés. Az őrtoronyra. Tegnap éjjel – ment elébe a kérdésnek a százados. – Épphogy csak sikerült időben ideérni a felmentésükre, különben mást se találtunk volna itt, csak a felégetett földet.

– Kik voltak a rajtaütők? Rablók? Martalócok?

A zsoldos megrázta a fejét, kiköpött, aztán Cirire és a nyeregben kuporgó Trissre nézett.

– Menjenek be az erődbe – mondta –, mert még egy perc, és az a varázslónő kiesik a nyeregből. Van már ott pár sebesültünk, eggyel több se tesz nagy különbséget.

Az udvaron, a tetővel fedett, nyitott pajtában néhány ember feküdt átvérzett kötésben. Valamivel arrébb, a cölöpsor fala és a fa gémeskút között, Geralt hat mozdulatlan testet vett észre, melyeket zsákvászonnal takartak le; csak a koszos, elhasznált csizmáik lógtak ki alóla.

– Fektesse csak oda a varázslónőt a sebesültekhez – mutatott a zsoldos a pajtára. – Ej, vaják uram, micsoda pech, hogy beteg. Néhányunknak alaposan ellátták a baját a harcban, nem vetnénk meg a mágikus segítséget. Az egyiknek, amikor a nyilat kihúztuk, benne maradt a hegy a beleiben, elsorvad nekünk a legény reggelig, úgy elsorvad, mint a pinty... A varázslónő meg, aki megmenthetné, hát nem maga is a lázban vergődik, oszt’ tőlünk várja a segítséget. Rossz időben, ahogy azt mondottam, rossz időben...

Elhallgatott, látva, hogy a vaják le sem veszi a szemét a vászonnal letakart testekről.

– Ketten az itteni őrségből, kettő a mieinkből, és kettő... azok közül – mondta, miközben felhajtotta a dermedt vászon szélét. – Nézze csak meg, ha akarja.

– Ciri, eredj innen.

– Én is látni akarom! – hajolt elő mögüle a kislány, tátott szájjal bámulva a holttesteket.

– Menj innen, kérlek. Foglalkozz Triss-szel.

Ciri kelletlenül prüszkölt, de szót fogadott. Geralt közelebb lépett.

– Tündék – állapította meg, nem titkolva meglepetését.

– Tündék – erősítette meg a katona. – Scoia’tael.

– Mi?

– Scoia’tael – ismételte meg a baka. – Erdei bandák.

– Különös egy név. Ha nem tévedek, azt jelenti, „Mókusok”.

– Igen, uram. Éppen, hogy Mókusok. Így hívják magukat tündenyelven. Van, aki azt mondja, azért, mert időnként mókusfarkat hordanak a kalpagjukon meg a sapkájukon. Mások meg, hogy azért van, mert a fenyvesben laknak, mogyorón élnek. Én mondom magának, egyre jobban fáj miattuk a fejünk.

Geralt a fejét csóválta. A katona letakarta a holttesteket a vászonnal, és a kabátjába törölte a kezét.

– Jöjjön – mondta. – Nincs minek itt állni, elkísérem a parancsnokhoz. A beteggel majd foglalkozik a káplárunk, ha sikerül neki. A sebet ki tudja égetni meg összevarrni, a csontokat helyrerakja, akkor lehet, hogy orvosságot is tud keverni, ki tudhatja, derék legény ez, gurál. Jöjjön csak, vaják uram.

A vámszedő füstös és sötét kunyhójában éppen élénk, zajos vita folyt. Egy rövidre nyírt, sodronyinget és sárga tunikát viselő lovag két kereskedővel meg a botos ispánnal üvöltözött, amit a bekötözött fejű vámos meglehetősen közömbös és komor kifejezéssel az arcán nézett végig.

– Megmondtam, nem! – csapott a lovag öklével a rozoga asztalra, és kihúzta magát, megigazítva mellén a ringráfot. – Ameddig a felderítő osztagok vissza nem térnek, ki sem tehetitek innen a lábatokat! Nem fogtok nekem az országutakon kódorogni!

– Muszáj vagyok két nap múlva Daevonban lenni! – kiabálta a botos ispán a lovag szeme elé tolva rövid, rovátkolt botját a beleégetett jellel. – Szállítmányt viszek! Ha elkések, letépi a végrehajtó a fejemet! Panaszt teszek a vajdánál!

– Hát tegyél csak panaszt, tegyél – gúnyolódott a lovag. – De azt tanácsolom, tömd ki előbb szalmával a gatyádat, mert a vajda nagyot tud ám rúgni. De egyelőre én parancsolok itt, mert a vajda messze van, a te végrehajtód meg szart se tesz nekem. Ó, Unist! Kit hozol te ide, százados? Még egy kupec?

– Nem – felelte a százados tétován. – Vaják ez, uram. Ríviai Geralt a neve.

Geralt meglepetésére a lovag szélesen elmosolyodott, odalépett hozzá, és üdvözlésre nyújtotta a kezét.

– Ríviai Geralt – ismételte, még mindig mosolyogva. – Hallottam magáról, és nem is akárki szájából. Mi szél hozta erre?

Geralt elmagyarázta, mi szél hozta. A lovag abbahagyta a mosolygást.

– Nem jókor jött. És nem is jó helyre. Itt háború van, vaják uram. Az erdőben valami Scoia’tael banda kereng, nem régebb, mint tegnap csaptunk össze velük. Az erősítésre várok, és megkezdem a hajtóvadászatot.

– Tündékkel háborúzik?

– Nem csak a tündékkel. Mi az, hát maga, a vaják ne hallott volna a Mókusokról?

– Nem. Nem hallottam.

– Hát akkor merre járt az elmúlt két évben? A tengeren túl? Mert itt nálunk Kaedwenben a Scoia’tael gondoskodott arról, hogy halljanak róluk, ohó, ugyancsak igyekeztek. Az első bandák rögtön megjelentek, amint csak kitört a háború Nilfgaarddal. Azok az átkozott másfajúak kihasználták a nehézségeinket. Mi lent harcoltunk délen, ők meg gerillaháborúba kezdtek a hátországban. Arra számítottak, hogy Nilfgaard majd eltapos minket, elkezdtek az emberek uralmának a végéről, a régi rend visszatéréséről óbégatni. Tengerbe emberek! Az a jelszavuk, ami alatt gyilkolnak, gyújtogatnak meg fosztogatnak.

– Ez a maguk hibája, és most már a maguk gondja is – szólt közbe komoran a botos ispán, és a combjára csapott vésett botjával, vagyis a rendjelével. – A maguké, a méltóságosaké, meg akit felöveztek. Maguk voltak azok, akik a másfajúakat nyomorgatták, akik nem hagyták őket élni, na, hát most megkapták. Mi mindig is erre szállítottuk az árut, és soha senki nem állta az utunkat. Nem volt nekünk szükségünk hadseregre.

– Ami igaz, az igaz – szólalt meg az egyik egészen idáig némaságba merülő, padon ücsörgő kereskedő. – Nem veszélyesebbek a Mókusok azoknál a zsiványoknál, akik eddig garázdálkodtak itt az utakon. És kinek mentek neki elsőnek a tündék? Na éppen a zsiványoknak.

– Aztán meg mi különbség van nekem aközött, hogy ki lő keresztül az íjával a bokorból, a zsivány-e, vagy a tünde? – szólalt meg hirtelen a bekötözött fejű vámszedő. – Ha a fejemre gyújtják az éjszaka közepén a zsúpfedelet, pont ugyanúgy éget, mindegy annak, kinek a keze tartotta a taplót. Azt mondja, kupec uram, hogy nem rosszabb a Scoia’tael a zsiványoknál? Hát akkor hazugságot mond. A zsiványoknak a zsákmány a fontos, a tündéknek meg az embervér. Dukátja nem mindenkinek van, de vér az ereiben, az igen. Azt mondja, hogy ez a méltóságosoknak a baja, ispán uram? Hát ez még nagyobb hazugság. És a favágók, akiket az irtáson lőttek le, meg a kátrányfőzők, akiket a Bükkösben levágtak, a parasztok, akikre rágyújtották a szeget, mit ártottak azok a másfajúaknak? Együtt éltek, dolgoztak, szomszédmódra, aztán egyszerre csak hátba lövik őket... És én? Életemben egyetlen másfajúnak nem ártottam, és nézze csak meg, egy törp parasztkése csorbította el a pofámat. Ha nincsenek azok a katonák, akiket most úgy a szájukra vettek, már alulról szagolom az ibolyát...

– Hát ez az! – csapott rá ismét öklével az asztalra a sárgatunikás vitéz. – Mi vagyunk azok, kegyelmes ispán uram, akik a rühes bőrét megvédjük azoktól a, ha már így akarta, nyomorgatott tündéktől, akiket, ahogyan állította, nem hagytunk élni. De én mást mondok magának – túlságosan is sokat engedtünk meg nekik. Megtűrtük őket, úgy bántunk velük, mint az emberekkel, mint egyenlőkkel, ők pedig most hátba döfnek minket. Nilfgaard fizeti meg őket érte, a fejemet teszem rá, a hegyi vadtündék meg fegyverekkel látják el őket. De az igazi támogatást azok nyújtják nekik, akik még mindig itt élnek közöttünk – a tündék, a féltündék, a törpök, a manók meg a félszerzetek. Azok rejtegetik őket, etetik, azok gondoskodnak az önkéntesekről...

– Nem mind – szólt oda egy másik kereskedő, akinek keskeny, finom arca nemes, nem éppen kereskedői vonásokkal bírt. – A másfajúak többsége elítéli a Mókusokat, lovag uram, és nem szeretné, ha bármi köze lenne hozzájuk. A többség lojális, és nem egyszer nagy árat fizet ezért a lojalitásért. Emlékezzen csak Ban Ard őrgrófjára. Féltünde volt, de békét és együttműködést hirdetett. Orgyilkos nyila ölte meg.

– Amit minden bizonnyal a szomszédja lőtt ki, valami félszerzet vagy törp, aki szintén lojálisnak tettette magát – gúnyolódott a lovag. – Szerintem egyetlenegy sem lojális közülük! Egytől egyig... Ejnye no! Hát te meg ki vagy?

Geralt hátranézett. Ciri ott állt szorosan a háta mögött, és mindannyiukat megajándékozta hatalmas szemei smaragdtekintetével. Ami a hangtalan mozgás képességét illeti, kétségkívül jelentős előrelépést tett.

– Velem van – magyarázta a többieknek.

– Hmmm... – A lovag végigmérte Cirit, aztán ismét odafordult a nemes arcú kereskedő felé, akiben láthatóan a komoly vitára leginkább alkalmas felet vélte felfedezni. – Úgy bizony, uram, ne beszéljen nekem lojális másfajúakról. Mindannyian az ellenségeink, csak közben egyesek ügyesebben, mások rosszabbul tettetik, hogy nem azok. A félszerzetek, törpök és manók évszázadok óta éltek közöttünk, úgy tűnt, végtére is valamiféle egyetértésben. De elég volt annyi, hogy a tündék felemeljék a fejüket, a többi is fegyvert ragadott, és bevette magát az erdőbe. Én mondom magának, hiba volt megtűrni a szabad tündéket meg a driádokat, az erdőségeiket meg a hegyi enklávékat. Kevés volt nekik, most azt óbégatják: „Ez a mi világunk, takarodjatok innen, jöttmentek!” Az istenekre mondom, megmutatjuk nekik, ki fog innen eltakarodni, ki az, akinek se híre, se hamva nem fog itt maradni. Elláttuk a baját a nilfgaardiaknak, most a bandákat kapjuk el.

– Nem könnyű a tündén az erdőben rajtaütni – szólt közbe a vaják. – De egy manó vagy törp után se mennék a hegyekbe. Hány fősek ezek az osztagok?

– Bandák – javította ki a lovag. – Bandák, vaják uram. Húszfősek, néha több is. Ők „kommandónak” hívják ezeket a csordákat. A szó a manók nyelvéből származik. Abban meg, hogy nem könnyű rajtuk ütni, igaza van, látszik, hogy ért hozzá. Nincs értelme utánuk futkosni az erdőben meg a csalitosban. Az egyetlen módja, ha elvágjuk őket a hátországtól, elszigeteljük, kiéheztetjük. Ha jól elkapjuk a grabancát azoknak a másfajúaknak, akik segítenek nekik. A városokban és a szegeken, a falvakban, a farmokon...

– Az a baj ezzel – felelte a nemes vonású kereskedő –, hogy továbbra sem lehet tudni, a másfajúak közül ki az, aki segít nekik, és ki nem.

– Hát akkor az összesnek el kell kapni a grabancát!

– Aha – mosolyodott el a kalmár. – Értem. Valamikor már hallottam ezt. Mindenkinek a grabancát, aztán a bányába velük, az elkerített táborokba, a kőfejtésekre. Mindenkivel. Az ártatlanokkal is. A nőkkel, a gyerekekkel. Így volna?

A lovag felkapta a fejét, és tenyerével a kardja markolatára csapott.

– Éppen így, és nem máshogy! – válaszolta élesen. – A gyerekeket sajnálja, de maga is csak úgy él ebben a világban, mint egy gyerek, jó uram. A fegyverszünet Nilfgaarddal törékeny, akár az üveg, ha nem ma, hát holnap újra kezdetét veheti a háborúskodás, és a háborúban sok minden megeshet. Ha levernek minket, mit gondol, mi lesz itt? Megmondom én magának – akkor majd előbújnak a tündekommandók az erdőből, rengetegen jönnek majd, erejük teljében, és azok a lojálisak azon nyomban csatlakozni fognak hozzájuk. Azt gondolja, hogy azok a maga lojális törpjei, azok a maga barátságos félszerzetei majd a békéről fognak beszélni akkor, meg az egységről? Nem, jó uram. A beleinket is ki fogják taposni, az ő kezeik által fog Nilfgaard leszámolni velünk. És a tengerbe fognak minket fojtani, épp úgy, ahogyan ígérik. Nem, uram, nem szabad babusgatni őket. Vagy ők, vagy mi. Nincs harmadik út.

A kunyhó ajtaja megcsikordult, és egy zsoldos jelent meg véres kötényben.

– Bocsássanak meg, hogy zavarok – köszörülte meg a torkát. – Kegyelmetek közül melyik hozta magával azt a beteg fehérnépet?

– Én – felelte a vaják. – Mi történt?

– Jöjjön csak utánam.

Kimentek az udvarra.

– Rossz a helyzet, uram – mondta a katona Trissre mutatva. – Adtam én neki pálinkát borssal meg salétrommal, de nem segített. Nem igazán...

Geralt nem fűzött hozzá semmit, hiszen úgysem volt mihez bármit is hozzáfűznie. A görnyedten kuporgó varázslónő éppen ellentmondást nem tűrő módon adta tanúságát annak, hogy a borsos és salétromos pálinka korántsem az a dolog, amit a gyomra megtűrne magában.

– Lehet, hogy valami ragály lesz – húzta össze a homlokát a zsoldos. – Vagy az a, hogy is mondják... Zentéria. Hogyha meg az úgy széjjelterjedne az emberek között...

– Hiszen varázslónő – ellenkezett a vaják. – A varázslónők sosem betegednek meg...

– Hát éppen ez az – szólt közbe cinikusan a lovag, aki kijött utánuk. – A magáé, ahogy elnézem, egyenesen kicsattant az egészségtől. Hallgasson ide, Geralt uram. A fehérnépnek segítségre van szüksége, mi pedig nem tudjuk neki megadni. Értse meg, azt sem kockáztathatom, hogy járvány törjön ki a katonák között.

– Értem. Azonnal távozom. Nincs választásom, vissza kell fordulnom Daevon vagy Ard Carraigh felé.

– Nem jut messzire. A felderítők parancsot kaptak, hogy mindenkit tartóztassanak fel. Azonkívül veszélyes is volna. A Scoia’tael pont abba az irányba menekült.

– Elboldogulok.

– Az alapján, amit magáról hallottam – biggyesztette le ajkát a lovag –, nem kétlem, hogy elboldogulna. De vegye figyelembe, hogy nincs egyedül. Ott van a nyakán egy súlyos beteg, meg az a taknyos is...

Ciri, aki éppen a szarral összekent csizmáját próbálta a létra fokán megtisztítani, felemelte a fejét. A lovag megköszörülte a torkát, és lesütötte a szemét. Geralt finoman elmosolyodott. Az utóbbi két évben Ciri már-már megfeledkezett a származásáról, és szinte teljességgel megszabadult a hercegi maníroktól és pózoktól, de ha akarta, a tekintete nagyon is emlékeztetett a nagymamája tekintetére. Olyannyira, hogy Calanthe királyné minden bizonnyal büszke lett volna a kisunokájára.

– I-igen, hogy miről is... – dadogta a lovag, miközben zavarában az övét rángatta. – Geralt uram, tudom, mit kell tennie. Induljon el a folyó mentén délnek. Érje be azt a karavánt, ami az úton halad. Mindjárt itt az este, a karaván bizonyára megállt legeltetni, utoléri őket még virradat előtt.

– Miféle karaván az?

– Nem tudom – vonta meg a vállát a lovag. – De nem kereskedők, és nem is a szokásos szállítmányok. Túl nagy a rend, a kocsik egyformák, fedettek... Bizonyára királyi végrehajtók. Átengedtem őket a hídon, mert dél felé tartanak az úton, biztosan a Liksela gázlója felé.

– Hmmm... – gondolkodott el Trisst nézve a vaják. – Az épp útba esne nekem. De találok-e ott segítséget?

– Talán igen – felelte hűvösen a lovag. – Talán nem. De nálunk egészen biztosan nem talál.

Nem hallották, nem is vették észre, ahogyan a férfi közeledett, annyira belemerültek a beszélgetésbe a tábortűz körül ülve, mely hullasárga fénnyel világított át a körbeállított kocsik ponyváján. Geralt megrántotta kissé a kancát, úgy bírta rá, hogy hangosan felnyerítsen. Figyelmeztetni akarta a tábort vert karavánt, szeretett volna enyhíteni a meglepetésükön, és elejét venni az ideges mozdulatoknak. Tapasztalatból tudta, hogy a számszeríjak ravasza nem kedvelte az ideges mozdulatokat.

A táborozók felpattantak, a figyelmeztetése ellenére számtalan ideges mozdulatot téve. Azonnal látta, hogy a többségük törp. Ez némiképp megnyugtatta – a törpök, akármilyen mérhetetlenül hevesek is voltak, az ilyen helyzetekben általában először kérdeztek, és csak utána lőttek a számszeríjukkal.

– Ki az? – kiáltotta rekedt hangon az egyik törp, és gyors, energikus mozdulattal kirántotta a tábortűz mellett heverő tuskóba vágott csatabárdot. – Ki jár ott?

– Barát – szállt le a vaják a lováról.

– Kíváncsi volnék, kié – hördült fel a törp. – Gyere közelebb. A kezedet úgy tartsd, hogy lássuk.

Geralt közelebb lépett, közben úgy tartotta a kezeit, hogy még az is jól láthassa, aki kötőhártya-gyulladásban vagy tyúkvakságban szenved.

– Közelebb.

Engedelmeskedett. A törp leeresztette a bárdot, és kissé félrehajtotta a fejét.

– Vagy a szemem csal meg – mondta –, vagy ez itt a vaják, akit Ríviai Geraltnak neveznek. Vagy valaki, aki átkozottul hasonlít Geralthoz.

A tűz hirtelen nagy lánggal csapott fel, aranyló fénnyel tört ki, és előcsalta az arcokat és alakokat a félhomályból.

– Yarpen Zigrin – felelte Geralt meglepetten. – Nem más, mint Yarpen Zigrin a maga szakállas valójában!

– Ha! – pörgette meg a törp a csatabárdot, mintha csak rekettyevessző volna. A penge felzúgott a levegőben, aztán tompa koppanással a fatönkbe csapódott. – Riadó lefújva! Tényleg barát!

A többiek láthatóan barátságosabbá váltak, Geraltnak úgy tűnt, mintha mély, megkönnyebbüléssel teli sóhajokat hallana. A törp közelebb lépett, felé nyújtotta a kezét. Szorítása bátran versenyre kelhetett volna egy vasfogóéval.

– Üdvözlégy, igéző – mondta. – Akárhonnan is jössz és akármerre is mész, üdv. Fiúk! Ide gyertek! Emlékszel a fiúkra, vaják? Ez itt Yannick Brass, az ott Xavier Moran, az meg Paulie Dahlberg és az öccse, Regan.

Geralt egyikükre sem emlékezett, bár egyébként egytől egyig ugyanúgy néztek ki: szakállasak voltak, köpcösek, már-már szögletesek a vastag, tűzött zekéikben.

– Hatan voltatok – szorította meg sorra a férfi a felé nyújtott kemény, göcsörtös jobbokat. – Ha jól emlékszem.

– Jó az emlékezeted – nevetett fel Yarpen Zigrin. – Hatan voltunk, de még hogy! De Lucas Corto megnősült, letelepedett Mahakamban, és lemorzsolódott a kompániából, az az ostoba balfék. Valahogy nem akadt senki méltó a helyére, legalábbis eddig. De kár, mert a hat épp jó szám, nem túl sok, nem túl kevés. Akár borjút ennétek, akár egy hordócskát gurítanátok le, legjobb, ha hatan vagytok...

– Úgy látom – intett Geralt a fejével a csapat kocsik mellett, tétovázva álldogáló maradéka felé –, elegen vagytok ahhoz, hogy akár három borjúval is elbánjatok, a szárnyasokról már nem is beszélve. Miféle kamerádokat vezényelsz te itt, Yarpen?

– Nem én vezényelek itt. Engedd meg, hogy bemutassalak. Bocsásson meg, Wenck uram, hogy nem tettem azon nyomban így, de én és a fiúk nem tegnap óta ismerjük Ríviai Geraltot, van egy-két közös emlék a hátunk mögött. Geralt, ez itt Vilfrid Wenck felügyelő, Kaedwen kegyelmesen uralkodó vezére, az Ard Carraigh-i Henselt király szolgálatában.

Vilfrid Wenck magas volt, magasabb Geraltnál, a törpön pedig kétszeresen is túlnőtt. Egyszerű, hétköznapi öltözéket viselt, amilyet a felügyelők, a végrehajtók vagy a lovas küldöncök szoktak, de a mozdulataiban olyan él, merevség és magabiztosság volt, melyet a vaják jól ismert és tévedhetetlenül képes volt felismerni, még éjszaka is, még a tábortűz szerény fénye mellett is. Azok az emberek mozogtak így, akik hozzászoktak a sodronyinghez és az övükön lógó fegyverhez. Wenck hivatásos katona volt, Geralt bármibe hajlandó lett volna lefogadni. Megszorította a feléje nyújtott kezet, és kissé meghajolt.

– Üljünk le – mutatott Yarpen Zigrin a fatönkre, amiből még mindig kiállt hatalmas csatabárdja. – Mondd, mi járatban vagy ezen a környéken, Geralt?

– Segítséget keresek. Harmadmagammal utazom, egy fehérnéppel és egy kölyökkel. A fehérnép beteg. Súlyos. Azért értelek be titeket, hogy segítséget kérjek.

– A mindenségit, nincs itt nekünk felcserünk! – köpött a törp a lángoló fahasábok közé. – Hol hagytad őket?

– Fél mérföldre innen, az országút mellett.

– Mutatod az utat. Hé, ti ott! Hárman lóra, nyergeljétek fel a lógósokat! Geralt, megmarad ez a te beteg fehérnéped a nyeregben?

– Nem igazán. Éppen azért kellett hátrahagynom.

– Köpönyeget ide, ponyvát és két dorongot a kocsiról! Szaporán.

Vilfrid Wenck összefonta a kezeit a mellén, és hangosan megköszörülte torkát.

– Úton vagyunk – vetette oda élesen Yarpen Zigrin, rá sem nézve a férfira. – Az úton senki sem tagadja meg a segítséget.

– A fenébe – vette el Yarpen a kezét Triss homlokától. – Tüzes, mint a kemence. Nem tetszik ez nekem. És ha hagymáz, vagy vérhas?

– Nem lehet se hagymáz, se vérhas – hazudta nagy meggyőződéssel Geralt, ahogy egy pokróccal betakarta a beteget. – A varázslók immúnisak ezekkel a betegségekkel szemben. Ételmérgezés ez, semmi, ami fertőzhetne.

– Hmm... Na jó. Megyek, áttúrom a motyómat. Volt valamikor egy jó kis gyógyszerem fosásra, lehet, hogy maradt még egy kicsi belőle.

– Ciri – mormolta a vaják, és odanyújtotta a lánynak a lóról leoldott subát. – Menj aludni, alig állsz a lábadon. Ne, ne a kocsira. A kocsira Trisst fektetjük. Te feküdj a tábortűz mellé.

– Nem – ellenkezett halkan a lány a távolodó törpre nézve. – Melléfekszem. Ha azt látják, hogy távol tartasz tőle, nem fognak hinni neked. Azt fogják gondolni, hogy fertőző, és elkergetnek minket, ahogyan azok ott az őrtoronyban.

– Geralt? – nyögött fel hirtelen a varázslónő. – Hol... vagyunk?

– Barátok között.

– Itt vagyok – mondta Ciri, és megsimogatta a nő gesztenyebarna haját. – Itt vagyok melletted. Semmitől se félj. Érzed, milyen meleg van itt? Ég a tábortűz, egy törp pedig mindjárt hoz neked orvosságot a... hasadra.

– Geralt – zokogott fel Triss, ahogyan megpróbálta magát kihámozni a takarók alól. – Semmilyen... semmilyen mágikus elixírt, ne felejtsd el...

– Nem felejtettem el. Feküdj nyugodtan.

– Muszáj... Oooh...

A vaják szó nélkül előre hajolt, felemelte a varázslónőt a gubóként köré tekert takarókkal együtt, és elindult az erdő, a sötétség felé. Ciri felsóhajtott.

Megfordult, amint meghallotta a nehézkes lépteket. A kocsi mögül egy törp lépett elő, hóna alatt méretes csomagot szorongatva. A tábortűz fénye megcsillant az övébe tűzött csatabárd élén, felragyogtak nehéz bőrzekéje gombjai is.

– Hol a beteg? – morogta. – Elszállt a seprűjén?

Ciri a félhomályba mutatott.

– Világos – bólintott a törp. – Ismerem én azt a gyötrelmet, meg azt az utálatos gyengeséget. Mikor fiatalabb voltam, mindent felzabáltam, amit csak sikerült megtalálnom vagy ártalmatlanná tennem, úgyhogy nem egyszer, nem kétszer mérgeztem meg saját magam. Ki ez, ez a varázslónő?

– Triss Merigold.

– Nem ismerem, nem hallottam róla. Különben is, ritkán akad dolgom a Testvériséggel. Na, de úgy illik, hogy bemutatkozzam. Engem Yarpen Zigrinnek hívnak. És téged hogy hívnak, libuska?

– Máshogyan – vakkantott vissza Ciri, és felcsillant a szeme.

A törp felröhögött, és a lányra vigyorgott.

– Ah – hajolt meg színpadiasan. – Bocsánatát kérem. Nem ismertem fel a sötétben. Hát hiszen nem akármiféle libuska ez, hanem nemes kisasszony. Alászolgája. Szabad a kisasszony nevét, már ha nem titok?

– Nem titok. Ciri vagyok.

– Ciri. Aha. És kicsoda a kisasszony?

– Na az – húzta föl Ciri büszkén az orrocskáját –, az már titok.

Yarpen ismét nevetésben tört ki.

– A kisasszonynak olyan éles a nyelve, mint a borotva, mint a borotva. Kegyeskedjen nekem a kisasszony megbocsátani. Orvosságot hoztam, és némi elemózsiát. Elfogadja a kisasszony, vagy visszautasítja Yarpen Zigrint, ezt a vén lókötőt?

– Bocsánat... – kapott észbe hirtelen Ciri, és lehajtotta a fejét. – Trissnek tényleg segítségre van szüksége, Zigrin... uram. Nagyon beteg. Köszönöm az orvosságot.

– Nincs mit – vigyorodott el újra a törp, és barátságosan vállon veregette a lányt. – Gyere, Ciri, segítesz nekem. Az orvosságot elő is kell készíteni. Galacsinokat fogunk gyúrni, a nagyanyám receptje szerint. Ezeknek a gombócoknak aztán nem áll ellen semmiféle ragály, ami a zsigerekben tanyázik.

Kibontotta a csomagot, és előhúzott valamit, ami olyan tőzegdarab-formájú volt, meg egy apró agyaglábast. Ciri kíváncsian lépett közelebb.

– Azt tudnod kell, kedves Ciri – mondta Yarpen –, hogy a nagyanyám úgy értett a gyógyításhoz, ahogy más senki. Sajnos meg volt győződve róla, hogy a legtöbb betegség forrása a lustaság, és hogy a lustaságot bottal lehet a leghatásosabban meggyógyítani. Ami pedig a testvéreimet és engem illetett, hát ezt a gyógymódot elsősorban megelőzésképpen alkalmazta. Bármi okból képes volt elverni minket, de ok nélkül is. Ritka egy nagy hárpia volt. Egyszer meg, amikor hirtelen csak úgy adott nekem egy cukorral megszórt zsíros kenyeret, hát úgy meglepett vele, hogy zavaromban elejtettem azt a kenyeret, a zsíros felével lefelé. Na, a nagyanyám meg elvert engem, az az utálatos vén csont. Aztán adott nekem még egy szelet kenyeret, csak annyi, hogy azon már nem volt cukor.

– Az én nagymamám – bólogatott Ciri megértően – is elvert engem egyszer. Vesszővel.

– Vesszővel? – nevetett fel a törp. – Az enyém egyszer a csákány nyelével püfölt el. Na, de elég az emlékekből, meg kell gyúrni azokat a galacsinokat. Itt van, tépj egyet, aztán gyúrj belőle golyóbisokat.

– Mi ez? Ragacsos és kenődik szét... Eueeuee... És milyen büdös!

– Penészes darakenyér. Remek gyógyszer. Gyúrd csak azokat a golyókat. Kisebbeket, kisebbeket, varázslónőnek lesz, nem tehénnek. Adj egyet. Jó ez. Most pedig meghempergetjük a golyót az orvosságban.

– Eueeeueeee!

– Bebüdösödött volna? – dugta közelebb pisze orrát a törp az agyaglábashoz. – Lehetetlen. A zúzott foghagymának meg a keserűsónak akkor se lenne semmi joga bebüdösödni, ha száz évet állna.

– Undorító, eueuee! Triss ezt meg nem eszi!

– Majd a nagyanyám módszerét alkalmazzuk. Te befogod az orrát, én meg belétömöm a galacsinokat.

– Yarpen – sziszegte Geralt, amikor a varázslónővel a karjában hirtelen előbukkant a sötétségből. – Vigyázz, nehogy még én tömjek beléd valamit.

– Ez orvosság! – sértődött meg a törp. – Ez segíteni fog! Penész, fokhagyma...

– Igen – nyögött fel Triss erőtlenül a gubója mélyéről. – Így igaz... Geralt, ennek tényleg segítenie kellene rajtam...

– Látod? – lökte meg Yarpen Cirit a könyökével, miközben a szakállát büszkén magasra vonva Trissre mutatott, aki egy mártír ábrázatával nyelte a labdacsokat. – Okos egy varázslónő. Tudja, mi a jó.

– Mit mondasz, Triss? – hajolt le hozzá a vaják. – Aha, értem. Yarpen, nincs nálad esetleg angyalgyökér? Vagy sáfrány?

– Körbenézek, körbekérdezek. Hoztam nektek vizet meg egy kis elemózsiát...

– Köszönöm. De elsősorban mindkettejüknek pihenésre van szüksége. Ciri, feküdj le.

– Csinálok még borogatást Trissnek...

– Megcsinálom én. Yarpen, beszélni szeretnék veled.

– Gyere a tábortűzhöz. Csapra verünk egy hordócskát...

– Veled szeretnék beszélni. Nem vágyom nagyobb hallgatóságra. Épp ellenkezőleg.

– Világos. Hallgatlak.

– Miféle konvoj ez?

A törp a férfira emelte apró, átható pillantású szemét.

– Királyi szolgálat – válaszolta lassan és határozottan.

– Arra magam is rájöttem – állta a vaják a tekintetét. – Yarpen, én nem valami vétkes kíváncsiságból kérdem.

– Tudom. Azt is tudom, hogy mire akarsz kilyukadni. De ennek a szállítmánynak a rendeltetése... hmmm... különleges.

– De mégis mi a csodát szállítotok?

– Sózott halat – felelte fesztelenül Yarpen, aztán úgy hazudott tovább, hogy a szeme se rebbent. – Takarmányt, szerszámokat, lószerszámot, mindenféle ilyen-olyan marhaságot a hadseregnek. Wenck a királyi hadsereg szállásmestere.

– Úgy szállásmester, ahogy én druida – mosolyodott el Geralt. – De a ti dolgotok, nem szokásom beleütni az orromat mások titkaiba. De láttad, milyen állapotban van Triss. Engedd meg, hogy csatlakozzunk hozzátok, Yarpen, engedd, hogy felfektessük az egyik kocsira. Néhány napra. Nem kérdem, hová tartatok, hiszen ez út nyílegyenesen délre vezet, csak a Liksela túlpartján ágazik el, a Likseláig pedig tíz nap az út. Azalatt enyhül majd a láza, és Triss képes lesz megülni a hátasát; de ha nem így lenne, akkor majd ott maradok a várban a folyó túloldalán. Értsd meg, tíz nap egy szekéren, rendesen betakarva, meleg étel... Kérlek.

– Nem én parancsolok itt, hanem Wenck.

– Nem hiszem, hogy ne lenne rá semmi befolyásod. Nem egy olyan konvojban, ami főleg törpökből áll. Magától értetődő, hogy számolnia kell veled.

– Kicsodád neked ez a Triss?

– Mégis mi jelentősége van annak? Ebben a helyzetben?

– Ebben a helyzetben semmi. Csak a vétkes kíváncsiságtól vezetve kérdeztem, hogy később pletykákat terjeszthessek a kocsmákban. De ha azt nézzük, te aztán borzasztómód vonzódsz a varázslónőkhöz, Geralt.

A vaják szomorúan elmosolyodott.

– És a kislány? – intett Yarpen a fejével a suba alatt forgolódó Cirire. – A tiéd?

– Az enyém – válaszolta a férfi gondolkodás nélkül. – Az enyém, Zigrin.

A pirkadat szürke volt, nyirkos, éjszakai esővel és hajnali köddel illatozott. Cirinek az volt az érzése, hogy csak néhány pillanatig aludt, hogy felébresztették, amint csak sikerült a fejét a kocsin tornyosuló zsákokra hajtania.

Geralt épp akkor fektette mellé Trisst, akit egy újabb, az erdőbe tett kényszerkitérőről hozott vissza. A takarók, melyekbe a varázslónőt belecsavarták, szikráztak a harmattól. Geraltnak karikás volt a szeme. Ciri tudta, hogy még csak le sem hunyta őket – Trissnek egész éjjel láza volt, nagyon szenvedett.

– Felébresztettelek? Ne haragudj. Aludj, Ciri. Még korán van.

– Mi van Triss-szel? Hogy érzi magát?

– Jobban – nyögött fel a varázslónő. – Jobban, de... Geralt, hallgass meg... Azt akartam neked...

– Igen? – hajolt le hozzá a vaják, de Triss már aludt. A férfi felegyenesedett és kinyújtózkodott.

– Geralt – suttogta Ciri. – Megengedik nekünk... hogy a kocsin utazzunk?

– Meglátjuk – harapott az ajkába a férfi. – Aludj, ameddig csak tudsz. Pihenj.

A vaják leugrott a kocsiról. Ciri hallotta a táborbontás árulkodó hangjait – a lódobogást, a lószerszám csörömpölését, a kocsirudak nyikorgását, a kisafák zörgését, a beszélgetést és a káromkodást. Azután pedig, a közelben, Yarpen Zigrin rekedtes és a Wencknek nevezett, magas férfi nyugodt hangját. És Geralt hűvös hangját. Feltápászkodott, és óvatosan kinézett a ponyva mögül.

– Ebben a kérdésben nincs érvényben kifejezett tiltás – jelentette ki Wenck.

– Remek – vidult fel a törp. – Akkor hát elintéztük az ügyet?

A felügyelő kissé felemelte a kezét, ezzel jelezve, hogy még nem fejezte be. Egy darabig hallgatott. Geralt és Yarpen türelmesen várt.

– Ugyanakkor – szólalt még végre Wenck – a fejemmel felelek azért, hogy ez a szállítmány a rendeltetési helyére megérkezzen.

Megint elhallgatott. Ezúttal egyikük sem szólt közbe. Nem volt kérdéses, hogy a felügyelővel beszélgetve hozzá kell szokniuk a mondatok közötti hosszas szünetekhez.

– Hogy biztonságban megérkezzen – fejezte be egy perccel később. – És a kijelölt határidőre. A beteggondozás azonban lassíthatja a menet ütemét.

– Előre járunk a menettervben – biztosította Yarpen némi kivárással. – Az idővel előre vagyunk, Wenck uram, nem borítjuk fel a határidőt. Ami pedig a biztonságot illeti... Nekem úgy tűnik, nem árt egy vaják a kompániában. Az út erdőkön keresztül vezet, egészen a Likseláig vad rengeteg van jobbra is, balra is. A rengetegben meg, már a szóbeszéd szerint, mindenféle gonosz szerzetek járnak.

– Csakugyan – helyeselt a felügyelő. Egyenesen a vaják szemébe nézett, és úgy tűnt, minden szót egyenként mérlegel. – Bizonyos gonosz szerzetekkel, melyeket más gonosz szerzetek bujtanak fel, valóban találkozni lehetett az utóbbi időben a kaedweni erdőkben. Lehetséges, hogy ilyenek fenyegetik a biztonságunkat. Henselt király, tudván erről, felruházott azzal a joggal, hogy önkénteseket sorozzak be a fegyveres kíséretbe. Geralt uram? Ez megoldaná a problémáját.

A vaják sokáig hallgatott, hosszabb ideig, mint ameddig Wenck egész, mondatközi szünetekkel sűrűn átszőtt beszéde tartott.

– Nem – válaszolt végül. – Nem, Wenck uram. Tegyük tisztába ezt az ügyet. Kész vagyok meghálálni a segítséget, amit Merigold kisasszonynak nyújtanak, de nem ebben a formában. Elláthatom a lovakat, hordhatok vizet és fát, akár főzhetek is. De nem állok bérelt zsoldosként a király szolgálatába. Kérem, ne számítson a kardomra. Nem áll szándékomban megölni azokat a, ahogyan meg kívánta fogalmazni, gonosz szerzeteket más szerzetek parancsára, akiket korántsem tekintek náluk jobbnak.

Ciri hallotta, ahogyan Yarpen Zigrin hangosan felszisszen, és összeszorított öklébe köhint. Wenck nyugodtan nézett vissza a vajákra.

– Értem – felelte szárazan. – Szeretem a tiszta helyzeteket. Jól van hát. Zigrin uram, kérem, gondoskodjon róla, hogy ne lassuljon a menet üteme. Amit pedig magát illeti, Geralt uram... Tudom, hogy a hasznunkra és a segítségünkre lesz oly módon, melyet megfelelőnek ítél. Sértő lenne mind az ön, mind a magam számára, ha a hasznosságát fizetségnek tekinteném a szenvedőnek nyújtott segítségért cserébe. Jobban érzi ma magát?

A vaják bólintással válaszolt, ami, Cirinek úgy tűnt, valamivel mélyebb és udvariasabb volt egy szokványos bólintásnál. Wenck arckifejezése változatlan maradt.

– Örömmel tölt el – mondta a megszokott szünet után. – Azáltal, hogy felengedem Merigold kisasszonyt a konvojom egyik kocsijára, felelősséget vállalok az egészségéért, a kényelméért és a biztonságáért. Zigrin uram, kérem, adja ki a parancsot az indulásra.

– Wenck uram.

– Hallgatom, Geralt uram.

– Köszönöm.

A felügyelő bólintott. Cirinek úgy tűnt, valamivel mélyebben és udvariasabban, mint ahogyan azt a szokványos, üres udvariaskodás megkívánta volna.

Yarpen Zigrin dörgedelmes parancsokat és utasításokat adva futott végig a menetoszlop mentén, aztán üggyel-bajjal felkecmergett a bakra, elkiáltotta magát, és rácsapott a lovakra a gyeplővel. A kocsi megrándult, és zörögve megindult az erdei úton. A rázkódás felébresztette Trisst, de Ciri megnyugtatta, lecserélte a borogatást a homlokán. A kocsi zörgése jó altatónak bizonyult. A varázslónő hamarosan elaludt; Ciri is elszundított.

Amikor felébredt, a nap már magasan járt. Kitekintett a hordók és csomagok mögül. A kocsi, amin utazott, a konvoj élén haladt. Az utána következőt egy törp hajtotta, aki vörös kendőt tekert a nyaka köré. A törpök maguk közötti beszélgetéseiből Ciri már tudta, hogy Paulie Dahlbergnek hívják. Mellette ült az öccse, Regan. Wencket is látta két végrehajtó kíséretében lovagolni.

Keszeg, Geralt kocsihoz kötött kancája halk nyerítéssel üdvözölte a lányt. Sehol sem látta a saját gesztenyepej, és Triss zsufafakó lovát. Biztosan hátul voltak, a konvoj lógósaival együtt.

Geralt fent ült a bakon Yarpen mellett. Halkan beszélgettek, közben sört iszogattak a kettejük közé állított hordócskából. Ciri hegyezni kezdte a fülét, de hamar elunta – politikáról folyt a szó, de legfőképpen Henselt király terveiről és szándékairól, meg valami különleges osztagokról és különleges feladatokról, ami a szomszédjának, a háborúval fenyegetett aedirni Demavend királynak titokban nyújtott segítségben állt. Geralt némi kíváncsiságnak adott hangot azt illetőleg, mégis milyen módon lesz képes öt szekér sózott hal növelni Aedirn véderejét. Yarpen, ügyet sem vetve a vaják hangjában csengő gúnyra, elmagyarázta, hogy egyes halfajok olyannyira értékesek, hogy néhány szekérnyi elég ahhoz, hogy egy hadosztálynyi páncélos éves zsoldját kifizessék, és minden újabb páncélos hadosztály már jelentős segítségnek számít. Geralt csodálkozott, amiért ennek a segítségnek ilyen titkosnak kell lennie, mire a törp azzal replikázott, hogy éppen ebben áll a titok lényege.

Triss hánykolódott álmában, leverte a borogatását, és össze-vissza félrebeszélt. Azt követelte valami Kevyntől, hogy tartsa tőle távol a mancsát, aztán rögtön utána kijelentette, hogy senki sem kerülheti el a végzetét. Végül pedig, miután megállapította, hogy bizonyos mértékben mindenki, de abszolúte mindenki mutáns, békésen elszenderedett.

Ciri is kezdett elálmosodni, de magához térítette Yarpen mennydörgő röhögése, aki éppen a régi kalandjaikat idézte fel Geralttal. Az aranysárkány utáni hajtóvadászatukról volt szó, aki ahelyett, hogy hagyta volna magát levadászni, jól ellátta a vadászok baját, a vargát meg, akit Kecskerágónak hívtak, egészen egyszerűen megette. Ciri nagyobb érdeklődéssel kezdte hallgatni őket.

Geralt a Martalócok további sorsáról kérdezett, de Yarpen nem ismerte a sorsukat. Yarpen viszont egy Yennefernek nevezett nővel kapcsolatban kezdett kíváncsiskodni, amitől Geralt furcsamód szűkszavúvá vált. A törp meghúzta a sört, és azt kezdte panaszolni, hogy az a bizonyos Yennefer még mindig neheztel rá, noha jópár év eltelt a történtek óta.

– Belefutottam a Gors Velen-i vásárban – mesélte. – Alighogy észrevett, már fújt is rám, mint a macska, és rettentő módon megsértette az én megboldogult anyuskámat. Nyakamba szedtem a lábamat, amilyen gyorsan csak tudtam, ő meg azt kiabálta utánam, hogy egyszer még elkap, és tesz róla, hogy kirügyezzen a valagam.

Ciri felkacagott, ahogy elképzelte Yarpent a rügyekkel. Geralt morgott valamit a nőkről meg a lobbanékony természetükről, a törp viszont ezt nagyon is enyhe megfogalmazásnak találta a rosszindulatra, az önfejűségre és a bosszúálló hajlamra. A vaják nem folytatta tovább a beszélgetésnek ezt a vonalát, és Ciri újra elszundított.

Ezúttal emelt hangok ébresztették föl. Pontosabban Yarpen hangja, aki egyenesen ordított.

– Pontosan! Csak hogy tudd! Így határoztam!

– Halkabban – mondta halkan a vaják. – Egy beteg nő fekszik a szekéren. Értsd meg, én nem kritizálom se a döntéseidet, se az elhatározásaidat...

– Persze, hogy nem – szakította félbe kötekedve a törp. – Te csak sokatmondóan somolyogsz.

– Yarpen, én barátilag figyelmeztetlek. Aki jobbra is, balra is tekintget a paliszádról, azt mindkét oldal gyűlöli, de még a legjobb esetben is bizalmatlanok vele.

– Én nem tekintgetek kétfelé. Egyértelműen az egyik oldal mellett teszem le a voksomat.

– De annak az oldalnak te mindig törp maradsz. Valaki más. Idegen. Az ellentétes oldal számára viszont...

Elhallgatott.

– Na! – hördült fel Yarpen feléje fordulva. – Na, kezdd csak el, mire vársz? Mondd, hogy áruló vagyok és az emberek pórázon rángatott kutyája, aki egy marék ezüstért meg egy tál nyamvadt ételért hagyja magát a fajtársaira ráuszítani, akik fellázadtak és a szabadságért harcolnak. Na, gyerünk, bökd csak ki. Nem szeretem a köntörfalazást.

– Nem, Yarpen – mondta halkan Geralt. – Nem. Semmit sem fogok kibökni.

– Ah, hát nem fogsz? – csapott rá a törp a lovakra. – Nem akaródzik neked? Jobb szeretsz nézni és somolyogni? Nekem meg egy szót se, mi? De Wencknek megmondhattad! „Kérem, ne számítson a kardomra.” Ó, hogy milyen gőgös, nemes és büszke valaki! A kutya valagába a dölyföddel! A kibaszott büszkeségeddel együtt!

– Egyszerűen csak tisztességes akartam lenni. Nem akarok konfliktusba belefolyni. Meg akarom őrizni a semlegességem.

– Nem lehet! – üvöltött rá Yarpen. – Nem őrizheted meg, nem érted? Nem, te semmit sem értesz. Á, takarodj le a kocsimról, ülj a lovadra. Tűnj el a szemem elől, te semleges hólyag! Idegesítesz.

Geralt elfordult. Ciri visszafojtott lélegzettel várakozott. De a vaják egyetlen szót sem szólt. Felállt, és leugrott a kocsiról, fürgén, puhán, könnyedén. Yarpen megvárta, amíg eloldozta a kancát a szekérlétrától, aztán újra rácsapott a lovakra, és közben érthetetlen, de a hangzásukban ugyancsak ijesztő szavakat mormolt a szakállába.

A lány felállt, hogy ő is leugorjon, és megkeresse gesztenyepej lovát. A törp megfordult, és kelletlen tekintettel mérte végig.

– Veled is csak a bosszúság van, kisasszonyka – prüszkölte dühösen. – Dámák kellenek ide meg kislyányok, az ördögbe is, még csak le se hugyozhatok a bakról, meg kell állítanom a fogatot, és mászhatok be a bokrok közé!

Ciri a csípőjéhez támasztotta az öklét, megrázta hamuszín fürtjeit, és felhúzta az orrát.

– Igen? – kukorékolta dühösen. – Igyon csak kevesebb sört, Zigrin uram, akkor majd ritkábban fog kelleni!

– Neked kuss a sörömtől, takonypóc!

– Ne kiabáljon már, Triss épp csak elaludt!

– Ez itt az én kocsim! Ha úgy tartja a kedvem, kiabálni fogok!

– Tuskó!

– Micsoda? Ejj, te pimasz kis fruska!

– Tuskó!!!

– Mindjárt megmutatom én neked, mi az a tuskó... Ó, a mindenségit! Tpprrr!!!

A törp erősen félrehajolt, az utolsó pillanatban rántotta meg a gyeplőt, abban a percben, amikor a két ló már éppen kezdte volna keresztüllépni az útját eltorlaszoló fatönköt. Yarpen felegyenesedett a bakon, ember- és törpnyelven szitkozódott, fütyült és üvöltött, míg megállt a fogat. Törpök és emberek egyaránt leugrottak a kocsikra és odarohantak, a kantárt és a hámot húzva segítettek szabad útra vezetni a lovakat.

– Kumtunk egyet, mi, Yarpen? – hördült rá a közeledő Paulie Dahlberg. – Az ördögbe, ha ennek valaki nekihajtott volna, oda a tengely, a kerekek meg ripityára törnek. Hát te mi a büdös francot...

– Húzz innen, Paulie! – ordított rá Yarpen Zigrin, és dühösen rácsapott a gyeplővel a lovak hátsójára.

– Szerencséje volt – mondta édeskésen Ciri, miközben felkapaszkodott a törp mellé a bakra. – Maga is látja, hogy jobb, ha van egy vajáklány is a szekéren, mint ha egyedül utazna. Épp időben figyelmeztettem. Ha akkor éppen a bakról hugyozott volna le, és nekihajtott volna annak a tuskónak, na, na. Rossz belegondolni, mi történhetett volna akkor magával...

– Csendben maradsz?

– Már nem is szólok. Egyetlen szavacskát se!

Majdnem egy egész percig bírta.

– Zigrin uram?

– Nem vagyok én semmiféle úr – lökte meg a törp könyökével a kislányt, és rávigyorgott. – Yarpen vagyok. Világos? Elvezetjük mi együtt ezt a fogatot, hát nem?

– Világos. Foghatom a gyeplőt?

– Persze. Mindjárt, ne úgy. Tedd rá a mutatóujjadra, szorítsd oda a hüvelykujjaddal, na, pont úgy. A balt ugyanúgy. Ne rángasd, ne húzd túl erősen.

– Így jó?

– Jó.

– Yarpen?

– Hö?

– Mit jelent az, ha valaki „megőrzi a semlegességét”?

– Hogy közönyös – morogta kelletlenül a törp. – Ne engedd, hogy lógjon a gyeplő. A balt jobban magad felé!

– Mi az, hogy közönyös? Mivel közönyös?

A törp erősen kihajolt, és a kocsi alá köpött.

– Ha a Scoia’tael ránk támad, a te Geraltod azt tervezi, hogy áll majd, és nyugodtan végignézi, ahogy azok átvágják a torkunkat. Te pedig minden bizonnyal mellette fogsz állni, merthogy az egy szemléltető foglalkozás lesz. A foglalkozás témája meg: a vaják viselkedése értelmes fajok konfliktusa esetére.

– Nem értem.

– Hát ezen történetesen egyáltalán nem csodálkozom.

– Hát ezen vesztél össze vele és haragudtál meg rá? Kik ezek a Scoia’tael igazából? Ezek a... Mókusok?

– Ciri – borzolta össze hirtelen Yarpen a szakállát. – Ezek nem egy pöttöm, serdületlen kislány fejének való dolgok.

– Hohó, most meg rám haragszol. Egyáltalán nem vagyok kicsi. Hallottam, amit az őrtoronynál beszéltek a katonák a Mókusokról. Láttam... Láttam két tündét, akit megöltek. És a lovag azt mondta, hogy ők... ők is ölnek. És hogy nem csak tündék vannak közöttük Törpök is vannak.

– Tudom – felelte szárazan Yarpen.

– De te is törp vagy.

– Kétség sem fér hozzá.

– Akkor hát miért félsz a Mókusoktól? Állítólag csak az emberek ellen harcolnak.

– Ez nem ilyen egyszerű – komorodott el a törp. – Sajnos.

Ciri sokáig hallgatott az alsó ajkát rágcsálva és az orrát ráncolva.

– Már tudom – szólalt meg hirtelen. – A Mókusok a szabadságért harcolnak. És te, bár törp vagy, Henselt király különösen titkos szolgálata vagy az emberek pórázán.

Yarpen felhorkant, megtörölte az orrát a ruhája ujjával, és kihajolt a bakról, ellenőrizve, hogy Wenck nem lovagol-e túlságosan közel. De a felügyelő messze járt, lekötötte a figyelmét a beszélgetés Geralttal.

– Hallásod, az aztán van, kislány, mint a mormotának – mosolyodott el szélesen. – Kicsit túlságosan is okos vagy valaki olyannak, akinek az a sorsa, hogy gyerekeket szüljön, ételt főzzön meg fonjon. Azt hiszed, mindent tudsz? Azért van, mert egy kis taknyos vagy. Ne vágj ilyen buta képet. Attól nem leszel felnőtt, ha képeket vágsz, de eléred, hogy még rusnyább legyél, mint általában. Elismerem, ügyesen megértetted a Scoia’taelt, megtetszettek neked a kis jelszavaik. Tudod, miért érted meg őket ilyen könnyen? Mert a Scoia’tael is egy rakás taknyos. Kis szarosok, akik nem értik, hogy más szította fel őket, hogy valaki kihasználja, hogy ostoba tacskók, azzal, hogy a szabadságról szóló jelszavakkal tömi a fejüket.

– De hiszen ők tényleg a szabadságért harcolnak – emelte fel a fejét Ciri, és tágra nyílt zöld szemekkel nézett a törpre. – Mint a driádok Brokilon erdejében. Megölik az embereket, mert az emberek... bizonyos emberek bántják őket. Ez valaha a ti földetek volt, a törpöké és a tündéké, és azoké a... félszerzeteké, manóké, meg a többieké... Most pedig itt vannak az emberek, ezért a tündék...

– Tündék! – horkant fel Yarpen. – Ha pontosak akarunk lenni, akkor történetesen ők is éppen olyan jöttmentek itt, amilyenek ti, emberek vagytok, még ha jó ezer évvel előttetek jöttek azokon a fehér hajóikon. Most meg egyik a másik elé tolakszik a nagy barátsággal, most már testvérek vagyunk, most már vigyorognak ránk, azt mondják, hogy „mi, fajtársak”, „mi, az Ősi Népek”. Régebben meg, hogy a jó... Hm, hm... Régebben meg a nyilaik süvítettek a fülünk mellett, ha csak...

– Akkor a törpök voltak az elsők a világon?

– A törpék, ha pontosak akarunk lenni. És ha a világnak erről a részéről van szó. Mert a világ minden képzeletet felülmúlóan hatalmas, Ciri.

– Tudom. Láttam a térképen...

– Nem láthattad. Senki sem rajzolt még eddig ilyen térképet, és kétlem, hogy ez egyhamar bekövetkezne. Senki sem tudja, mi van ott, a Tűzhegyeken és a Nagy Tengeren túl. Még a tündék se, pedig ők aztán azzal dicsekednek, hogy mindent tudnak. Szart se tudnak, én mondom neked.

– Hmm... De most... Hiszen sokkal többen vannak az emberek, mint... Mint ti.

– Mert olyan szaporák vagytok, mint a nyulak – csikorgatta a törp a fogait. – Mást se csinálnátok, mint kefélnétek, újra meg újra, válogatás nélkül, akivel csak lehet, és ahol csak lehet. Az asszonyaitoknak meg elég egy férfi gatyájára csüccsennie, aztán máris hasasodnak... Te meg hogy elvörösödtél, még azt gondolná az ember: a kis mákvirág. Meg akartad érteni, így volt, vagy sem? Hát itt van neked a színtiszta igazság és a világ hű története, ahol az uralkodik, aki ügyesebben hasítja szét a mások koponyáját, és aki gyorsabb ütemben csinálja fel a tyúkokat. Veletek meg aztán, emberekkel, nehéz versenyre kelni, legyen szó akár a gyilkolásról, akár a kefélésről...

– Yarpen – szólt oda hűvösen Geralt, miközben közelebb lovagolt Keszegen. – Fogd vissza magad kissé, ha kérhetlek, a szavaid megválogatásában. Te meg, Ciri, ne játszd tovább a kocsist, kukkants be Trisshez, nézd meg, nem ébredt-e fel, és nincs-e valamire szüksége.

– Már rég felébredtem – válaszolt erőtlen hangon a varázslónő a kocsi mélyéről. – De nem akartam... megszakítani ezt az érdekes beszélgetést. Ne zavard őket, Geralt. Szerettem volna... még többet megtudni a kefélés hatásáról a társadalom fejlődésére.

– Melegíthetek egy kis vizet? Triss szeretne megmosakodni.

– Melegíts – egyezett bele Yarpen Zigrin. – Xavier, vedd le a tűzről a nyársat, elég lesz már a nyulacskánknak. Add ide az üstöt, Ciri. Hát te meg, hiszen ez színültig tele! Egyedül vonszoltál ide a pataktól ilyen nehezet?

– Erős vagyok.

Az idősebbik Dahlberg-testvér nevetésben tört ki.

– Ne a látszat szerint ítélj, Paulie – mondta komolyan Yarpen, miközben a sült mezei nyulat porciózta ügyesen. – Nincs itt semmi nevetnivaló. Soványka, de én látom, hogy kemény és szívós egy kislyány ez. Olyan, mint a bőr nadrágszíj: vékonynak tűnik, de a két kezeddel el nem szakítod. Ha meg felkötöd rá magad, akkor is megbír.

Senki sem nevetett. Ciri odakuporodott a tábortűz körül terpeszkedő törpök mellé. Ez alkalommal Yarpen Zigrin és a négy „fiú” külön rakott tüzet a táborhelyen, mert a mezei nyúlon, amit Xavier Moran lőtt, nem kívántak osztozkodni. Nekik maguknak is annyira volt elég az étel, hogy egyszer, de legfeljebb kétszer összecsattintsák az állkapcsukat.

– Dobjatok a tűzre – mondta Yarpen az ujjait nyalogatva. – Hamarabb felmelegszik a víz.

– Ostobaság ez a dolog a vízzel – jelentette ki Regan Dahlberg egy csontot félreköpve. – A mosakodás csak árthat a betegnek. De különben meg az egészségesnek is. Emlékeztek az öreg Schraderra? Egyszer ráparancsolt az asszony, hogy fürödjön meg, és meg is halt a Schrader, nem sokkal utána.

– Mert megmarta egy veszett kutya.

– Ha nem fürdik, a kutya se marta volna meg.

– Én is azt gondolom – szólalt meg Ciri, ahogy az ujjával ellenőrizte az üstben melegedő víz hőfokát –, hogy túlzás mindennap mosakodni. De Triss kéri, egyszer még el is sírta magát... Úgyhogy Geralt és én...

– Tudjuk – bólogatott az idősebb Dahlberg. – De hogy egy vaják... Nem győzök csodálkozni. Hé, Zigrin, ha neked lenne nőd, mosdatnád és fésülgetnéd? A karjaidban vinnéd a bokrokba, ha rájönne a...

– Fogd be, Paulie – fojtotta belé a szót Yarpen. – Ne mondj te semmit a vajákra, rendes gyerek az.

– Hát mondtam én bármit is? Csak csodálkozom...

– Triss – szólt közbe kötekedően Ciri – egyáltalán nem a nője.

– Annál inkább csodálkozom.

– Annál nagyobb tökfilkó vagy, ami azt illeti – summázta Yarpen. – Ciri, önts le egy kicsit abból a vízből forrni, főzünk még a varázslónőnek egy kis sáfrányt mákonnyal. Ma már talán jobban volt, he?

– Talán – morogta Yannick Brass. – Csak hatszor kellett miatta megállítanunk a konvojt. Tudom én, hogy nem való az úton a segítséget megtagadni, bolond az, aki másként gondolja. Aki meg megtagadta volna tőle, az lenne a legnagyobb bolond, és még alávaló féreg is. De túl sokáig időzünk mi ezekben az erdőkben, túl sokáig, én mondom nektek. Kísértjük a sorsot, az ördögbe is, túlságosan is kísértjük a sorsot, fiúk. Itt nem vagyunk biztonságban. A Scoia’tael...

– Köpj ki, ha mondod, Yannick.

– Pfu, pfu. Yarpen, nem ijedek én meg a verekedéstől, nem újdonság a vér nekem, de... Ha arra kerülne a sor, hogy a sajátjaimmal kelljen megharcolnom... A kutya keservit! Miért pont ránk került a sor? Ezt a rohadt rakományt egy rohadt lovas szotnyának kellene kísérnie, nem pedig nekünk! Vigye el az ördög azokat az Ard Carraigh-i nagyeszűeket, hogy a...

– Fogd be, már mondtam. Add inkább ide a kásás fazekat. Elcsipegettük a nyuszit, a jó édes anyukáját, de most már enni is kell valamit. Ciri, eszel velünk?

– Még szép.

Egy jó darabig mást sem lehetett hallani, csak a cuppogást, csámcsogást, meg a fazékhoz ütődő fakanalak csikorgását.

– A fenébe is – mondta Paulie Dahlberg, aztán jó hosszan felböfögött. – Ennék még valamit.

– Én is – jelentette be Ciri, és a törpök természetes viselkedésétől elragadtatva ő is böfögött egyet.

– Csak ne kását – szólalt meg Xavier Moran. – Lassan kinő a köles a pofámban. A sózott hústól is elment már a kedvem.

– Zabálj füvet, ha ilyen kényes ízlésed van.

– Vagy hántsd le a fogaiddal a nyírfa kérgét. A hódok is azt csinálják, és életben vannak.

– Na a hódot, azt megenném.

– Én meg halat – adta át magát az álmodozásnak Paulie, ahogy ropogtatva elharapdálta a ruhája mélyéről előhúzott hajóskenyeret. – Én mondom nektek, kedvem szottyant egy kis halra.

– Akkor fogjunk halat.

– Hol? – hördült fel Yannick Brass. – A bozótosban?

– A patakban.

– Az neked patak? Át lehet hugyozni a túlpartjára. Miféle hal lehet abban?

– Vannak ott halak – nyalogatta le Ciri a kanalát, és becsúsztatta a csizmaszárába. – Láttam, amikor vízért mentem. De valami beteg halak azok. Kiütéseik vannak. Fekete és vörös foltjaik.

– Pisztrángok! – kiáltott fel Paulie, szanaszét köpve a hajóskenyér maradványait. – Ergye, fiúk, gyerünk a patakhoz! Regan! Húzd le a gatyádat! A te gatyádból csinálunk szákot.

– Miért az enyémből?

– Húzd le, de azonnal, mert a nyakadba rántom, te szaros! Nem megmondta anya, hogy hallgatnod kell rám?

– Siessetek, ha pecázni akartok, mert mindjárt alkonyodik – mondta Yarpen. – Ciri, meleg már az a víz? Hagyd csak, hagyd csak, leforrázod magad, meg maszatos leszel a kátránytól. Tudom, hogy erős vagy, de engedd meg, hogy hozzam.

Geralt már várt rájuk, messziről észrevették fehér haját a kocsi szétnyitott ponyvái között. A törp átöntötte a vizet egy dézsába.

– Kell segítség, vaják?

– Nem, köszönöm, Yarpen. Ciri segít majd.

Trissnek nem volt már magas láza, de szörnyen legyengült. Geralt és Ciri mostanra nem kis gyakorlatra tett szert a vetkőztetésében és a mosdatásában, azt is kitanulták, hogyan fékezzék meg buzgó, ám egyelőre megvalósíthatatlan önállósági törekvéseit. Módfelett ügyesen ment nekik – míg a férfi a karjaiban tartotta a varázslónőt, a lány megmosdatta és megtörölgette. Csak egy dolog kezdte Cirit megdöbbenteni és felbosszantani – véleménye szerint Triss túlságosan is erősen ölelte át Geraltot. Ezúttal még meg is próbálta csókolni.

Geralt fejével a varázslónő málhája felé bökött. Ciri rögtön megértette, miről van szó, hiszen ez is a szertartás része volt – Triss mindig megkövetelte, hogy megfésüljék. Megtalálta a fésűt, és a nő mellé térdelt. Triss feléje hajtotta a fejét, és átölelte a vajákot. Ciri véleménye szerint túlságosan is erősen.

– Ó, Geralt – sírt fel a nő. – Annyira sajnálom... Annyira nagyon sajnálom, hogy az, ami köztünk volt...

– Triss, kérlek.

– ...annak most... kellett volna megtörténnie. Ha meggyógyulok... Minden máshogy lenne... Képes volnék... Még arra is képes volnék...

– Triss.

– Irigylem Yennefert... Irigyellek tőle...

– Ciri, menj ki.

– De...

– Menj ki, kérlek.

A lány leugrott a kocsiról, és egyenesen nekizuhant Yarpennak, aki a keréknek támaszkodva várt, miközben elgondolkodva rágcsált egy hosszú fűszálat. A törp átkarolta. Nem kellett lehajolnia hozzá, mint Geraltnak. Egyáltalán nem volt a kislánynál magasabb.

– Sose kövess el ehhez hasonló hibát, te kis vajáklány – mormolta szemével a kocsi felé intve. – Ha valaki együttérzést, rokonszenvet és áldozatkészséget mutat az irányodba, ha ámulatba ejt a becsületes jellemével, értékeld mindezt, de ne téveszd össze... valami mással.

– Nem szép dolog hallgatózni.

– Tudom. És veszélyes is. Alig tudtam félreugrani, amikor kiöntötted a dézsából a szappanos vizet. Gyere, megnézzük, hány pisztráng került Regan gatyájába.

– Yarpen?

– He?

– Kedvellek.

– Én is kedvellek, te kis fruska.

– De te törp vagy. Én meg nem.

– És mi köze van ennek... Aha. Scoia’tael. A Mókusokról van szó, igaz? Nem hagynak nyugodni, mi?

Ciri kiszabadította magát a törp nehéz karjai alól.

– Téged sem hagynak – mondta. – És a többieket sem. Hiszen látom.

A törp hallgatott.

– Yarpen?

– Hallgatlak.

– Kinek van igaza? A Mókusoknak vagy nektek? Geralt szeretne megmaradni... semlegesnek. Te Henselt királyt szolgálod, pedig törp vagy. Az a lovag viszont azt kiabálta az őrtoronyban, hogy mind az ellenségünk és az összesnek el kell... Mindenkinek. Még a gyerekeknek is. Miért, Yarpen? Kinek van igaza?

– Nem tudom – válaszolta a törp nagy nehezen. – Nem vagyok én mindentudó. Azt teszem, amit jónak látok. A Mókusok fegyvert ragadtak, bevették magukat az erdőbe. Tengerbe emberek, azt üvöltik, és azt sem tudják, hogy még ezt a fülbemászó kis jelszavukat is nilfgaardi emisszáriusok súgták meg nekik. Nem értik, hogy ez a kis jelszó nem nekik szól, hanem éppen hogy az embereknek, hogy az a célja, hogy az emberek gyűlöletét szítsa fel, nem pedig a fiatal tündék harci kedvét. Én megértettem, ezért azt, amit a Scoia’tael művel, bűnös ostobaságnak tartom. Mit lehet tenni, lehet, hogy néhány év múlva árulónak és bérencnek kiáltanak ki ezért, őket meg hősöknek fogják nevezni... A történelmünk, a mi világunk történelme ismer ilyen eseteket.

Elhallgatott, és összeborzolta a szakállát. Ciri is hallgatott.

– Elirena... – morogta hirtelen a törp. – Ha Elirena hős volt, ha azt, amit tett, hősiességnek nevezik, hát legyen, nevezzenek csak árulónak és gyávának. Mert én, Yarpen Zigrin, a gyáva, áruló és renegát, azt állítom, hogy nem kellene egymást kölcsönösen lemészárolnunk. Azt állítom, hogy élnünk kell. Úgy élnünk, hogy később senkiről se legyünk kénytelenek bocsánatot kérni. A hősies Elirena... Ő kénytelen volt. Bocsássatok meg nekem, könyörgött, bocsássatok meg. Ezer ördög és pokol! Jobb meghalni, mint azzal a tudattal élni, hogy valami olyat tettünk, ami bocsánatra szorul.

Ismét elhallgatott. Ciri nem tette fel az ajkára toluló kérdéseket. Ösztönösen megérezte, hogy nem szabad.

– Egymás mellett kell élnünk – folytatta Yarpen. – Nekünk és nektek, embereknek. Mert egész egyszerűen nincs más megoldás. Kétszáz éve tudjuk ezt, és több mint száz éve ezen dolgozunk. Tudni akarod, miért álltam Henselt király szolgálatába, miért hoztam meg ezt a döntést? Nem engedhettem meg, hogy ez a munka kárba vesszen. Több mint száz éve próbálunk az emberekkel kiegyezni. A félszerzetek, a manók, mi, a tündék, mert nem a ruszalkákról, a nimfákról vagy a szilfidekről beszélek, azok mindig is vadócok voltak, még akkor is, amikor ti még csak nem is voltatok itt. Ezer ördög és pokol, száz évig tartott, de sikerült valahogyan berendeznünk ezt a közös életet, az egymás melletti életet, együtt, sikerült valamennyire meggyőznünk az embereket, hogy olyan kevés dologban különbözünk...

– Mi egyáltalán nem különbözünk, Yarpen.

A törp hirtelen megfordult.

– Egyáltalán nem különbözünk – ismételte Ciri. – Hiszen te ugyanúgy gondolkozol és érzel, mint Geralt. És ahogyan... ahogyan én. Ugyanazt esszük, egy bográcsból. Segítesz Trissnek, és én is. Volt nagymamád, és nekem is volt nagymamám... A nagymamámat a nilfgaardiak ölték meg. Cintrában.

– Az enyémet pedig emberek – válaszolta nehezen a törp. – Bruggében. A pogrom idején.

– Lovasok! – kiáltott fel Wenck egyik embere, aki az előőrssel lovagolt. – Lovasok előttünk!

A felügyelő Yarpen kocsijához ügetett, Geralt a másik oldalról közeledett felé.

– Menj hátra, Ciri – szólt rá erélyesen. – Mássz le a bakról, és hátra. Maradj Triss mellett.

– Onnan semmit sem látni!

– Ne vitatkozz! – mordult rá Yarpen. – Indulás hátra, de azonnal! És add ide a fokosom. Ott van a suba alatt.

– Ez az? – emelte fel Ciri a rettenetes látványt nyújtó, nehéz tárgyat, ami a foka túlsó oldalán éles, kissé meggörbített kampóban végződő kalapácsra emlékeztetett.

– Az – hagyta rá a törp. A fokos nyelét a csizmája szárába csúsztatta, a bárdját pedig a térdére fektette. Wenck látszólag nyugodtan figyelte az országutat, tenyerével tartva árnyékot a szeme elé.

– Ban Gleán-i könnyűlovasság – jegyezte meg nem sokkal később. – Az úgynevezett Barna Bandérium, felismerem őket a köpenyükről és a hódprém süvegükről. Kérem, őrizzék meg a nyugalmukat. Az éberségüket is. A köpenyek és a hódprém süvegek meglehetősen könnyen váltanak gazdát.

A lovasok gyorsan közeledtek. Körülbelül tízen lehettek. Ciri látta, ahogyan a mögöttük lévő kocsin Paulie Dahlberg két felajzott számszeríjat fektet a térdére, Regan pedig letakarja őket egy köpönyeggel. Halkan előlopakodott a ponyva mögül, rögtön el is bújva Yarpen széles háta mögött. Triss megpróbált felemelkedni, elkáromkodta magát, és visszazuhant a fekhelyére.

– Állj! – kiáltotta az első lovas, minden kétséget kizárólag a vezetőjük. – Kik vagytok? Honnan és hová tartotok?

– És ki kérdi? – egyenesedett fel Wenck nyugodtan a nyeregben. – És kinek a nevében?

– Henselt király katonasága, kandi kegyelmed! Kérdi Zyvik tizedes, akinek viszont nem szokása a kérdéseit megismételni! Úgyhogy válaszolni, de szaporán! Kik vagytok?

– A királyi hadsereg szállásmesteri szolgálata.

– Azt mindenki mondhatja! Nem látok itt senkit a király színeiben!

– Gyere közelebb, tizedes, és nézd meg figyelmesen ezt a gyűrűt.

– Hát maga meg mit villogtat itt nekem mindenféle gyűrűket? – fintorodott el a baka. – Mi van, nekem talán minden gyűrűt ismernem kéne, vagy mi? Bárkinek lehet ilyen gyűrűje. Ez kéne nekem, hogy fontos jel legyen!

Yarpen Zigrin felállt a bakon, felemelte a csatabárdját, és egy mozdulattal a katona orra alá dugta.

– Na és ezt a jelet – hördült fel – ismered? Szagold meg, és emlékezz jól a szagára.

A tizedes megrántotta a kantárszárat, és megfordította a lovat.

– Fenyegetni akar? – kiáltotta. – Engem? Én a király szolgálatában állok!

– Ahogy mi is – felelte halkan Wenck. – Ráadásul minden bizonnyal hosszabb ideje, mint te. Ne ugrálj, katona, azt ajánlom.

– Én itt őrségben állok! Honnan kellene tudnom, ki a csudák vagytok?

– Láttad a gyűrűt – sziszegte a felügyelő. – Ha pedig nem ismerted fel a jelet az ékszeren, akkor el kell gondolkodjam, ki a csuda is vagy te. A Barna Bandérium lándzsazászlóján ugyanaz a címer látható, úgyhogy ismerned kellene.

A katona láthatóan visszafogta magát, amire bizonyára legalább ugyanolyan befolyással bírt Wenck higgadt szavainak hatása, mint a kocsikból előhajoló kíséret tagjainak komor, dühös ábrázata.

– Hmm... – mondta a férfi, és félrecsapta süvegét a bal füle felé. – Jól van. De ha valóban azok vagytok, akiknek kiadjátok magatokat, remélem, nem lesz ellenetekre, ha megnézem, mit is szállítatok azokon a kocsikon.

– De ellenünkre lesz – ráncolta a szemöldökét Wenck. – Mi több, nagyon is. Nincs neked semmi közöd a rakományunkhoz, tizedes. Különben is, fel nem foghatom, mit kereshetnél benne.

– Fel nem foghatja – csóválta a fejét a katona, és a kardja markolata irányába csúsztatta a kezét. – Akkor elmondom magának, jó uram. Az emberkereskedelem tiltott, és nincs hiány a csirkefogókban, akik a foglyokat Nilfgaardnak adják el. Ha a kocsikon embereket találok kalodában, be nem meséli nekem, hogy a király szolgálatában áll. Még ha egy tucat gyűrűt mutat, akkor sem.

– Legyen – felelte szárazan Wenck. – Ha foglyokról van szó, csak keress. Azt engedélyezem.

A zsoldos lépésben a középső szekérhez lovagolt, kihajolt nyergéből, és felemelte a ponyvát.

– Mi van azokban a hordókban?

– Mert mégis minek kellene lennie? Foglyoknak? – gúnyolódott Yannick Brass a bakon terpeszkedve.

– Azt kérdem, micsoda? Hát válaszoljon!

– Sózott hal.

– És azokban a ládákban? – léptetett a baka a következő szekérhez, és belerúgott az oldalába.

– Patkók – mordult rá válaszképpen Paulie Dahlberg. – Azok meg ott hátul bivalybőrök.

– Azt látom – intett a kezével a tizedes, csettintett nyelvével a lovának, előre ugratott, és benézett Yarpen kocsijába.

– Hát itt meg miféle nőszemély fekszik?

Triss Merigold erőtlenül elmosolyodott, felkönyökölt, és tett a tenyerével egy rövid, bonyolult mozdulatot.

– Kicsoda, én? – kérdezte halkan. – Hiszen te engem egyáltalán nem látsz.

A katona idegesen pislogott, kissé megrázkódott.

– Sózott hal – mondta nagy meggyőződéssel, és leeresztette a ponyvát. – Rendben. És ez a gyerkőc?

– Szárított gomba – mondta Ciri pimaszul a férfira nézve. A katona elhallgatott, és tátott szájjal meredt rá.

– Hogy micsoda? – kérdezte egy perc múlva a homlokát ráncolva. – Micsoda?

– Befejezted az ellenőrzést, katona? – érdeklődött hűvösen Wenck, aki a furgon másik oldala felől közeledett. A katona csak nagy nehezen szakította el a tekintetét Ciri zöld szemétől.

– Befejeztem. Menjenek, az istenek vezessék magukat az útjukon. De legyenek résen. Két nappal ezelőtt a Scoia’tael mind egy szálig felkoncolta a lovas őrjáratot a Borz-szurdoknál. Erős, nagyszámú kommandó volt. Igaz, hogy a Borz-szurdok messze van innen, de a tünde néha gyorsabban jár az erdőben a szélnél is. Parancsot kaptunk, hogy fejezzük be a hajtóvadászatot, de hogyan fogod meg a tündét? Éppen olyan, mintha a szelet akarná az ember befogni...

– Elég lesz, nem érdekel ez minket – szakította félbe nyersen a felügyelő. – Sürget az idő, hosszú út áll előttünk.

– Akkor hát ég velük. Hé, utánam!

– Hallottad, Geralt? – mordult fel Yarpen Zigrin a távolodó őrjárat után bámulva. – Itt vannak azok az átkozott Mókusok a környéken. Megéreztem. Egész idő alatt borsódzik a hátam, mintha valaki egyenesen a keresztcsontomra célozna az íjával. Nem, a mindenségit, nem mehetünk úgy tovább, mint eddig, vaktában előre, fütyörészve, szundikálva meg álmatagon fingorászva. Tudnunk kell, mi van előttünk. Hallgass ide, van egy ötletem.

Ciri erélyesen megrántotta a lovát, és a nyergében alacsonyra hajolva azonnal vágtázni kezdett. Geralt, aki addig elmélyülten beszélgetett Wenckkel, hirtelen felegyenesedett.

– Ne bolondozz! – kiáltotta. – Hagyd az őrültségeket, te lány! Ki akarod törni a nyakadat? És nehogy túl messzire kilovagoljál...

A többit már nem hallotta, mert túlságosan is erősen ugratott előre. Szándékosan tette, nem volt kedve végighallgatni a mindennapos kioktatását. Ne túl gyorsan, ne túl hevesen, Ciri! Pah-pah. Ne menj messzire! Pah-pah-pah. Légy óvatos! Pah-pah! Pont mintha kisgyerek lennék, gondolta magában. Pedig én már majdnem tizenhárom éves vagyok, van egy gyors gesztenyepej lovam, és egy éles kard a hátamon. És nem félek semmitől!

És tavasz van!

– Hé, vigyázz, feltöröd a hátsódat!

Yarpen Zigrin. Még egy okostojás. Pah-pah!

Tovább, tovább, vágtában a göröngyös úton, át a zöldellő füveken és bokrokon, át az ezüstös pocsolyákon, át a nyirkos, aranyló homokon, át a tollasfüvek között. Riadt dámvad menekül az erdő felé, minden szökkenésével felvillan fekete-fehér fartükre. A fákról madarak szállnak a magasba – színes szajkók és gyurgyalagok, zsivajgó, fekete szarkák a mókás farkukkal. A pocsolyák és hasadékok vize szanaszét fröcsköl a paták alatt.

Tovább, még tovább! A ló, aki túlságosan is sokáig topogott lomhán a szekér nyomában, vígan és fürgén hordozza hátán, az iramtól boldogan, könnyedén fut, az izmok játszanak a combjai közt, nedves sörénye az arcába csap. A ló előre nyújtja a nyakát, Ciri kiereszti a kantárszárat. Tovább, lovacskám, ne érezz se zabolát, se kantárt, tovább, vágtass, vágtass, hevesen, hevesen! Tavasz!

A lány lassított, körbenézett. Na, végre egyedül. Végre messze. Már senki sem szidja, nem emlékezteti, nem figyelmezteti, nem fenyegeti, hogy véget érnek ezek a kirándulásai. Végre egyedül, szabadon, fesztelen és függetlenül.

Lassabban. Könnyen ügetve. Végül is ennek a kirándulásnak a célja nem a szórakozás, vannak bizonyos kötelezettségei is. Végtére is ő most lovas felderítő, őrjárat, előőrs. Há, gondolta Ciri körbenézve, most az egész konvoj biztonsága tőlem függ. Mindannyian türelmetlenül várják, hogy visszatérjek, és jelentsem: az út szabad és járható, nem láttam senkit, nincsenek se kerék-, se patanyomok. Jelentek, és akkor a sovány Wenck úr a hideg, kék szemével komolyan bólint majd, Yarpen Zigrin rám villantja sárga lófogait, Paulie Dahlberg felkiált: „Jól van, pöttöm!”, Geralt pedig kissé elmosolyodik. Elmosolyodik, bár újabban olyan ritkán mosolyog.

Ciri körbenéz, és mindent az emlékezetébe vés. Két kidőlt nyírfa – semmi gond. Egy halom faág – semmi, a kocsik áthajtanak rajta. Eső vájta hasadék – kisebb akadály, az első kocsi kerekei áthajtanak rajta, a következők a keréknyomban haladnak. Nagyobb tisztás – jó hely a legeltetésre...

Nyomok? Miféle nyomok lehetnének itt. Nincs itt senki. Az erdő van. Madarak, amik a friss, zöld levelek között rikoltoznak. Egy rozsdavörös róka szalad át sietség nélkül az úton... És mindennek tavaszillata van.

Az út a domb felénél járva megtörik, eltűnik a homokos szorosban, a hegyoldalba kapaszkodó, görbe fenyőcskék alatt halad. Ciri letér az útról, felkapaszkodik a meredek oldalfalon, szeretne magasból körbenézni a tájon. És megérinteni a vizes, illatos leveleket...

Leszállt, egy fa göcsörtjére dobta a kantárszárat, és lassan végigsétált a dombot benövő jegenyék között. A domb másik oldalán nyitott teret látott, ami úgy ásított a sűrű erdőben, mintha csak lyukat haraptak volna belé – bizonyára valahai tűzvész nyoma volt, ami réges-régen tombolhatott itt, mert sehol sem feketéllett a felégett föld, minden alacsony nyírfácskáktól és jegenyéktől zöldellt. Az út, ameddig csak a szem ellátott, szabadnak és járhatónak tűnt.

És biztonságosnak.

Mitől félnek ezek, gondolta magában. Scoia’tael? Mégis mitől kellene itt félni? Én nem félek a tündéktől. Semmit sem ártottam nekik.

Tündék. Mókusok. Scoia’tael.

Mielőtt Geralt ráparancsolt, hogy menjen el, Cirinek még sikerült magának megnéznie a holttesteket az őrtoronyban. Különösen egyikükre emlékezett – barnás vértől összeragadt haja eltakarta az arcát, a nyaka természetellenes módon kitekeredett és félrehajlott. Merev, kísérteties grimaszra húzódó felső ajka alól kivillantak fehér és nagyon apró, nem emberi fogai. Ciri megjegyezte a tünde elnyűtt és kopott csizmáit; a térdéig értek, alul fűzősek voltak, fent számtalan kovácsolt kapoccsal záródtak.

A tündék, akik embereket ölnek, maguk is elesnek a harcban. Geralt azt mondja, meg kell őriznünk a semlegességünket. Yarpen pedig azt, úgy kell cselekednünk, hogy ne kelljen bocsánatot kérnünk...

Belerúgott egy vakondtúrásba, elgondolkodva turkált sarkával a homokban.

Kicsoda és kinek, kinek és mit kellene megbocsásson?

A Mókusok embereket ölnek. És Nilfgaard megfizeti őket ezért. Felhasználja őket. Felbújtja. Nilfgaard.

Ciri nem felejtett, bár nagyon szerette volna elfelejteni. Azt, ami ott történt, Cintrában. A kóborlást, a kétségbeesést, a félelmet, az éhséget és a fájdalmat. A közönyt és a tompultságot, amelyek később törtek rá, sokkal később, amikor a druidák rátaláltak, és magukhoz vették a Folyóntúlon. Ködösen emlékezett minderre, és szeretett volna nem emlékezni többé.

De újra meg újra visszatért. Visszatért a gondolataiban, az álmaiban. Cintra. A lódobogás és a vad sikolyok, a holttestek, a tűzvész... A fekete lovag a szárnyas sisakjában... És később... A kunyhók a Folyóntúlon... A kiégett kémény az üszkös romok között... Mellette az érintetlen kútnál fekete macska, ahogyan az iszonyatos égésnyomot nyalogatja az oldalán. A kút... A gém... A vödör...

Az a vödör, tele vérrel.

Ciri megtörölte az arcát, és meglepetten a tenyerébe nézett. A tenyere nedves lett. A kislány szipogott, letörölte a könnyeit a ruhája ujjával.

Semlegesség? Közöny? Üvölteni akart. Közömbösen szemlélődő vaják? Nem! A vajáknak meg kell védenie az embereket. A lesitől, a vámpírtól, a vérfarkastól. De nem csak tőlük. Minden rossztól meg kell védenie őket. És én láttam a Folyóntúlon, mi is a rossz.

A vajáknak kell megvédenie és megmentenie őket. Megvédeni a férfiakat, hogy ne akasszák fel őket a kezüknél fogva a fákra, hogy ne húzzák karóba őket. Megvédeni a szőke kislányokat, hogy ne feszítsék ki őket a földbe vert karók közé. Megvédeni a gyerekeket, hogy ne vágják át a torkukat, és ne hajítsák őket a kútba. Még a macska is védelemre szorul, aki megég a rágyújtott pajtában. Ezért leszek vaják, ezért van kardom, hogy megvédjem az olyanokat, mint amilyenek a soddeniek és a folyóntúliak, mert nekik nincs kardjuk, nem ismerik a lépéseket, a félfordulatokat, a kitéréseket és a pörgéseket, senki sem tanította meg nekik, hogyan harcoljanak, védtelenek és tehetetlenek a vérfarkassal és a nilfgaardi martalóccal szemben egyaránt. Engem harcolni tanítanak. Azért, hogy a védteleneket megvédhessem. És így is fogok tenni. Mindig. Sosem leszek közömbös. Sosem leszek közönyös.

Soha!

Nem tudta, mi hívta fel a figyelmét – talán a hűvös fekete árnyként az erdőre hulló hirtelen csend, talán a szeme sarkából elkapott mozgás. Mindenesetre villámsebesen, ösztönösen reagált – azzal az ösztönös mozdulattal, melyet a Folyóntúl fenyveseiben tanult és tökéletesített, akkor, amikor Cintrából menekülve futott versenyt a halállal. A földre vetette magát, bekúszott egy borókabokor alá, és mozdulatlanná dermedt. Csak a ló fel ne nyerítsen, gondolta magában.

A mélyút szemközti lejtőjén ismét megmozdult valami, Ciri távoli, elmosódó alakot vett észre a lombok között. A tünde óvatosan nézett elő a cserjésből. Hátravetette fejéről a köpönyeget, és úgy nézett körbe egy darabig, hallgatózott; aztán hangtalanul és gyorsan megindult a szakadék szélén vezető ösvényen. A nyomában még ketten bújtak elő a sűrűjéből. Aztán jöttek a következők. Sokan. Hosszú libasorban. Körülbelül a felük lovas volt – ők lassan haladtak, egyenesen ülve a nyeregben, feszesen, éberen. Egy pillanatra élesen és pontosan látta mindannyiukat, ahogyan teljes csöndben áthaladnak az ég háttere előtt az erdőfal egy világos hasadékában, azután eltűntek, beolvadtak a rengeteg villogó árnyai közé. Egyetlen zörej vagy nesz nélkül tűntek el, akár a kísértetek. Egyetlen lovuk sem prüszkölt vagy dobbantott, nem pattantak ágak a talpak és paták alatt. Nem zörgött a fegyver, amivel felövezték magukat.

Eltűntek, de Ciri nem mozdult, ott feküdt a földhöz lapulva a rekettyebokor alatt, és igyekezett a lehető leghalkabban lélegezni. Tudta, hogy egy felriasztott madár vagy állat elárulhatja, egy madarat vagy állatot pedig minden zörej és minden mozdulat felriaszthat – még a legkisebb, a legóvatosabb is. Csak akkor állt föl, amikor az erdő teljesen elcsitult, és a fák között, ahol a tündék eltűntek, zajongani kezdtek a szarkák.

Csak azért állt fel, hogy rögtön erős karok szorításában találja magát. Fekete bőrkesztyű szorult a szájára, és beléfojtotta a félelem sikolyát.

– Maradj csendben.

– Geralt?

– Azt mondtam, csendben.

– Láttad?

– Láttam.

– Ezek... – suttogta a lány. – Scoia’tael. Igaz?

– Igaz. Gyorsan, a lovakhoz. Nézz a lábad elé.

Óvatosan és halkan ereszkedtek le a dombról, de nem tértek vissza az útra, hanem ott maradtak a sűrű erdőben. Geralt óvatosan tekintgetett körbe, nem engedte, hogy a lány egyedül induljon el, és nem adta át neki a gesztenyepej kantárszárát, hanem maga vezette.

– Ciri – szólalt meg hirtelen. – Egy szót se arról, amit az előbb láttunk. Se Yarpennak, se Wencknek. Senkinek. Megértetted?

– Nem – mordult fel a lány lehajtott fejjel. – Nem értem. Miért kell hallgatnom róla? Hiszen figyelmeztetni kell őket. Kikkel vagyunk mi, Geralt? Kik ellen? Ki a barát, és ki az ellenség?

– Holnap leválunk a konvojtól – mondta a férfi percnyi hallgatás után. – Triss már szinte teljesen egészséges. Elbúcsúzunk, és elindulunk a magunk útján. A magunk saját gondjaival, a saját bajainkkal és a saját nehézségeinkkel fogunk törődni. Akkor, remélem, felhagysz majd azzal, hogy a világunk lakóit barátokra és ellenségekre próbáld felosztani.

– Meg kell maradnunk... semlegesnek? Közömbösnek, igaz? És ha rájuk támadnak...

– Nem támadnak rájuk.

– De ha...

– Hallgass meg – fordult a lány felé a férfi. – Mit gondolsz, miért van az, hogy egy ilyen nagy jelentőségű, arannyal és ezüsttel megrakott szállítmányt, a Henselt király által titokban Aedirnnek nyújtott segítséget törpök kísérik, és nem emberek? Már tegnap láttam egy tündét, aki egy fáról figyelt minket. Hallottam, ahogy éjszaka elhaladtak a táborunk mellett. A Scoia’tael nem támad törpökre, Ciri.

– De itt vannak... – mormolta a lány. – Itt vannak. Itt járkálnak, bekerítenek minket...

– Én tudom, miért vannak itt. Megmutatom neked.

Hirtelen megfordította a lovát, és odadobta a lánynak a kantárszárat. Ciri meglökte a sarkával a gesztenyepejt, és gyorsabban léptetett, de a férfi egy intéssel jelezte, hogy maradjon hátul. Keresztülvágtak az úton, és újból elmerültek a sűrű erdőben. A vaják vezetett, Ciri a nyomában haladt. Mindketten hallgattak. Sokáig.

– Nézd csak – állította meg Geralt a lovát. – Nézd, Ciri.

– Mi ez itt? – sóhajtott fel a lány.

– Shaerrawedd.

Előttük, ameddig csak az erdő látni engedte, simára csiszolt gránit- és márványtömbök tornyosultak; tompa szélüket viharok gömbölyítették le, esővájta minták díszítették őket, megrepedtek, szétvetették őket a fagyok, feltörték őket a fagyökerek. A fák törzsei között fehéren szikráztak a meghasadt oszlopok és árkádok, a frízek borostyánnal befutott, vastag, zöld mohatakaróba burkolt maradványai.

– Itt valaha... vár volt?

– Palota. A tündék nem építettek várakat. Szállj le. A lovak nem boldogulnak a romok között.

– Ki pusztított el itt mindent? Az emberek?

– Nem. Ők maguk. Mielőtt elmentek.

– Miért tették?

– Tudták, hogy már nem térnek ide vissza. A második összecsapás után történt közöttük és az emberek között, több mint kétszáz évvel ezelőtt. Korábban, ha visszavonultak, érintetlenül hagyták a városaikat. Az emberek tünde alapzatokra építkeztek. Így jött létre Novigrad, Oxenfurt, Vizima, Tretogor, Maribor, Cidaris. És Cintra.

– Cintra is?

A férfi helyeslően bólintott, le sem véve a szemét a romokról.

– Elmentek innen – suttogta Ciri –, de most visszajárnak. Miért?

– Hogy lássák.

– Micsodát?

A férfi egyetlen szó nélkül a lány vállára tette a kezét, és kissé tolta maga előtt. Leugrottak a márványlépcsőkről, ruganyos mogyoróbokrokba kapaszkodva ereszkedtek lejjebb, melyek minden vájatból, a mohával benőtt, megrepedt márványtáblák minden réséből csapatosan törtek utat maguknak.

– Ez volt a palota központja. A szíve. A szökőkút.

– Itt? – csodálkozott Ciri, ahogyan az alaktalan rögök és tömbök közül sűrűn előbukkanó égerfákra és a nyírfák fehér törzsére nézett. – Ezen a helyen? Hiszen itt nincs semmi.

– Gyere velem.

A szökőkutat tápláló forrás sokszor kellett medret váltson, türelmesen és szüntelen mosta alá a márványtömböket és az alabástromtáblákat, míg azok megcsúsztak, töltéseket hozva létre, és ismét újabb irányba terelve a folyását. Ennek eredményeképpen az egész területet sekély hasadékok szabdalták. A víz itt-ott zúgóként omlott alá az épület maradványairól, lemosva róluk a leveleket, a homokot és az erdei almot – ezeken a helyeken a márvány, a terrakotta és a mozaikok még mindig színesen és frissen ragyogtak, mintha csak három napja hevernének ott, és nem kétszáz éve.

Geralt átugrotta a patakot, és elindult az oszlopok maradványai között. Ciri utána eredt. Leugrottak a romos lépcsőkről, és a fejüket lehajtva beléptek az érintetlenül maradt árkád alá, amit félig betemetett egy földomlás. A vaják megállt, és előre mutatott. Ciri hangosan felsóhajtott.

A szétzúzott terrakottától színes omladékból egy hatalmas rózsabokor nőtt ki, amit több tucat gyönyörű, liliomfehér virág pettyezett. A szirmaikon ezüstösen csillogó harmatcseppek szikráztak. A bokor hajtásai egy fehér kőből készült, nagy táblát fontak körbe. És a tábláról egy szépséges, szomorú arc nézett vissza rájuk, melynek finom és nemes vonásait a záporoknak sem sikerült elhalványítania és elmosnia. Egy arc, melyet nem sikerült elcsúfítania a fosztogatók vésőinek, akik kivájták a domborműből az aranydíszeket, a mozaikot és a drágaköveket.

– Aelirenn – mondta hosszú hallgatás után Geralt.

– Gyönyörű – suttogta Ciri kézen fogva a férfit. A vaják mintha észre sem vette volna. A szobrot nézte, és messze járt, messze, egy másik világban és korban.

– Aelirenn – ismételte meg egy pillanattal később. – Akit a törpök és az emberek Elirenának neveznek. Ő vezette őket harcba kétszáz évvel ezelőtt. A tündék vénjei ellenezték a dolgot. Tudták, hogy nincs esélyük. Hogy lehet, a vereség után már nem lesznek képesek talpraállni. Meg akarták menteni a népüket, túl akartak élni. Úgy döntöttek, hogy lerombolják a városokat, visszavonulnak a megközelíthetetlen, vad hegyekbe... és várnak. A tündék hosszú életűek, Ciri. A mi időről alkotott fogalmaink szerint már-már örökéletűek. Számukra úgy tűnt, az emberi faj csupán olyasvalami, ami elmúlik, akár az aszály, akár a kemény tél, akár a sáskajárás, ami után eljön az eső, a tavasz, az új termés. Ki akarták várni. Túlélni. Úgy döntöttek, lerombolják a városaikat és a palotáikat. Köztük a büszkeségüket – a gyönyörű Shaerraweddet. Túl akartak élni, de Elirena... Elirena magával ragadta a fiatalokat. Fegyvert fogtak, és követték az utolsó, kétségbeesett harcba. És lemészárolták őket. Könyörtelenül lemészárolták.

Ciri hallgatott, elmerülve a szépséges és halott arcvonásokban.

– Az ő nevével az ajkukon haltak meg – folytatta halkan a vaják. – Az ő szavait, az ő csatakiáltását ismételve, Shaerraweddért haltak. Mert Shaerrawedd jelkép volt. Kőért és márványért haltak meg – és Aelirennért. Ahogyan ígérte nekik, méltó, hősies, becsületes halált haltak. Megmentették a becsületüket, de elpusztították, megsemmisülésre ítélték a saját fajtájukat. A saját népüket. Emlékszel, mit mondott Yarpen? Hogy ki az, aki a világon uralkodik, és ki az, aki elpusztul? Goromba módon magyarázta el neked, de igazat beszélt. A tündék hosszú életűek, de kizárólag a fiatalok termékenyek, csak a fiataloknak lehetnek utódaik közülük. És annak idején szinte az egész tünde ifjúság Elirena nyomába eredt. Aelirenn, Shaerrawedd Fehér Rózsája nyomába. Itt állunk a palotája romjai között, a szökőkút mellett, aminek esténként a csobogását hallgatta. És ezek itt... ezek az ő virágai voltak.

Ciri hallgatott. Geralt magához húzta, és átölelte.

– Most már érted, miért járt itt a Scoia’tael, már érted, mit akartak látni? És érted már, hogy nem szabad megengedni, hogy a tündék és törpök fiataljai újra hagyják lemészárolni magukat? Érted, hogy sem nekem, sem neked nem szabad hozzájárulnod ehhez a vérontáshoz? Ezek a rózsák egész évben virágoznak. El kellene vadulniuk, de szebbek, mint a gondozott kertek virágai. Shaerraweddbe, Ciri, a mai napig érkeznek tündék. Különféle tündék. Hevesek és ostobák, akik számára a megrepedt kő a jelkép. És azok a belátóak, akik számára ezek a halhatatlan, örökösen újjászülető virágok jelentik a jelképet. Olyan tündék, akik megértik, hogy ha ezt a bokrot kitépik és felégetik a földet, Shaerrawedd rózsái nem virágoznak már ki sohasem. Megértetted ezt?

A lány bólintott.

– Most már érted, mi a semlegesség, ami annyira megérintett téged? Semlegesnek lenni nem jelenti azt, hogy közönyös és érzéketlen volnál. Nem kell magadból kiirtanod az érzéseket. Elegendő, ha a gyűlöletet irtod ki magadból. Megértetted?

– Igen – suttogta a lány. – Most megértettem, Geralt, én... szeretnék elvinni egyet... Egyet azokból a rózsákból. Emlékbe. Szabad?

– Vidd – mondta a férfi pillanatnyi habozás után. – Vidd, hogy emlékezz. Most már induljunk. Menjünk vissza a konvojhoz.

Ciri a zekéje sújtása alá tűzte a rózsát. Hirtelen halkan felsikkantott, és felemelte a kezét. Vérpatak csorgott az ujjából a tenyere felé.

– Megszúrtad magad?

– Yarpen... – suttogta a kislány a vért nézve, ami megtöltötte az életvonalát. – Wenck... Paulie...

– Micsoda?

– Triss! – kiáltott fel a lány élesen, idegen hangon; erősen megrázkódott, és az alkarjával megtörölte az arcát. – Gyorsan, Geralt! Muszáj... segítenünk! Lóra, Geralt!

– Ciri! Mi van veled?

– Meg fognak halni!

A lány füle vágtázás közben szinte egészen a ló nyakához simult, kiáltásokkal és sarokcsapásokkal hajtotta hátasát. Az erdei út homokja szanaszét fröcskölt a paták alól. Messziről hallotta a kiabálást, megérezte a füstöt.

Két ló száguldott vele szembe, eltorlaszolva az útját, maguk után vonszolva a lószerszámot, a kantárszárat és a törött kocsirudat. Ciri nem fogta vissza gesztenyepej lovát, teljesen iramban siklott el mellettük, habfoszlányok simították végig az arcát. A háta mögül hallotta Keszeg nyerítését és Geralt káromkodását, akinek lassítania kellett.

Kiért az útkanyarulatból a nagy tisztásra.

A karaván lángolt. Az égő nyílvesszők úgy repültek a kocsik felé a bozótosból, mintha tüzes madarak volnának, átlyuggatták a ponyvákat, beleálltak a deszkákba; a Scoia’tael hujjogva és kiáltozva támadásba lendült.

Ügyet sem vetve Geralt háta mögül felhangzó kiáltásaira, Ciri egyenesen a két legközelebbi, előretolt kocsi felé irányította a lovát. Az egyik az oldalára dőlt, és Yarpen Zigrin állt mellette, egyik kezében csatabárddal, számszeríjjal a másikban. A lábánál combja közepéig felszakított kék ruhájában, mozdulatlanul és magatehetetlenül ott hevert...

– Triiiiiiss!!! – Ciri felegyenesedett a nyeregben, és sarkaival a lóra csapott. A Scoia’tael felé fordult, a kislány füle mellett nyilak süvítettek fel. Félrerántotta a fejét, le sem lassítva a vágtát. Hallotta, ahogy Geralt kiabálva ráparancsol, hogy meneküljön az erdőbe. Esze ágában sem volt szót fogadni. Előrehajolt, és eliramodott egyenesen a feléje száguldó íjászok felé. Hirtelen megérezte a zekéjébe tűzött fehér rózsa átható illatát.

– Triiiiiiss!!!

A tündék félreugrottak a száguldó ló elől. Az egyik közülük kissé belekapott a kengyelbe. A lány éles süvítést hallott, a paripa megrándult, elsivította, és oldalra vetette magát. Ciri észrevette a nyilat, ami épp a combja mellett fúródott mélyen a ló marja alá. Kirántotta a lábát a kengyelből, fölpattant, felguggolt a nyeregben, erősen elrugaszkodott, és ugrott.

Lágyan érkezett a felborított szekér kocsiszekrényére, megtalálta karjaival az egyensúlyt, majd ismét ugrott, hajlított lábakkal érkezve az üvöltő, csatabárdjával hadonászó Yarpen mellé. Mellettük, a másik kocsin Paulie Dahlberg küzdött, Regan pedig, hátrahajolva, lábát a deszkának vetve tartotta nagy nehezen a fogatot. A ponyvát emésztő tűztől való félelmükben a lovak vadul nyerítettek, dobogtak, a kocsirudat rángatták.

A lány a szanaszét szóródott hordók és ládák között fekvő Triss felé vetette magát, megragadta a ruhájánál fogva, és vonszolni kezdte a felfordított kocsi irányába. A varázslónő kezét a füle fölött a szorítva nyögdécselt. Közvetlenül Ciri mellett hirtelen paták dobogtak fel, lovak horkantak – két kardjával hadonászó tünde feléje tolta a veszettül hadakozó Yarpent. A törp úgy pörgött, mint a motolla, ügyesen verte félre csatabárdjával a rá hulló csapásokat. Ciri hallotta, ahogyan átkozódik, ahogyan a fém panaszosan csendül és jajgat.

Újabb fogat vált le a lángoló konvojról, és égő rongyokat hányva, füstöt és lángot vonva maga után feléjük tartott. A kocsis magatehetetlenül csüngött a bakon, mellette ott állt Yannick Brass, aki csak nehezen volt képes az egyensúlyát megtartani. Egyik kezében a gyeplőt tartotta, a másikkal a két tündét tartotta távol, akik a kocsi két oldalán vágtáztak. A harmadik Scoia’tael a lovak mellé zárkózott fel, és egyik nyilat a másik után lőtte az oldalukba.

– Ugorj! – kiáltotta Yarpen túlordítva a lármát. – Ugorj, Yannick!

Ciri látta, ahogyan a vágtázó Geralt beéri a száguldó kocsit, ahogyan rövid, takarékos kardvágással lesöpri a nyeregből az egyik tündét, Wenck pedig, aki az ellenkező oldalról ugratott oda, a másikat vágja le, azt, amelyik a lovakat lőtte. Yannick eldobta a gyeplőt és leugrott – egyenesen a harmadik Scoia’tael lova alá. A tünde felegyenesedett a nyeregben, és lecsapott rá a kardjával. A törp összeesett. Abban a pillanatban a lángoló kocsi becsapódott a harcolók közé, kettéválasztotta és szétszórta őket. Cirinek az utolsó pillanatban sikerült félrehúznia Trisst a tomboló lovak patái alól. Nagy csattanással kitört a kisefa, a kocsi felpattant, kerekét vesztette és felborult, rakományt és parázsló deszkákat szórva mindenfelé.

Ciri Yarpen felfordított szekere alá vonszolta a varázslónőt. Paulie Dahlberg segített neki, aki hirtelen ott termett mellette, Geralt pedig mindkettejüket fedezte, közéjük és a rohamozó Scoia’tael közé lökve Keszeget. Nagy kavarodás támadt a kocsi körül. Ciri hallotta a pengék csörgését, a kiáltásokat, a lovak hörgését, a paták dobogását. Yarpen, Wenck és Geralt, akiket a tündék minden oldalról bekerítettek, úgy harcoltak, akár a veszett ördögök.

A harcolókat hirtelen Regan fogata választotta szét, aki egy rókaprém kabátot viselő, kövér félszerzettel dulakodott a bakon. A félszerzet Reganen ült, és azon volt, hogy hosszú késével ledöfje.

Yarpen ügyesen a kocsira ugrott, nyakon ragadta a félszerzetet, és átrúgta a szekér oldala fölött. Regan éles hangon felkiáltott, megragadta a gyeplőt, és rácsapott a lovakra. A fogat elrugaszkodott, a kocsi mozgásba lendült, és villámgyorsan eliramodott.

– Körbe, Regan! – üvöltötte Yarpen. – Körbe! Körös-körül!

A kocsi megfordult, és újra a tündékre rontott, szertelökve őket Az egyikük felugrott, elkapta a jobb oldalon vezetett lovat a kantárnál fogva, de nem tudta sokáig tartani, az iram a paták és a kerekek alá sodorta. Ciri rettenetes sikolyt hallott.

A másik tünde, aki mellettük vágtatott, bal kézzel vágott a kardjával, Yarpen félrehajolt, a penge megcsendült a ponyvát tartó abroncson, a lendület előre vetette a tündét. A törp hirtelen előregörnyedt, és heves mozdulatot tett a karjával. A Scoia’tael felüvöltött és megfeszült a nyeregben, aztán a földre omlott. A fokos állt ki a lapockái közül.

– Na, gyertek csak, szukafattyak!!! – üvöltötte Yarpen nyolcasokat írva le a bárddal. – Ki van még? Hajts körbe, Regan! Körbe!

Regan véres üstökét rázva, a nyílsüvítés közepette a bakra kuporodva úgy üvöltött, akár egy elkárhozott lélek, és könyörtelenül csapkodta a lovakat. A fogat szűk körben robogott, mozgó, lángokat és füstöt okádó akadályt emelve a felfordított kocsi körül, ami alá Ciri a félig eszméletlen, sebesült varázslónőt bevonszolta.

Nem messze tőlük ott táncolt Wenck lova, egy egérfakó mén. Wenck előregörnyedt, Ciri látta az oldalából kimeredő nyílvessző fehér tollait. A sebe ellenére ügyesen levágta a kétoldalról rátámadó tünde gyalogosokat. Ciri szeme láttára találta el a tüdejét a második nyílvessző. A felügyelő a ló nyakára bukott, de nyeregben maradt. Paulie Dahlberg sietett a segítségére.

Ciri egyedül maradt.

A kardjáért nyúlt. A pengét, ami az edzései alatt úgy ugrott elő a háta mögül, akár a villám, most az istennek se tudta előrántani; ellenállt, úgy süppedt a hüvelybe, mintha kátrány volna. A körülötte forrongó örvényben, a mozdulatok között, melyek olyan gyorsak voltak, hogy elmosódtak a szemében, a kardja természetellenesen és idegenül lassúnak tetszett; úgy tűnt, évszázadok telnek el, mire teljesen előcsusszan. A föld rázkódott és remegett. Ciri hirtelen rájött, hogy nem a föld az. Hogy az a saját térde.

Paulie Dahlberg, bárdjával tartva sakkban a rátámadó tündét, a sebesült Wencket vonszolta a földön. A kocsi mellett elsuhant Keszeg, Geralt a tündére rontott. Valahol elveszítette a fejpántját, fehér haja lobogott a vágtában. Összecsaptak a kardok.

Egy másik, gyalogos Scoia’tael ugrott elő a szekér mögül. Paulie elengedte Wencket; felegyenesedett, megpörgette a csatabárdját. És megtorpant.

Egy törp állt előtte mókusfarokkal díszített sapkában, két varkocsba font, fekete szakállal. Paulie habozott.

A fekete szakállú egy percig sem tétovázott. Két kézzel csapott le rá. A bárd éle felzúgott és alázuhant, borzalmas reccsenéssel csapódva a kulcscsontba. Paulie egyetlen hang nélkül esett össze, abban a pillanatban; úgy tűnt, mintha a csapás erejének engedelmeskedve mindkét térde összetört volna alatta.

Ciri felkiáltott.

Yarpen Zigrin leugrott a kocsiról. A feketeszakállas megpördült, vágott. Yarpen fürge félfordulatos kitéréssel kerülte el a támadást, felnyögött, és alulról mérte rá csapását rettentő módon, széthasítva a törp fekete szakállát, légcsövét, állkapcsát és arcát – egészen az orráig. A Scoia’tael hátradőlt és hanyatt zuhant; ömlött a vére, a kezeivel hadonászott, és a sarkával túrta a földet.

– Geraaaalt! – kiáltott fel Ciri, amikor érezte, hogy valami megmozdul mögötte. Érezte maga mögött a halált.

Csak egy alig kivehető, fordulóban elcsípett alak, mozdulat és villanás volt, de a kislány villámgyorsan reagált, rézsútos paráddal és fintával, amit Kaer Morhenban tanítottak neki. Megállította a csapást, de túlságosan ingatagon állt, túlságosan is oldalra dőlt, hogy lendületet szerezzen. Az ütés ereje a kocsiszekrényhez lökte. A kard kicsúszott a kezéből.

Az előtte álló gyönyörű, magas szárú csizmát viselő, hosszúlábú tündelány kegyetlen grimaszra húzta a száját, felemelte a kardját, és megrázta a hátravetett csuklya alól kiszabadult fürtjeit. A kardja vakítóan villant, karperecek csillogtak a Mókus csuklóján.

Ciri képtelen volt megmozdulni.

De a kard nem sújtott le, nem csapott le rá. Mert a tünde nem őt nézte, hanem a zekéjébe tűzött fehér rózsát.

– Aelirenn! – kiáltott hangosan a Mókus, mintha kiáltással akarná megtörni habozását. De nem járt sikerrel. Geralt félrelökte Cirit, és egy széles mozdulattal felmetszette kardjával a mellkasát. A kislány arcára és ruhájára vér fröccsent, apró, vörös foltok pöttyözték a rózsa fehér szirmait.

– Aelirenn... – nyögött fel szívszaggatóan a tündelány, ahogyan térdre rogyott. Mielőtt az arcára zuhant, sikerült még egyszer felkiáltania. Hangosan, hosszan, kétségbeesetten.

– Shaerraweeeeedd!!!

A valóság ugyanolyan hirtelen tért vissza, amilyen hirtelen semmivé foszlott. A fülét betöltő monoton, tompa zajból Ciri hangokat kezdett kihallani. A könnyei fel-felvillanó és nedves fátylán át látni kezdte az élőket és a halottakat.

– Ciri – suttogta a mellette térdelő Geralt. – Térj magadhoz.

– Csata... – nyögött fel a lány, ahogy felült. – Geralt, mi...

– Már vége. Hála a Ban Gleán-i hadseregnek, ami a segítségünkre sietett.

– Nem maradtál... – suttogta a kislány, és lehunyta a szemét. – Nem maradtál semleges...

– Nem maradtam. De élsz. Él Triss.

– Hogy van?

– Beütötte a fejét, amikor lezuhant a kocsiról, amit Yarpen megpróbált menteni. De már jól van. A sebesülteket gyógyítja.

Ciri körbenézett. A már-már kiégett kocsik füstjéből fegyveres alakok villantak elő. És körülötte mindenhol ládák és hordók hevertek. Egy részük széthasadt, tartalmuk szerteszét szóródott. Egyszerű, szürke kövek voltak. Döbbenten nézte őket.

– A Demavendnek nyújtott segítség Aedirnból – csikorgatta a fogait a mellettük álló Yarpen Zigrin. – Titkos és rendkívül fontos segítség. Különleges jelentőségű konvoj!

– Csapda volt?

A törp megfordult, és a kislányra nézett, aztán Geraltra. Aztán újra a hordókból kiszóródó kövekre nézett, és kiköpött.

– Igen – hagyta rá. – Csapda.

– A Mókusoknak?

– Nem.

Az elesetteket egy sorba fektették. Nem választották szét őket, ahogy ott hevertek – tündék, emberek és törpök. Ott volt közöttük Yannick Brass. Ott volt a sötéthajú, magas szárú csizmát viselő tündelány. És a törp a fekete, rászáradt vértől csillogó, varkocsokba font szakállal.

És mellettük...

– Paulie! – zokogott Regan Dahlberg, ölébe vonva a bátyja fejét. – Paulie! Miért?

Hallgattak. Mindannyian. Még azok is, akik tudták, miért. Regan eltorzult, könnyáztatta arccal fordult hozzájuk.

– Mit mondok anyának? – nyögött fel. – Mit mondok neki?

Hallgattak.

Nem messze tőlük, Kaedwen fekete-arany színeibe öltözött katonák gyűrűjében feküdt Wenck. Nehezen lélegzett, és minden lélegzetvétellel véres buborékok tolultak az ajkára. Triss ott térdelt mellette, és egy fényes fegyverzetet öltött lovag magasodott föléjük.

– Na, mi van? – kérdezte a lovag. – Varázsló kisasszony? Túléli?

– Amit lehet, megtettem – állt fel Triss, és összeszorította a száját. – De...

– Mi az?

– Ezt használták – mutatott fel egy különös heggyel ellátott nyílvesszőt, és a mellettük álló hordóba vágta. A vessző hegye széthasadt, négy tüskés, kampós tűre válva szét. A lovag elkáromkodta magát.

– Fredegard... – szólalt meg erőlködve Wenck. – Hallgass ide, Fredegard...

– Nem szabad beszélned! – szólt rá erélyesen Triss. – Se megmozdulnod! Alig tart az ige!

– Fredegard – ismételte a felügyelő. Az ajkán véres buborék pattant, a helyében azonnal új keletkezett. – Tévedtünk... Mindenki tévedett. Nem Yarpen az... Igaztalanul vádoltuk... Kezeskedem érte. Yarpen nem árult el... Nem árul...

– Hallgass! – kiáltott rá a lovag. – Hallgass, Vilfrid! Hé, szaporán, hozzatok ide egy hordágyat! Hordágyat!

– Már nincs rá szükség – mondta süketen a varázslónő Wenck ajkát nézve, melyen már nem keletkezett buborék. Ciri félrefordult, Geralt oldalába fúrta a fejét.

Fredegard kihúzta magát. Yarpen Zigrin nem nézett rá. A halottakat nézte. Regan Dahlberget, aki még mindig a bátyja mellett térdelt.

– Elengedhetetlen volt, Zigrin uram – mondta a lovag. – Háború van. Parancsot kaptunk. Bizonyosságot kellett szereznünk...

Yarpen hallgatott. A lovag lesütötte a szemét.

– Bocsásson meg – suttogta.

A törp lassan elfordította a fejét, a férfira nézett. Geraltra. Cirire. Mindegyikükre. Az emberekre.

– Mit tettetek velünk? – kérdezte keserűen. – Mit tettetek ti velünk? Mit csináltatok... belőlünk?

Senki sem válaszolt neki.

A hosszúlábú tündelány szeme üveges volt és fénytelen. Kiáltása torz fintorra húzódó ajkára fagyott.

Geralt átölelte Cirit. Lassú mozdulattal leemelte a lány zekéjéről a fehér, sötét foltokkal pettyezett rózsát, és a virágot egyetlen szó nélkül a Mókus holttestére dobta.

– Ég veled – suttogta Ciri. – Ég veled, Shaerrawedd Rózsája. Ég veled, és...

– És bocsáss meg nekünk – fejezte be a vaják.

Kószálnak azok szerte az országban, tolakodón s pimaszon, magamagukat kiáltva a gonosz üldözőinek, a vérfarkasok legyőzőinek s lidércek pusztítóinak ki, fizetséget csalva ki a hiszékenyekből, mely galád keresetük után tovább indulnak, hogy a következő helységben aztán hasonló csalárdságot tegyenek. A legkönnyebb bejárást a tisztes, egyszerű s tudatlan parasztember kunyhójába találják azok, ki bármifajta csapást s bajt hozó véletlent könnyűszerrel tulajdonít a varázsnak, a természet ellen való lényeknek, a planetnyik vagy a gonosz lélek ténykedésének. Ahelyett, hogy az istenekhez imádkozna, ahelyett, hogy a szentélybe vinne gazdag áldozatot, az ilyen egyszerű lélek képes a hitvány vajáknak adni az utolsó garasát is, azt hívén, hogy a vaják, ama istentelen torzszülött, képes lesz megfordítani a sorsát, s a balszerencsének elejét venni.

Anonymus,

Monstrum, avagy a vajáknak leírása

Semmi kifogásom a vajákok ellen. Vadásszanak csak a vámpírokra. Már amíg az adókat megfizetik.

III. Vitéz Radovid, Redania királya

Ha igazságot akarsz, bérelj vajákot.

Graffiti az Oxenfurti Egyetem jogi fakultásának falán

Ötödik fejezet

– Mondtál valamit?

A kisfiú szipogott egyet, és félretolta homlokáról túlméretezett, fácántollas bársonysapkáját, ami pimaszul oldalra laffant.

– Te lovag vagy? – ismételte meg a kérdést, Geraltot bámulva azzal a kékítőt idéző színű szemecskéjével.

– Nem – válaszolta a vaják, csodálkozva azon, hogy egyáltalán van kedve válaszolni. – Nem vagyok az.

– De hiszen van kardod! Az én apukám Foltest király lovagja. Neki is van kardja. Nagyobb, mint a tiéd!

Geralt a hajókorlátnak támasztotta a könyökét, és a dereglye fara körül örvénylő vízbe köpött.

– A hátadon hordod. – A taknyos nem adta fel. A sapkája megint a szemébe csúszott.

– Micsodát?

– A kardot. A hátadon. Miért van kard a hátadon?

– Mert ellopták az evezőmet.

A taknyos eltátotta a száját, rákényszerítve a férfit, hogy megcsodálja a tejfogai után maradt, impozáns méretű hézagokat.

– Menj hátrébb a hajó oldalától – mondta a vaják. – És csukd be a szád, mert még belerepül egy légy.

A kisfiú még nagyobbra tátotta a száját.

– Ősz ember, de milyen ostoba! – hördült fel a taknyos anyja, egy gazdagon öltözött nemesasszony, miközben a kabátja hódprém gallérjánál fogva húzta arrébb csimotáját. – Gyere ide, Everett! Hányszor megmondtam már neked, hogy ne vegyülj a pórnéppel!

Geralt felsóhajtott, elnézve a szigetek és holmok reggeli ködből kibontakozó körvonalait. A dereglye, ami olyan otromba volt, akár egy teknősbéka, a hozzá méltó iramban, vagyis a Delta lassú árja diktálta teknőslassúsággal vánszorgott. Az utasok, többségükben kereskedők és falusiak, a csomagjaikon szunyókáltak. A vaják ismét kibontotta a tekercset, és visszatért Ciri leveléhez.

...egy nagy teremben alszok, amit Dormitoriumnak hívnak, és én mondom neked borzasztóan nagy ágyam van. A Középső Lányokkal vagyok, tizenketten vagyunk, de én a legtöbbet Eurneiddel, Katjéval és Második Iolával barátkozok. Ma viszont Levest Ettem de a legrosszabb akkor mikor néha muszáj Böjtölni és nagyon korán Hajnalban kell felkelni. Korábban, mint Kaer Morhenban. A többit megírom holnap merthogy mindjárt Imádságunk lesz. Kaer Morhenban senki sem imádkozott, kíváncsi vagyok, itt miért kell. Biztos, mert ez egy Szentély.

Geralt. Nenneke anya elolvasta és azt mondta ne írjak Ostobaságokat és szépen hibák nélkül. És hogy mit tanulok és hogy jól érzem magam és hogy egészséges vagyok. Jól érzem magam és egészséges vagyok sajnos Éhes, de Mingyárt Ebéd. És Nenneke anya még azt is megmondta hogy írjam bele, hogy az ima még senkinek sem ártott, se nekem se neked se egészen biztosan.

Geralt, megint van szabad időm, úgyhogy megírom, hogy tanulok. Olvasni és helyesen írni a Rúnákat. Történelmet. Természetrajzot. Költészetet és prózát. És szépen fejezni ki magam a Közös Nyelven és az Ősi Nyelven. Én vagyok a legjobb Ősi Nyelvből, le tudom írni az Ősi Rúnákat is. Írok neked valamit, hogy te is lássad. Elaine blath, Feainnewedd. Ez azt jelentette: Szépséges kisvirág, Nap gyermeke. Látod te, hogy tudom. És még

Most megint tudok írni, merthogy találtam új tollat merthogy az a régi eltört. Nenneke anya elolvasta és megdicsért, hogy nincsen benne hiba. És hogy szófogadó vagyok azt mondta azt is meg kell írnom és hogy ne aggódjál. Ne aggódj, Geralt.

Megint van időm, úgyhogy megírom, mi történt. Amikor a kispulykákat etettük, én, Iola és Katje, akkor az Egyik Pulyka, az a hatalmas ránk támadt, a nyaka vörös volt és Borzasztóan Szörnyűséges volt. Először Iolát támadta meg, aztán utána rám akart támadni, de én nem féltem, mert ő úgyis kisebb és lassabb volt az Ingánál. Csináltam egy fintát és egy pörgést és úgy rávágtam kétszer a vesszővel, hogy Elmenekült.

Nenneke anya nem engedi itt magammal hordani a Kardomat, kár, merthogy megmutattam volna én annak a Pulykának, mit tanultam Kaer Morhenban. Már tudom azt, hogy helyesen az Ősi Rúnákkal Caer a’Muirehent kell írni és hogy az azt jelenti hogy az Ősi Tenger Vára. Akkor biztos azért vannak ott mindenhol Kagylók és Csigák meg Halak belenyomódva a kövekbe. És Cintrát meg helyesen Xin’trea-nak írják. Az én nevem viszont a Ziraelből jön, merthogy az Fecskét jelent, és az pedig azt jelenti, hogy...

– Olvasunk, olvasunk?

A férfi felemelte a fejét.

– Olvasok. Mert, mi van? Történt valami? Észrevett valaki valamit?

– Nem, semmit – válaszolta a szkipper, és bőrujjasába törölte a kezét. – Nyugodt a víz. De köd van, mi meg már közel járunk Darvasholmhoz...

– Tudom. Már hatodszorra hajózom erre, Víziméh, nem számítva a visszautakat. Sikerült kiismernem az útvonalat. Nyitva tartom a szemem, ne félj.

A szkipper biccentett, s elindult a hajóorr felé, útközben átlépkedve a mindenütt tornyosuló csomagok és úti batyuk fölött. A fedélzetre zsúfolt lovak prüszköltek, és patkóikkal dübörögtek a párkányzat deszkáin. A folyam közepén jártak, sűrű köd vette őket körül. A dereglye fehér tündérrózsák mezejét szántotta orrával, szétkergette az uszadékot. Geralt visszatért az olvasmányához.

...azt jelenti, hogy tünde nevem van. De hiszen én nem is vagyok tünde. Geralt, itt nálunk is beszélnek a Mókusokról. Időnként még a hadsereg is idejön és körbekérdez és azt mondják, hogy nem szabad a sebesült tündéket meggyógyítani. Én senkinek se szóltam egy ám szót se arról, ami tavasszal volt, ne félj. És arra is emlékszem, hogy gyakoroljak, nehogy azt hidd. Ha van időm, kijárok a parkba és edzek. De nem mindig merthogy muszáj a konyhában is vagy a gyümölcsösben is dolgoznom, mint minden más lánynak. És szörnyen sokat kell tanulnom is. De az semmi, meg fogom tanulni. Hiszen te is tanultál a Szentélyben, Nenneke anya elmondta nekem. És azt is mondta, hogy karddal hadonászni minden tökfilkó tud, de egy vajáklány okos kell hogy legyen.

Geralt, megígérted, hogy eljössz. Gyere.

A Te Cirid

P.S. Gyere, gyere.

P. S. II. Nenneke anya rámparancsolt hogy írjam a végére Dicsőség a Nagy Melitelének, kísérjen mindig kegyelme és áldása. Meg hogy semmi bajod se essen.

Ciri

Elmennék Ellanderbe, gondolta magában a férfi, miközben eltette a levelet. De veszélyes volna. Nyomra vezethetném őket... Ezeknek a leveleknek is véget kell vetni. Nenneke a papok postáját használja, de mégis... A fenébe is, túlságosan nagy a kockázat.

– Hmmm... Hmm...

– Mi az megint, Víziméh? Már elhagytuk Darvasholmot.

– És az isteneknek hála, szerencsétlenség nélkül – sóhajtott fel a szkipper. – Hha, Geralt uram, látom én, megint nyugodt utunk lesz. Öröm nézni, hogy száll fel a köd, ha meg a nap ránk kacsint, akkor már nem lesz mitől félni. Az a szörnyeteg nem mutatkozik a napvilágnál.

– Egyáltalán nem aggódom emiatt.

– Azt meghiszem – mosolyodott el sandán Víziméh. – A társaság utanként fizet magának. Aztán ha történik valami, ha nem, az a garas így is, úgy is az erszénybe kerül, nem igaz?

– Úgy kérdezed, mintha nem tudnád. Mi van, talán az irigység beszél belőled? Mert azzal keresek, hogy a hajó oldalának támaszkodva figyelem a bíbiceket? És téged miért fizetnek? Ugyanezért. Azért, hogy a fedélzeten vagy. Amikor minden simán megy, nincs neked semmi dolgod, fel-alá járkálsz az orr és a tat között, vigyorogsz az utazó asszonyokra, vagy próbálod rávenni a kereskedőket, hogy igyanak veled egyet. Engem is azért béreltek fel, hogy a fedélzeten legyek. Minden eshetőségre. Ha vaják van a fedélzeten, biztonságban a szállítmány. A vaják árát meg beszámítják a szállítási költségbe, nem igaz?

– Az ám, még szép, hogy igaz – sóhajtott a szkipper. – A társaság nem veszít rajta. Jól ismerem őket. Már ötödik éve hajózom nekik a Deltában, Habból Novigradba, Novigradból Habba. Na, munkára, vaják uram. Maga támaszkodjon csak a hajó oldalának, én meg megyek járkálni az orr és a tat között.

Kissé megritkult a köd. Geralt előhúzta a táskájából a másik levelet, ami nemrég érkezett egy különös futárral. Vagy harmincszor elolvasta már ezt a levelet. A levélnek orgona és egres illata volt.

Kedves barátom...

A vaják halkan elkáromkodta magát, ahogyan a hegyes, egyenletes és szögletes, erélyes tollvonásokkal felrajzolt rúnákat nézte, melyek tévedhetetlenül adták át papírra vetőjük hangulatát. Megint csak erős késztetést érzett arra, hogy megpróbálja dühében faron harapni magát. Mikor ő írt a varázslónőnek egy hónappal korábban, két éjszakán keresztül töprengett azon, hogyan is kezdje. Végül a „Kedves barátném” mellett döntött. És most megkapta érte a magáét.

Kedves barátom, rendkívüli módon örömömre szolgált váratlan leveled, melyet nem egészen három évvel legutóbbi találkozásunk után kaptam kézhez. Az örömöm annál is nagyobb volt, mivel hirtelen és erőszakos halálodról változatos pletykák terjengtek. Jól tetted, amikor úgy döntöttél, hogy nekem írván megcáfolod ezeket, ahogy az is jó, hogy mindezt ilyen sietősen tetted. Leveled alapján úgy látom, hogy nyugodt, gyönyörtelien unalmas és mindenféle különösebb eseménytől mentes életet folytattál. A mai időkben az ilyesfajta élet valódi kiváltság, drága barátom, örülök, hogy neked sikerült mindezt elérned.

Megindított az egészségem iránti hirtelen aggodalmad, melyet feltárni kegyeskedtél, drága barátom. Sietek a tudtodra adni, hogy valóban, már jól érzem magam, gyengélkedésem időszakát immár magam mögött tudhatom, megbirkóztam a nehézségekkel, melyek leírásával nem kívánlak untatni.

Rendkívüli módon aggaszt engem és nyugtalanít, hogy a váratlan ajándék, melyet a Sorstól kaptál, tetézi gondjaid. Feltételezésed, mely szerint mindez szakszerű segítséget igényel, teljes mértékben helyes. Bár a nehézség leírása – érthető módon – sejtelmes, biztos vagyok abban, hogy ismerem a probléma Forrását. És egyetértek azon nézeteddel, hogy teljességgel elengedhetetlen egy további varázslónő segítsége. Megtisztelve érzem magam azáltal, hogy a második lehetek, akihez fordultál. Vajon mivel érdemeltem ki a listádon ilyen előkelő helyet?

Légy nyugodt, kedves barátom, és amennyiben további varázslónők segítségéért állt volna szándékodban folyamodni, tégy le róla, mivel nincs rá szükség. Késlekedés nélkül útnak indulok, egyenesen arra a helyre utazván, melyet ködös, ámde számomra érthető módon megjelöltél. Nyilvánvaló, hogy indulásomat teljes titoktartás és az óvintézkedések betartása fogja övezni. A nehézség természetéről a helyszínen tájékozódom, és amit módomban áll, megteszem, hogy a buzgó forrást lecsillapítsam. Mindeközben igyekezni fogok, hogy ne bizonyuljak hitványabbnak azon hölgyeknél, akikhez fordultál, fordulsz, vagy fordulni szokásod kérelmeiddel. Elvégre a te kedves barátnéd volnék. Túlságosan is fontos számomra ahhoz értékes barátságod, hogy csalódást okozhassak neked, drága barátom.

Ha a következő néhány év során írni kívánnál nekem, egy percig se tétovázz. Leveleid mindig mérhetetlen örömmel töltenek el.

Yennefer, a te barátnéd

A levélnek orgona és egres illata volt.

Geralt elkáromkodta magát.

Az ábrándozásból a fedélzeten támadt hirtelen mozgolódás és a dereglye himbálózása zökkentette ki, ami az irányváltását jelezte. Az utasok egy része megrohamozta a hajó jobb oldalát. Víziméh, a szkipper parancsokat kiáltott a hajóorrból, a dereglye lassan és nehézkesen a temeriai part irányába fordult, letérve a hajózóútról, átadva a helyét két ködből előbukkanó hajónak. A vaják érdeklődéssel figyelte őket.

Elöl egy méretes, legalább hetven öl hosszú háromárbocos galeasz úszott ezüst sasos, amaránt-színű lobogót lengetve. Mögötte, ütemre dolgoztatva negyven evezőlapátját, egy kisebb, karcsú gálya úszott, amit arany-vörös szarufa díszített fekete mezőben.

– Uh, micsoda rettenet nagy sárkányok ezek – szólalt meg a vaják mellett álló Víziméh. – Úgy szántják a folyót, csak úgy hullámzik.

– Érdekes – morogta Geralt. – A galeasz redaniai lobogó alatt hajózik, a gálya viszont Aedirnből való.

– Aedirnből, de még hogy – helyeselt a szkipper. – És a haggei helytartó árbócszalagját viseli. De vegye csak észre, hogy mindkét hajó teste éles medervonalú, majd’ két öl a merülésük. Ami azt jelenti, hogy egészen Haggéig nem mehetnek, mert nem jutnának át a zúgókon és a zátonyokon a folyó felső folyásánál. Habba mennek ezek, vagy Fehérhídra. Meg aztán nézze csak, hogy nyüzsögnek a katonák a fedélzeten. Nem kalmárok azok. Hadihajók ezek, Geralt uram.

– A galeaszon valaki fontos utazik. Sátrat feszítettek ki a fedélzeten.

– Az ám, mostanság így utaznak a méltóságosak – bólintott Víziméh, a hajó oldalából szakított szálkával piszkálva a fogát. – Folyón biztonságosabb. Az erdőkben ott kószálnak tündekommandók, nem lehet tudni, melyik fa mögül röppen a nyíl. A vízen meg nincs mitől félni. A tünde olyan, mint a macska, nem állhatja a vizet. A sűrűjében szeret az ülni...

– Valaki igazán fontos kell legyen. Gazdag a sátra.

– Az ám, meglehet. Ki tudja, talán maga Vizimir király tisztelte meg a folyót? Mindenféle népség utazik manapság... De ha már itt tartunk, azt kérte Habban, hogy füleljek, kíváncsiskodik-e valaki maga után, hogy kérdezősködik-e valaki maga felől. Na, hát ott van az a nyomoronc, látja?

– Ne mutogass ujjal, Víziméh. Miféle alak az?

– Hát azt én honnan tudjam? Kérdezze meg maga, úgyis épp felénk jön. Nézze csak, hogy imbolyog! A víz meg tükörsima, vinné el a fene, ha egy kicsit is fodrozódna, biztos négykézláb mászna a maflája.

A „mafla” alacsony, sovány, nehezen meghatározható korú férfinak bizonyult, aki méretes és nem éppen tiszta gyapjúköpenyt viselt, amit kerek rézcsattal tűzött össze. A mellcsat tűjét, ami nyilvánvalóan elveszett, egy laposra kalapált fejű, görbe szög helyettesítette. A férfi odalépett hozzájuk, megköszörülte a torkát, és összehúzta rövidlátó szemeit.

– Hmm... Ríviai Geralthoz, a vajákhoz volna szerencsém?

– Igen, kegyelmes uram. Hozzá.

– Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Linus Pitt vagyok, magiszter bakalár, a természetrajz oktatója az Oxenfurti Akadémián.

– Rendkívül örvendek.

– Hmm... Azt mondták nekem, hogy kegyelmed a Malatius és Grock Társaság megbízásából védelmezi a szállítmányt. Mintegy valamiféle monstrum támadásának veszélyével szemben. Gondolkodóba ejtett, vajon miféle monstrumról lenne szó?

– Magam is elgondolkodtam ezen – támaszkodott a vaják a hajó oldalának a temeriai part folyó menti ártere ködből előtünedező rétjeinek sötét körvonalait nézve. – És arra a következtetésre jutottam, hogy valójában a Scoia’tael kommandó támadásának esetére béreltek fel, ami állítólag itt kószál a környéken. Merthogy már hatodszorra utazom Habból Novigradba, és még egyetlen alkalommal sem bukkant fel az az acsa...

– Acsa? Ez valamiféle népi névváltozat. Jobb szeretném, ha a tudományos elnevezéssel élne. Hmm... Acsa... Csakugyan fogalmam sincs, melyik fajra is gondol...

– Egy megtermett, rücskös szörnyetegre gondolok, ami két öl hosszú, algával benőtt fatönkre emlékeztet, tíz lába van, és fűrészszerű állkapcsai.

– A leírása számos kívánnivalót hagy a tudományos szabatosság szempontjából. Esetleg valamely, a Hyphydridae családhoz tartozó fajról volna szó?

– Azt nem zárnám ki – sóhajtott fel Geralt. – Az alapján, amit tudok róla, az acsa kivételesen mocsok egy családból származik, mely család számára semmiféle név sértő nem lehet. A lényeg az, bakalár kegyelmed, hogy állítólag eme ellenszenves nemzetség valamely képviselője két héttel ezelőtt megtámadta a Társaság egyik dereglyéjét. Itt, a Deltában, nem messze attól a helytől, ahol épp most járunk.

– Aki ezt állítja – nevetett fel károgva Linus Pitt –, az vagy tudatlan ember, vagy hazug. Semmi ehhez foghatóra sor sem kerülhetett. Nagyon is jól ismerem a Delta faunáját. A Hyphydridae család egyáltalán nem fordul elő ezen a helyen. De semmilyen más, hasonló mértékben veszélyes, ragadozó faj sem. A víz jelentős sótartalma és atípusos kémiai összetétele, különösen dagály idején...

– Dagály idején – szakította félbe Geralt –, amikor az árhullám átfolyik Novigrad csatornáin, a Deltában egyáltalán nincs víz a szó szoros értelmében. Valami ürülékből, szappanléből, olajból és döglött patkányokból álló kotyvalék van helyette.

– Sajnálatos, sajnálatos – búsult el a magiszter bakalár. – A környezet degradációja... Nem fogja elhinni, de a több mint kétezer halfajból, ami még ötven éve ebben a folyóban élt, nem több mint kilencszáz maradt. Ez csakugyan kellemetlen.

Mindketten a korlátnak támaszkodtak, és csendben nézték a zavaros, zöld áradatot. Már megkezdődött a dagály, mert a víz egyre jobban bűzlött. Felbukkantak az első döglött patkányok.

– Mind egy szálig kihalt a botos kölönte – törte meg a csendet Linus Pitt. – Eltűnt a tengeri kér, a kígyófejű hal, a kithara, a réticsík, a zsemlemárna, a felpillantó küllő, a királyfarkas...

A hajó oldalától úgy tízölnyi távolságra a víz felbugyogott. Egy pillanatra mindketten látták a királyfarkas egy húsz fontnál is nagyobb példányát, ahogy lenyelt egy döglött patkányt, aztán eltűnt a mélységben, kecsesen intve egyet farokúszójával.

– Mi volt ez? – rázkódott össze a magiszter.

– Nem tudom – felelte az égre nézve Geralt. – Talán pingvin?

A tudósember rápillantott, összeszorította a száját.

– Egészen biztosan nem volt azonban a maga legendás acsája! Nekem azt mesélték, a vajákok jelentős ismeretekkel rendelkeznek egyes ritka fajok tekintetében. Maga viszont nem elég, hogy pletykákat és dajkameséket szajkózik nekem, de még otromba módon gúnyt is próbál űzni belőlem... Hát figyel rám maga egyáltalán?

– Nem száll fel a köd – mondta halkan Geralt.

– He?

– Még mindig gyenge a szél. Amikor befutunk az oldalágba, a sűrűn benőtt szigetek közé, még gyengébb lesz. Megmarad a köd egészen Novigradig.

– Én nem utazom Novigradig, kiszállok Oxenfurtban – jelentette ki száraz hangon Pitt. – És a köd? Nincs annyira sűrű, hogy a navigációt ellehetetlenítse; mit gondol?

A tollas sapkás kisfiú futott el mellettük; erősen kihajolt, ahogy megpróbált egy fadarabbal egy hajóoldalnak verődő patkányt kihalászni. Geralt odament, és kitépte a kezéből a fadarabot.

– Tűnés innen. Közel ne menj a hajó oldalához!

– Maaaamaaaa!

– Everett! Gyere ide azonnal!

A magiszter bakalár felegyenesedett, és Geraltra emelte átható tekintetét.

– Hát maga, olybá tűnik, valóban azt hiszi, hogy valami veszély fenyeget minket?

– Pitt uram – felelte Geralt olyan nyugodtan, amennyire csak tehette. – Két héttel ezelőtt valami lerántott két embert a Társaság egyik hajójának a fedélzetéről. A ködben. Fogalmam sincs, mi volt az. Lehet, hogy a maga hifidrája, vagy hogy is hívják. Lehet, hogy egy felpillantó küllő volt. De én azt gondolom, hogy egy acsa tette.

A tudósember lebiggyesztette az ajkát.

– A feltételezések – jelentette ki – szilárd tudományos alapokon kell nyugodjanak, nem híreszteléseken és mendemondákon. Megmondtam magának, hogy a hifidra, amit olyan makacsul acsának nevez, nem fordul elő a Delta vizeiben. Kiirttatott jó félszázaddal ezelőtt, idézőjelben szólva a magához hasonlók működésének következtében, akik képesek azonnal megölni bármit, ami csúnyán fest, gondolkodás nélkül, kutatás nélkül, megfigyelés nélkül, anélkül, hogy tekintetbe vennék a természetes életterét.

Geraltnak egy pillanatra kedve támadt őszintén megmondani, hova kívánja az acsát és az életterét, de meggondolta magát.

– Bakalár uram – felelte nyugodt hangon. – A fedélzetről lerántott emberek közül az egyik egy terhes, fiatal lány volt. Szerette volna a vízben lehűteni a duzzadt lábait. Elméleti síkon a gyermeke egyszer akár a tanintézete rektora is lehetett volna. Mit tud mondani a környezettan ilyesfajta megközelítésére?

– Ez tudománytalan, emocionális és szubjektív megközelítés. A természetet a saját törvényei irányítják, és bármilyen kegyetlenek és könyörtelenek is legyenek ezek a törvények, nincs mit javítanunk rajtuk. Ez a túlélésért folytatott harc! – A magiszter áthajolt a korlát felett, és a vízbe köpött. – A fajok kiirtását pedig, legyenek azok bár ragadozók, semmivel sem lehet igazolni. Mit mond maga erre?

– Azt mondom, hogy veszélyes ennyire kihajolni. Acsa is lehet a környéken. Szeretné a saját bőrén megtapasztalni, milyen módon küzd egy acsa a túlélésért?

Linus Pitt eleresztette a korlátot, és sietve hátraugrott. Kissé elsápadt, de rögtön visszanyerte az önuralmát, és ismét csak lebiggyesztette az ajkát.

– Bizonyára sokat tud ama fantasztikus acsákról, vaják uram.

– Kétségkívül kevesebbet, mint maga. Akkor hát mi lenne, ha kihasználnánk a lehetőséget? Világosítson fel némiképp, bakalár uram, okítson ki engem kissé a vizek ragadozóiról. Szívesen meghallgatom, gyorsabban fog telni az utunk.

– Gúnyolódik velem?

– Semmi esetre sem. Igazán szeretném betömni az ismereteimben tátongó lyukakat.

– Hmmm... Amennyiben valóban... Miért is ne. Akkor hát hallgassa. A Hyphydridae család, mely az Amphipoda, vagyis a Felemáslábúak rendjébe tartozik, négy, a tudomány számára ismert fajt foglal magába. Kettő közülük kizárólag trópusi vizekben él meg. A mi klímánkon ellenben, bár jelenleg rendkívül ritkán, a kicsiny Hyphydra longicauda-val, illetve a valamivel nagyobb méretet elérő Hyphydra marginata-val találkozhatunk. Mindkét faj biotópjának az álló-, illetve a lassú folyóvizek tekinthetőek. Valóban ragadozó fajok, melyek a melegvérű élőlényeket részesítik előnyben táplálékként... Van valami hozzáfűznivalója?

– Pillanatnyilag nincs. Visszafojtott lélegzettel hallgatom.

– Igen, hmm... A könyvekben említés található az úgynevezett Pseudohyphydra-ról is, amely Angren mocsaras vizeiben él. Azonban nemrégiben a nagy tudású Aldersbergi Bumbler kimutatta, hogy ez egy teljességgel különálló faj a Mordidae, vagyis a Harapók családjából. Kizárólag halakkal és kisebb kétéltűekkel táplálkozik. Ichtyovorax bumbleri névre keresztelte.

– Szerencséje van annak a szörnyetegnek – mosolyodott el a vaják. – Már harmadszorra keresztelték el.

– Hogyan?

– A lény, amiről beszél, az a vízipoloska, ami az Ősi Nyelven a cinerea nevet viseli. És ha a nagytudású Bumbler azt állítja, hogy kizárólag halakkal táplálkozik, azt hiszem, sosem fürdött még olyan tavacskában, ahol vízipoloskák élnek. De egyetlen szempontból igaza van Bumblernak: annyi köze van a cinereának az acsához, mint nekem egy rókához. Mindketten szeretjük a zsenge kacsahúst.

– Miféle cinerea? – legyintett a bakalár. – A cinerea egy mitikus lény! Igazán kiábrándító számomra a maga tudatlansága. Bizony mondom, meglep, hogy...

– Tudom – szakította félbe Geralt. – Sokat veszítek a vonzerőmből, ha közelebbről is megismernek. Mindazonáltal megengednék magamnak néhány további helyesbítést az elméletéhez, Pitt uram. Merthogy mindig is éltek acsák a Deltában, és élnek továbbra is. Való igaz, volt idő, amikor úgy tűnt, kipusztultak. Merthogy azokkal a kistestű fókákkal táplálkoztak...

– Törpe folyami disznódelfinekkel – javította ki a magiszter. – Ne legyen ignoráns. Ne keverje a fókát a...

– ...disznódelfinekkel táplálkoztak, de a disznódelfineket kipusztították, mert hasonlítottak a fókákra. Fókaprémhez és zsírhoz juttatták az embereket. Később aztán csatornákat ástak a folyó felső folyásánál, sorra építették a védgátakat és a töltéseket. A sodor gyengült, a Delta eliszaposodott, és benőtte a növényzet. Az acsa pedig mutálódott. Alkalmazkodott.

– He?

– Az emberek állították helyre a táplálékláncát. Melegvérű élőlényekhez juttatták a fókák helyett. Birkát, marhát, sertést kezdtek szállítani a Deltán. Az acsák szempillantás alatt megtanulták, hogy minden, a Deltában hajózó dereglye, bárka, tutaj vagy lábó egyetlen hatalmas tál élelem.

– És a mutáció? Mutációról beszélt!

– Ez a cseppfolyós szenny – mutatott a zöld vízre Geralt –, úgy tűnik, nagyon is megfelel az acsának. Serkenti a növekedését. Az a rohadék állítólag akkora is lehet, hogy minden erőfeszítés nélkül lerántson egy tehenet a tutajról. Semmiség neki egy embert a fedélzetről lerántani. Különösen az olyan ladikok fedélzetéről, mint amilyeneket a Társaság használ az utasok szállítására. Maga is látja, milyen mélyen merül a vízbe.

A bakalár gyorsan hátrább lépett a hajó oldalától; a lehető legmesszebb, ahogy csak tudott, már amennyire a kocsik és a csomagok engedték.

– Csobbanást hallottam! – fújtatott a holmok között terjengő ködbe bámulva. – Vaják uram! Hallottam egy...

– Nyugalom. A csobbanáson kívül hallani lehet az evezők nyikorgását is a villáikban. Ezek a vámszedők a redaniai oldalról. Meglátja, rögtön ideérnek, és akkora felfordulást csinálnak, amire három, de még négy acsa se lenne képes.

Víziméh futott el mellettük. A férfi ocsmányat káromkodott, mert a kisfiú a tollas sapkában ott lábatlankodott körülötte. Az utasok és a kereskedők a vagyonukat vizslatták, és a csempészárut próbálták elrejteni, ugyancsak idegesen.

Egy röpke perccel később méretes csónak koppant a hajó oldalának, és négy mozgékony, bősz és rendkívül zajos illető ugrott a dereglye fedélzetére. Körbevették a szkippert, fenyegetően kiabáltak, így próbálva a fontosság látszatát kölcsönözni személyüknek és hivataluknak, minekutána lelkesen rávetették magukat az utazók csomagjaira és ingóságaira.

– Még partraszállás előtt ellenőriznek! – panaszolta Víziméh a vajákhoz és a magiszterhez lépve. – Ez törvénytelen, hát nem? Hiszen nem is vagyunk még Redania földjén. Redania a jobb parton van, fél mérföldre innen!

– Nem – ellenkezett a bakalár. – A Redania és Temeria közötti határ a Pontar-folyó közepén húzódik.

– És mégis hogyan kellene itt, baszod, a közepét kimérni? Ez itt a Delta! A holmok, a malágyok meg a szigetek állandóan változtatják a helyüket, mindennap más a hajózóút! Az istennyilába! Hé! Te kis szaros! Hagyd békén azt a csáklyát, vagy elverem a segged! Méltóságos asszonyom! Vigyázzon már kérem a gyerekre! Az istennyilába!

– Everett! Ne nyúlj hozzá, mert összepiszkolod magad!

– Mi van abban a ládában? – üvöltötték a vámszedők. – Hé, kibontani nekem azt a batyut! Kié ez a targonca? Van valuta? Azt kérdem, valuta? Temeriai vagy nilfgaardi pénz?

– Hát így fest a vámháború – kommentálta a zűrzavart Linus Pitt tudálékos képet vágva. – Vizimir rákényszerítette Novigradot az árumegállítási jog bevezetésére. Temeriai Foltest erre iszonyú retorzív árumegállítási joggal felelt Vizimában és Gors Velenben. Ezzel jelentős csapást mért a redaniai kereskedőkre, úgyhogy Vizimir megnövelte a temeriai termékekre kivetett vámot. Védi a redaniai gazdaságot. Temeriát elárasztja a nilfgaardi manufaktúrákból érkező olcsó áru. Ezért olyan buzgóak a vámszedők. Hogyha a nilfgaardi termékek túlságosan nagy mértékben jutnának át a határon, Redania gazdasága össze is omolhatna. Redania szinte egyáltalán nem rendelkezik manufaktúrákkal, a kézművesei nem boldogulnának a konkurenciával.

– Röviden szólva – mosolyodott el Geralt –, Nilfgaard lassacskán megszerzi áruval és arannyal mindazt, amit nem szerzett meg fegyverrel. Temeria nem is védekezik? Foltest nem vezetett be blokádot a déli határokon?

– Mégis mi módon? Az áru Mahakamon, Bruggén, Verdenen, a cidarisi kikötőkön keresztül érkezik. A kereskedőknek viszont csak a haszon számít, nem a politika. Ha Foltest király lezárná a határokat, a kereskedőcéhek iszonyatos riadót vernének...

– Valuta van? – horkant rájuk közelebb lépve egy véreres szemű és borostás képű vámszedő. – Valami elvámolnivaló?

– Én tudósember vagyok!

– Lehet felőlem akár herceg is! Azt kérdezem, mit hoz be?

– Hagyd őket, Araszoló – szólt oda a csapat vezetője, egy magas és vállas vámszedő hosszú fekete bajusszal. – Nem ismered meg a vajákot? Üdv, Geralt. Ismerősöd? Tudósember? Akkor hát Oxenfurtba, uram? Csomag nélkül?

– Ahogy mondja. Oxenfurtba. És csomag nélkül.

A vámszedő előhúzott a ruhaujjából egy jókora zsebkendőt, megtörölte vele a homlokát, a bajszát és a nyakát.

– És mi újság ma, Geralt? – kérdezte. – Nem bukkant fel a szörnyeteg?

– Nem. Hát te, Olsen, láttál talán valamit?

– Nincs nekem időm nézelődni. Én dolgozom.

– Az én apukám – jelentette ki Everett, aki hangtalanul lopózott közéjük – Foltest király lovagja! És még nagyobb bajsza van!

– Tűnés innen, taknyos! – bökte oda Olsen, aztán nagyot sóhajtott. – Nincs esetleg egy kis vodkád, Geralt?

– Nincs.

– De nekem van – döbbentett meg mindenkit az Akadémia tudós férfiúja, amikor előhúzott a tarisznyájából egy lapos bőrkulacsot.

– Nálam meg van egy kis harapnivaló – dicsekedett el Víziméh, aki mintha csak a föld alól bukkant volna elő. – Füstölt menyhal!

– Az én apukám pedig...

– Tűnés, te kis szaros.

Leültek az egyik fedélzeten álló kocsi árnyékába a kötéltekercsekre, egymás után húzták meg a bőrkulacsot, és menyhalat eszegettek hozzá. Olsen ott kellett hagyja őket egy pillanatra, mert veszekedés tört ki. Egy törp kereskedő Mahakamból azt követelte, hogy vessenek ki rá alacsonyabb vámot, azt próbálva bemesélni a vámosoknak, hogy a behozott prémek nem ezüstrókák prémjei, hanem kivételesen nagyra nőtt macskáké. A minden lében kanál és mindenütt ott lábatlankodó Everett anyja ellenben egyáltalán nem óhajtotta alávetni magát az ellenőrzésnek, és sipítozva hivatkozott minduntalan a férje rangjára és a nemesi előjogaira.

A hajó lassan vonult végig a széles szoroson, a bokrokkal benőtt szigetek között, az összegyűjtött tündérrózsa, vízitök és békaszőlő varkocsait húzva az oldalánál. A nád között fenyegetően döngtek a böglyök és fütyültek a teknősök. A kócsagok, fél lábon állva, sztoikus nyugalommal nézték a vizet, tudván, hogy nincs miért felizgatni magukat – a hal előbb vagy utóbb magától is odaúszik.

– Na mi van, Geralt uram? – szólt oda Víziméh, aki épp egy menyhal bőrét nyalogatta ki. – Még egy nyugalmas út? Tudja, mit mondok én magának? Nem hülye az a szörnyeteg. Tudja az, hogy maga itt leselkedik rá. Nálunk, a falumban, hallgasson ide, volt ott egy folyócska, és élt abban egy vidra, amelyik belopózott az udvarba, a tyúkokat fojtogatta. De olyan furfangos volt az, hogy oda nem jött volna soha, amikor odahaza volt az apám, vagy én a bátyáimmal. Csak olyankor jelent meg, amikor maga maradt a tata, egyes egyedül. A tata meg, hallgasson csak ide, kissé meg volt buggyanva, meg a lábait is elvitte a hűdés. A vidra, a kutya mindenségit, mintha csak tudta volna. Na egyszer aztán a papus...

– Tíz százalék ad valorem! – üvöltötte a fedélzeten a törp kereskedő a rókabőrrel hadonászva. – Annyi jár, és egy árva rézpénzzel se fizetek többet!

– Én meg konfiskálom magának az összeset! – ordított rá dühösen Olsen. – És jelentem a novigradi őrségnek, de akkor aztán mehet a dutyiba a Valorával együtt! Araszoló, hajtsd be rajta az utolsó garasig! Hé, hagytatok valamit nekem is? Nem szlopáltátok ki fenékig?

– Ülj le, Olsen – csinált neki helyet Geralt a gombolyagon. – Ideges egy munkád van, ahogy elnézem.

– Á, torkig vagyok már vele – sóhajtott fel a vámszedő, aztán kortyolt egyet a kulacsból, és megtörölte a bajszát. – Hagyom a fenébe, visszamegyek Aedirnbe. Tisztes vengerbergi vagyok én, a húgom meg a süvöm után jöttem, de megyek is vissza. Tudod, Geralt, be akarok vonulni a hadseregbe. Állítólag Demavend király toborzást hirdetett a különleges hadosztályokba. Fél év kiképzés a táborban, aztán utána már dől a zsold, háromszor annyi, mint amit itt kapok, még akkor is, ha beleszámolom a kenőpénzt. Túl sós ez a menyhal.

– Hallottam arról a különleges hadosztályról – erősítette meg Víziméh. – A Mókusok ellen csinálják az egészet, mert a reguláris hadsereg nem boldogul a tündék kommandóival. A legszívesebben, azt hallottam, féltündéket toboroznak. De az a tábor meg, ahol a harcolást tanítják nekik, az állítólag igazi pokol. Úgy jönnek ki onnan, hogy fele-fele, egyik a zsoldért, a másik a cinterembe, lábbal előre.

– Úgy kell azt – mondta a vámos. – A különleges hadosztály, szkipperem, az nem akármi. Azok nem szaros kis pajzsvivők, akiknek elég megmutatni, a gerely melyik végével döfjenek. A különleges hadosztálynak úgy kell tudnia verekedni, hogy csak na!

– Ilyen kemény harcos vagy te, Olsen? Aztán a Mókusoktól nem félsz? Hogy telerakják a hátsód cselőkével?

– Hohó! Én is tudom, hogy kell az íjat felajzani. Harcoltam én már Nilfgaard ellen, mik nekem azok a tündék.

– Azt beszélik – rázkódott meg Víziméh –, hogy ha valaki élve kerül a kezükre, annak a Scoia’taelnek... Akkor jobb lett volna, ha meg sem születik. Irtózatosan megkínozzák.

– Ehh, befoghatnád a pofádat, szkipper. Úgy fecsegsz, mint egy némber. A háború az háború. Egyszer te rúgod seggbe az ellenséget, másszor meg az ellenség téged. Nem kell félned, a mieink se simogatják a foglyul ejtett tündéket.

– A megfélemlítés taktikája – dobta át a hajó oldalán Linus Pitt a menyhal fejét és gerincét. – Az erőszak erőszakot szül. A gyűlölet gyökeret vert a szívekben... s megmérgezte a testvéri vért...

– Mi van? – fintorodott el Olsen. – Beszéljen már emberi módra!

– Nehéz idők járnak.

– Az ám, való igaz – helyeselt Víziméh. – Semmi kétség, nagy háború lesz itt. Minden nappal sűrűn szállnak az égen a hollók, látszik, érzik már a döghús szagát. Meg az a jövőbelátó Itlina is megjövendölte a világvégét. Eljön a Fehér Fény, aztán rögtön rá a Fehér Fagy. Vagy fordítva, elfelejtettem, hogy is volt. Az emberek meg azt beszélik, látták az égen a jeleket...

– Te a hajózóutat figyeld, szkipper, az ég helyett, mert széjjelkúrod a bárkádat valami zátonyon. No, már Oxenfurt magasságában vagyunk. Nézze csak, már látszik a Hordó.

A köd határozottan megritkult, olyannyira, hogy elláttak egészen a holmokig és a jobb part mocsaras rétjeiig, de az akvadukt föléjük magasodó részletéig is.

– Ez itt, uraim, a kísérleti szennyvíztisztító – dicsekedett a magiszter bakalár nemet intve a következő körre. – A tudomány rendkívüli sikere, az Akadémia rendkívüli vívmánya. Helyreállítottuk a régi tünde akvaduktot, a csatornákat és az ülepítőt, mostanra az egész egyetem, a városka, a környező falvak és farmok szennyvizét is semlegesítjük. Az, amit Hordónak nevezett, történetesen az ülepítő. A tudomány óriási vívmánya...

– Fejeket behúzni, fejeket behúzni – figyelmeztette őket Olsen, aki a hajókorlát mögé bújt. – Tavalyon, amikor az a micsoda felrobbant, egészen Darvasholmig repült a szar.

A dereglye beúszott a szigetek közé, az ülepítő zömök tornya és az akvadukt elveszett a ködben. Mindannyian megkönnyebbülten sóhajtottak föl.

– Hát nem egyenesen az oxenfurti oldalágba mész, Víziméh? – kérdezte Olsen.

– Előbb kikötök Gyertyánöbölben. Összeszedem a kereskedőket meg a kalmárokat a temeriai oldalról.

– Hmm... – vakarta meg a nyakát a vámszedő. – Öbölbe... Hallgass csak ide, Geralt, nincs neked véletlenül valami rendezetlen ügyed a temeriaiakkal?

– Mert, mi van? Valaki kérdezősködött utánam?

– Eltaláltad. Mint látod, emlékszem, hogy megkértél, figyeljek azokra, akik kíváncsiskodnak utánad. Na, hát képzeld csak el, hogy a temeriai Őrség kutakodott utánad. Az ottani vámosok jelentették nekem, akikkel jóban vagyunk. Valami bűzlik itt, Geralt.

– A víz? – ijedezett Linus Pitt riadtan pislogva az akvadukt és a tudomány óriási vívmánya felé.

– Ez a kis szaros? – mutatott Víziméh Everettre, aki még mindig ott csámborgott a közelükben.

– Nem arra gondolok – fintorodott el a vámszedő. – Hallgass ide, Geralt, a temeriai vámosok azt mesélték, hogy az az Őrség furcsa kérdéseket tett fel. Tudják, hogy Malatius és Grock dereglyéin hajózol. Azt kérdezték... hogy egymagad vagy-e. Hogy nem viszel-e magaddal... Az ördögbe is, ne kezdj nekem nevetni! Valami süldő lánykáról volt szó, akit állítólag láttak a társaságodban.

Víziméh felröhögött. Linus Pitt ellenszenvvel teli tekintettel nézett az vajákra, olyasfélével, amivel azokat a fehérhajú férfiakat szokás méregetni, akik iránt a törvény a süldő lánykák iránti hajlamuk okán érdeklődik.

– Ezért is – köszörülte meg a torkát Olsen – gondolták azt a temeriai vámosok, hogy ez valami magánügy kell legyen. Személyes leszámolás, amibe valaki bele akarja rángatni az Őrséget. Úgy, mintha... Na, a lányka családja vagy a vőlegénye. Úgyhogy a vámosok óvatosan körbekérdeztek, ki áll emögött. És megtudták. Szóval valami nemes az állítólag, úgy forgatja a nyelvét, mint egy kancellár, nem nélkülöz, de nem is fukar, úgy hívatja magát, hogy... Rience, vagy valami ilyesmi. Az arca bal oldalán van egy vörös folt, mintha égési seb lenne. Ismersz ilyet?

Geralt fölállt.

– Víziméh – mondta. – Gyertyánöbölben elhagyom a fedélzetet.

– Azt meg hogy? És mi lesz a szörnyeteggel?

– Az már a ti bajotok.

– Ami a bajt illeti – szólt közbe Olsen –, nézz csak a jobb oldalunkra, Geralt. Kellett az ördögöt a falra festeni.

A gyorsan felszálló ködben a szigetek mögül egy barkasz bukkant elő, melynek árbocán lustán lengedezett az ezüst liliomokkal behintett, fekete árbocszalag. A legénységet néhány, a temeriai Őrség csúcsos süvegét viselő férfi jelentette.

Geralt gyorsan a táskája után nyúlt, előhúzta mindkét levelet – amit Ciritől kapott, és amit Yennefertől. Sietősen apró cafatokra tépte és a folyóba dobta őket. A vámszedő csendben figyelte.

– Te meg mit csinálsz, ha szabad kérdeznem?

– Nem szabad. Víziméh, viseld gondját a lovamnak.

– Te el akarsz... – ráncolta össze a homlokát Olsen. – Te fel szándékozol...

– Az az én dolgom, hogy mit szándékozom. Ne üsd bele az orrod, mert baj lesz. Temeriai zászló alatt hajóznak.

– Baszok a zászlajukra – húzta a vámszedő könnyebben elérhető helyre a tőrt az övén, és áttörölte ruhaujjával a ringráfját a sas jelével a vörös mezőben. – Ha én itt vagyok a fedélzeten, és ellenőrzést végzek, akkor ez itt Redania. Nem engedem, hogy...

– Olsen – szakította félbe a vaják megragadva a ruhája ujját. – Kérlek, ne avatkozz bele. Az égett arcú nincs a barkaszon. Tudnom kell, kicsoda és mit akar. Találkoznom kell vele.

– Engeded, hogy bilincsbe verjenek? Ne légy ostoba! Ha ez egy személyes leszámolás, valami bosszú magánmegbízásból, akkor rögtön a sziget mögött, a Zavarosban repülsz is át a hajó oldalán, horgonnyal a nyakadban. Találkozni fogsz te, de a rákokkal a víz fenekén!

– Ez a temeriai Őrség, nem valami banditák.

– Igen? Akkor nézz csak a pofájukra! Egyébként is, én mindjárt megtudom, kik is ezek igazából. Meglátod.

A gyorsan közeledő barkasz a dereglye oldalához ért. Az egyik Őr átdobott egy kötelet, a másik a korlátba akasztotta a csáklyát.

– Én vagyok a kapitány! – állta útját Víziméh a fedélzetre ugró három illetőnek. – Ez itt a Malatius és Grock Társaság hajója. Mit csi...

Az egyik köpcös és kopasz illető teketóriázás nélkül félrelökte a karjával, ami olyan vastag volt, akár a tölgyfa ága.

– Egy bizonyos Gerald, akit Ríviai Geraldnak neveznek! – harsant fel a szkippert méregetve. – Van ilyen a fedélzeten?

– Nincs.

– Én vagyok – lépdelt keresztül a vaják a batyukon és csomagokon egyre közelebb érve. – Én vagyok Geralt, akit Geraltnak neveznek. Miről van szó?

– A törvény nevében le van tartóztatva – nézett végig a kopasz az utazók tömegén. – Hol a kislány?

– Egyedül vagyok.

– Hazudsz!

– Egy pillanat, egy pillanat – bukkant elő Olsen a vaják háta mögül, és a vállára tette a kezét. – Csak nyugodtan, nem kell a botrány. Elkéstetek, temeriaiak. Már le van tartóztatva, és szintén a törvény nevében. Én kaptam el. Csempészetért. A parancsnak megfelelően magammal viszem az oxenfurti őrszobára.

– Hogy micsoda? – húzta össze a szemöldökét a kopasz. – És a lány?

– Nincs itt, és nem is volt semmiféle lány.

Az őrök csendben, tétován néztek egymásra. Olsen szélesen elmosolyodott, megpödörte fekete bajuszát.

– Tudjátok, mit csinálunk? – horkant fel. – Hajózzatok el velünk Oxenfurtba, temeriaiak. Ti is, mi is egyszerű emberek vagyunk, hát hogyan ismerjük ki magunkat a jogban? Az oxenfurti őrtorony parancsnoka meg nem buta ember, világlátott, majd ő eldönti helyettünk. Hiszen ismeritek a parancsnokunkat, nem? Mert ő a tiéteket az Öbölből nagyon is jól ismeri. Előadjátok neki az ügyeteket... Bemutatjátok a parancsot meg a pecséteket... Mert hiszen hát megvan a parancsotok, pecsétekkel, ahogy kell, he?

A kopasz komoran nézett a vámszedőre, és hallgatott.

– Nincs nekem Oxenfurtba menni se időm, se kedvem! – kiáltott rá hirtelen. – Átviszem a madárkát a mi oldalunkra, és kész! Stran, Vitek! Indulás, átvizsgálni a dereglyét! Megtalálni nekem azt a lányt, de tüstént!

– Egy pillanat, csak szép lassan – Olsen nem törődött az üvöltözéssel, lassan és erélyesen szűrte ki a szavakat a fogai között. – A Delta redaniai oldalán álltok, temeriaiak. Nincs nektek valami elvámolnivalótok? Vagy valami kis dugárutok? Mindjárt megnézzük. Megkeressük. És ha találunk valamit, akkor mégis csak el kell fáradnotok egy pillanatra Oxenfurtig. Márpedig mi, ha akarunk, mindig találunk valamit. Fiúk! Ide hozzám!

– Az én apukám – kukorékolta el magát hirtelen Everett, aki ki tudja, honnan bukkant elő a kopasz mellett –, az lovag! És neki még nagyobb kése van!

A kopasz villámgyorsan megragadta a hódprém gallérjánál fogva, és felkapta a fedélzetről, leverve a tollas kis sapkáját. Átfogta a karjával a derekát, és a fiúcska torkához szorította a kalózkardot.

– Vissza! – üvöltötte. – Vissza, vagy elvágom a torkát ennek a kis szarosnak!

– Evereeeeett! – visított fel a nemesasszony.

– Érdekes módszereket – mondta lassan a vaják – alkalmaz a temeriai Őrség. Komolyan mondom, olyan érdekeseket, hogy nem is hinné az ember, hogy ez valóban az Őrség.

– Fogd be a pofád! – kiáltott rá a kopasz, és megrázta a kismalacként visító Everettet. – Stran, Vitek, hozzátok! Bilincsbe, és a barkaszra! Ti meg, vissza! Azt kérdem, hol van a lány? Adjátok ki nekem, mert ha nem, akkor levágom a kölköt!

– Vágd csak – sziszegte Olsen, miközben jelt adott a vámosainak, és előhúzta a parasztkését. – Mi van, az enyém talán, vagy mi? Majd ha már levágtad, elbeszélgetünk.

– Ne avatkozz bele! – Geralt a párkányzatra dobta a kardját, megálljt intve a vámszedőknek és Víziméh hajósainak. – A magáé vagyok, ál-őr uram. Engedd el a gyereket.

– A barkaszra! – hátrált a kopasz a hajó oldala felé, és megragadta a kötelet, de Everettet nem engedte el. – Vitek, kötözd meg! Ti meg mind, vissza! Ha bármelyikőtök is megmozdul, a kölök megdöglik!

– Megőrültél, Geralt? – mordult rá Olsen.

– Ne avatkozz bele!

– Everreeeett!!!

A temeriai barkasz hirtelen megingott, és elpattant a dereglye oldalától. A víz hangos csobbanással tört fel, és két hosszú, zöld, göcsörtös láb lőtt elő belőle, amik tüskékkel meredeztek, akár az imádkozó sáskáé. A lábak megragadták a csákányos Őrt, és szempillantás alatt a víz alá rántották. A kopasz irtózatosat üvöltött, elengedte Everettet, és belekapaszkodott a barkasz oldalán csüngő kötélbe. Everett a vízbe csobbant, ami ekkorra már vöröslött. Valamennyien – a dereglyén levők és a barkaszon állók is – tébolyult módon kiabálni kezdtek.

Geralt kirántotta magát a két Őr szorításából, akik épp próbálták megkötözni. Egyiküket ököllel állon vágta, és áthajította a hajó oldala felett. A másik már felé lendített egy vashorgot, de összerogyott és elernyedt Olsen szorításában, a vámszedő markolatig a bordái alá szúrt parasztkésével az oldalában.

A vaják átugrotta az alacsony korlátot. Mielőtt a hínártól sűrű víz összecsapott volna a feje fölött, még meghallotta Linus Pitt, az Oxenfurti Akadémia természetrajzi előadójának kiáltását.

– Ez meg mi? Miféle faj ez? Ilyen állat nincs is!

Közvetlenül a temeriai barkasz mellett bukkant felszínre, csodálatos módon elkerülve a szigonydöfést, amellyel a kopasz egyik embere próbálta átszúrni. Az Őrnek nem sikerült ismét lecsapnia, a vízbe csobbant a torkában egy nyílvesszővel. Geralt megragadta az Őr eleresztett szigonyát, lábaival elrugaszkodott a hajó oldalától, és alábukott a tajtékzó forgatagba, lendületből beledöfve valamibe, azt remélve, hogy nem Everett volt az.

– Ez lehetetlen! – hallotta a bakalár kiáltásait. – Ilyen állat nem létezhet! De legalábbis nem volna szabad léteznie!

Ezzel az utóbbi kijelentéssel teljes mértékben egyetértek, gondolta a vaják az acsa kemény, kinövésektől tüskés páncélját döfölve szigonyával. A temeriai őr holtteste ott rángatózott magatehetetlenül a szörny sarlószerű állkapcsai között, vért árasztva. Az acsa erélyesen csapott egyet lapos farkával, majd iszapfelhőket verve a víz fenekére bukott.

Vékony kiáltást hallott. Everett, aki úgy kapálózott a vízben, mint egy kiskutya, megragadta a kopasz lábát, és megpróbált felkapaszkodni a barkaszra az oldaláról csüngő köteleken. A kötelek azonban engedtek, és mindketten, az Őr és a fiú is, nagy csobbanással eltűntek a vízfelszín alatt. Geralt elrugaszkodott feléjük, és a víz alá bukott. Az, hogy az ujjai szinte azonnal rátaláltak a kisfiú hódprém gallérjára, teljességgel a véletlen műve volt. Kirántotta Everettet a vízinövények csapdájából, a hátán fekve bukkant a felszínre, és a lábaival csapkodva elúszott a dereglyéig.

– Ide, Geralt uram! Ide! – hallotta az egymást kölcsönösen túlkiabáló visítást és kiáltásokat. – Add csak ide! Kötél! Kapd el a kötelet! A fenééébeeee!!! Geraaaalt! Csákánnyal, csákánnyal! A gyermekeeeeem!!!

Valaki kirántotta a gyereket a szorításából, és felhúzta. Ugyanabban a pillanatban valaki megragadta hátulról, nyakszirten vágta, rávetette magát, és a víz alá lökte. Geralt eleresztette a szigonyt, megfordult, és övön ragadta támadóját. Másik kezével a hajába akart belekapaszkodni, de semmi sem lett belőle. A kopasz volt az.

Mindketten felszínre bukkantak, de csak egy percre. A temeriai barkasz kissé eltávolodott a dereglyétől, Geralt és a kopasz egymás szorításában a kettő közé került. A kopasz torkon ragadta, a vaják amaz szemébe nyomta a hüvelykjét. Az őr felüvöltött, elengedte, és félreúszott. Geralt nem tudott félreúszni – valami fogva tartotta a lábát, és lefelé húzta, a mélységbe. Mellette, mintha csak dugó volna, egy kettészakított holttest bukkant fröcskölve a felszínre. Már tudta, mi tartja fogva, nem volt szüksége Linus Pitt tájékoztatására, aki torkaszakadtából üvöltött a dereglye fedélzetén.

– Ízeltlábú! Amphipoda rend! A Nagyállkapcsúak osztálya!

Geralt veszettül csépelte karjaival a vizet, ahogy próbálta kitépni a lábát az acsa ollói közül, melyek a szüntelenül csattogó állkapcsok felé vitték. A magiszter bakalárnak megint csak igaza volt. Az állkapcsok egyáltalán nem voltak kicsik.

– Kapd el a kötelet! – üvöltötte Olsen. – A kötelet, kapd el!

A vaják füle mellett elhajított szigony süvített fel, és reccsenve becsapódott a szörnyeteg felszínre bukkant, algákkal benőtt páncéljába. Geralt megragadta a nyelét, nekitámaszkodott, erősen elrugaszkodott, szabad lábát felhúzta, és lendületből az acsába rúgott. Kiszakította magát a tüskés lábak szorításából, közöttük hagyva a csizmáját, a nadrágja jó részét és nem kevés bőrt is. A levegőben újabb szigonyok és dárdák süvítettek fel; a többségük célt tévesztett. Az acsa visszahúzta lábait, csapott egyet a farkával, és kecsesen alámerült a zöld áradatba.

Geralt megragadta a kötelet, ami egyenesen az arcába csapódott. A csákány, fájdalmasan megsebezve az oldalát, az övébe akaszkodott. Rántást érzett, megindult felfelé, jó néhány kéz által megragadva átlendült a korláton, és a fedélzet deszkáira zuhant, víztől, iszaptól, vízinövényektől és vértől csatakosan. Az utasok, a dereglye legénysége és a vámszedők mind ott tolongtak mellette. A rókaprémes törp és Olsen a mellvéden áthajolva, íjakból lőttek. Everett, aki csurom víz volt és az algáktól egészen zöld, az anyja ölelésében vacogott, zokogott, és mindenkinek azt magyarázta, hogy ő nem akarta.

– Geralt uram! – kiáltott a füle mellett Víziméh. – Él maga egyáltalán?

– A mindenségit... – köpte ki a szájából a hínárt a vaják. – Túl öreg vagyok én már ehhez az egészhez... Túl öreg...

Mellette a törp épp elengedte a húrt, és Olsen vidáman kiáltott fel.

– Egyenesen a bendőjébe! Muhaha! Szép lövés volt, szűcs uram! Hé, Araszoló, add vissza a pénzét! Ezzel a lövéssel aztán rászolgált a vámkedvezményre!

– Állj... – hörögte a vaják, miközben hasztalan próbált felállni. – Az ördögbe is, ne öljétek meg az összeset! Kell nekem az egyik élve!

– Hagytunk egyet – biztosította a vámszedő. – Azt a bőrhajút, amelyik kötekedett. A többit kilőttük. A bőrhajú meg, na, ott úszik. Mindjárt kihorgásszuk. Adjátok a csákányokat!

– Felfedezés! Óriási felfedezés! – kiabálta Linus Pitt a hajó oldala mellett ugrándozva. – Teljességgel új, a tudomány számára ismeretlen faj! Abszolút unikum! Ah, milyen hálás vagyok magának, vaják uram! Ez a faj a mai naptól kezdve úgy fog szerepelni a könyvekben, mint... Mint a Geraltia maxiliosa pitti!

– Bakalár uram – nyögött fel Geralt. – Ha valóban ki akarja fejezni a háláját irántam... Akkor legyen csak annak a dögnek a neve Everetia.

– Az is szép – egyezett bele a tudós. – Ah, micsoda felfedezés! Micsoda unikális, csodálatos példány! Minden bizonnyal az egyetlen, amely a Deltában él...

– Nem – szólalt meg hirtelen komoran Víziméh. – Nem az egyetlen. Nézze csak!

A közeli szigetecskéhez simuló vízililiom-szőnyeg megremegett, hirtelen ringatózni kezdett. Látták a hullámot, aztán a hatalmas, hosszúkás, korhadt fatörzsre emlékeztető testet, ahogy fürgén váltogatta számos lábát, és az állkapcsát csattogtatta. A kopasz hátranézett, irtózatos üvöltést hallatott, és úszni kezdett, kézzel-lábbal kavarva fel maga körül a vizet.

– Micsoda példány, micsoda példány – jegyzetelt sietősen Pitt izgalma tetőfokán. – Fogásra alkalmas fejlábak, négy pár állkapcsi láb... Erős faroklegyező... Éles ollók...

A kopasz ismét hátranézett, még irtózatosabban üvöltött fel. Az Everetia maxiliosa pitti kinyújtotta fogásra alkalmas fejlábait, és még erősebben csapkodott a faroklegyezőjével. A kopasz hullámokat vert a vízen kétségbeesett és reménytelen menekülési kísérletével.

– Legyen neki könnyű a víz – mondta Olsen. De a süvegét nem vette le.

– Az én apukám – vacogta Everett – gyorsabban tud úszni, mint az a bácsi!

– Vigyétek innen a gyereket – mordult fel a vaják.

A szörnyeteg szétnyitotta az ollóit, az állkapcsát csattogtatta. Linus Pitt elsápadt és félrefordult.

A kopasz röviden felkiáltott, még levegő után kapott, aztán eltűnt a felszín alatt. A víz sötétvörösen lüktetett a nyomában.

– A fenébe is – ült fel Geralt nagy nehezen a fedélzeten. – Túl öreg vagyok én már ehhez... Nagyon is túl öreg...

Kár erre a szót vesztegetni – Kökörcsin egész egyszerűen imádta Oxenfurt városát.

Az egyetem területét falgyűrű zárta körbe, a fal körül pedig újabb gyűrű futott – a városka széles, élettel teli, lélegzetért kapkodó, forgalmas és lármás gyűrűje. Oxenfurt tarka favárosa a szűk utcácskáival és hegyes tetőivel. Oxenfurt városa, ami az Akadémiából, a diákokból, az oktatókból, a tudósokból, a kutatókból és a vendégeikből élt, ami a tudásból és a tudományból élt, és mindabból, ami a megismerés folyamatát kíséri. Merthogy a teória selejtjéből és darabkáiból Oxenfurt városában gyakorlat, üzlet és haszon született.

A poéta lassan haladt a zsúfolt, sáros utcácskán, műhelyeket, műtermeket, boltokat, üzleteket és kereskedéseket hagyva maga mögött, melyekben, hála az Akadémiának, több tízezer terméket és más csodát készítettek és értékesítettek, melyek a világ más szegleteiben nem voltak hozzáférhetőek, melyeknek létrehozását a világ más szegleteiben lehetetlennek vagy feleslegesnek tartották. Vendéglőket, fogadókat, standokat, bódékat, pultokat és utcai hússütőket hagyott maga mögött, ahonnan különleges, a világ más szegleteiben ismeretlen ételek ínycsiklandó illata szállt, melyeket másutt ismeretlen módokon készítettek el, olyan hozzávalókkal és fűszerekkel, melyeket másutt nem ismertek, és nem is használtak. Ez Oxenfurt volt, a csodák színes, vidám, zajos és illatos városa, amivé az eszes és ötletekkel teli emberek képesek voltak az egyetemről apránként kicsempészett száraz és haszontalan teóriát átváltoztatni. És a mulatság városa is volt, az örökös búcsúé, az állandó ünnepé és a véget nem érő tivornyáé. Az utcákon éjjel-nappal zene, ének, poharak csördülése és korsók koccanása zengett, hiszen tudva való, hogy semmi sem fokozza úgy a szomjúságot, mint a tudás elsajátításának folyamata. Annak ellenére, hogy rektori rendelet tiltotta a hallgatók és bakalárok számára az alkonyat előtti italozást és mulatozást, Oxenfurtban egész álló nap ittak és mulatoztak, megállás nélkül, hiszen tudva való, hogy ha valami képes még a tudás elsajátításának folyamatánál is jobban fokozni a szomjúságot, az éppen a teljes vagy részleges prohibíció.

Kökörcsin odacuppantott sötétpej paripájának, és tovább indult, utat törve magának az utcácskákat járó tömegen keresztül. Utcai árusok, szatócsok és vándor szélhámosok reklámozták zajosan a portékájukat és a szolgálataikat, tovább fokozva a körös-körül uralkodó zűrzavart.

– Kalmár! Sült kalmár!

– Ragyakenőcs! Csak nálam! A csalhatatlan csodakenőcs!

– Macskák, egerészek, mágusmacskák! Hallgassák csak, jóemberek, hogy nyávognak!

– Amulettek! Elixírek! Szerelmi főzetek, bájitalok, garantált afrodiziákumok! Elég egy csipet, és még a holt is megfickósodik! Ki kéri, ki kéri?

– Fogat húzok, szinte fájdalom nélkül! Olcsó, olcsó!

– Mi az, hogy olcsó? – érdeklődött Kökörcsin egy pálcikára szúrt kalmárt rágcsálva, ami olyan kemény volt, akár a cipőtalp.

– Két heller óránként!

A poéta megrázkódott, és megtaszította a paripát sarkával. Lopva körbenézett. A két fickó, akik a városháza óta jártak a nyomában, megálltak egy borbélyüzletnél, és úgy tettek, mintha a borbély szolgálatainak az ára érdekelné őket, amit krétával írtak fel egy deszkára. Kökörcsin nem hagyta magát félrevezetni. Tudta, mi is érdekli őket valójában.

Tovább indult. Elhaladt a „Rózsabimbóhoz” címzett bordély jókora épülete mellett, ahol, mint azt jól tudta, rafinált, a világ más szegleteiben ismeretlen vagy népszerűtlen szolgáltatásokat kínáltak. A késztetés okán, hogy egy órácskára beugorjon, egy ideig harcot vívott a józan esze a jellemével. A józan ész győzedelmeskedett. Kökörcsin felsóhajtott és megindult az Egyetem felé, igyekezve oda sem pillantani a söntésekre, ahonnan víg mulatság hangjai szűrődtek ki.

Igen, mit is vesztegessük a szót – a trubadúr imádta Oxenfurt városát.

Ismét körülnézett. A két fickó nem vette igénybe a borbély szolgálatait, bár okvetlenül így kellett volna tenniük. Most épp egy apró hangszerüzlet előtt álltak, úgy téve, mintha felkeltették volna az érdeklődésüket az agyag okarínák. Az árus majd’ kibújt a bőréből, úgy dicsérte az árut a kereset reményében. Kökörcsin tudta, hogy nincs mire számítania.

Az Akadémia főbejárata, a Filozófusok Kapuja felé irányította a lovát. Gyorsan elintézte a formaságokat, ami abban állt, hogy beírta magát a vendégkönyvbe, és istállóba adta a paripát.

A Filozófusok Kapuján túl más világ várta. A tanintézet területe kívül esett a városépítés szokványos rendjén, így a kisvárossal ellentétben nem vált a minden ölnyi területért folytatott elkeseredett küzdelem színterévé. Itt minden majdnem ugyanúgy volt, ahogyan a tündék hagyták. A széles, színes kaviccsal behintett fasorokat a formás, szemet gyönyörködtető paloták, azsúrdíszes kerítések, alacsony falak, sövények, csatornák, hidacskák, virágágyások és zöldellő parkok között csak néhány helyen szűkítette össze valami hatalmas, rideg épület, amit a későbbi, tündék utáni időszakban emeltek. Minden tiszta, nyugodt és fenséges volt – idebent tiltott volt a kereskedelem és a pénzért nyújtott szolgáltatások minden formája, nem is beszélve a szórakozásról vagy a test örömeiről.

Diákok sétálgattak a park fasorain, könyvek vagy pergamenek olvasásába merülve. Mások padokon, a pázsiton vagy a virágágyásoknál ülve a feladott leckét ismételték magukban, vitatkoztak, vagy páros-páratlanoztak, dominóztak, kicsi a rakást, vagy valami más, az intelligenciájukat igénybe vevő játékot játszottak, kerülve a feltűnést. Illendően és méltóságteljesen sétáltak arra a professzorok is beszélgetésbe vagy disputába merülve. Ott keringtek a fiatalabb bakalárok is, a diáklányok fenekére tapasztva tekintetüket. Kökörcsin örömmel nyugtázta, hogy semmi sem változott az Akadémián az ő ideje óta.

A Delta felől feltámadt a szél, magával hozta a tenger gyenge illatát, illetve a kénhidrogén valamivel erőteljesebb bűzét az Alkímiai Fakultás csatorna fölé tornyosuló, impozáns épülete irányából. A diákok kollégiumaihoz simuló park cserjéi között sárgásszürke zöldikék csiripeltek, a nyárfán pedig egy orángután ült, ami bizonyára a Természetrajzi Fakultás melletti vadasparkból szökött meg.

Nem vesztegetve az időt, a poéta gyorsan végigmasírozott a fasorok és élősövények labirintusán. Úgy ismerte az egyetem területét, mint a saját tenyerét, és nem is csoda – négy évig tanult itt, azután pedig egy évig tanított a Trubadúrköltészeti és Lírai Fakultáson. Akkor ajánlottak neki tanári állást, amikor kitűnő eredménnyel tette le a záróvizsgáit, ugyancsak meghökkentve a professzorait, akiknél a tanulmányai alatt alaposan megdolgozott azért, hogy tunyának, korhelynek és idiótának tartsák. Később aztán, mikorra már néhány éve járta az országot a lantjával, és vándor énekesként messze földön híressé vált, az Akadémia minden erejével igyekezett elérni, hogy odalátogasson, és vendégelőadásokat tartson. Kökörcsin ritkán hagyta magát kéretni, merthogy a csavargásra való hajlama állandóan viaskodott benne a kényelem, a luxus és az állandó jövedelem iránti vonzalmával. Ahogyan, nyilvánvaló módon, az Oxenfurt városa iránt érzett szimpátiájával is.

Körbenézett. A két illető, akik nem szereztek be se okarinát, se tilinkót vagy guszlát, némiképp lemaradva cammogtak mögötte, figyelmesen vizsgálgatva a fák tetejét és az épületek homlokzatát.

A költő gondtalanul fütyörészve váltott menetirányt, és megindult az Orvosi és Füvészeti Fakultásnak helyt adó apró palota felé. A Fakultáshoz vezető fasoron hemzsegtek a jellegzetes világoszöld köpenyt viselő diáklányok. Kökörcsin figyelmesen tekintgetett körbe, ismerős arcokat keresve.

– Shani!

A fiatal, épp csak a füle alá érő sötétvörös hajú medika felnézett az anatómiai atlaszból, és felállt a padról.

– Kökörcsin! – mosolyodott el vidáman hunyorogva mogyoróbarna szemével. – Ezer éve nem láttalak! Gyere, bemutatlak a barátnőimnek. Odáig vannak a verseidért...

– Később – mormolta a bárd. – Nézz csak oda óvatosan, Shani. Látod azt a kettőt?

– Spiclik – ráncolta össze a medika fitos kis nóziját, és felhorkant, nem először döbbentve meg Kökörcsint azzal a könnyedséggel, mellyel a diákok felismerték a hírszerzőket, a kémeket és a besúgókat. A hallgatók titkosszolgálatokkal szemben táplált averziója legendás volt, bár nem különösebben észszerű. Az egyetem területe exterritoriális és szent volt, a diákok és oktatók érinthetetlenek – a titkosszolgálat, még ha szaglászott is, nem merészelte háborgatni a hallgatókat vagy kellemetlenséget okozni nekik.

– A főtér óta követnek – mondta Kökörcsin, úgy téve, mintha a medikát átölelve udvarolna neki. – Shani, megteszel nekem valamit?

– Attól függ, mit – rántotta meg a lány felriasztott őzként kecses nyakát. – Ha megint belekeveredtél valami ostobaságba...

– Nem, nem – nyugtatta meg gyorsan a férfi. – Csak egy üzenetet szeretnék átadni, de magam nem tudom ezzel a szarral, ami a csizmám sarkára tapadt...

– Idehívjam a fiúkat? Elég, ha elkiáltom magam, és rögtön megszabadulsz a spicliktől.

– Ugyan már. Azt akarod, hogy zavargások törjenek ki? Alig csengett le a másfajúak padgettója miatti botrány, és neked máris sürgős a következő? Különben is, undorodom az erőszaktól. Elboldogulok a kémekkel. Te viszont, ha teheted...

Ajkával a lány hajához hajolt, egy ideig suttogott valamit. Shani szemei szélesre tárultak.

– Vaják? Igazi vaják?

– Az istenekre, halkabban. Megteszed, Shani?

– Világos – mosolyodott el örömmel a medika. – Már csak puszta kíváncsiságból is, hogy közelről láthassam a híres...

– Halkabban, kértelek. Csak ne feledd, senkinek egy szót se.

– Orvosi titoktartás – mosolyodott el Shani még bájosabban, és Kökörcsinnek ismét kedve támadt balladát költeni végre az olyan lányokról, mint ő – a nem kimondottan gyönyörű, de szép lányokról, akikkel éjszakánként álmodik a férfi, miközben azokat a klasszikus szépségeket öt perc után el is felejti.

– Köszönöm, Shani.

– Semmiség, Kökörcsin. A mielőbbire. Ég veled.

Miután annak rendje és módja szerint egymás arcára cuppantottak, a bárd és a medika fürgén megindult az ellenkező irányba – a lány a Fakultás felé, a férfi a Gondolkodók Parkja irányába.

Maga mögött hagyta a Technikai Fakultás komor, modern épületét, amely a diákság körében a „Deus ex machina” nevet viselte, és felkanyarodott a Guildenstern hídra. Nem jutott messzire. A fasor kanyarulatán túl, a virágágyásnál, ahol Nicodemus de Boot, az Akadémia első rektorának bronz mellszobra állt, ott várta a két férfi. A világ összes spiclijének jó szokása szerint kerülték, hogy a szemébe nézzenek, és ahogyan a világ összes spiclijének, nekik is hétköznapi és sápatag volt a képük, aminek erőnek erejével próbáltak okos kifejezést kölcsönözni, minek köszönhetően elmeroggyant majmokra emlékeztettek.

– Dijkstra üdvözletét küldi – szólt a kémek egyike. – Menjünk.

– Hasonlóképpen – felelte pimaszul a bárd. – Menjetek.

A kémek egymásra néztek, minekutána a helyükről el sem mozdulva arra az ocsmány szóra meresztették a szemüket, amit valaki szénnel firkantott fel a rektor mellszobrának talapzatára. Kökörcsin felsóhajtott.

– Gondoltam – mondta megigazítva vállára vetett lantját. – Tehát visszavonhatatlanul rá leszek kényszerítve, hogy elmenjek az urakkal valahová? Nincs mit tenni. Menjünk hát. Ti előre, én mögöttetek. Ebben a konkrét esetben hadd engedje át a kor a szépségnek díszhelyét a sorban.

Dijkstra, Redaniai Vizimir király titkosszolgálatának feje nem látszott kémnek. Különösen attól a sztereotípiától tért el kimondottan, mely szerint a kém mindig alacsony, sovány és patkányképű kell legyen, aki a fekete csuklya alól csillogtatja apró, átható kis szemét. Dijkstra, ahogyan azt Kökörcsin jól tudta, sosem hordott csuklyát, és öltözködésében határozottan előnyben részesítette a világos színeket. Közel hét láb magas volt, ráadásul valószínűleg nem sokkal nyomott kevesebbet két mázsánál. Amikor összefonta a mellkasán a karjait – márpedig előszeretettel fonta össze –, úgy tűnt, mintha két ámbráscet terült volna ki egy bálnán. Ami pedig az arcvonásait, a haját és a bőrszínét illette, úgy festett, mint egy frissen suvickolt disznó. Kökörcsin nagyon kevés olyan embert ismert, akinek a megjelenése annyira megtévesztő lett volna, mint Dijkstráé. Mert ez a disznószerű óriás, aki egy örökké álmos, puhány félkegyelmű látszatát keltette, hallatlanul élénk elmével bírt. És nem elhanyagolható tekintéllyel. Ahogyan a Vizimir király udvarában divatos szólás hangoztatta, ha Dijkstra azt állítja, hogy dél van, de körös-körül áthatolhatatlan sötétség uralkodik, akkor ideje elkezdeni nyugtalankodni a nap sorsát illetőleg.

Jelen pillanatban azonban a költőnek más okai is voltak a nyugtalanságra.

– Kökörcsin – mondta álmatag hangon Dijkstra, keresztezve az ámbrásceteket a bálna felett. – Te agyalágyult tökfilkó. Te címeres ökör. Hát neked mindig mindent el kell rontanod, amibe csak belekezdesz? Hát nem tudnál csak egyetlenegyszer az életben úgy csinálni valamit, ahogyan kell? Tisztában vagyok azzal, hogy képtelen vagy önállóan gondolkodni. Tisztában vagyok azzal, hogy majdnem negyvenéves vagy, kis híján harmincnak látszol, és azt hiszed, hogy alig vagy több húsznál, de úgy viselkedsz, mintha nem egészen tíz lennél. A fentiek tudatában többnyire pontos utasításokkal látlak el. Megmondom neked, mit kell csinálnod, mikor kell csinálnod és milyen módon. És rendszerint az a benyomásom, hogy a falnak beszéltem.

– Nekem viszont – felelte a költő színlelt pimaszsággal – rendszerint az a benyomásom, hogy azért beszélsz, hogy a szádat és a nyelvedet tornáztasd. Térj hát a tárgyra, mellőzve a mondandódból a retorikai alakzatokat és a sikerületlen ékesszólást. Ezúttal miről van szó?

Hosszú tölgyasztal mellett ültek, könyvekkel telerakott és pergamentekercsekkel borított polcok között a rektorátus legfelső emeletén, azokban a bérelt helyiségekben, melyeket Dijkstra tréfásan a Legújabbkori Történeti Fakultásnak, Kökörcsin pedig Összehasonlító Kémtudományi és Alkalmazott Diverziós Fakultásnak nevezett. A költőt is beleszámítva négyen voltak – Dijkstrán kívül még ketten vettek részt a beszélgetésben. Az egyikük, mint általában, Ori Reuven volt, a redaniai kémfőnök elaggott és örökké náthás titkára. A másik viszont nem volt szokványos fickó.

– Jól tudod, hogy miről van szó – válaszolta hűvösen Dijkstra. – Mivel azonban szemmel láthatóan szórakoztat téged, ha idiótának tetteted magad, nem fogom elrontani a játékodat, és elmagyarázom neked, közérthető módon. De talán te szeretnél élni ezzel az előjoggal, Filippa?

Kökörcsin vetett egy pillantást a beszélgetésben részt vevő negyedik, mindeddig hallgatásba burkolózó személyre. Filippa Eilhart bizonyára nemrég érkezett Oxenfurtba, illetőleg szándékában állt rögtön távozni, merthogy nem szoknya volt rajta, és nem viselte sem a kedvenc, fekete achátból készült ékszereit, sem pedig erős sminket. Rövid férfizeke volt rajta, harisnya és magasszárú csizma – olyan öltözék, melyet a költő „harcinak” titulált. A varázslónő sötét haját, melyet többnyire kiengedett és festői összevisszaságban hordott, szorosan hátrafésülte, és egy szalaggal kötötte meg a nyakánál.

– Kár az időért – mondta a nő, felhúzva szabályos szemöldökét. – Kökörcsinnek igaza van. El is hagyhatjuk az ékesszólást és a sehová sem vezető, hatásvadász szólamokat, ha már egyszer az ügy, amit el kell rendeznünk, egyszerű és banális.

– Ó, igen – mosolyodott el Dijkstra. – Banális. A veszélyes nilfgaardi ügynök, aki mostanra banálisan csücsülhetne a legmélyebb tömlöcömben Tretogorban banálisan meglógott, banális módon figyelmeztetve és felriasztva Kökörcsin és Geralt urak banális ostobasága révén. Láttam embereket, akik kisebb banalitásokért jutottak kínpadra. Miért nem értesítettél engem a csapdátokról, Kökörcsin? Hát nem megparancsoltam, hogy a vaják minden tervéről tájékoztass engem?

– Semmit sem tudtam Geralt szándékairól – hazudta nagy meggyőződéssel Kökörcsin. – Hiszen arról, hogy Temeriába és Soddenbe indult, hogy megkeresse azt a Rience-t, beszámoltam neked. Arról is értesítettelek, hogy visszatért. Biztos voltam abban, hogy feladta. Rience a szó szoros értelmében köddé vált, a vaják a legkisebb nyomát sem találta, amiről, ha visszaemlékszel, szintén beszéltem neked...

– Hazudtál – közölte hűvösen a kém. – A vaják megtalálta Rience nyomait. Hullák formájában. Akkor döntött úgy, hogy taktikát változtat. Ahelyett, hogy Rience-t hajszolta volna, úgy döntött, vár, míg Rience maga találja meg. Jelentkezett Malatius és Grock hajójára kísérőnek. Előre megfontolt szándékkal. Tudta, hogy a Társaság széles körben fogja hirdetni, akkor pedig Rience is megtudja, és kezdeni fog valamit. És Rience uraság hozzá is kezdett. A különös, megfoghatatlan Rience uraság. A pimasz, önhitt Rience uraság, akinek még csak aliasokat vagy álneveket sem akaródzik használni. Rience uraság, aki mérföldnyire bűzlik a nilfgaardi kémény füstjétől. És aki renegát varázsló. Igaz, Filippa?

A varázslónő nem helyeselt, de nem is tagadta. Hallgatott, kutató és átható tekintettel figyelve Kökörcsint. A költő lesütötte a szemét, és bizonytalanul megköszörülte a torkát. Nem szerette az ilyesfajta tekintetet.

Kökörcsin a vonzó nőket, köztük a varázslónőket is, rendkívül kedvesekre, kedvesekre, nem kedvesekre és a nagyon nem kedvesekre osztotta fel. Arra a felvetésre, hogy ágyba bújjanak vele, a rendkívül kedvesek boldog igennel feleltek, a kedvesek vidám mosollyal. A nem kedvesek nehezen megjósolható módon reagáltak. A nagyon nem kedvesek közé azokat sorolta a trubadúr, akikkel kapcsolatban már a felvetés puszta gondolatától is különös hideg futott végig a hátán, és megremegtek a térdei.

Filippa Eilhart, noha rendkívül vonzó volt, egyértelműen nagyon nem volt kedves.

Ezenkívül Filippa Eilhart fontos személy volt a Varázslótanácsban, és Vizimir király bizalmas, udvari mágusa. Rendkívül tehetséges mágus volt. Az a hír járta, hogy egyike volt azon keveseknek, akik elsajátították a polimorfia művészetét. Harmincévesnek tűnt. Valószínűleg nem volt kevesebb háromszáznál.

Dijkstra összekulcsolta a hasán püffedt kezeit, és a hüvelykujjaival malmozott. Filippa továbbra is hallgatott. Ori Reuven köhögött, szipákolt és fészkelődött, szüntelenül bőre szabott tógáját igazgatva. A tóga emlékeztetett ugyan a professzorokéra, de nem úgy festett, mintha a szenátustól kapta volna. Úgy festett, mint amit valami szemétdombon találtak.

– Ez a te vajákod – hördült fel hirtelen a kém – mégsem ismerte ki eléggé Rience uraságot. Csapdát állított, de a józan ész teljes hiányáról árulkodva azt is feltételezte, hogy Rience majd személyesen fog hozzá elfáradni. A vaják terve szerint Rience biztonságban kellett, hogy érezze magát. Rience sehol sem szagolhatta ki a csapdát, sehol sem fedezhette fel Dijkstra uraság rá leselkedő beosztottjait. Merthogy a vaják parancsára Kökörcsin uraság egy árva szót sem szólt Dijkstra uraságnak a tervezett kelepcéről. Márpedig a kapott utasításoknak megfelelően Kökörcsin uraságnak kötelessége volt ezt tennie. Kökörcsin uraság ebben a kérdésben kifejezett, egyértelmű parancsot kapott, amit azonban célszerűnek ítélt figyelmen kívül hagyni.

– Nem vagyok az alárendelted – fújta fel magát a költő. – És nem kell alávetnem magam az utasításaidnak és parancsaidnak. Időről időre besegítek, de a saját akaratomból teszem, hazafias kötelezettségből, hogy ne maradjak tétlen a küszöbön álló változásokkal szemben...

– Bárkinek kémkedsz, aki megfizet érte – szakította félbe hűvösen Dijkstra. – Bárkinek jelentesz, aki fogást talál rajtad. És én jó pár helyen alaposan meg tudlak fogni, Kökörcsin. Úgyhogy ne hősködj.

– Nem engedek a zsarolásnak!

– Mi lenne, ha fogadnánk?

– Uraim – emelte fel a kezét Filippa Eilhart. – Több komolyságot, ha kérhetem. Ne térjünk el a tárgytól.

– Helyes – terpeszkedett el a fotelban a kém. – Hallgass ide, poétám. Ami történt, megtörtént. Rience-t figyelmeztették, és nem hagyja magát még egyszer rászedni. De nem engedhetem meg, hogy a jövőben valami hasonló történjen. Ezért szeretnék találkozni a vajákkal. Vezesd ide hozzám. Ne cikázz tovább a városban, és ne próbáld lerázni az ügynökeimet. Menj el egyenesen Geralthoz, és vezesd el ide, a Fakultásra. Muszáj vele elbeszélgetnem. Személyesen és tanúk nélkül. Lárma és szóbeszéd nélkül, ami akkor kapna szárnyra, ha a vajákot letartóztatnám. Vezesd el őt hozzám, Kökörcsin. Egyelőre ez minden, amit várok tőled.

– Geralt elutazott – hazudta nyugodt hangon a bárd. Dijkstra vetett egy pillantást a varázslónőre. Kökörcsin feszülten várta az elméjét pásztázó impulzust, de semmit sem érzett. Filippa ránézett, összehúzta a szemét, de semmi sem mutatott arra, hogy varázslatokkal próbálná ellenőrizni a szavahihetőségét.

– Várok, míg visszaérkezik – sóhajtott fel Dijkstra úgy téve, mintha hinne neki. – Az ügy, amit el kell intéznem vele, fontos, úgyhogy változtatok a tervezett programomon, és várom a vajákot. Amikor visszatér, vezesd el ide. Minél előbb sor kerül erre, annál jobb. Sok mindenkinek lesz jobb.

– Akadhatnak nehézségek – fintorodott el Kökörcsin – Geralt meggyőzésével arról, hogy ide akarjon jönni. Képzeld csak el, hogy megmagyarázhatatlan utálatot táplál a kémek iránt. Bár úgy tűnik, tisztában van vele, hogy ez is csak olyan munka, mint a többi, undorodik azokról, akik végrehajtják. Azt szokta mondani, hogy a hazafias indíték az egy dolog, de aki csak kémnek áll, az egytől egyig alávaló gazember és utolsó...

– Elég, elég – legyintett hanyagul Dijkstra. – Frázisok nélkül, ha kérhetem, a frázisok untatnak. Olyan ordinárék.

– Magam is így vélem – horkant fel a trubadúr. – De a vaják egy ítéleteiben egyszerű, egyenes jóember, hol van ő hozzánk, világfiakhoz. Egészen egyszerűen megveti a kémeket, és semmi pénzért sem szeretne veled elbeszélgetni, arról meg, hogy a titkosszolgálatnak akarjon segédkezni, még csak szó sem lehet. Rajta aztán nem találsz fogást.

– Tévedsz – felelte a kém. – Találtam. És nem is egyet. De egyelőre elég nekem az a botrány a dereglyén Gyertyánöböl alatt. Tudod, kik voltak, akik a fedélzetre léptek? Nem Rience emberei voltak.

– Semmi újat nem mondasz ezzel – vágott vissza könnyedén költő. – Biztos vagyok abban, hogy néhány csirkefogó volt, akikben a temeriai Őrség nem szenved hiányt. Rience kérdezősködött a vaják után, nyilván szép kis összeget ígért a róla szerzett értesülésekért. Világos volt, hogy nagyon fontos neki a vaják. Az a pár vagány megpróbálta hát elkapni Geraltot, hogy behajítsa valami lyukba, aztán meg eladja Rience-nek, de úgy, hogy maguk diktálják a feltételeket, és annyit alkudhassanak ki, amennyit csak lehet. Mert magáért az értesülésért keveset kaptak volna, vagy egyenesen semmit.

– Gratulálok az éleslátáshoz. Nyilvánvaló, hogy a vajáknak, és nem neked, magadtól sosem jutottál volna erre. De az affér sokkal bonyolultabb, mint gondolnád. Ugyanis a kollégáim, Foltest király titkosszolgálatának az emberei, mint kiderült, szintén érdeklődnek Rience uraság iránt. Ők keresztülláttak azoknak a, hogy is mondtad, vagányoknak a tervein. Ők voltak, akik a fedélzetre léptek, ők akarták elkapni a vajákot. Lehet, hogy csaléteknek szánták Rience-nek, lehet, hogy más célból. A vaják temeriai ügynököket gyilkolt le Gyertyánöbölnél, Kökörcsin. A főnökük nagyon, nagyon dühös. Azt mondod, Geralt elutazott? Remélem, hogy nem Temeriába. Lehet, hogy onnan nem térne vissza.

– És ez volna a te kis fogásod rajta?

– De még mennyire. Pontosan ez. Elsimíthatom az ügyet a temeriaiakkal. De nem ingyért. Hová utazott a vaják, Kökörcsin?

– Novigradba – hazudta gondolkodás nélkül a trubadúr. – Odament, hogy megkeresse Rience-t.

– Micsoda hiba, micsoda hiba – mosolyodott el a kém, úgy téve, mintha nem ismerte volna fel a hazugságot. – Látod, mégis csak kár, hogy nem győzte le magában az undort és nem lépett velem kapcsolatba. Megkíméltem volna a vesződségtől. Rience nincs Novigradban. Temeriai ügynökök ellenben töméntelen mennyiségben tartózkodnak ott. Valószínűleg a vajákra várnak. Ők már rájöttek arra, amit én régóta tudok. Mégpedig arra, hogy Ríviai Geralt, a vaják, ha jól kérdezik, rengeteg kérdésre képes megadni a választ. Olyan kérdésekre, melyeket a Négy Királyság titkosszolgálatainak mindegyike kezd feltenni magában. A megoldás egyszerű: eljön a vaják ide, a Fakultásra, és válaszol nekem ezekre a kérdésekre. És nyugta lesz. Lecsillapítom a temeriaiakat, és szavatolok a biztonságáért.

– Miféle kérdésekről van szó? Nem lehet, hogy én is tudnék válaszolni rájuk?

– Ne nevettess, Kökörcsin.

– És ha mégis – szólalt meg hirtelen Filippa Eilhardt – képes volna rá? Ha időt takarítana meg nekünk? Ne felejtsd el, Dijkstra, hogy a mi költő urunk nyakig benne van az ügyben, és ő itt van nekünk, a vaják viszont még nincs. Hol van az a gyerek, akit Geralttal láttak Kaedwenben? Az a szürke hajú, zöld szemű kislány? Az, amelyikről Rience kérdezett téged akkor Temeriában, amikor elkapott és megkínzott? Mi, Kökörcsin? Mit tudsz arról a lányról? Hol rejtette el a vaják? Hová utazott Yennefer, miután levelet kapott Geralttól? Hol bujkál Triss Merigold, és mi oka van arra, hogy bujkáljon?

Dijkstra meg sem mozdult, de amikor röpke pillantást vetett a varázslónőre, Kökörcsin rájött, hogy a kém megdöbbent. A kérdéseket, melyeket Filippa feltett, a lehető legnyilvánvalóbb módon túlságosan is korán tették fel. És nem a megfelelő személynek. A kérdések túlbuzgóság és óvatlanság látszatát keltették. A gond csak az volt, hogy Filippa Eilhartot sok mindennel lehetett vádolni – csak éppen buzgósággal és óvatlansággal nem.

– Sajnálom – felelte lassan –, de a kérdések egyikére sem tudom a választ. Ha tudnék, segítenék nektek. De nem tudok.

Filippa egyenesen a szemébe nézett.

– Kökörcsin – sziszegte. – Ha tudod, hol van az a kislány, mondd el nekünk. Garantálom neked, hogy nekem is, Dijkstrának is csak a lány biztonsága a fontos. A biztonsága, ami veszélyben forog.

– Nem kételkedem abban – hazudta a költő –, hogy nektek éppen az a fontos. De nekem tényleg fogalmam sincs, hogy miről beszéltek. Az életben nem láttam azt a gyereket, aki titeket érdekel. Geralt pedig...

– Geralt – szakította félbe Dijkstra – nem avatott a bizalmába, egy kukkot sem szólt erről, noha biztos vagyok benne, hogy te elárasztottad a kérdéseiddel. Kíváncsi volnék, hogy miért; te mit gondolsz, Kökörcsin? Talán ez az egyszerű és kémektől undorodó jóember megérezte, ki is vagy valójában? Hagyd csak, Filippa, kár az időért. Szart se tud, ne engedd, hogy megtévesszen a tudálékos arckifejezésével meg a sokatmondó mosolyával. Kizárólag egyetlen módon lehet a segítségünkre. Amikor a vaják előbukkan a rejtekéből, vele fog kapcsolatba lépni, senki mással. Képzeld csak, a barátjának tartja.

Kökörcsin lassan felemelte a fejét.

– Úgy van – jelentette ki. – Annak tart. És képzeld csak el, Dijkstra, hogy nem alaptalanul. Vedd ezt végre tudomásul, és vond le belőle a következtetéseket. Levontad? Na akkor most próbálj megzsarolni.

– Nocsak, nocsak – mosolyodott el a kém. – Milyen érzékeny pontra tapintottam. De ne duzzogj, poéta uram. Tréfáltam. Zsarolás köztünk, kollégák között? Még csak szó sem lehet róla. A vajákodnak meg, higgyél nekem, nem kívánok rosszat, és nem akarok ártani neki. Ki tudja, talán még meg is tudok egyezni vele, mindkettőnk örömére? De ahhoz, hogy erre sor kerüljön, találkoznom kell vele. Ha felbukkan, vezesd el hozzám. Nagyon kérlek erre, Kökörcsin. Nagyon kérlek. Megértetted, hogy mennyire?

A trubadúr felhorkant.

– Megértettem, hogy mennyire.

– Szeretném elhinni, hogy ez így igaz. Na, de most már menj. Ori, kísérd ki a trubadúr urat a bejáratig.

– Ég veled – állt fel Kökörcsin. – Sok sikert kívánok a munkádban és a magánéletedben is. Tiszteletem, Filippa. Aha, Dijkstra! Az ügynökök, akik a nyomomban járkálnak. Hívd vissza őket.

– Természetesen – hazudta a kém. – Visszahívom. Talán nem hiszel nekem?

– Dehogyisnem – hazudta a költő. – Hiszek neked.

Kökörcsin egészen estig az Akadémia területén múlatta az időt. Egész idő alatt szorgosan nézegetett körbe, de nem vett észre a nyomában ólálkodó spicliket. És éppen ez nyugtalanította a leginkább.

A Trubadúrköltészeti Fakultáson meghallgatott egy előadást a klasszikus poézisről. Azután édes álomba merült egy modern költészettel foglalkozó szemináriumon. Ismerős bakalárok ébresztették fel, akikkel továbbindult a Filozófiai Fakultásra, hogy részt vegyen egy hosszas, lármás dispután „Az élet lényege és eredete” témáját illetően. Mielőtt még besötétedett volna, a vitában részt vevők fele tajtrészeg volt, a maradék pedig egymást túlkiabálva és nehezen leírható zűrzavart keltve épp összeverekedni készült. Mindez kapóra jött a költőnek.

Észrevétlenül átcsusszant a padlástérbe, kimászott egy szellőzőablakon, leereszkedett az ereszcsatornán a könyvtár tetejére, ahonnan átugrott, kis híján a lábát törve, a proszektúra tetejére. Onnan aztán lejutott a falhoz simuló kertig. A sűrű egresbokrok között megtalálta a lyukat, amit maga szélesített ki még egyetemista korában. A lyuk túloldalán már Oxenfurt városkája várta.

Beleolvadt a tömegbe, azután fürgén átcsusszant a mellékutcákon, úgy cikázva, akár a nyúl, ha vadászkutyák üldözik. Amikor a kocsiszínhez ért, jól fél órát várt a sötétség leple alatt. Miután semmi gyanúsat nem észlelt, felmászott a létrán a zsúpfedélre, ahonnan átugrott egy ismerős sörfőző, Wolfgang Amadeus Bakszakáll házának tetejére. A mohos tetőcserepekbe kapaszkodva sikerült végre elvergődnie a megfelelő manzárd apró ablakáig. A szobában, az ablak mögött olajlámpa égett. Ingatag lábakon állva az ereszcsatornán Kökörcsin megkocogtatta az ólomkeretet. Az ablak nem volt zárva, a gyenge lökésnek is engedett.

– Geralt! Hé, Geralt!

– Kökörcsin? Várj... Ne gyere be, kérlek...

– Mi az, hogy ne gyere be? Mit jelentsen, hogy ne gyere be? – lökte be az ablakot a költő. – Mi van, nem vagy egyedül? Vagy talán toszol éppen?

Ki sem várva, de nem is várva feleletet, üggyel-bajjal felkecmergett az ablakpárkányra, leverve a rajta fekvő almákat és vöröshagymafejeket.

– Geralt... – szuszogta, és azonnal elhallgatott. Aztán elkáromkodta magát félhangon, amikor meglátta a medika padlón heverő, világoszöld köpenyét. Csodálkozásában a száját is eltátotta, aztán még egyet káromkodott. Mindenre fel volt készülve. Csak erre nem.

– Shani... – csóválta a fejét. – Hogy az a...

– Kommentár nélkül, nagyon kérlek – ült fel a vaják az ágyban. Shani eltakarta magát, egészen fitos orráig húzva a takarót.

– Na, gyere csak be – nyúlt Geralt a nadrágja után. – Ha egyszer az ablakon mászol be, fontos ügy kell legyen. Mert ha nem fontos ügy, akkor azonnal kihajítalak azon az ablakon.

Kökörcsin lemászott az ablakpárkányról, leverve a maradék hagymát is. A lábával magához húzta a széket, és leült. A vaják felvette a padlóról Shani ruháját és a sajátját. Volt valami az arckifejezésében. Csendben öltözködött. A medika a férfi háta mögé bújva birkózott az ingével. A poéta pimaszul bámulta, gondolatban hasonlatot és rímet keresve a mécses fényénél aranyos árnyalatú bőrszínére és aprócska mellei formájára.

– Miről van szó, Kökörcsin? – szorította meg a vaják a csizmája csatjait. – Beszélj.

– Pakolj – felelte a férfi szárazon. – Sürgősen el kell utaznod.

– Mennyire sürgősen?

– Rendkívül sürgősen.

– Shani... – köszörülte meg a torkát Geralt. – Shani beszélt nekem a spiclikről, akik követtek téged. Ha jól értem, leráztad őket?

– Semmit sem értesz.

– Rience?

– Rosszabb.

– Ez esetben valóban nem értem... Rögtön. Redaniaiak? Tretogor? Dijkstra?

– Eltaláltad.

– Ez még nem ok arra...

– Ez már ok – fojtotta belé a szót Kökörcsin. – Őket már nem Rience érdekli, Geralt. A lány érdekli őket, és Yennefer. Dijkstra tudni akarja, hol vannak. Kényszeríteni fog, hogy ezt felfedd előtte. Most már érted?

– Most már igen. Akkor hát tűnjünk el. Kénytelenek vagyunk az ablakon át?

– Okvetlen. Shani? Elboldogulsz?

A medika megigazította magán a köpenyt.

– Nem ez az első ablak életemben.

– Biztos voltam ebben – nézte a költő a lányt figyelmesen, arra számítva, hogy rímre és metaforára méltó pírt figyelhet majd meg. Elszámította magát. Nem látott semmi mást, csak vidámságot a mogyoróbarna szempárban, és egy pimasz mosolyt.

Egy hatalmas, szürke bagoly szállt le hangtalanul az alakpárkányra. Shani halkan felkiáltott. Geralt a kardja után nyúlt.

– Ne hülyéskedj, Filippa – szólalt meg Kökörcsin.

A bagoly eltűnt, és a helyén Filippa Eilhart jelent meg, esetlenül kucorogva. A varázslónő azonnal beugrott a szobába, ahol végigsimította a haját és a ruháját.

– Jó estét – mondta hűvösen. – Mutass be, Kökörcsin.

– Ríviai Geralt. Shani az orvosiról. Ez a bagoly meg, aki olyan ügyesen repült a nyomomban, egyáltalán nem is bagoly. Ez itt Filippa Eilhart a Varázslótanácsból, jelen pillanatban Vizimir király szolgálatában, a tretogori udvar dísze. Kár, hogy csak egy székünk van.

– Teljességgel elegendő lesz – helyezte magát kényelembe a varázslónő a költő által felszabadított székben, és végighordozta az egybegyűlteken fátyolos tekintetét, Shanin kissé tovább pihentetve meg a szemét. A medika, Kökörcsin legnagyobb meglepetésére, hirtelen elpirult.

– Alapjában véve az, amivel érkeztem, kizárólag Ríviai Geraltot érinti – fogott hozzá kis idő múltán Filippa. – Azonban tudatában vagyok annak, hogy bárkit is arra kérni, hogy kifáradjon innen, tapintatlanság volna, így aztán...

– Kimehetek – szólalt meg bizonytalanul Shani.

– Nem mehetsz – morogta Geralt. – Senki sem teheti, amíg a helyzet nem válik világossá. Vagy talán nem így van, Eilhart kisasszony?

– Neked csak Filippa – mosolyodott el a varázslónő. – Tegyük félre az illemet. És senkinek sem kell kimennie innen, senki társasága nem zavar. Legfeljebb meglep, de mit lehet tenni, az élet meglepetések szüntelen sora... ahogyan az egyik ismerősöm szokta mondani... Ahogyan egy közös ismerősünk szokta mondani, Geralt. Medicinát hallgatsz, Shani? Hányadéves vagy?

– Harmad – mordult fel a lány.

– Ah! – Filippa Eilhart nem őt nézte, hanem a vajákot. – Tizenhét év, micsoda szép kor. Yennefer sokat adna, hogy újra annyi lehessen. Mit gondolsz, Geralt? Különben is, majd alkalomadtán megkérdezem magam.

A vaják randán elmosolyodott.

– Nem kétlem, hogy meg fogod kérdezni. Nem kétlem, hogy a kérdést kommentárral fogod majd gazdagítani. Nem kétlem, hogy pompásan mulatsz mindezen. És most térj a tárgyra, kérlek.

– Helyes – bólintott elkomolyodva a varázslónő. – Legfőbb ideje. Márpedig nincs túl sok időd. Kökörcsinnek mostanra minden bizonnyal sikerült megosztania veled, hogy Dijkstrának hirtelen kedve támadt találkozni veled és elbeszélgetni egy bizonyos kislány tartózkodási helyének meghatározása céljából. Dijkstra ebben a kérdésben parancsokat kapott Vizimir királytól, úgyhogy azt gondolom, nagyon is szorgalmazni fogja, hogy azt a helyet felfedd előtte.

– Világos. Köszönöm, hogy figyelmeztettél. Csak egy dolog lep meg kissé. Azt mondod, Dijkstra parancsokat kapott a királytól. És te nem kaptál egyet sem? Elvégre prominens helyet foglalsz el Vizimir tanácsában.

– Így igaz. – A varázslónő nem törődött a gúnyolódással. – Ott foglalok helyet. És komolyan veszem a kötelességeimet, melyek abban állnak, hogy megóvjam a királyt attól, hogy hibákat kövessen el. Olykor, mint például ebben a konkrét esetben, nem szabad egyenesen megmondanom a királynak, hogy hibát követ el, és nem beszélhetem le arról, hogy elhamarkodottan cselekedjen. Egyszerűen el kell lehetetlenítsem, hogy hibát kövessen el. Értesz engem?

A vaják helyeslően bólintott. Kökörcsin elmerengett azon, hogy valóban érti-e. Merthogy tisztában volt azzal, hogy Filippa úgy hazudik, mintha könyvből olvasná.

– Akkor hát úgy látom – felelte lassan Geralt, bebizonyítva, tökéletesen érti –, hogy a Varázslótanács szintúgy érdeklődik a gyámoltam iránt. A varázslók szeretnék megtudni, hol van a gyámoltam. És szeretnék utolérni, még mielőtt Vizimir, vagy bárki más teszi meg. Miért, Filippa? Mégis mi van az én gyámoltamban, mivel ébreszt ekkora érdeklődést?

A varázslónő szeme összeszűkült.

– Nem tudod? – sziszegte. – Ennyire keveset tudsz a gyámoltadról? Nem szeretnék elhamarkodott következtetéseket levonni, de a tudatlanságod arra enged rámutatni, hogy semmiféle kvalifikációval nem rendelkezel a gyámságot illetően. Komolyan mondom, csodálkozom, hogy minden tudatlanságod és a hiányos ismereteid ellenére úgy döntöttél, hogy gondoskodni fogsz róla. De ez nem minden – úgy döntöttél, hogy megvonod a gondoskodás jogát másoktól, azoktól, akiknek kvalifikációja éppúgy van, mint joga. És mindemellett még azt kérded, miért. Vigyázz, Geralt, hogy az arrogancia a vesztedbe ne sodorjon. Légy óvatos. És vigyázz arra a gyerekre, az ördögbe is! Vigyázz arra a kislányra, mint a szemed fényére! És ha magad képtelen vagy erre, kérj meg másokat!

Kökörcsin egy pillanatig azt hitte, hogy a vaják említést tesz a szerepről, amit Yennefer vállalt magára. Semmit sem kockáztatva elháríthatta volna Filippa érveit. De Geralt hallgatott. A költő kitalálta az okát. Filippa mindenről tudott. Filippa figyelmeztette. A vaják pedig megértette a figyelmeztetést.

Elmélyülten figyelte a szemüket és az arcukat, azon töprengve, vajon a múltban nem lehetett-e kettejük között valami. Kökörcsin tudta, hogy az ehhez hasonló, kölcsönös vonzalomról tanúskodó, szavakkal és célzásokkal vívott csaták, melyeket a vaják a varázslónőkkel folytatott, felettébb gyakran értek véget az ágyban. De a megfigyelés, mint általában, semmire sem vezetett. Csak egyetlen módja volt annak, hogy kiderítse, volt-e bármi köze is valakihez a vajáknak – a megfelelő pillanatban kellett az ablakon belépnie.

– A gyámság – folytatta egy perccel később a varázslónő – felelősségvállalás valaki biztonságáért, aki képtelen ezt a biztonságot a maga számára megteremteni. Hogyha veszélybe sodrod a gyámoltadat... Ha baj éri, téged terhel a felelősség, Geralt. Csakis téged.

– Tudom.

– Attól tartok, még mindig túlságosan keveset tudsz.

– Akkor hát világosíts fel. Mi az oka annak, hogy hirtelen ennyi ember szeretne megszabadítani a felelősség súlyától, kívánja átvállalni a kötelességeimet és gondját viselni a nevelt lányomnak? Mit akar a Varázslótanács Ciritől? Mit akar tőle Dijkstra és Vizimir király, mit akarnak a temeriaiak? Mit akar tőle ez a Rience, aki már három embert meggyilkolt Soddenben és Temeriában, akik két évvel ezelőtt kapcsolatban álltak velem és a kislánnyal? Aki kis híján megölte Kökörcsint, amikor információkat próbált belőle kicsikarni? Ki ez a Rience, Filippa?

– Nem tudom – felelte a varázslónő. – Nem tudom, ki ez a Rience. De hozzád hasonlóan én is nagyon szeretném tudni.

– Ennek a Rience-nek – szólalt meg váratlanul Shani – nincs egy harmadfokú égési sérülés után maradt sebhely az arcán? Mert ha igen, akkor én tudom, kicsoda. És tudom, hol van.

A csendben, ami rájuk szakadt, az ablakon túl, az ereszcsatornán felkoppantak az első esőcseppek.

A gyilkosság mindig is gyilkosság marad, tekintet nélkül az indítékra vagy körülményekre. Ezért aztán mindazok, akik gyilkolnak vagy gyilkosságra készülnek, bűnösök és gonosztevők, tekintet nélkül arra, kik legyenek: királyok, hercegek, bírák vagy udvarnagyok. Senkinek azok közül, kik erőszakot forgatnak fejükben vagy tesznek másokon, nincs joga magát fölébe helyezni az egyszeri bűnözőnél. Mert minden erőszak természeténél fogva kivédhetetlenül bűnhöz vezet.

Nicodemus de Boot,

Elmélkedések az életről, a boldogságról s a jólétről

Hatodik fejezet

– Ne kövessünk el hibát – mondta Vizimir, Redania királya, miközben gyűrűkkel díszített ujjaival halántékánál a hajába túrt. – Nem engedhetjük meg magunknak se a hibát, se a tévedést.

Az egybegyűltek hallgattak. Demavend, Aedirn uralkodója terpeszkedve ült a karosszékben, és a hasára állított söröskupát bámulta. Foltest, Temeria, Pontar, Mahakam és Sodden ura, nem régóta pedig egyúttal Brugge senior protektora is, nemes arcélét osztotta meg mindannyiukkal, az ablak felé fordítva fejét. Az asztal túloldalán Henselt foglalt helyet, Kaedwen királya, aki a tanácskozás egyik résztvevőjéről a másikra kapkodta apró, metsző tekintetű szemeit, melyek csak úgy csillogtak útonállóhoz méltó fizimiskájában. Meve, Lyria királynője elgondolkodva babrált nyaklánca hatalmas rubinjaival, időről időre sokatmondó grimaszra húzva szépséges, telt ajkát.

– Ne kövessünk el hibát – ismételte Vizimir. – Mert a hiba túlságosan is sokba kerülhet nekünk. Tanuljunk mások tapasztalataiból. Amikor az őseink ötszáz évvel ezelőtt partra szálltak, a tündék is homokba dugták a fejüket. Apránként szakítottuk ki a földet a kezeik közül, ők pedig hátráltak, mindvégig azt gondolván, hogy ez már a végső határ, hogy ennél már nem megyünk tovább. Legyünk náluk bölcsebbek! Mert most rajtunk a sor. Most mi vagyunk a tündék. Nilfgaard ott áll a Jaruga partján, én meg azt hallom tőletek: „Álljon csak”. Azt hallom: „Nem jönnek tovább”. De jönni fognak, meglátjátok. Ismétlem, ne kövessük el a hibát, amit a tündék elkövettek!

Az ablakok apró üvegtábláin újra kopogni kezdtek az esőcseppek, kísértetiesen süvített a szél. Meve királynő felemelte a fejét. Úgy tűnt neki, mintha hollók és varjak károgását hallaná. De csak a szél volt az. A szél és az eső.

– Ne hasonlíts minket a tündékhez – mondta a Kaedweni Henselt. – Szégyenbe hozol minket az ilyesfajta összehasonlítással. A tündék nem tudtak harcolni, elmenekültek az őseink elől, elrejtőztek a hegyekben és az erdőkben. A tündék nem kóstoltatták meg az őseinkkel Soddent. Mi viszont megmutattuk a nilfgaardiaknak, hogy mi történik, ha valaki ujjat húz velünk. Ne ijesztgess minket Nilfgaarddal, Vizimir, ne terjeszd itt a propagandát. Azt mondod, Nilfgaard ott állt a Jaruga partján? Én meg azt mondom, hogy Nilfgaard úgy lapul a folyó túloldalán, mint szar a fűben. Mert mi elroppantottuk Soddennél a gerincét! Megtörtük őket, katonailag is, de mindenekelőtt morálisan. Nem tudom, igaz-e, hogy Emhyr van Emreis annak idején ellene volt az ilyen léptékű agressziónak, hogy a Cintra elleni támadás valami ellenséges érdekcsoport műve volt-e. Felteszem, hogyha sikerült volna minket legyőzni, örömében tapsolt és kiváltságokat meg adományleveleket osztogatott volna. De Sodden után hirtelen kiderült, hogy ellene volt, és mindenről az udvarnagyok önkénye tehet. És repültek a fejek. Vérben úsztak a kínpadok. Ezek biztos értesülések, nem holmi pletykák. Nyolc ünnepélyes kivégzés, lényegesen több szerényebb büntetés. Néhány természetesnek tűnő, de rejtélyes haláleset, jó pár hirtelen nyugalmazás. Én mondom nektek, Emhyr elvesztette az eszét, és gyakorlatilag lefejezte a saját vezérkarát. Akkor hát ki vezeti most a hadseregüket? A századosok?

– Nem, nem a századosok – mondta hűvösen az Aedirni Demavend. – Fiatal és tehetséges tisztek teszik, akik hosszú ideje vártak erre az alkalomra, és akiket már régóta erre képzett ki Emhyr. Azok, akiket az idős marsallok nem hagytak parancsnokolni, akiknek nem engedték, hogy előre lépjenek. Fiatal, tehetséges vezetők, akik már hallatnak magukról. Azok, akik elfojtották a felkelést Metinnában és Nazairban, akik rövid idő alatt szétverték a lázadókat Ebbingben. Vezetők, akik kellőképpen értékelik a bekerítő hadműveletek, a távoli lovassági portyák, a gyalogság villámgyors átvonulásai, a tengeri deszantok szerepét. A megválasztott irányban gyakorolt megsemmisítő csapások taktikáját alkalmazzák, korszerű technikát használnak fel az ostromokban a bizonytalan mágia helyett. Nem szabad őket alábecsülnünk. Majd’ megvesznek, hogy átkelhessenek a Jarugán és bebizonyíthassák, hogy tanultak valamit az idős marsallok hibáiból.

– Ha valamit is megtanultak – vonta meg a vállát Henselt –, akkor nem lépik át a Jarugát. A folyó torkolatánál Cintra és Verden határán még mindig Ervyll és a három vára, Nastrog, Rozrog és Bodrog gyakorolja az ellenőrzést. Azokat a várakat nem lehet menetből bevenni nem segít ezen semmiféle korszerű technika. A mi szárnyunkat védi Cidarisi Ethain flottája is, neki köszönhetően mi uraljuk a partot. És a skelligei kalózoknak köszönhetően is. Crach an Craite, a jarl, ha emlékeztek, nem írta alá Nilfgaarddal a fegyverszünetet, rendszeresen kóstolgatja őket, megtámadja és felégeti a Provinciák tenger menti településeit és erődjeit. A nilfgaardiak a Tirth ys Muire, a Tengeri Vadkan csúfnevet is ráakasztották. Vele ijesztgetik a gyerekeket!

– A nilfgaardi gyerekek ijesztgetése – mosolyodott el sandán Vizimir – nem szavatolja a biztonságunkat.

– Nem – hagyta rá Henselt. – Valami más szavatolja nekünk. Az, hogy lévén nem ura a folyó torkolatának és a partoknak, az oldalszárnya pedig fedezetlen, Emhyr var Emreis nem lesz képes biztosítani azoknak az egységeknek az ellátmányát, melyeket a Jaruga jobb partjára szeretne átcsoportosítani. Miféle villámgyors átvonulások, miféle lovassági portyák? Nevetséges. Három nappal azután, hogy átkeltek a folyón, a hadsereg megreked. A fele a várakat kezdi ostromolni, a maradék meg szétszéled, hogy fosztogasson, takarmányt és élelmet keressen. És amikor az a híres lovasságuk a lovai nagyobb részét megette, csinálunk nekik egy második Soddent. Az ördögbe is, szeretném, ha átkelnének a folyón! De ne féljetek, nem fognak átkelni.

– Tegyük fel – szólalt meg hirtelen Lyriai Meve –, hogy nem kelnek át a Jarugán. Tegyük fel, hogy Nilfgaard egészen egyszerűen várni fog. Mindamellett gondolkodjunk csak el azon, kinek is jön ez kapóra, nekünk, vagy nekik? Ki engedheti meg magának, hogy tétlenül várakozzon, és ki nem?

– Hát ez az! – jegyezte meg Vizimir. – Meve, mint általában, keveset beszél, de rátapint a lényegre. Emhyrnek van ideje, uraim, de nekünk nincsen. Hát nem látjátok, mi történik? Nilfgaard három évvel ezelőtt megmozdított egy kavicsot a hegyoldalban, és nyugodtan várja a lavinát. Egész egyszerűen vár, és a hegyoldalból újabb és újabb kavicsok peregnek. Mert voltak, akiknek az az első kis kavics is sziklatömbnek tűnt, amit lehetetlen megmozdítani. De ha már egyszer kiderült, hogy elég meglökni is, hogy repüljön, akadtak mások, akiknek lavinán jár az esze. A Kéklő-hegységtől Bremervoordig tündekommandók járják az erdőket; ez már nem valami kis partizánharc, ez háború. Észre se vesszük, és harcba indulnak Dol Blathannából a szabad tündék. Mahakamban lázadoznak a törpök, a brokiloni driádok egyre szemtelenebbek. Ez háború, méghozzá nagyléptékű háború. Belháború. Polgárháború. A sajátunk. Nilfgaard pedig vár... Mit gondoltok, az idő kinek dolgozik? A Scoia’tael kommandóiban harminc-, negyvenéves tündék harcolnak. De ők több mint háromszáz évig élnek! Nekik van idejük, nekünk nincsen!

– A Scoia’tael – ismerte el Henselt – igazi tüske a köröm alatt. Megbénítják nekem a szállítást és a kereskedelmet, terrorizálják a farmereket... Véget kell vetni ennek!

– Ha a másfajúak háborút akarnak, hát megkapják – szólt közbe Temeriai Foltest. – Mindig is a megbékélés és az együttélés szószólója voltam, de hogyha ők az erőpróbát részesítik előnyben, próbáljuk csak meg, ki az erősebb. Készen állok. Vállalom, hogy hat hónap alatt végzek a Mókusokkal Temeriában és Soddenben. Ezt a földet egyszer már elárasztotta a tündevér, amit a dédapáink ontottak ki. A magam részéről ezt tragédiának tartom, de nem látok más megoldást; a tragédia meg fog ismétlődni. A tündéket pacifikálni kell.

– A sereged a tündék ellen vonul, ha parancsot adsz nekik – bólintott Demavend. – De megindul-e emberek ellen? A parasztok ellen, akik közül gyalogságot toborzol? A céhek ellen? A szabad városok ellen? Vizimir, amikor a Scoia’taelről beszélt, csak egyetlen kavicsot említett a lavinából. Úgy van, úgy van, uraim, ne bámuljatok így ram! A falvakban és a városokban már azt kezdik beszélni, hogy a Nilfgaard által meghódított földeken a parasztságnak, a farmereknek és a kézműveseknek könnyebb az élete, szabadabb és gazdagabb, hogy a kereskedőcéheknek több az előjoguk... Elárasztanak minket a nilfgaardi manufaktúrák árui. Bruggében és Verdenben a pénzük kiszorítja a helybelit. Ha tétlenek maradunk, elpusztulunk, haragban, vitába keveredve, a lázadások és zavargások elfojtásába bonyolódva, lassacskán függővé válva Nilfgaard gazdasági hatalmától. Elpusztulunk, megfojtjuk magunkat a saját fullasztó holtágunkban, mert azt is vegyétek észre, hogy Nilfgaard elzárja előttünk az utat dél felé, nekünk pedig terjeszkednünk kell, expanzívnak kell lennünk, mert ellenkező esetben az unokáinknak nem marad itt hely!

Az egybegyűltek hallgattak. Redaniai Vizimir mélyet sóhajtott, megragadta az egyik asztalon álló serleget, hosszan belekortyolt. A hallgatás egyre nyúlt, az eső kopogott az ablakon, viharos szél süvített, és rázta az ablakdeszkákat.

– Mindaz a nyugtalanság, amiről szó esett – mondta végül Henselt –, Nilfgaard műve. Emhyr emisszáriusai azok, akik fellázítják a másfajúakat, akik a propagandát terjesztik és felkelésre szítanak. Ők azok, akik két kézzel szórják az aranyat, és privilégiumokat ígérnek a céheknek és a gildéknek, magas állásokat fogadnak a báróknak és dózséknak a provinciákon, amiket a királyságaink helyében fognak megalapítani. Nem tudom, nálatok hogy van, de Kaedwenben egyik pillanatról a másikra megsokasodtak a papok, a hitszónokok, a jósnők meg a mindenféle más szaros misztikusok, akik a világvégét hirdetik...

– Nálam ugyanez a helyzet – erősítette meg Foltest. – A fenébe is, annyi évig nyugalom volt. Azóta, hogy a nagyapám megmutatta a papoknak, hogy hol a helyük, közben persze erősen megritkítva a seregeiket, aki megmaradt, az hasznos elfoglaltság után nézett. Könyveket tanulmányoztak, és átadták a tudást a gyerekeknek, betegeket gyógyítottak, gondoskodtak a szegényekről, a nyomorékokról és az otthontalanokról. Nem avatkoztak bele a politikába. Most meg hirtelen felébredtek, és ostobaságokat üvöltöznek a szentélyekben a csőcseléknek, a csőcselék meg hallgatja őket, és végre megérti, miért is megy olyan rosszul a sora. Tűröm, mert kevésbé vagyok hirtelen haragú, mint a nagyapám, és kevésbé vagyok érzékeny a királyi tekintélyemre és méltóságomra. Különben is, miféle méltóság és miféle tekintély volna az, ha megingathatná valami megtévedt fanatikus sipítozása? De fogytán a türelmem. Az utóbbi időben a prédikációk fő témája a Megváltó, aki Délről érkezik. Délről, értitek? A Jarugán túlról!

– A Fehér Láng – morogta Demavend. – Eljő a Fehér Fagy, és utána a Fehér Fény. És aztán újjászületik a világ, a Fehér Láng és a Fehér Királynő által... Én is hallottam. Ithlinne aep Aevenien, a tünde jósnő jövendölésének travesztációja. Parancsot adtam, hogy kapják el az egyik csuhást, aki erről rikoltozott a vengerbergi főtéren, aztán a bakó hosszú ideig udvariasan faggatta, hogy mennyi aranyat is kapott ezért a próféta Emhyrtől... De az a prédikátor csak mondta tovább a magáét a Fehér Lángról meg a Fehér Királynőről... egészen az utolsó percig.

– Óvatosan, Demavend – fintorodott el Vizimir. – Ne termelj mártírokat, mert Emhyr éppen azt szeretné. Fogasd el a nilfgaardi ügynököket, de a papokat nem szabad háborgatnod, a következményei beláthatatlanok lehetnek. A pórnép körében még mindig befolyással bírnak, és tisztelik őket. Túl sok a bajunk ahhoz a Mókusokkal, hogy városi zavargásokat vagy parasztfelkeléseket kockáztathassunk meg.

– Az ördögbe! – horkant fel Foltest. – Ne csináljuk ezt, ne kockáztassuk azt, amazt meg nem szabad nekünk... Hát azért gyűltünk össze, hogy arról beszéljünk, mi az, amit nem tehetünk meg? Hát azért rángattál ide minket Haggéba, Demavend, hogy elsírjuk a bánatunkat, és sajnáltassuk magunkat a gyengeségünk és a tehetetlenségünk miatt? Lépjünk végre a tettek mezejére! Valamit tennünk kell! Véget kell vetni annak, ami itt folyik!

– A kezdetektől ezt javaslom – húzta ki magát Vizimir. – A javaslatom éppenhogy a cselekvés.

– Miféle?

– Mit tehetünk?

Ismét beállt a csönd. Szél zúgott, az ablakdeszkák kopogtak a várfalon.

– Miért – szólalt meg Meve hirtelen – néztek rám mindannyian?

– A szépségedet csodáljuk – mordult fel a kupája mélyéről Henselt.

– Azt is – helyeselt Vizimir. – Meve, mindannyian tudjuk, hogy te minden helyzetre megtalálod a megoldást. Női intuícióval rendelkezel, eszes fehérnép vagy...

– Fejezd be a tömjénezésem. – Lyria királynője összefonta tenyereit az ölében, miközben a vadászjeleneteket ábrázoló, megfakult falikárpitokat bámulta. Az ugrás közben megfeszült vadászkutyák egy menekülő, fehér egyszarvú oldala felé nyújtották a pofájukat. Soha életemben nem láttam eleven egyszarvút, gondolta Meve. Soha. És talán már sosem fogok látni.

– A helyzet, amelyben vagyunk – mondta egy perccel később, elszakítva tekintetét a falikárpittól – a hosszú, téli estékre emlékeztet engem a ríviai várban. Valami mindig ott lógott olyankor a levegőben. A férjem azon tűnődött, hogyan is kaphatná el a következő udvarhölgyet. Az udvarnagy azon kombinált, hogyan is kezdhetne háborúba, amiről elhíresülhet. A varázsló azt képzelte magában, hogy ő a király. A szolgák nem akartak kiszolgálni, a bolond szomorú volt, komor és szörnyen unalmas, a kutyák vonyítottak mélabútól, a macskák aludtak, fütyülve az asztalon mászkáló egerekre. Mindenki várt valamire. Mindenki engem figyelt vészjóslóan. És én... Akkor én... Megmutattam nekik. Megmutattam mindegyiküknek, mire vagyok képes, de úgy, hogy a falak beleremegtek, és a környék medvéi felriadtak az odúikban. És az ostoba gondolatok egy szempillantás alatt elszálltak a fejekből. Hirtelen mind tudták, ki is parancsol ott.

Senki sem válaszolt. A szél erősebben süvített fel. A falakon az őrök kelletlenül kiabáltak egymásnak. Az esőcseppek kopogása az ablakok ólomkereteibe szorított üveglapocskákon féktelen staccatóra váltott.

– Nilfgaard minket néz, és vár – folytatta lassan Meve a nyakláncával játszva. – Nilfgaard figyel. Valami lóg a levegőben, sok fejben születnek ostoba gondolatok. Mutassuk hát meg mindenkinek, mire vagyunk képesek. Mutassuk meg, ki itt a király valójában. Rázzuk meg ennek a téli tespedtségbe merült várnak a falait!

– Irtsuk ki a Mókusokat – vágta rá gyorsan Henselt. – Óriási közös hadműveletbe kezdünk. Vérfürdőt rendezünk a másfajúaknak. Hadd áradjon tündevérrel a Pontar, a Gwenllech és a Buina, a forrásától a torkolatáig!

– Büntetőhadjárattal törjük meg a Dol Blathanna-i szabad tündéket – tette hozzá homlokráncolva Demavend. – Intervenciós hadsereget vetünk be Mahakamban. Megengedjük végre Ervyllnek Verdenben, hogy nekimenjen a brokiloni driádoknak. Úgy van, vérfürdő! Azokat meg, akik túlélik, a rezervátumokba!

– Ráuszítjuk Crach an Craitét a nilfgaardi partvonalra – jegyezte meg Vizimir. – Megtámogatjuk Cidarisi Ethain flottájával, hadd szítsanak tűzvészt a Jarugától Ebbingig! Erődemonstráció...

– Kevés – csóválta a fejét Foltest. – Ez mind kevés. Kell nekünk... Tudom, mi kell.

– Akkor mondd!

– Cintra.

– Mi?

– Elvenni Cintrát a nilfgaardiaktól. Átkelünk a Jarugán, mi csapunk le elsőként. Most, amikor nem várják. Hajítsuk őket vissza a Marnadal túloldalára.

– Mégis hogyan? Épp az előbb jelentettük ki, hogy nem kelhet át hadsereg a Jarugán...

– Nilfgaardé nem is. De a folyót mi felügyeljük. A mi markunkban van a torkolat, az utánpótlási útvonalak, Skellige, Cidaris és a verdeni erődök védik a szárnyunkat. Nilfgaard számára jelentős erőfeszítés negyven-, ötvenezer embert átjuttatni a folyón. Mi jelentősen többet vagyunk képesek átvinni a bal partra. Ne tátsd úgy a szád, Vizimir. Olyasvalamit akartál, ami véget vet a várakozásnak? Valami látványosat? Valamit, amitől újra igazi királyok leszünk? Cintra lesz ez a valami. Cintra fog minket konszolidálni, mert Cintra szimbólum. Emlékezzetek csak Soddenre! Ha nincs a vérfürdő a városban és Calanthe mártírhalála, nem arattunk volna akkora győzelmet. Egyenlőek voltak az erőviszonyok, senki sem számított arra, hogy így összezúzzuk őket. De a seregeink úgy ugrottak a torkuknak, mint a farkasok, mint a veszett kutyák, hogy megbosszulják Cintra Nőstényoroszlánját. És hát vannak olyanok is, akiknek a dühét nem csillapította a soddeni csatatéren kiontott vér. Emlékezzetek csak Crach an Craitéra, a Tengeri Vadkanra!

– Ez igaz – bólintott Demavend. – Crach véres bosszút esküdött Nilfgaardnak. Eist Tuirseachért, akit Marnadalnál öltek meg. És Calanthéért. Ha lecsapunk a bal partra, Crach Skellige minden erejével mellénk áll majd. Az istenekre, van esély rá, hogy sikerüljön! Támogatom Foltestet! Ne várakozzunk, csapjunk le elsőként, szabadítsuk fel Cintrát, kergessük azokat a szukafattyakat az Amell hágóin túlra!

– Lassan a testtel – mordult fel Henselt. – Ne siessetek úgy megcibálni az oroszlán bajszát, mert ez az oroszlán még korántsem döglött. Ezt először. Másodszor, ha elsőként csapunk le, az agresszor pozíciójába helyezkedünk. Megszegjük a fegyverszüneti egyezményt, amit mi magunk láttunk el a pecsétünkkel. Nem támogat majd minket Niedamir és a Szövetsége, nem támogat majd Esterad Thyssen. Nem tudom, hogyan fog viselkedni Ethain Cidarisból. Az agresszív háborút ellenezni fogják a céhek, a kereskedőink, a nemesség... És mindenekelőtt a varázslók. Ne feledkezzetek meg a varázslókról!

– A varázslók nem támogatják a támadást a bal part ellen – erősítette meg Vizimir. – A fegyverszünet Roggeveeni Vilgefortz műve volt Nyilvánvaló, hogy a tervei szerint a fegyverszünetnek fokozatosan tartós békévé kellett volna átalakulnia. Vilgefortz nem támogatja a háborút. A Káptalan pedig, nekem elhihetitek, azt teszi, amit Vilgefortz szeretne. Sodden után ő lett a Káptalan első embere, mondhat a többi mágus, amit csak akar, de Vilgefortz ott az elsőhegedűs.

– Vilgefortz, Vilgefortz – legyintett Foltest. – Túlságosan is a fejünkre nőtt az a mágus. Kezd engem idegesíteni, hogy kénytelen vagyok számolni Vilgefortz és a Káptalan terveivel, olyan tervekkel, amiket egyébiránt nem ismerek és nem is értek. De erre is van megoldás, uraim. És hogyha éppenséggel Nilfgaard hajtana végre agressziót? Mondjuk Dol Angrában? Aedirn és Lyria ellen? El tudnánk intézni valahogy... Megrendezni... Egy apró kis provokációt... Egy határincidens, amiért övék a felelősség? Tegyük fel, támadás egy határmenti erődítmény ellen? Világos, hogy fel leszünk készülve, határozottan és erőteljesen reagálunk a helyzetre, mindenki teljes mértékű jóváhagyásával, beleértve még Vilgefortzot és a Varázslókáptalan összes többi tagját is. És ekkor, amikor Emhyr var Emreis elfordítja tekintetét Soddenről és a Folyóntúlról, a cintraiak visszakövetelik az országukat. Az emigránsok és a menekültek, akik Bruggében szervezkednek Vissegerd vezetése alatt. Majdnem nyolcezer fegyveres. Hát lehetne ennél jobb hegye a szulicának? Őket a remény élteti, hogy visszaszerezhetik az országot, ahonnan menekülniük kellett. Égnek a vágytól, hogy harcolhassanak. Készek lecsapni a bal partra. Csak a jelre várnak.

– A jelre – hagyta rá Meve –, és az ígéretre, hogy melléjük állnak. Mert nyolcezer emberrel Emhyr a határmenti helyőrségek erejével is elboldogul, még csak erősítést sem kell majd küldenie. Vissegerd jól tudja ezt, nem mozdul, míg nem biztos abban, hogy a te hadsereged is partra száll a nyomában a bal parton, Foltest, megerősítve a redaniai hadtestekkel. De Vissegerd mindenekelőtt a Cintrai Oroszlánfiókra vár. A királynő unokája valószínűleg megmenekült a vérfürdőből. Állítólag látta valaki a menekültek között, de a gyerek később rejtélyes módon eltűnt. Az emigránsok minden erejükkel keresik... Mert szükségük van Cintra visszaszerzett trónjára valakire, akinek az ereiben királyi vér folyik. Calanthe vére.

– Ostobaság – közölte hűvösen Foltest. – Több mint két év telt el. Ha a gyerek eddig nem került elő, az azt jelenti, hogy nincs életben. Ezt a legendát el is felejthetjük. Nincs már Calanthe, nincsen semmiféle Oroszlánfiók, nincs királyi vér, amit a trón megilletne. Cintra... sosem lesz már az, ami a Nőstényoroszlán életében volt. De nyilvánvaló, hogy Vissegerd emigránsainak nem szabad ezt mondani.

– Akkor hát halálba küldöd a cintrai partizánokat? – húzta össze a szemét Meve. – Az első vonalban? Anélkül, hogy elárulnád nekik, Cintra kizárólag vazallus államként születhet újjá, a te fennhatóságod alatt? Azt javaslod mindannyiunknak, hogy indítsunk támadást Cintra ellen – teérted? Uralmad alá hajtottad Soddent és Bruggét, Verdenre fened a fogad... És most Cintrára támadt kedved, igaz?

– Ismerd be, Foltest – hördült fel Henselt. – Igazat mond Meve? Hát ezért igyekszel minket ebbe a viszályba bevonni?

– Ugyan már – ráncolta össze Temeria uralkodója nemes arcvonásait, és dühösen legyintett. – Ne állítsatok be úgy, mintha valami hódító lennék, aki birodalomról álmodozik. Mi piszkálja a csőrötök? Sodden és Brugge? Soddeni Ekkehard az anyám féltestvére volt. Csodálkoztok, hogy a halála után a Szabad Rendek nekem hozták el a koronát, a vérrokonának? A vér nem válik vízzé. Bruggei Venzlav pedig hűbéresküt tett nekem, de minden kényszer nélkül! Azért tette, hogy az országát védje! Mert szép időben ott látja csillogni a nilfgaardi dzsidákat a Jaruga bal partján!

– Mi éppenhogy a bal partról beszélünk – sziszegte Lyria királynője. – A partról, amelyre le kellene csapnunk. Márpedig a bal part az Cintra. Pusztulásba döntötték, felégették, lerombolták, megtizedelték, megszállták... de mégiscsak Cintra. A cintraiak nem hozzák el neked a koronát, Foltest, és hűbéresküt sem tesznek. Cintra nem nyugszik bele, hogy vazallus állam legyen. A vér nem válik vízzé!

– Cintra, hogyha... Ha felszabadítjuk, a közös protektorátusunk kell legyen – mondta Aedirni Demavend. – Cintra a Jaruga torkolata, túlságosan is fontos stratégiai pont ahhoz, hogy megengedhessük magunknak, hogy elveszítsük fölötte az ellenőrzésünket.

– Szabad állam kell legyen – ellenkezett Vizimir. – Szabad, független és erős. Olyan ország, ami vaskapu lesz, Észak védőbástyája, nem pedig egy felégetett földsáv, amin a nilfgaardi lovasság lendületet vehet!

– De sikerülhet-e ilyen Cintrát újjáépíteni? Calanthe nélkül?

– Ne izgasd fel magad, Foltest – biggyesztette le az ajkát Meve. – Már megmondtam neked, a cintraiak soha nem fogják elismerni se a protektorátust, se az idegen vért a trónon. Ha megpróbálod seniorként rájuk erőszakolni magadat, a helyzet a visszájára fordul. Vissegerd ismét harci egységeket fog szervezni, csakhogy ezúttal Emhyr szárnyai alatt. És egy napon ezek az egységek minket fognak megtámadni, mint a nilfgaardi roham elővédje. Mint a szulica hegye, ahogyan nemrég olyan szemléletesen megfogalmaztad.

– Foltest tisztában van ezzel – tört ki Vizimir. – Azért keresteti olyan megfeszített erővel az Oroszlánfiókot, Calanthe unokáját. Hát nem értitek? A vér nem válik vízzé, házassággal jutna koronához. Elég, ha megtalálja a kislányt, és rákényszeríti, hogy férjhez menjen...

– Megbolondultál? – kapkodott Temeria királya levegőért. – Az Oroszlánfiók halott! Egyáltalán nem kerestetem azt a kislányt, de ha mégis... Még csak meg sem fordult az a gondolat a fejemben, hogy akármire is rákényszerítsem...

– Nem kellene kényszerítened – szakította félbe bűbájosan mosolyogva Meve. – Még mindig jóvágású egy fickó vagy, kedves rokon. Az Oroszlánfiók ereiben pedig Calanthe vére folyik. Nagyon forró vér. Ismertem Calit, mikor fiatal volt. Ha férfit látott, úgy kapkodta a lábait, hogy ha rőzsét dugtak volna alá, azon nyomban lángra lobbant volna. A lánya, Pavetta, az Oroszlánfiók anyja, szakasztott ugyanolyan volt. Úgyhogy bizonyára az Oroszlánfiók se esett messze a fájától. Némi fáradozással, Foltest, a kislány nem ellenkezne sokáig. Valld csak be, erre számítasz?

– Persze, hogy erre számít – röhögött fel Demavend. – Micsoda ravasz kis tervecskét ötölt ki magának a mi királyunk! Lecsapunk a bal partra, de még mielőtt kettőt pislognánk, a mi Foltestünk megtalálja és meghódítja a kislány szívét, lesz egy fiatal kis felesége, akit aztán Cintra trónjára ültet, az ottani népek meg sírni fognak örömükben, és a boldogságtól maguk alá csinálnak. Hiszen lesz saját királynéjuk, vér Calanthe véréből, csont a csontjából. Lesz királynéjuk... épp csak, hogy királlyal együtt. Foltest királlyal.

– Hogy ti micsoda baromságokat hordatok össze! – kiabálta Foltest felváltva vörösödve és sápadva el. – Mi ütött belétek? Annak, amit itt összehordatok, nincs egy csepp értelme sem.

– Nagyon is sok értelme van – felelte szárazan Vizimir. – Merthogy én tudom, hogy azt a gyereket valaki nagy erőkkel keresteti. Ki volna az, Foltest?

– Ez egyértelmű! Vissegerd és a cintraiak!

– Nem, nem ők azok. De legalábbis nem csak ők. Van még valaki. Valaki, akinek holttestek jelölik az útját. Valaki, aki nem riad vissza a zsarolástól, a megvesztegetéstől és a kínzástól... Ha már itt tartunk, ez a Rience-nek nevezett illető közületek áll valakinek a szolgálatában? Hah, az arcotokból látom, hogy vagy nem így van, vagy nem ismeritek be, ami ugyanoda vezet. Megismétlem: Calanthe unokáját keresik; olyan módon keresik, ami elgondolkodtat. Ki keresi, kérdem én?

– Az ördögbe! – vágott Foltest öklével az asztalra. – Nem én vagyok az! Meg sem fordult a fejemben, hogy elvegyek valami kölyköt valamiféle trón miatt! Hiszen én...

– Hiszen te négy éve titokban együtt élsz La Valette bárónéval – mosolyodott el ismét Meve. – Úgy turbékoltok, mint két galamb, arra vártok, hogy az öreg báró feldobja végre a talpát. Mit bámulsz? Mindannyian tudunk róla. Mit gondolsz, miért fizetjük a kémeinket? De Cintra trónjáért, kedves rokon, nem egy király kész volna a személyes boldogságát feláldozni...

– Várjunk csak – vakarta meg a szakállát sercegve Henselt. – Azt mondod, nem egy király. Akkor hagyd csak egy kicsit Foltestet. Vannak mások is. Annak idején Calanthe hozzá akarta adni az unokáját Verdeni Ervyll fiához. Ervyllnek is kedve támadhatott Cintrára. És nem csak neki...

– Hmm... – mormolta Vizimir. – Ez igaz. Ervyllnek három fia van... És mit mondhatunk az itt egybegyűltekről, akiknek szintén vannak férfiutódjai? He? Meve? Csak nem hintesz te véletlenül port a szemünkbe?

– Engem kizárhattok – mosolyodott el Lyria királynője még bűbájosabban. – Ami igaz, az igaz, kószál a világban két sarjam... Az édes feledés gyümölcsei... Már ha eddig fel nem akasztották még őket. Kétlem, hogy hirtelen bármelyiküknek is kedve támadna királykodni. Nem volt rá se hajlamuk, se késztetésük. Mindketten hülyébbek voltak még az apjuknál is, legyen neki könnyű a föld. Aki ismerte az én megboldogult férjemet, az tudja, mit jelent ez.

– Tény – szólalt meg egyetértően Redania királya. – Én ismertem. A fiúk tényleg hülyébbek? A fenébe is, azt gondoltam, nála senki sem lehet hülyébb... Bocsáss meg, Meve...

– Szóra sem érdemes, Vizimir.

– Kinek vannak még fiai?

– Neked, Henselt.

– A fiam házasember!

– És mégis mire való a méreg? Cintra trónjáért, ahogy azt valaki bölcsen megfogalmazta, nem egy ember feláldozná a személyes boldogságát. Megérné!

– Kikérem magamnak az ilyesfajta inszinuációt! És hagyjatok békén! Másoknak is vannak fiai!

– Niedamirnak Hengeforsból kettő. És ő maga is özvegy. Fiatal. Ne feledkezzetek meg Esterad Thyssenről sem Kovirból.

– Őket kizárnám – rázta a fejét Vizimir. – A Hengeforsi Liga és Kovir dinasztikus kapcsolatot terveznek egymással. Cintra és a Dél nem érdeklik őket. Hmm... De Verdeni Ervyll... Neki közel lenne.

– Van valaki, akinek ugyanolyan közel van – szólalt meg hirtelen Demavend.

– Ki az?

– Emhyr var Emreis. Nőtlen. És fiatalabb nálad, Foltest.

– A mindenségit – ráncolta Redania királya a homlokát. – Ha ez igaz volna... Emhyr megbaszna minket szárazon! Nyilvánvaló, hogy Cintra népe és a nemesei mindig Calanthe vérét fogják követni. Képzeljétek csak el, mi történne, ha Emhyr elkapná az Oroszlánfiókot? A fenébe is, már csak ez hiányzott nekünk! Cintra királynéja és Nilfgaard császárnéja!

– Császárné! – horkant fel Henselt. – Igazán, túlzásokba esel, Vizimir. Minek Emhyrnek a kislány, mi az ördögnek neki a házasság? Cintra trónjáért? Cintra már Emhyré! Leigázta az országot, és nilfgaardi Provinciát csinált belőle! Egész seggel ül a trónon, és még arra is van helye, hogy mocorogjon!

– Először is – hívta fel a figyelmüket Foltest –, Emhyr az agresszor törvénye, vagy inkább törvénytelensége révén uralja az országot. Ha viszont megszerezné a lányt, és feleségül venné, törvényesen uralkodhatna. Érted már? Az a Nilfgaard, amit házasság kötött össze Calanthe vérével, már nem a hódító Nilfgaard, amire egész Észak a fogát vicsorítja. Az a Nilfgaard szomszéd, amivel számolni kell. Hogyan szeretnél egy ilyen Nilfgaardot visszahajítani a Marnadal túloldalára, az Amell hágóin túlra? Megtámadva azt a királyságot, melynek a trónján törvényesen foglal helyet az Oroszlánfiók, a Cintrai Nőstényoroszlán unokája? A fenébe! Nem tudom, ki keresteti azt a gyereket. Én nem kerestettem. De itt és most bejelentem, hogy hozzáfogok. Még mindig úgy gondolom, hogy a kislány halott, de nem kockáztatnunk. Kiderült, hogy túlságosan is fontos személyről van szó. Ha túlélte, meg kell találnunk!

– Most azonnal el is döntjük, hogy kihez adjuk, amikor megtaláljuk? – fintorodott el Henselt. – Az ilyen kérdéseket nem szabadna a véletlenre bízni. Megtehetnénk persze, hogy átadjuk Vissegerd harcos partizánjainak, hosszú póznára kötözve, mint valami lobogót, hadd hordozzák csak a frontjuk előtt, amikor megtámadják a túlpartot. De ha a visszahódított Cintra mindannyiunkat kell szolgálja... Talán értitek, mire gondolok? Ha megtámadjuk Nilfgaardot, és felszabadítjuk Cintrát, felültethetjük az Oroszlánfiókot arra a trónra. De az Oroszlánfióknak csak egy férje lehet. Olyan, aki vigyáz az érdekeinkre a Jaruga torkolatánál. Ki jelentkezik önként az egybegyűltekből?

– Nem én leszek az – gúnyolódott Meve. – Lemondok az előjogomról.

– Én viszont nem zárnám ki a távolmaradottakat sem – mondta komolyan Demavend. – Sem Ervyllt, sem Niedamirt, de a Thysseneket sem. És vegyétek csak tekintetbe, hogy egy ilyen Vissegerd még okozhat nektek meglepetést, és váratlanul hasznot húzhat abból a hosszú póznára kötött lobogóból. Hallottatok már morganatikus házasságokról? Vissegerd öreg és ronda, mint a háromnapos tehénszar, de ha elég abszintból és damjánból kevert főzetet itatnak vele, az Oroszlánfiók meglepetészszerűen akár bele is szerethet! Talán Vissegerd király megfér a terveinkkel, uraim?

– Nem – morogta Foltest. – Az enyémekkel nem fér össze.

– Hmm... – habozott Vizimir. – Az enyémekkel sem. Vissegerd eszköz, és nem partner, ilyen, és nem más szerepet kell játszania a Nilfgaard elleni támadásról szőtt terveinkben. Ezenkívül ha az, aki olyan makacsul keresi az Oroszlánfiókot, mégiscsak Emhyr var Emreis, nem szabad kockáztatnunk.

– A legkevésbé sem szabad – helyeselt Foltest. – Az Oroszlánfiók nem kerülhet Emhyr kezére. Nem kerülhet senkiére... A nem megfelelő kezekbe... Élve.

– Gyerekgyilkosság? – vágott savanyú arcot Meve. – Csúnya megoldás, király uraim. Méltatlan. És talán szükségtelenül drasztikus. Először találjuk meg a kislányt, mert egyelőre még nincs a kezünkben. Amikor pedig megtaláljuk, adjátok nekem. Magamnál tartom vagy két évig valami kastélyban a hegyekben, hozzáadom az egyik lovagomhoz. Mire legközelebb látjátok, már két gyereke lesz és hohó, mekkora hasa.

– Vagyis, ha jól számolok, legalább három esetleges későbbi pretendensünk és önjelölt uralkodónk? – csóválta a fejét Vizimir. – Nem, Meve. Valóban csúnya megoldás, de az Oroszlánfióknak, ha életben maradt, most meg kell halnia. Államérdek. Uraim?

Eső kopogott az ablakokon. Hagge hatalmas várának tornyai között felsüvített a viharos szél.

A királyok hallgattak.

– Vizimir, Foltest, Demavend, Henselt és Meve – ismételte a marsall. – Titkos tanácskozáson gyűltek össze Hagge várában, a Pontar mellett. Titokban üléseztek.

– Micsoda szimbolika – mondta oda se fordulva a rozsdától foltos és fegyverzete nyomát hordozó jávorszarvasbőr kaftánt viselő, sovány, sötéthajú férfi. – Hiszen éppen Hagge alatt verte le nem egészen negyven évvel ezelőtt Virfuril Medell seregeit, megerősítve a hatalmát a Pontar völgyében és kialakítva az Aedirn és Temeria közötti mai határokat. És ma, nézd csak meg: Demavend, Virfuril fia Haggéba hívja Foltestet, Medell fiát, a teljesség kedvéért odaszólítva még Tretogori Vizimirt, Henseltet Ard Carraigh-ból, és Mevét, a lyriai víg özvegyet. Titokban találkoznak és tanácskoznak. Kitalálod, miről tanácskoznak, Coehoorn?

– Kitalálom – felelte röviden a marsall. Egy szót se szólt többet. Tudta, hogy a neki hátat fordító férfi nem állhatja, ha a jelenlétében az ékesszólását fitogtatja valaki, és nyilvánvaló tényeket kommentál.

– Nem hívták meg Cidarisi Ethaint. – A jávorszarvasbőr kaftánt viselő férfi megfordult, a háta mögé dugta a kezét, lassan elsétált az ablaktól az asztalig, és vissza. – Sem pedig Ervyllt Verdenből. Nem hívták meg Esterad Thyssent, sem pedig Niedamirt. Ami azt jelenti, hogy vagy nagyon biztosak a dolgukban, vagy nagyon is bizonytalanok. Nem hívtak meg senkit sem a Varázslókáptalanból. Ez érdekes. És jellemző. Coehoorn, tégy róla, hogy a varázslók tudomást szerezzenek erről a tanácskozásról. Hadd tudják, hogy az uralkodóik nem tekintik őket magukkal egyenlőknek. Nekem úgy tűnik, a Káptalan varázslóit kétségek gyötörték e tekintetben. Oszlasd el őket.

– Parancsára.

– Vannak újabb híreink Rience-ről?

– Nincsenek.

A férfi megtorpant az ablak előtt; sokáig állt ott az esőáztatta dombot figyelve. Coehoorn várt, nyugtalanul szorítva össze és ernyesztve el újra a kard markolatgombjára szoruló tenyerét. Attól tartott, hosszas monológot lesz kénytelen végighallgatni. A marsall tudta, hogy az ablak mellett álló férfi az ilyen monológot beszélgetésnek tekinti, a beszélgetést pedig megtiszteltetésnek és a bizalom jelének. Tudta ezt, de továbbra sem szeretett monológokat végighallgatni.

– Milyennek találod ezt az országot, helytartó? Sikerült megszeretned az új Provinciádat?

A férfi döbbenten remegett meg. Nem számított erre a kérdésre. De nem gondolkozott sokáig a válaszon. Az őszintétlenség és a határozatlanság túl sokba kerülhetett neki.

– Nem, felség. Nem szerettem meg. Ez az ország olyan... Komor.

– Valaha más volt – felelte a férfi oda sem fordulva. – És egyszer más lesz. Meglátod. Meglátod még a gyönyörű, boldog Cintrát, Coehoorn. Megígérem neked. De ne búslakodj, nem foglak sokáig itt tartani. Valaki más veszi át a Provincia helytartói tisztjét. Rád Dol Angrában lesz szükségem. Amint a lázadást elfojtották, azonnal útnak indulsz. Szükségem lesz Dol Angrában egy felelősségteljes emberre. Valakire, aki nem enged a provokációnak. Lyria víg özvegye vagy Demavend... Provokálni akarnak majd minket. Te féken tartod majd a fiatal tiszteket. Lehűtöd a forró fejeket. Akkor hagyjátok magatokat provokálni, amikor arra parancsot adok. Nem korábban.

– Igenis!

Az előszobákból fegyverek és sarkantyúk csörömpölése, emelt hangok szűrődtek be. Kopogtak az ajtón. A jávorszarvasbőr kaftános férfi elfordult az ablaktól, bólintva engedélyt adott. A marsall kissé meghajolt, és kiment.

A férfi visszatért az asztalhoz, leült, a térképek fölé hajtotta fejét. Sokáig nézte őket, végül összefont tenyereinek támasztotta homlokát. A gyűrűjébe foglalt óriási briliáns ezernyi lánggal szikrázott fel a gyertyák fényében.

– Felség? – Az ajtó halkan felcsikordult.

A férfi testtartása változatlan maradt. De a marsall észrevette, hogy a kezei megremegtek, Látta a briliáns villanásán. Óvatosan és halkan bezárta maga mögött az ajtót.

– Hírek, Coehoorn? Talán Rience-től?

– Nem, felség. De jó hírek. A lázadást a Provincián elfojtották. A felkelőket szétvertük. Csak keveseknek sikerült Verdenbe menekülnie. Elfogtuk a vezérüket, Attrei Windhalm dózsét.

– Jól van – mondta egy perccel később a férfi, aki továbbra sem emelte fel tenyereire támasztott fejét. – Attrei Windhalm... Fejeztesd le. Nem... Ne fejezzék le. Valami más módon végezzék ki. Látványosan, hosszasan és kegyetlenül. És nyilvánosan, magától értetődő. Elrettentő példa kell. Valami olyan, ami elriasztja a többieket. Csak arra kérlek, Coehoorn, kímélj meg a részletektől. A jelentésekben nem kell a festői leírásokra törekedned. Nem lelem benne örömömet.

A marsall bólintott, és nagyot nyelt. Ő sem lelte benne örömét. Egyáltalán semmiféle örömöt sem. A büntetés előkészítését és végrehajtását szakemberekre kívánta bízni. A legkevésbé sem állt szándékában a szakembereket a részletekről faggatni. És még kevésbé mindeközben jelen lenni.

– Jelen leszel a kivégzésnél – emelte fel a férfi a fejét, felvett egy levelet az asztalról, feltörte a pecsétjét. – Hivatali minőségedben. Mint Cintra provincia helytartója. Engem fogsz helyettesíteni. Nekem nem áll szándékomban végignézni. Ez parancs, Coehoorn.

– Igenis! – A marsall meg sem próbálta elrejteni zavarát és elégedetlenségét. A férfi előtt, aki a parancsot kiadta, semmit sem volt elrejteni. És ritkán sikerült bárkinek is.

A férfi vetett egy pillantást a felbontott levélre; szinte azonnal a kandallóba, a tűzbe hajította.

– Coehoorn.

– Igen, felség?

– Nem várok Rience jelentésére. Állítsd talpra a mágusokat, készítsék elő a telekommunikációt a redaniai kontaktponttal. Adják át a szóbeli parancsomat, melyet azonnal közvetíteniük kell Rience felé. A parancs tartalma a következő: Rience-nek be kell fejeznie a piszmogást, be kell fejeznie a játszadozást a vajákkal. Mert rossz vége lehet. A vajákkal nem szabad játszadozni. Én ismerem őt, Coehoorn. Túlságosan okos ahhoz, hogy nyomra vezesse Rience-t. Ismétlem, Rience-nek azonnali hatállyal merényletet kell szerveznie, azonnali hatállyal el kell távolítania a vajákot a játékból. Meg kell ölnie. Aztán pedig el kell tűnnie, meglapulni, és várni a parancsra. Ha pedig korábban a varázslónő nyomára bukkanna, békén kell hagynia. Yennefernek a haja szála sem görbülhet. Megjegyezted, Coehoorn?

– Igenis.

– A távüzenet legyen rejtjelezett és megbízhatóan védett a mágikus kódtöréssel szemben. Erre előre figyelmeztesd a varázslókat. Ha hibát követnek el, ha illetéktelen személyek szereznek tudomást a parancs tartalmáról, őket terheli a felelősség.

– Igenis – köszörülte meg a torkát a marsall, és kihúzta magát.

– Mi van még, Coehoorn?

– A gróf... Már itt van, felség. A parancsnak megfelelően megérkezett.

– Máris? – mosolyodott el a férfi. – Csodálatraméltó sietség. Remélem, nem hajszolta halálra azt a hollófekete lovát, amit mindenki úgy irigyelt tőle. Jöjjön csak be.

– Jelen kell lennem a beszélgetés során, felség?

– Természetesen igen, Cintra helytartója.

Az előszobákból behívott lovag fekete fegyverzetét csörgetve, határozott, erőteljes és dörgő léptekkel érkezett a terembe. Megállt, büszkén kihúzta magát, félredobta a válláról átázott és sáros fekete palástját, hatalmas kardja markolatára helyezte kezét. A csípőjének támasztotta ragadozó madár szárnyaival ékesített, fekete sisakját. Coehoorn a lovag arcába nézett. A harcosok kemény büszkeségét találta az arcán, és vakmerőséget. Semmit sem talált, amit egy olyan ember arcán kellett volna látnia, aki az utóbbi két évet egy toronyba zárva töltötte, egy helyen, ahonnan minden jel szerint egyedül csak a vérpadra távozhatott. A marsall mosolygott a bajsza alatt. Tudta, hogy az ifjoncok halálmegvető és tébolyult bátorsága kizárólag a képzelőerő hiányából fakadt. Nagyon is jól tudta. Valaha ő maga is ilyen ifjonc volt.

Az asztal mellett ülő férfi összefont tenyereire támasztotta állát, és figyelmesen nézte a lovagot. Az ifjonc megfeszült, akár a húr.

– Hogy minden világos legyen – szólt hozzá a férfi az asztal mögül –, tudd, hogy a hiba, melyet két évvel ezelőtt követtél el ebben a városban, a legkevésbé sem került megbocsátásra. Kapsz még egy esélyt. Kapsz még egy parancsot. Attól, ahogyan teljesíted, fog függeni a döntésem a további sorsodat illetően.

A fiatal lovag arca meg sem rezzent, és nem rezzent egyetlen toll sem a csípőjének támasztott sisakot díszítő szárnyakon.

– Soha senkit sem vezetek félre, soha senkinek sem adok csalóka reményt – folytatta a férfi. – Ezért hát tudd, hogy arra, hogy a nyakadat a hóhér bárdjától megmentsd, lehet némi kilátásod, nyilvánvaló módon akkor, ha ezúttal nem követsz el hibát. A teljes kegyelemre kevés esélyed van. Arra, hogy megbocsássak, és a dolog feledésbe merüljön... semmi.

A fekete fegyverzetű, fiatal lovag ezúttal sem rezzent akár csak meg, de Coehoorn észrevette a villanást a szemében. Nem hisz neki, gondolta magában. Nem hiszi, és áltatja magát. Nagy hibát követ el.

– Teljes figyelmet követelek – folytatta az asztal mögött ülő férfi. – Tőled is, Coehoorn. Mert rád ugyanúgy vonatkozni fognak a parancsok, melyeket rövidesen kiadok. Rövidesen. El kell ugyanis gondolkodnom a tartalmukat és formájukat illetőleg.

Menno Coehoorn marsall, Cintra Provincia helytartója és a Dol Angra-i hadsereg jövendő főparancsnoka felkapta a fejét, és keze megfeszült a kardja markolatgombján. Ugyanezt a testhelyzetet vette föl a fekete fegyverzetű lovag ragadozó madár szárnyaival ékes sisakjával. Mindketten vártak. Csendben. Türelmesen. Úgy, ahogyan arra a parancsra kell várni, melynek a tartalmát és formáját illetőleg Nilfgaard császára, Emhyr var Emreis, Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd, az Ellenségei Kurgánján Táncoló Fehér Láng gondolkodott el.

Ciri felébredt.

Feküdt, vagy inkább félig ült, néhány párnával magasra támasztott fejjel. A homlokára helyezett borogatások mostanra átmelegedtek, és alig voltak már nedvesek. Félredobta őket, nem bírva elviselni kellemetlen súlyukat és az égető érzést a bőrén. Nehezen kapott levegőt. A torka kiszáradt, az orra szinte teljesen eldugult az alvadt vértől. De az elixírek és az igék hatottak – a fájdalom, ami néhány órával korábban elhomályosította a látását és majd’ szétvetette a koponyáját, eltűnt, visszahúzódott, csak tompa lüktetés maradt a nyomában, és a szorító érzés a halántékában.

Óvatosan megérintette az orrát a tenyere hátával. Már nem vérzett.

Micsoda furcsa egy álmom volt, gondolta magában. Az első álom annyi nap után. Az első, amiben nem féltem. Az első, ami nem rólam szólt. Én... szemlélő voltam. Mintha mindent fentről láttam volna, magasról... Mintha madár volnék... Éjszakai madár...

Egy álom, amiben Geraltot láttam.

Ebben az álomban éjszaka volt. És eső, ami a csatorna felszínét ráncolta, a tetők fazsindelyein, a csűrök zsúpfedelén zúgott, a stégek és gyaloghidak deszkáin, a csónakok és bárkák fedélzetén csillogott... És ott volt Geralt. Nem volt egyedül. Volt vele egy férfi, aki tollat tűzött a mókás kalpagjába, ami egészen lekonyult a nedvességtől. És egy karcsú lány zöld, csuklyás köpenyben... Mindhárman lassan és óvatosan keltek át a vizes gyaloghídon... És én fentről láttam őket. Mintha madár volnék. Éjszakai madár.

Geralt megállt. Messze van még, kérdezte. Nem, válaszolta a karcsú lány, és lerázta zöld köpenyéről a vizet. Már majdnem ott vagyunk... Hé, Kökörcsin, ne maradj le, mert el fogsz tévedni a sikátorokban... És hol az ördögben van Filippa? Egy perce láttam, ahogy végigrepült a csatorna fölött... Micsoda randa egy idő... Menjünk. Vezess, Shani. Egyébként, magunk között, honnan ismered te ezt a kuruzslót? Mi közöd van hozzá?

Néha gyógyszereket adok el neki, amiket az egyetem műhelyéből emelek el. Miért nézel így? A mostohaapám alig tudja kinyögni tandíjamat... Előfordul, hogy szükségem van egy kis pénzre... A kuruzsló meg, ha igazi orvossága van, meggyógyítja az embereket... De legalábbis nem mérgezi meg őket... Na, menjünk már.

Furcsa álom, gondolta magában Ciri. Kár, hogy felébredtem. Szerettem volna látni, hogyan folytatódik... Szerettem volna megtudni, mit csinálnak ott. Hogy hová mennek...

A szomszédos szobából hangok szűrődtek be, a hangok, melyek álmából felverték. Nenneke anya hadarva beszélt, nyilvánvaló volt, hogy izgatott, ideges és dühös. Visszaéltél a bizalmammal, mondta. Nem szabadott volna engednem. Gondolhattam volna, hogy az iránta érzett ellenszenved bajt fog okozni. Nem szabadott volna megengednem neked... Mert hiszen ismerlek. Könyörtelen vagy, kegyetlen vagy, és mindennek a tetejébe kiderült, hogy felelőtlen és óvatlan is vagy Kegyetlenül megkínzod azt a gyereket, olyan erőpróbákra kényszeríted, amiknek nem képes megfelelni. Neked nincs szíved.

Neked tényleg nincs szíved, Yennefer.

Ciri hegyezte a fülét, szerette volna hallani a varázslónő válaszát, hideg, kemény és érces hangját. Szerette volna hallani, ahogyan visszavág, ahogyan gúnyt űz a főpapnőből, ahogyan megneveti a túlzott aggodalmaskodását. Ahogyan elmondja, amit általában szokott mondani – hogy varázslónőnek lenni nem tréfadolog, nem kisasszonykáknak való elfoglaltság, akik porcelánból vannak; nem vékony üvegből fújt babáknak. De Yennefer halkan válaszolt. Olyan halkan, hogy a kislány nemhogy megérteni nem volt képes, de még csak a szavakat egymástól megkülönböztetni sem.

El fogok aludni, gondolta magában, ahogy óvatosan és finoman végigtapogatta az orrát, ami még mindig érzékeny és fájdalmas volt, eldugulva az alvadt vérétől. Visszatérek az álmomba. Megnézem, mit csinál Geralt, ott, az éjszakában, az esőben, a csatorna partján...

Yennefer fogta a kezét. Egy hosszú, sötét folyosón mentek mindketten, kőoszlopok, de talán szobrok között, Ciri képtelen volt felismerni az alakokat a sűrű homályban. De volt valaki abban a sötétségben, valaki ott rejtőzött, és figyelte őket jártukban. Suttogást hallott, mely csendes volt, akár a szél susogása.

Yennefer fogta a kezét, gyorsan és határozottan ment előre, tele elszántsággal, olyannyira, hogy Ciri alig tudott vele lépést tartani. Ajtók tárultak ki előttük. Sorra. Egyik a másik után. Végtelenül sok óriási, nehéz szárnyú ajtó tárult ki előttük hangtalanul.

A homály egyre sűrűsödött. Ciri egy újabb kaput látott maga előtt. Yennefer nem lassított a léptein, és Ciri hirtelen megértette, hogy az ajtó nem fog magától kinyílni. És hirtelen beléhasított a szörnyű tudat, hogy azt az ajtót nem szabad kinyitni. Hogy nem szabad rajta átlépnie. Hogy azon az ajtón túl vár rá valami...

Megállt, megpróbálta kiszakítani magát a szorításból, de Yennefer keze erős volt és hajthatatlan, kérlelhetetlenül vonszolta magával előre. És Ciri megértette végre, hogy elárulták, becsapták, eladták. Hogy mindvégig, az első találkozásuktól, a kezdettől, az első naptól fogva csak marionettfigura volt, egy madzagon rángatott báb. Még erősebben rángatózott, kitépte magát a szorításból. A sötétség felhullámzott, akár a füst, a suttogás a sötétben hirtelen elhallgatott. A varázslónő tett egy lépést előre, megállt, visszafordult, a lányra nézett.

Ha félsz, fordulj vissza.

Ezt az ajtót nem szabad kinyitni. Tudod ezt.

Tudom.

De mégis arra vezetsz.

Ha félsz, fordulj vissza. Még van időd visszafordulni. Még nincs túl késő.

És te?

Nekem már késő.

Ciri körbenézett. A körös-körül uralkodó sötétség ellenére látta az ajtókat, amiket már maguk mögött hagytak – hosszú, messzi távlatot. És onnan, a messzeségből, a sötétségből, meghallotta...

A patkódobogást. A fekete páncél csikorgását. A ragadozó madár szárnyainak susogását. És a hangot. A halk, koponyájába furakodó hangot...

Tévedtél. Összetévesztetted az eget az éjjel a tó színén visszaverődő csillagok fényével.

A lány felriadt. Hirtelen kapta fel a fejét, leverve a borogatást, amely friss volt, hiszen nedves és hideg. Verejtékben fürdött, a halántékában újra ott csengett és lüktetett a tompa fájdalom. Yennefer az ágyon ült mellette. A fejét félrefordította, így Ciri nem látta az arcát. Csak a fekete hajzuhatagot.

– Álmodtam... – suttogta Ciri. – Álmomban...

– Tudom – mondta a varázslónő különös, idegen hangon. – Ezért vagyok itt. Itt vagyok veled.

Az ablakon túl, a sötétségben, eső zúgott a fák levelein.

– A mindenségit – horkant föl Kökörcsin, miközben a vizet rázta a kalapja esőtől felázott karimájáról. – Nem ház ez, hanem egy igazi kis erődítmény. Mitől fél annyira ez a kuruzsló, hogy így körbebástyázta magát?

A parthoz kötött csónakok és bárkák lustán ringatóztak az esőtől ráncos vízben, halk koppanással ütődtek egymáshoz, nyikorogtak, láncaikat csörgették.

– Ez itt a kikötőnegyed – magyarázta Shani. – Akad itt bőven bandita és más selejt, helybéli és átutazó egyaránt. Myhrmanhoz sok ember jár, pénzt hoznak neki... Mindenki tud erről. Ahogyan arról is, hogy egyedül él. Úgyhogy fogta és bebiztosította magát. Csodálkoztok rajta?

– Cseppet sem – nézett Geralt a parttól vagy öt ölnyire, a csatorna fenekére vert cölöpökre emelt házra. – Azt próbálom kitalálni, hogyan jussunk át arra a szigetre, abba a vízikunyhóba. Lehet, hogy kénytelenek leszünk csendben kölcsönvenni az egyiket azokból a csónakokból...

– Arra semmi szükség – mondta a medika. – Van ott egy kis felvonóhíd.

– És hogyan veszed rá a kuruzslót, hogy leeressze? Azonkívül van ott ajtó is, faltörő kost meg nem hoztunk magunkkal...

– Bízzátok csak rám.

A nagy szürke bagoly hangtalanul szállt le a stég korlátjára, megrázta a szárnyait, felborzolta a tollait, és egy nem kevésbé borzas és bőrig ázott Filippa Eilharttá változott.

– Mit csinálok én itt? – morogta dühösen a varázslónő. – Mit csinálok én itt veletek, a fenébe is? Itt egyensúlyozok ezen a vizes dorongon... És a hazaárulás határán. Ha Dijkstra megtudja, hogy segítettem nektek... És a tetejébe a köd is szitál! Utálok olyankor repülni, amikor esik. Ez volna az? Ez itt Myhrman háza?

– Igen – helyeselt Geralt. – Hallgass ide, Shani. Megpróbáljuk...

Szorosan összedugták a fejüket, és suttogni kezdtek egy nádtetejű fészer eresze alá rejtőzve a sötétben. A csatorna túlpartján álló kocsmából fénysugár hullt a vízre. Énekszó, nevetés és kiabálás hallatszott. Három tutajos battyogott a partra. Ketten veszekedtek, rángatták és lökdösték egymást, ugyanazokat a szitkokat szórták újra meg újra egymás fejére az unalomig. A harmadik egy karóra támaszkodva vizelt a csatornába, és hamisan fütyörészett hozzá.

Dong, zendült fel fémesen a szíjon a stég melletti cölöphöz kötözött vaslemez. Dong.

Myhrman, a kuruzsló kinyitott egy kis ablakot, és kinézett. A kezében tartott lámpás csak elvakította, úgyhogy félre is tette.

– Ki az ördög csönget ott az éjszaka közepén? – ordította dühösen. – Hogy vernéd inkább az üres fejed, te szaros, te csámpás lőcs, ha kedved szottyant kopogtatni! Takarodjatok, tűnés innen, részeg disznók, de azonnal! Itt van nálam egy számszeríj, felajzva! Melyikőtök akar hat hüvelyk vasnyilat a valagába?

– Myhrman uram! Én vagyok az, Shani!

– He? – hajolt ki még jobban a kuruzsló. – Shani kisasszonyka? Most, az éjszaka közepén? Hát hogy is van ez?

– Eressze le a hidat, Myhrman uram! Elhoztam, amire kért!

– Pont most, sötétedés után? Nem lehetett volna nappal, kisasszonyka?

– Nappal túl sok itt a kíváncsi szem – derengett fel halványan a karcsú, zöld köpenyes alak a stégen. – Ha kitudódik, hogy mit hordok magának, kidobnak engem az Akadémiáról. Engedje le a hidat, nem fogok itt ácsorogni az esőben, a csizmácskáim már teljesen átáztak!

– Nincs magában, kisasszonyka – jegyezte meg gyanakodva a kuruzsló. – Általában egymaga szokott jönni. Ki van ott magával?

– Barát, diák az is, mint én. Egyedül kellett volna jönnöm az éjszaka közepén erre a maga rémséges környékére? Mi az, tán nem kedves nekem az erényem, vagy mi? Engedjen be végre, az ördögit!

Myhrman az orra alatt dörmögve kiengedte a csörlő zárját, a hidacska nyikorogva leereszkedett, és a stég deszkáin koppant. A kuruzsló eltipegett az ajtóig, félretolta a rigliket és a reteszeket. Óvatosan kinézett; a felajzott számszeríj ott volt a kezében.

Nem vette észre a halántéka felé repülő, fekete, ezüstszegecsekkel kivert kesztyűbe bújtatott öklöt. De annak ellenére, hogy sötét éjszaka volt, újhold, az égbolt pedig felhős, hirtelen tízezer vakítóan fényes csillagot látott felragyogni.

Toublanc Michelet még egyszer végighúzta a fenőkövet a kardja élén, azt a benyomást keltve mindeközben, mintha e tevékenység véghezvitele maradéktalanul lekötné.

– Tehát meg kell ölnünk magának egy embert. – A férfi félretette a fenőkövet, áttörölte a pengét egy darabka bezsírozott nyúlbőrrel és kritikusan szemrevételezte a fegyvert. – Egy egyszeri embert, magányosan kóborol Oxenfurt utcáin, nincsen se gárdája, se kísérete, se testőre. Még csak szolgája sincs. Ahhoz, hogy elkapjuk, nem kell semmiféle várba, városházára, erődített házba vagy garnizonba betörnünk... Így volna, kegyelmes Rience uram? Jól értettem önt?

A férfi, akinek az arcát égés után maradt sebhely csúfította el, bólintásával helyeselt, kissé összehúzva kellemetlen pillantású, sötét, nedves szemeit.

– Azon felül – folytatta Toublanc –, ennek a fickónak a meggyilkolását követően egyáltalán nem kényszerülünk majd arra, hogy a következő fél évben megbújjunk valahol, mert senki sem fog minket üldözőbe venni, vagy nyomozni utánunk. Senki sem fog ránk uszítani opolékat, se fejvadászokat. Nem csap le ránk egy nemzetség vendettája vagy bosszúja sem. Másképpen szólva, Rience uram, egy egyszeri, közönséges, teljességgel jelentéktelen balekot kell kicsinálnunk magának?

A sebhelyes férfi nem válaszolt. Toublanc a fivéreire nézett, akik mozdulatlanul és mereven ültek a padon. Rizzi, Flavius és Lodovico mint általában, most is hallgattak. A csapatban, amit alkottak, ők gyilkoltak, a beszéd Toublanc dolga volt. Mert csak Toublanc járt el a szentély iskolájába. Ugyanolyan ügyesen ölt, mint a fivérei, de azontúl írni és olvasni is tudott. És beszélni.

– És ahhoz, hogy ezt a közönséges balekot megölesse, Rience uram, nem akármelyik kikötői rosszarcút bérli fel, hanem minket, a Michelet fivéreket? Száz novigradi koronáért?

– Az a rendes tarifátok – vetette oda a sebhelyes férfi. – Nem igaz?

– Nem igaz – ellenkezett hűvös hangon Toublanc. – Mert mi nem azért vagyunk, hogy közönséges balekokat öljünk. De ha már... Rience uram, a balek, akit holtan szeretne látni, kétszázba fog kerülni magának. Kétszáz nyesetlen, csillogó koronába a novigradi pénzverde bevert jelével. Tudja, miért? Mert van valami gebasz ebben az ügyben, kegyelmes uram. Nem kell nekem elmondania, miféle gebasz, megoldjuk. De az árát, azt megfizeti. Megmondtam, kétszáz. Ha leteszi ezt az összeget, máris halottnak tekintheti a haragosát. Ha nem akarja letenni, akkor keressen valaki mást a munkára.

Csend állt be a dohos és ecetes bortól bűzlő pincében. Egy csótány futott végig a döngölt padlón, fürgén kapkodva a lábait. Flavius Michelet reccsenve taposta el lába egy villámgyors mozdulatával, mindeközben szinte egyáltalán nem változtatva a testhelyzetén, az arckifejezésén pedig cseppet sem változtatva.

– Rendben – mondta Rience. – Megkapjátok a kétszázat. Indulás.

Toublanc Michelet, hivatásos bérgyilkos tizennegyedik életéve óta, még a szeme rezdülésével sem árulta el a meglepetését. Nem számított arra, hogy sikerül százhúsznál, legfeljebb százötvennél többet kialkudnia. Hirtelen az a határozott érzése támadt, hogy túlságosan is alábecsülte a gebaszt, ami ebben a munkában rejtőzött.

Myhrman, a kuruzsló a saját tulajdon szobája padlóján ocsúdott fel. A hátán feküdt, kikötözve, mint valami birka. Veszettül sajgott a nyakszirtje; eszébe jutott, hogy estében beverte a fejét az ajtómélyedésbe. A halántéka is fájt, ahol megütötték. Képtelen volt megmozdulni, mert a mellkasát erősen és könyörtelenül szorította egy csatokkal záródó, magas szárú csizma. A kuruzsló hunyorogva és az arcát ráncolva felnézett. A csizma egy magas férfihoz tartozott, akinek a haja fehér volt, akár a tej. Myhrman nem látta az arcát – elrejtette a sötétség, amit nem világított be az asztalon álló lámpa.

– Hagyjatok élnem – dadogta. – Kíméljetek meg, könyörgök, az istenekre... Visszaadom a pénzt... Mindent visszaadok... Megmutatom, hol van elrejtve...

– Hol van Rience, Myhrman?

A kuruzsló egész testében megremegett a hang hallatán. Nem tartozott az ijedősek közé, nem sok dolog volt, amitől félt volna. De a fehérhajú férfi hangjában mindezek a dolgok ott voltak. És még néhány másik is ráadásként.

Emberfeletti módon megfeszítve akaratát úrrá tudott lenni a rettegésen, mely szörnyű féregként kúszott végig a zsigerein.

– He? – felelte tettetett csodálkozással. – Mi? Ki? Mit mondott?

A férfi előrehajolt, és Myhrman meglátta az arcát. Meglátta a szemét. És ettől a látványtól a gyomra egészen a végbeléig csusszant.

– Ne hamukázz, Myhrman, ne kerülgesd a forró kását – szólalt meg a homályból Shani ismerős hangja, a medikáé az egyetemről. – Amikor nálad jártam három nappal ezelőtt, itt, ezen a széken, e mögött az asztal mögött ült őkegyelme a pézsmapocokkal bélelt kabátjában. Bort ivott, márpedig te soha senkit se vendégelsz meg, csakis a legjobb barátaidat. Kikezdett velem, tolakodóan próbált rábeszélni, hogy táncoljak vele a „Három Csengettyűben”. Még a kezére is rá kellett vernem, mert elkezdett tapogatni, emlékszel? Te meg azt mondtad: „Hagyja azt a lányt, Rience uram, el ne ijessze nekem, muszáj nekem ezekkel a deákfélékkel jóban lennem meg üzletelni”. És aztán röhögtetek mindketten, te is, meg a te Rience urad is az összeégett pofájával. Úgyhogy ne add most az ostobát, mert ez egyszer nem akadtál magadnál ostobábbra. Beszélj, amíg szépen kérnek.

Ó, te tudálékos kis diákocska, gondolta magában a kuruzsló. Te áruló kis féreg, te vörhenyes céda, de majd én elkaplak, majd én megfizetek neked... Csak kimásznék ebből valahogyan...

– Miféle Rience? – vonyította tekergőzve, hiába próbálva kiszabadulni a szegycsontját szorító sarok alól. – Hát honnan is tudnám, ki az, meg hogy merre van? Mindenféle népek járnak ide, ilyenek is, meg olyanok is, hát honnan a...

A fehérhajú még mélyebbre hajolt, lassan előhúzott egy tőrt a másik csizmaszárából, miközben még erősebben szorította az elsővel a kuruzsló mellkasát.

– Myhrman – mondta halkan. – Ha akarod, hidd el, ha nem akarod, ne hidd. De ha most azonnal nem mondod el nekem, hol van Rience... Ha nem feded fel előttem most azonnal, hogy milyen módon lépsz kapcsolatba vele... Akkor én cafatonként megetetlek az angolnákkal a csatornában. A füleddel kezdem.

Volt valami a fehérhajú hangjában, amivel elérte, hogy a kuruzsló azonnal elhitte neki, minden egyes szavát. A tőr pengéjét nézte, és tudta, hogy élesebb volt a késnél, amit ő maga használt a fekélyek és a kelések felvágására. Úgy elkezdett remegni, hogy a mellkasának támaszkodó csizma idegesen fel-alá ugrándozott. De hallgatott. Hallgatnia kellett. Egyelőre. Mert ha Rience visszajön, és megkérdezi, miért adta ki, Myhrmannak meg kell tudni mutatnia majd, miért. Egy fül, gondolta magában, egy fület ki kell, hogy bírjak. Utána elmondom...

– Minek vesztegessük az időt és maszatoljunk a vérrel? – hangzott fel hirtelen a félhomályban egy lágy női alt. – Minek kockáztassuk, hogy mellébeszéljen és hazudjon? Engedjétek meg, hogy a saját módszeremmel vegyem kezelésbe. Beszélni fog, olyan gyorsan, hogy a nyelvét is elharapja közben. Fogjátok le.

A kuruzsló felvonyított és rángatózott a kötelékeiben, de a fehérhajú a térdével a padlóhoz szorította, megragadta a hajánál fogva, és félrecsavarta a fejét. Valaki letérdelt mellé. Parfüm és ázott toll illatát érezte; érezte az ujjak érintését a halántékán. Üvölteni akart, de elszorította a torkát a félelem – épp csak sikerült felrikoltania.

– Máris kiabálnál? – morogta szorosan a füle mellett macskásan a lágy alt. – Túl korán, Myhrman, túl korán. Még el sem kezdtem. De most hozzáfogok. Ha az evolúció bármiféle barázdákat hozott létre az agyadban, hát én most kissé mélyebbre szántom őket. És akkor meglátod, mire lehet képes a sikoly.

– Akkor hát – szólalt meg Vilgefortz végighallgatván a jelentést – a királyaink elkezdtek önállóan gondolkodni. Önállóan kezdtek volna tervezni, megdöbbentő gyorsasággal fejlődve a taktikai gondolkodás szintjéről a stratégiaira? Érdekes. Nem is olyan régen még, Sodden alatt az egyetlen, amire képesek voltak, az volt, hogy vad üvöltéssel és kivont karddal vágtázzanak a zászlóaljuk élén, körbe se nézve, hogy a zászlóalj nem maradt-e hátra, vagy nem vágtázik-e valami teljességgel másik irányba. Ma viszont, kérem alássan, Hagge várában döntenek a világ sorsáról. Érdekes. De, ha egészen őszinte akarok lenni, számítottam erre.

– Tudjuk – hagyta rá Artaud Terranova. – És emlékszünk rá, hogy figyelmeztettél minket. Ezért is tájékoztatunk minderről.

– Köszönöm, hogy gondoltatok rám – mosolyodott el a varázsló, és Tissaia de Vries hirtelen biztos volt abban, hogy a férfi régóta tudott a percekkel azelőtt közölt tényekről. Egyetlen szót sem szólt. Egyenes háttal ülve a karosszékben megigazította csipkés kézelőjét, merthogy a bal kissé máshogy állt, mint a jobb. Érezte magán Terranova kelletlen pillantását és Vilgefortz derűs tekintetét. Tudta, hogy legendás pedantériája mindenkit idegesít, vagy éppen mulattat. De a legkevésbé sem törődött vele.

– Mit mond erre az egészre a Káptalan?

– Mindenekelőtt – felelte Terranova – szerettük volna a te véleményedet hallani, Vilgefortz.

– Mindenekelőtt – mosolyodott el a varázsló –, együnk és igyunk valamit. Időnk van elég, engedjétek hát meg, hogy vendéglátóként jeleskedjem. Látom, hogy átfagytatok, és kimerített benneteket az utazás. Hány átszállásotok volt a teleporttal, ha megkérdezhetem?

– Három – vonta meg a vállát Tissaia de Vries.

– Én közelebb voltam – nyújtózott ki Artaud. – Kettő is elég volt. De bevallom, bonyolultak voltak.

– Mindenhol ilyen rémes idő van?

– Mindenhol.

– Akkor hát erősítsük magunkat étellel és idős, cidarisi vörösborral. Lydia, megkérhetlek?

Lydia van Bredevoort, Vilgefortz asszisztense és személyi titkára úgy libbent elő a függönyök mögül, akár egy lebegő rémalak, és szemével Tissaia de Vriesre mosolygott. Tissaia, uralkodva az arcvonásain, kedves mosollyal és biccentéssel felelt. Artaud Terranova felállt, tiszteletteljesen meghajolt. Ő is kiválóan uralkodott az arcvonásain. Ismerte Lydiát.

A két szoknyáját suhogtató és szorgoskodó szolgálólány hamar felhordta az asztalra az étkészletet, a tálakat és az edényeket. Lydia van Bredevoort meggyújtotta a gyertyákat a gyertyatartókban, finom mozdulattal varázsolva elő az aprócska lángot hüvelykje és mutatóujja közül. Tissaia olajfesték nyomát fedezte fel a kezén. Megjegyezte magának, hogy később, a vacsora után, megkérhesse a fiatal varázslónőt, hogy mutassa meg az új művét. Lydia tehetséges festő volt.

Némán vacsoráltak. Artaud Terranova semmit sem sajnált magától, minden feszélyezettség nélkül nyúlkált a tálakba, és talán a kelleténél gyakrabban, és a házigazda bátorítása nélkül is csattogtatta a vörösboros kancsó ezüstfedelét. Tissaia de Vries lassan evett, az ételnél több figyelmet szentelve annak, hogy rendezett kompozíciót hozzon létre a tányérokból, evőeszközökből és szalvétákból, melyek, véleménye szerint, szüntelenül összevisszaságban hevertek, sértve a rendszeretetét és esztétikai érzékét. Mértéktartóan ivott. Vilgefortz még nála is mértéktartóbban evett és ivott. Lydia, nyilvánvaló módon, egyáltalán nem evett és nem ivott semmit.

A gyertyalángok hosszú, vöröses-sárgás tűzfonalakkal hullámzottak. Az ólomüveg ablakokon esőcseppek csilingeltek.

– Nos, Vilgefortz – szólalt meg végül Terranova, aki egy tálban turkált a villájával, megfelelően zsíros vadhúsdarab után kutatva. – Mi az álláspontod a monarcháink ténykedéseit illetően? Hen Gedymdeith és Francesca azért küldtek minket ide, mert szeretnék megismerni a véleményedet. Engem és Tissaiát szintúgy érdekel. A Káptalan szeretne ebben az ügyben egységes álláspontot elfoglalni. És amennyiben tettekre kerülne sor, úgy cselekedni is egységesen szándékozunk. Akkor hát, mit tanácsolsz?

– Rendkívül hízelgő számomra – intett udvariasan nemet Vilgefortz Lydiának, aki szeretett volna még több brokkolit tenni a tányérjára –, hogy a véleményemnek e kérdésben döntő szerepet szán a Káptalan.

– Azt senki sem mondta – töltött magának ismét a borból Artaud. – A döntéseket így is, úgy is testületileg hozzuk meg, amikor a Káptalan összegyűlik. De hadd legyen előtte mindenkinek alkalma nyilatkozni, hogy tisztában lehessünk a véleményekkel. Úgyhogy hallgatunk.

Amennyiben a vacsorát befejeztük, vonuljunk át a műhelybe, javasolta Lydia mosolygó szemmel telepátia útján. Terranova a mosolyára pillantott, és gyorsan felhajtotta, ami a serlegében maradt. Fenékig.

– Remek ötlet – törölte Vilgefortz ujjait a szalvétába. – Ott kényelmesebben leszünk, és ott a mágikus lehallgatás ellen is erősebb védelemmel rendelkezem. Menjünk. Magaddal hozhatod a kancsót, Artaud.

– Nem ellenkezem. A kedvenc évjáratom.

Átsétáltak a műhelybe. Tissaia nem tudta megállni, hogy ne vessen egy pillantást a retortáktól, üstöktől, kémcsövektől, kristályoktól és megszámlálhatatlanul sok mágikus eszköztől roskadozó munkaasztalra. Álcázóvarázslat fedte valamennyit, de Tissaia de Vries Nagymester volt – nem létezett olyan fátyol, amin ne lett volna képes áthatolni. És érdekelte valamelyest, mivel foglalkozik a mágus az utóbbi időben. Szempillantás alatt átlátta a nemrég használt apparátus beállításait. Eltűnt személyek tartózkodási helyének feltárására és pszichovízióra szolgált, a „kristály, fém, kő” módszerrel. A varázsló keresett valakit, vagy pedig valami elméleti logisztikai felvetést igyekezett megoldani. Roggeveeni Vilgefortz híres volt az ilyen problémák megoldása iránti szenvedélyéről.

Letelepedtek a faragott ébenfa ollósszékekre. Lydia Vilgefortzra nézett, elkapta a pillantásával adott jelet, és azonnal kiment. Tissaia észrevétlenül felsóhajtott.

Mindannyian tudták, hogy Lydia szereti Roggeveeni Vilgefortzt, hogy évek óta szereti csendes, konok, kitartó szerelemmel. A varázsló magától értetődő módon szintén tudott erről, de úgy tett, mintha nem tudná. Lydia megkönnyítette a dolgát, mert sohasem árulta el előtte az érzelmeit – sohasem tette még akár csak a legapróbb lépést is felé, nem adta jelét a gondolataival, és még ha tudott is volna beszélni, akkor sem szólt volna egyetlen szót sem. Túlságosan is büszke volt ahhoz. Vilgefortz szintúgy semmit sem tett, merthogy nem szerette Lydiát. Nyilvánvaló, hogy egyszerűen a szeretőjévé is tehette volna, hogy ezáltal még erősebben magához köthesse, és ki tudja, akár boldoggá is tegye a nőt. Voltak, akik ezt tanácsolták neki. De Vilgefortz nem tette meg. Túlságosan is büszke és túlságosan is principiális volt ahhoz. Így hát a helyzet reménytelen volt, de kiegyensúlyozott, és ez természetesen mindkettejüket megelégedéssel töltötte el.

– Akkor hát – törte meg a csendet a fiatal varázsló –, azon törné a fejét a Káptalan, hogy mihez kezdjen a királyaink kezdeményezéseit és terveit illetően? Teljességgel szükségtelenül teszi. Ezekről a tervekről egészen egyszerűen tudomást sem kell venni.

– Tessék? – dermedt meg Arnaud Terranova a serleggel a bal, és a kancsóval a jobb kezében. – Jól értettem? Tétlennek kell maradnunk? Engednünk kell, hogy...

– Már megengedtük – szakította félbe Vilgefortz. – Merthogy senki sem kérte a beleegyezésünket. És senki sem fog minket megkérdezni. Ismétlem, úgy kell tennünk, mintha semmiről se tudnánk. Ez az egyetlen észszerű hozzáállás.

– Az, amit kitaláltak maguknak, háborúval fenyeget, méghozzá nagyléptékűvel.

– Az, amit kitaláltak maguknak, talányos és hézagos értesülésnek köszönhetően ismert a számunkra, ami rejtélyes, rendkívüli módon megbízhatatlan forrásból származik. Olyannyira megbízhatatlanból, hogy a „dezinformáció” kifejezése akaratlanul is felmerül. De még ha igaz is volna, a szándékaik egyelőre a tervek szintjén maradnak, és sokáig megmaradnak ebben a szakaszban. Hogyha pedig túlhaladnának ezen a szakaszon... Mit lehet tenni, akkor majd alkalmazkodunk a helyzethez.

– Azt akartad mondani – fintorodott el Terranova –, hogy úgy fogunk táncolni, ahogy ők fütyülnek?

– Igen, Artaud – nézett rá Vilgefortz, és a szeme felcsillant. – Úgy fogsz táncolni, ahogy azok fütyülnek. Vagy elhagyod a parkettet. Mert a zenekarnak szánt pódium túlságosan is magas ahhoz, hogy oda felmehess, és megparancsolhasd a zenészeknek, hogy más kottából játsszanak. Fogd fel végre. Ha azt gondolod, hogy más megoldás is szóba jöhet, hibát követsz el. Összetéveszted az eget az éjjel a tó színén visszaverődő csillagok képével.

A Káptalan azt teszi, amit ő megparancsol, mindeközben tanács látszata mögé rejtve a parancsát, gondolta magában Tissaia de Vries. Mind gyalogok vagyunk a sakktábláján. Feltört, fölénk emelkedett, elhomályosított minket a fényével, maga alá gyűrt. Gyalogok vagyunk a játszmájában. Egy játékban, amelynek nem ismerjük a szabályait.

A bal kézelője megint máshogy állt, mint a jobb. A varázslónő gondosan megigazította.

– A királyok tervei már a megvalósítás szakaszába léptek – mondta lassan Tissaia. – Kaedwenben és Aedirnben megkezdődött az offenzíva a Scoia’tael ellen. Fiatal tündék vérét ontják. A másfajúak üldözése, a pogromok is sorra kerülnek. Dol Blathanna és a Kéklő-hegység szabad tündéi elleni támadásról beszélnek. Ez tömeggyilkosság. Azt kellene átadnunk Gedymdeithnek és Enid Findabairnak, hogy azt javaslod, tétlenül szemléljük mindezt? Hogy úgy tegyünk, mintha mit se látnánk?

Vilgefortz odafordította a fejét. Most taktikát váltasz, gondolta magában Tissaia. Játékos vagy, a hangjából felismerted, milyen kockák gurulnak az asztalon. Taktikát váltasz. Más húrt fogsz megpendíteni.

Vilgefortz le sem vette róla a szemét.

– Igazad van – szólt röviden. – Igazad van, Tissaia. A háború Nilfgaarddal egy dolog, de a másfajúak lemészárlását nem szabad tétlenül nézni. Azt javaslom, hogy hívjunk össze gyűlést, egy általános gyűlést, mindenkinek, a harmadfokú Mesterekig bezárólag, tehát azok számára is, akik Soddent követően ott üléseznek a királyi tanácsokban. A gyűlésen majd észre térítjük őket, és utasítást adunk, hogy csillapítsák le a monarchákat.

– Támogatom ezt a tervezetet – jelentette ki Terranova. – Hívjunk össze gyűlést, emlékeztessük őket, elsősorban kinek tartoznak lojalitással. Vegyétek figyelembe, hogy jelen pillanatban még a Tanácsunk némely tagjai is királyokat látnak el a tanácsaikkal. Királyoknak szolgál Carduin, Filippa Eilhart, Fercart, Radcliffe, Yennefer...

Ennek az utolsó névnek a hallatán Vilgefortz megremegett. Magában, magától értetődő. De Tissaia de Vries Nagymester volt. Tissaia megérezte a gondolatot, a munkaasztaltól és a mágikus apparátustól az asztalon fekvő két könyvig szökkenő impulzust. Mindkét könyv láthatatlan volt, elfedte őket a mágia. A varázslónő összpontosított, és áttörte a fátylat.

Aen Ithlinnespeath, Ithlinne Aegli aep Aevenien, a tünde néző jóslata. A civilizáció végének jóslata, a megsemmisülés, a pusztulás és a barbárságba való visszatérés jövendölése, mely az örökfagy határától feléjük húzódó jégtömegekkel fog elérkezni. És a második könyv... Nagyon régi... Rossz állapotú... Aen Hen Ichaer... Az Ősi Vér... Tündevér?

– Tissaia? Mit szólsz hozzá?

– Támogatom. – A varázslónő megigazította a gyűrűjét, ami rossz irányba fordult el az ujján. – Támogatom Vilgefortz tervezetét. Hívjunk össze gyűlést. A lehető leggyorsabban.

Fém, kő, kristály, gondolta magában. Yennefert keresed? Miért? És mi köze van Yennefernek Itlina jövendöléséhez? És az Ősi Tündevérhez? Miben sántikálsz, Vilgefortz?

Elnézést, közölte telepatikusan Lydia van Bredevoort, aki hangtalanul lépett be a szobába. A varázsló felállt.

– Bocsássatok meg – mondta –, de fontos a dolog. Tegnap óta vártam erre a levélre. Csak egy percig fog tartani.

Artaud ásított, visszafojtott egy böfögést, és a kancsó után nyúlt. Tissaia Lydiára nézett. Lydia elmosolyodott. A szemével. Nem tudott máshogy.

Lydia von Bredevoort arcának alsó fele illúzió volt.

Négy évvel azelőtt Vilgefortz, a mestere megbízásából Lydia részt vett egy ősi nekropolisz feltárása során talált artefaktum tulajdonságainak vizsgálatában. Kiderült, hogy az artefaktumot hatalmas erejű átok sújtotta. Csak egyszer lépett működésbe. A kísérletben részt vevő öt varázsló közül három a helyszínen életét vesztette. A negyedik elvesztette a szemeit, mindkét kezét, és megbolondult. Lydia megúszta égési sérülésekkel, szétroncsolt állkapoccsal, valamint a gége és a garat mutációjával, melyek mindeddig sikerrel álltak ellen a regenerációra irányuló kísérleteknek. Így hát erős illúzióhoz fordultak, hogy az emberek ne aléljanak el Lydia arca láttán. Rendkívül erős, szakavatott módon felhelyezett illúzió volt, amin még a Kiválasztottak is nehezen hatolhattak át.

– Hmm... – tette félre a levelet Vilgefortz. – Köszönöm, Lydia.

Lydia elmosolyodott. A küldönc válaszra vár, mondta.

– Nem lesz válasz.

– Értem. Utasítást adtam, hogy készítsék elő a vendégek szobáit.

– Köszönöm. Tissaia, Artaud, elnézést kérek ezért a pillanatnyi késedelemért. Folytassuk. Hol is hagytuk abba?

Sehol, gondolta magában Tissaia de Vries. De figyelmesen hallgatlak. Mert egyszer rátérsz majd végre azokra az ügyekre, amik valójában érdekelnek.

– Ah – kezdte lassan Vilgefortz. – Már tudom, miről akartam beszélni. A Tanács két legrövidebb gyakorlattal rendelkező tagjáról van szó. Fercartról és Yenneferről. Fercart, amennyire tudom, Temeriai Foltesttel áll kapcsolatban, ott ül a király tanácsában Triss Merigolddal együtt. De kivel áll kapcsolatban Yennefer? Azt mondtad, Artaud, hogy azok közé tartozik, akik királyokat szolgálnak.

– Artaud túlzott – mondta nyugodt hangon Tissaia. – Yennefer Vengerbergben lakik, ezért Demavend olykor segítségért fordul hozzá, de nem dolgoznak állandó jelleggel együtt. Azt biztosan nem jelenthetjük ki, hogy Demavendet szolgálná.

– Mi a helyzet a látásával? Remélem, minden rendben?

– Igen. Minden rendben.

– Az jó. Az nagyon jó. Nyugtalanított... Tudjátok, szerettem volna kapcsolatba lépni vele, de kiderült, hogy elutazott. Senki sem tudja, hová.

Kő, fém, kristály, gondolta magában Tissaia de Vries. Minden, amit csak Yennefer hord, aktív, észlelhetetlen pszichovízióval. Ezzel a módszerrel nem fogsz rátalálni, kedvesem. Ha Yennefer nem akarja, hogy tudják, hol van, akkor senki sem fogja kideríteni.

– Írj neki – válaszolta nyugodtan, miközben megigazította a kézelőit. – És továbbítsd a levelet a szokott módon. Egészen biztosan eljut hozzá. És Yennefer, akárhol is legyen, válaszol. Mindig válaszol.

– Yennefer – szólt közbe Arnaud – gyakran eltűnik, nem egyszer egész hónapokra. Az oka jórészt egészen triviális...

Tissaia összeszorított ajkakkal nézett a férfira. A varázsló elhallgatott. Vilgefortz könnyedén elmosolyodott.

– Pontosan – mondta. – Pontosan erre gondoltam. Annak idején erős szálak kötötték egy... bizonyos vajákhoz. Geralthoz, ha nem tévedek. Úgy tűnik, hogy nem az a szokásos kis futó kaland volt. Úgy tűnt, Yennefer elég erősen belekavarodott...

Tissaia de Vries kihúzta magát, és az ollósszék karfájára szorította tenyerét.

– Miért kérdezel erről? Ezek személyes ügyek. Semmi közünk hozzá.

– Természetesen – pillantott Vilgefortz az asztallapra dobott levélre. – Semmi közünk hozzá. De engem nem valami beteges kíváncsiság vezérel, hanem a Tanács egyik tagjának érzelmi hogyléte iránt érzett aggodalom. Elgondolkoztat, hogyan reagál majd Yennefer, ha tudomást szerez a haláláról ennek a... Geraltnak. Jól gondolom, hogy képes volna napirendre térni felette, belenyugodni, nem zuhanva mindeközben depresszióba, se valami túlzó gyászba?

– Kétségtelenül képes volna – felelte hűvösen Tissaia. – Annál is inkább, mert hasonló hírek eljutnak hozzá időről időre. És mindannyiszor pletykának bizonyulnak.

– Úgy van – helyeselt Terranova. – Ez a Geralt, vagy hogy is hívják, el tud boldogulni. És mit csodálkozzunk? Ez egy mutáns, egy gyilkos automata, amit arra programoztak be, hogy öljön, és ne hagyja magát megölni. Ami meg Yennefert illeti, ne túlozzunk azokkal az állítólagos érzelmekkel. Ismerjük őt. Nem adja át magát az érzelmeknek. Elszórakozott a vajákkal, ennyi az egész. Izgatta a halál, amivel az a pacák állandóan játszik. Aztán amikor egyszer végre megjárja, vége lesz ennek az ügynek is.

– Egyelőre – szólt szárazon Tissaia de Vries – él a vaják.

Vilgefortz elmosolyodott, és ismét vetett egy pillantást az előtte heverő levélre.

– Valóban? – felelte. – Azt nem hinném.

Geralt kissé megborzongott; nagyot nyelt. Elmúlt már az elixír kiivását követő első megrázkódtatás, kezdetét vette a működés szakasza, amit az a könnyű, de kellemetlen szédülés jelzett, amely a szem sötétséghez való alkalmazkodását kísérte.

Az adaptáció gyorsan végbement. Az éjszakai homály egyre világosodott, körös-körül minden a szürke valamely árnyalatát öltötte magára; kezdetben ködös és homályos árnyalatokat, melyek fokozatosan egyre jobban elkülöníthetővé, világosabbá és élesebbé váltak. A csatorna partjára nyíló kis utcában, ami egy perccel azelőtt még fekete volt, akár egy kátrányos hordó gyomra, Geralt már ki tudta venni a vizesárokban vándorló, pocsolyákat és falrepedéseket szaglászó patkányokat.

A hallása is érzékenyebbé vált a vajákdecoctum hatására. A sikátorok kihalt összevisszasága, melyben egy pillanattal korábban csakis az eső zúgása hallatszott az ereszcsatornákban, életre kelt, hangoktól lüktetett. Hallotta a harcoló macskák zsivaját, a kutyák ugatását a csatorna túloldaláról, a nevetést és a kiáltásokat Oxenfurt söntéseiből és fogadóiból, a kiabálást és énekszót a tutajosok kocsmájában, egy pattogós dallamot játszó furulya távoli, halk trilláját. Életre keltek a sötét, szunnyadó házak – Geralt kezdte elkülöníteni egymástól az alvó emberek horkolását, a marhák dobbantásait a karámban, a lovak horkantásait az istállókban. Az egyik házban valahol az utcácska mélyén egy szerelmeskedő nő fojtott, görcsös nyögései hangzottak föl.

A hangok egyre duzzadtak, egyre erősebbé váltak. Már meg tudta különböztetni egymástól a tivornyázók dalainak trágár szavait, megtudta a nyögdécselő nőszemély szeretőjének a nevét is. A csatorna túloldaláról, Myhrman cölöpökre emelt háza felől a kuruzsló meg-megszakadó, koordinálatlan makogása hallatszott, akit Filippa Eilhart kezelése a teljes és minden bizonnyal végleges idiotizmusba vetett.

Közeledett a hajnal. Az eső végre abbamaradt; szél támadt, amely szétkergette a felhőket. Keleten az ég szemmel láthatóan világosodni kezdett.

A sikátor patkányai hirtelen felriadtak, szétspricceltek minden irányba, és elrejtőztek a ládák és a szemét között.

A vaják lépteket hallott. Négyen vagy öten voltak, egyelőre nem tudta pontosabban megmondani, hányan. Felnézett, de nem látta Filippát.

Azonnal taktikát váltott. Ha a közeledő csoportban ott volt Rience is, kevés esélye maradt arra, hogy elkapja. Először meg kellett volna harcolnia a kíséretével, de épp ezt nem akarta. Először is, mert tekintettel arra, hogy az elixír hatása alatt állt, azoknak az embereknek meg kellett volna halniuk. Másodszor, mert ezalatt Rience-nek ideje lett volna elmenekülni.

A lépések közeledtek. Geralt előlépett a sötétségből.

Rience bukkant elő a sikátorból. A vaják azonnal, ösztönösen felismerte a varázslót, bár soha nem látta korábban. Yennefer ajándékát, az égési sérülés után maradt heget elrejtette a csuklyája vetette árny.

Egyedül volt. A kísérete nem mutatkozott, rejtve maradt a sikátorban. Geralt azonnal megértette, miért. Rience tudta, ki vár rá a kuruzsló házánál. Rience számított a csapdára, de mégis eljött. A vaják rájött, miért. És még azelőtt, hogy meghallotta volna a hüvelyükből előcsusszanó kardok halk csikorgását. Jól van, gondolta magában. Ha ezt akarjátok, jól van.

– Igazán kellemes rád vadászni – szólt halkan Rience. – Téged keresni se kell. Magadtól is megjelensz, ott, ahol látni szeretnélek.

– Ugyanezt elmondhatnánk rólad is – válaszolta nyugodtan a vaják. – Megjelentél. Szerettelek volna itt látni, és itt vagy.

– Igencsak meg kellett szorongatnod Myhrmant, hogy beszéljen neked az amulettről, hogy megmutassa, hol van elrejtve. És hogy milyen módon kell működésbe hozni, hogy üzenetet küldjön. De azt, hogy az amulett egyszerre értesít és figyelmeztet, Myhrman nem tudta, és nem is számolhatott be róla, még akkor sem, ha vörösen izzó parázson sütögetik. Sok ilyen amulettet osztottam szét. Tudtam, hogy előbb vagy utóbb ráakadsz valamelyikre.

Az utca sarkán túlról négy férfi bukkant elő. Lassan közeledtek, könnyedén és hangtalanul. Még mindig a sötét részeken maradtak, előhúzott kardjaikat pedig úgy tartották, hogy ne árulja el őket a pengék villanása. A vaják, magától értetődő módon, tisztán látta őket. De nem árulta el magát. Jól van, gyilkosok, gondolta magában. Ha ezt akarjátok, megkapjátok.

– Vártam – folytatta Rience, el sem mozdulva a helyéről –, és kivártam. Szándékomban áll megszabadítani végre a terhedtől a földet, te mocskos korcs.

– Neked áll szándékodban? Túlbecsülöd magad. Te csak eszköz vagy. Egy gazember, akit arra béreltek fel, hogy a piszkos munkát elvégezze. Ki bérelt fel, szolga?

– Túl sokat akarsz tudni, mutáns. Engem nevezel szolgának? Tudod, mi vagy te? Egy kupac szar, ami az úton hever, és amit el kell takarítani, mert valaki nem akarja a csizmáját bemocskolni vele. Nem, nem fogom felfedni előtted, hogy ki az a valaki, bár megtehetném. Mondok viszont neked mindjárt valamit, hogy legyen min elgondolkodnod a pokolba vezető úton. Már tudom, hol van az a fattyú, akit annyira védesz. És tudom, hol van az a te boszorkád, Yennefer. Ő ugyan nem érdekli a megbízóimat, de nekem megvan a magam oka haragudni arra a ribancra. Amint csak végeztem veled, ellátom a baját. Teszek róla, hogy megkeserülje azt a kis tüzes mutatványát. Ó, igen, meg fogja keserülni. És milyen hosszan.

– Nem kellett volna ezt mondanod – mosolyodott el ocsmányul a vaják, érezve magában a harc eufóriáját, melyet az elixír hívott elő belőle az adrenalinra válaszul. – Míg ezt nem mondtad, volt esélyed túlélni. Most már nincsen.

A vajákmedál erős rángatózása figyelmeztette a váratlan támadásra. Félreugrott, villámgyorsan rántva elő a kardját, és rúnákkal borított pengéjével elhárította és szétzúzta a hirtelen felé lőtt bénító mágikus energiahullámot. Rience hátrált, mozdulatra emelte a kezét, de az utolsó pillanatban inába szállt a bátorsága. Meg sem próbálkozva a következő igével sietős visszavonulót fújt a sikátor mélyére. A vaják nem vehette üldözőbe – ekkor vetette rá magát az a négy fickó, akik azt gondolták, elrejti őket a sötétség. Felvillantak a kardok.

Hivatásosak voltak. Mind a négy. Tapasztalt, gyakorlott, összehangolt hivatásosak. Párosával csaptak le rá, ketten balról, ketten jobbról. Párosával – úgy, hogy egy mindig a másik háta mögé bújjon. A vaják a bal oldaliakat választotta. Az elixír kiváltotta eufóriához mostanra düh is társult.

Az első bérgyilkos dexterből támadott fintával, csak azért, hogy félreugorjon, és alkalmat adjon a háta mögött állónak az orvtámadásra. Geralt forogni kezdett, kikerülte őket, és hátulról csapott le a másikra, egészen a kard végével, a nyakszirtjén, a nyakán és a hátán keresztül. Dühös volt; erősen sújtott le. Sugárban fröcskölt a falra a vér.

Az első villámgyorsan hátrált, helyet adva a másik párosnak. Ők kettéváltak támadás közben, két irányba vágva kardjaikkal, úgy, hogy csak egyetlen támadást lehessen kivédeni – a másik célt kellett érjen. Geralt nem parírozott, folyamatosan forogva közéjük került. Hogy ne ütközzenek össze, mindkettejüknek meg kellett törnie az összehangolt ritmust, a begyakorolt lépéseket. Az egyiknek sikerült megfordulnia puha, macskás fintával; ő fürgén félreugrott. A másiknak nem sikerült. Elvesztette az egyensúlyát, háttal fordult felé. A vaják ellentétes irányú fordulatot téve lendületből sújtott le a keresztcsontjára. Dühös volt. Érezte, ahogy a megélezett vajákpenge átvágja a gerincoszlopot. Iszonyatos üvöltés visszhangja verte fel az utcácskákat. A másik kettő azonnal rárontott, elhalmozták a csapásaikkal, amiket csak nagy nehézségek árán tudott elhárítani. Forogni kezdett, kitépte magát a villogó pengék alól. De ahelyett, hogy vállát a falnak vetve védekezésbe fogott volna, támadott.

Erre nem számítottak, nem sikerült félreugraniuk és szétválniuk. Egyikük kontrázott, de a vaják kitért a kontra elől, megpördült, és lesújtott hátra, vaktában, a levegő mozgását irányozva. Dühös volt. Alacsonyra célzott, a hasra. Talált. Fojtott kiáltást hallott, de nem volt ideje körbenézni. Az utolsó gazfickó már ott volt mellette, mar le is sújtott egy gyors, mocskos sinister kvarttal. Geralt az utolsó pillanatban védte ki, egy helyben, fordulat nélkül, dexter kvarttal. A bérgyilkos, kihasználva a parádtól átvett lendületet, úgy pattant fel, akár a rugó, és félfordulatból sújtott le, szélesen és erőteljesen. Túl erőteljesen. Geralt már forgott. A gyilkos pengéje, mely jóval nehezebb volt a vaják pengéjénél, a levegőbe hasított, a bérgyilkosnak pedig követnie kellett a csapást. A lendülettől elfordult. Geralt éppen mellé érkezett a félfordulatból; nagyon közel. Látta a grimaszra torzult arcát, a rémült szemeket. Dühös volt. Lesújtott. Röviden, de erősen. És tévedhetetlenül. Egyenesen a szemekre.

Hallotta Shani szörnyű kiáltását, aki szabadulni próbált Kökörcsin szorításából a kuruzsló házához vezető hidacskán.

Rience a köpenyét félredobva visszahúzódott a sikátor mélyére, mindkét kezét felemelte és előre nyújtotta, melyekből már szivárogni kezdett a mágikus fény. Geralt kardját két kézre fogva gondolkodás nélkül rohanni kezdett az irányába. A varázsló nem bírta idegekkel. Be sem fejezve a varázsigét, menekülőre fogta, érthetetlenül kiabálva közben. De Geralt értette. Tudta, hogy Rience segítséget hív. Hogy azért rimánkodik, hogy valaki megmentse.

És megérkezett a segítség. A kis utca ragyogó fénnyel lángolt fel, egy düledező, nedvességfoltokkal tarkított házfalon felragyogott a teleport tüzes oválisa. Rience eliramodott felé. Geralt elrugaszkodott. Nagyon dühös volt.

Toublanc Michelet felnyögött; aztán összegömbölyödött, mindkét kezét felhasított hasára szorítva. Érezte, ahogyan a vére elfolyik, fürgén csorogva az ujjai közül. Nem messze tőle ott feküdt Flavius. Egy pillanattal korábban még rángatózott. De mostanra már mozdulatlanná merevedett. Toublanc összeszorította a szemhéját, aztán kinyitotta a szemét. De a Flavius mellett ülő bagoly a lehető legnyilvánvalóbb módon nem lehetett hallucináció, hiszen nem tűnt el. Újra felnyögött, és elfordította a fejét.

Valami fehércseléd, a hangjából ítélve nagyon is fiatal, torkaszakadtából kiabált.

– Eressz el! Azok ott sebesültek! Oda kell... Medika vagyok, Kökörcsin! Eressz el, hallod?

– Nem segíthetsz rajtuk – mondta tompa hangon a fickó, akit Kökörcsinnek hívtak. – Nem egy vaják kardja után... Még csak oda se menj. Ne nézz oda... Könyörgöm, Shani, ne nézz oda.

Toublanc érezte, ahogy valaki letérdel mellé. Megérezte a parfüm és az ázott toll illatát. Halk, lágy, enyhet adó hangot hallott. Csak nagy nehezen tudta elkülöníteni egymástól a szavakat, terhére volt annak a fiatal fehérnépnek az idegesítő kiabálása és zokogása. Annak a... medikának. De ha a medika kiabált, akkor ki térdepelt mellette? Toublanc felnyögött.

– ...rendben lesz. Minden rendben lesz.

– Szu... ka... fattya... – dadogta. – Rience... Azt mondta nekünk... Közönséges balek... Ez meg... vaják volt... Ge... basz... Segít... ség... A... beleim...

– Cssss, cssss, kisfiam. Nyugodj meg. Most már jó. Már nem fáj. Igaz, hogy már nem fáj? Mondd el nekem, ki rángatott ide benneteket? Ki hozott össze titeket Rience-szel? Ki ajánlotta nektek? Ki kevert bele ebbe titeket? Mondd el nekem, kisfiam, kérlek. És akkor minden jó lesz. Meglátod, jó lesz. Mondd el nekem, kérlek.

Toublanc érezte a vért a szájában. De nem volt ereje kiköpni. A felázott földhöz szorított arccal kinyitotta a száját; a vér magától kicsorgott.

Már semmit sem érzett.

– Mondd el nekem – ismételte a lágy hang. – Mondd el nekem, kisfiam.

Toublanc Michelet, hivatásos bérgyilkos tizennegyedik életéve óta, behunyta a szemét; a szája véres mosolyra húzódott. És elsuttogta azt, amit tudott.

Amikor kinyitotta a szemét, egy keskeny kis pengéjű tőrt pillantott meg, aprócska, arany keresztrúddal.

– Ne félj – mondta a lágy hang, és a tőr hegye a halántékához ért. – Nem fog fájni.

Tényleg nem fájt.

Az utolsó pillanatban érte utol a varázslót, éppen a teleport előtt. Kardját már korábban félredobta, a kezei szabadon voltak, ugrás közben előre nyújtott ujjai belekapaszkodtak a másik köpenyének szélébe. Rience elvesztette az egyensúlyát, a rántás visszahúzta, kénytelen volt hátrahőkölni. Veszettül rángatózott, egy hirtelen mozdulattal csattól csatig szétszakította a köpönyeget, kiszabadult. Túl későn.

Geralt a jobb ökle vállára mért csapásával átfordította, és azonnal lesújtott a ballal is, a nyakára, a füle alatt. Rience megtántorodott, de nem esett össze. A vaják könnyed ugrással mellette termett, és erősen a bordái alá nyomta az öklét. A varázsló felnyögött, és az öklére hanyatlott. Geralt megragadta a zekéje szárnyánál fogva, megfordította, és földhöz vágta. A térdeivel a földhöz szorított Rience kinyújtotta a kezét, és igére nyitotta a száját. Geralt összeszorította az öklét, és felülről sújtott le rá. Egyenesen a szájára. Az ajkai úgy posszantak szét, akár a ribiszkék.

– Yennefertől már kaptál ajándékot – hörögte. – Most megkapod az enyémet.

Még egyszer lecsapott. A varázsló feje felpattant, a homlokára és az arcára vér fröccsent. Geralt némiképp elcsodálkozott – nem érzett fájdalmat, pedig kétségtelenül megsérült a harcban. Az ott a saját vére volt. Nem törődött vele, nem volt most ideje megkeresni és ellátni a sebét. Visszahúzta az öklét, és újra arcba vágta Rience-et. Dühös volt.

– Ki küldött? Ki bérelt fel?

Rience vért köpött felé. A vaják még egyszer arcba vágta.

– Kicsoda?

A teleport tüzes oválisa erősebben lángolt fel, a belőle sugárzó fény az egész sikátort elöntötte. A vaják érezte az oválisból lüktető erőt, megérezte, mielőtt még a medálja elkezdett volna hevesen, figyelmeztetően rángatózni.

Rience is érezte a teleportból áradó energiát, megérezte a közelgő segítséget. Felkiáltott, megrándult, mint valami óriási hal. Geralt a mellkasának nyomta a térdét, felemelte a kezét, és az ujjait Aard Jelére hajlítva a forrongó portálra célzott. Hiba volt.

A portálból senki sem lépett elő. Csak erő sugárzott belőle, amit Rience magába szívott.

A varázsló megfeszített ujjaiból hathüvelyknyi acéltüskék nőttek ki. Hallható reccsenéssel mélyedtek bele Geralt mellébe és vállaiba. A tüskékből energia tört fel. A vaják görcsös ugrással vetette hátra magát. Akkora volt a megrázkódtatás, hogy hallotta és érezte, ahogyan a fájdalomtól összeszorított fogai megroppannak és elrepednek. Legalább kettő.

Rience megpróbált felpattanni, de azon nyomban ismét összerogyott, és a térdein araszolt tovább a teleport felé. Geralt levegő után kapkodva előhúzta a tőrét a csizmaszárából. A varázsló hátranézett, felpattant, és tántorogva megindult. A vaják is tántorgott, de ő gyorsabban. Rience ismét hátranézett, felkiáltott. Geralt a markába szorította a tőrt. Dühös volt. Nagyon dühös.

Valami megragadta hátulról, gúzsba kötötte, mozdulatlanná tette. A medál a nyakában erősen fellüktetett, felsebzett vállaiban görcsösen pulzált a fájdalom.

Úgy tíz lépéssel mögötte ott állt Filippa Eilhart. Felemelt kezeiből tompa fény áradt – két fénycsóva, két sugár. Mind a kettő a hátához ért, fénylő fogóként szorítva a vállait. Szabadulni próbált, eredménytelenül. El sem tudott mozdulni a helyéről. Csak nézhette, ahogyan Rience ingatag léptekkel eléri a tejfehér derengéssel lüktető teleportot.

Rience lassan, sietség nélkül lépett be a teleport fényébe, és elmerült benne, akár egy búvár, az alakja elmosódott, azután eltűnt. Egy pillanattal később az ovális kialudt, egy percre áthatolhatatlan, sűrű, bársonyos sötétségbe merítve az utcácskát.

Valahol a sikátorok között viaskodó macskák sivalkodtak. Geralt a kardja pengéjére nézett, amit maga elé nyújtott a varázslónő felé tartva.

– Miért, Filippa? Miért tetted ezt?

A varázslónő tett egy lépést hátra. Még mindig a kezében tartotta a tőrt, amit egy perccel korábban belemélyesztett Toublanc Michelet koponyájába.

– Miért kérded? Hiszen tudod.

– Igen – helyeselt a férfi. – Most már tudom.

– Megsebesültél, Geralt. Nem érzel fájdalmat, mert elkábít a vajákelixír, de nézd csak meg, hogy vérzel. Lecsillapodtál már annyira, hogy nyugodtan odamehessek hozzád, és kezelésbe vegyelek? Az ördögbe is, ne nézz így! És ne közelíts hozzám. Még egy lépés, és kénytelen leszek... Ne közelíts! Kérlek! Nem akarlak bántani, de ha közelebb jössz...

– Filippa! – kiáltott fel Kökörcsin, aki még mindig magához szorította a zokogó Shanit. – Megbolondultál?

– Nem – mondta erejét megfeszítve a vaják. – Egyáltalán nem ment el az esze. Nagyon is jól tudja, mit csinál. Egész idő alatt tudta, mit csinál. Kihasznált minket. Elárult. Becsapott...

– Csillapodj – ismételte Filippa Eilhart. – Nem érted ezt, és nem kell, hogy megértsd. Azt tettem, amit meg kellett tennem. És ne nevezz engem árulónak. Mert éppen azért tettem, hogy ne áruljak el egy nagyobb ügyet, amit te el sem tudsz képzelni. Egy nagy és fontos ügyet, olyannyira fontosat, hogy gondolkodás nélkül fel kell érte áldozni csekélységeket, ha ilyesfajta választás elé állítanak. Geralt, az ördögbe is, mi itt beszélünk, te meg ott állsz a vértócsában. Csillapodj le, és engedd, hogy kezelésbe vegyünk, én és Shani.

– Igaza van! – kiáltotta oda Kökörcsin. – Megsebesültél, a fenébe is! El kell téged látni, és elvinni innen! Veszekedni tudtok később is!

– Te és a te nagy ügyed. – A vaják, ügyet sem vetve a trubadúrra, tett egy imbolygó lépést előre. – A te nagy ügyed, Filippa, és a te választásod, az egy sebesült, akit hidegvérrel leszúrtál, mikor már elmondta azt, amit tudni akartál, és amit nekem nem volt szabad megtudnom. A te nagy ügyed Rience, akit hagytál elmenekülni, hogy véletlenül el ne árulhassa a megbízója nevét. Hogy tovább gyilkolhasson. A te nagy ügyed ezek a holttestek, amikre nem volt semmi szükség. Bocsáss meg, rosszul fejeztem ki magam. Nem holttestek. Csekélységek!

– Tudtam, hogy nem fogod megérteni.

– Való igaz, nem fogom megérteni. Soha. De azt, hogy miről van szó, értem. A ti nagy ügyeitek, a háborúitok, a harcotok a világ megmentéséért... A célotok, ami szentesíti az eszközöket... Hát hegyezd a füled, Filippa. Hallod ezeket a hangokat, ezt a lármát? A kandúrok azok, akik nagy ügyért harcolnak. Az osztatlan uralomért a szemétdombon. Ez nem tréfadolog, vér folyik ott, és szőrcsomók repkednek. Ott háború folyik. De engem mindkét háború, a macskáké és a tied is, valami hihetetlenül kevéssé izgat.

– Az csak úgy tűnik neked – sziszegte a varázslónő. – Nagyon is izgatni fog téged mindez, és hamarabb, mint gondolnád. Szükségszerűséggel és választással állsz szemben. Belekavarodtál a végzetbe, kedvesem, jobban, mint gondoltad. Azt hitted, egy gyereket veszel az oltalmadba, egy aprócska kislányt. Tévedtél. Te a lángot vetted magadhoz, amelytől bármelyik pillanatban lángra lobbanhat a világ. A mi világunk. A tiéd, az enyém, a másoké. És neked választanod kell majd. Ahogyan nekem. Ahogyan Triss Merigoldnak. Ahogyan választania kellett Yennefernek. Mert Yennefer már választott. A te végzeted az ő kezében van, vaják. Te magad adtad azokba a kezekbe.

A vaják megingott. Shani felkiáltott, kitépte magát Kökörcsin szorításából. Geralt egy intéssel feltartóztatta, felegyenesedett, és egyenesen Filippa Eilhart sötét szemébe nézett.

– Az én végzetem – mondta erejét megfeszítve. – Az én választásom... Megmondom neked, Filippa, mit választottam. Nem engedem, hogy belekeverjétek Cirit a mocskos machinációitokba. Figyelmeztetlek. Aki bántani merészeli Cirit, úgy végzi, mint ez a négy, akik itt hevernek. Nem fogok megesküdni, se fogadkozni. Nekem nincs mire. Én egyszerűen csak figyelmeztetlek. A szememre vetetted, hogy rossz gyám vagyok, hogy nem tudom megvédeni azt a gyereket. Védeni fogom. Úgy, ahogyan tudom. Gyilkolni fogok. Könyörtelenül fogok gyilkolni...

– Hiszek neked – felelte mosolyogva a varázslónő. – Hiszem, hogy meg fogod tenni. De nem ma, Geralt. Nem most. Mert egy perc, és elájulsz a vérveszteségtől. Shani, készen állsz?

Senki sem születik varázslónak. Továbbra is túlságosan keveset tudunk a genetikáról és az öröklődés mechanizmusairól. Túlságosan is kevés időt és forrást szentelünk a kutatásoknak. Sajnálatos, hogy a mágikus képességek öröklődés útján való átadására tett kísérleteket minduntalan végrehajtjuk, hogy úgy mondjam, természetes úton. Az effajta pszeudo-experimentumok eredményeit túlságosan is gyakran látjuk a városok csatornáiban és a szentélyek falai tövében. Túlságosan is sokszor lát és bukkan az ember debilis és katatón asszonyokra, nyáladzó és maguk alá piszkító prófétákra, jósnőkre, falusi jövendőmondókra és csodatévőkre, olyan gyengeelméjűekre, akiknek degenerálta az agyát az örökölt, megzabolázatlan Erő.

Ezeknek a debilis és gyengeelméjű fehérszemélyeknek azután ismét csak lehetnek utódaik, akiknek átadhatják a képességeiket, és tovább degenerálódhatnak. Képes-e bárki is előre látni és megállapítani, hogyan fog festeni az utolsó szem egy ilyesfajta láncolatban?

A legtöbben közülünk, varázslók közül, a szomatikus elváltozások és az agyalapi mirigy rendellenes működésének következtében elveszíti prokreációs képességét. Néhányan azonban – és leggyakrabban varázslónők – a gonádok működőképességének megőrzésével alkalmazkodnak a mágiához. Megfoganhatnak és életet adhatnak – és van merszük mindezt szerencsének és áldásnak nevezni. Én azonban ismétlem: senki sem születik varázslónak. És senkinek sem szabadna annak születnie! Tudatában léve az általam írottak súlyának, választ adok a kérdésre, mely a Cidarisi Gyűlésen hangzott el. Teljes bizonyossággal jelentem ki: valamennyiünknek meg kell hoznia a döntést, mivé akar válni – varázslónővé, vagy anyává. Követelem, hogy minden adeptát sterilizáljanak. Kivétel nélkül.

Tissaia de Vries,

A mérgezett forrás

Hetedik fejezet

– Mondok én nektek valamit – szólalt meg hirtelen Második Iola, csípőjének támasztva a magokkal teli kosarat. – Háború lesz. A hercegi ispán mondta, amikor sajtért jött.

– Háború? – söpörte félre homlokából a haját Ciri. – Kivel? Nilfgaarddal?

– Azt nem hallottam – ismerte be az adepta. – De az ispán azt mondta, hogy a hercegünk egyenesen Foltest királytól kapott parancsot. Harcba hívta a népet, és minden út csak úgy feketéllik a katonáktól. Hujjuj! Mi lesz itt?

– Ha már háború – mondta Eurneid –, akkor egészen biztosan Nilfgaarddal. Kivel mással? Megint! Az istenekre, ez szörnyű!

– Nem túlzol te kicsit azzal a háborúval, Iola? – hintett Ciri magvakat a kakasoknak és a gyöngytyúkoknak, amik élénk, lármás forgatagként tolakodtak körülötte. – Nem lehet, hogy megint csak a Scoia’tael elleni hajtóvadászat?

– Nenneke anya ugyanezt kérdezte az ispántól – közölte Második Iola. – Az ispán meg azt mondta, hogy nem, most nem a Mókusokról van szó. Állítólag a várak és az erődök parancsba kapták, hogy gyűjtsenek tartalékokat, hátha megostromolják őket. De hiszen a tündék az erdőkben támadnak, nem ostromolnak várakat! Az ispán azt kérdezte, hogy nem tud-e a szentély több sajtot adni, meg még más dolgokat. A vár tartalékaihoz. És lúdtollat követelt. Azt mondta, sok lúdtoll kell neki. A nyílvesszőkhöz. Értitek, hogy íjakból lőjenek! Ó, istenek! Rengeteg sok munkánk lesz. Meglátjátok! Nyakig leszünk a munkában!

– Nem mind – mondta csipkelődve Eurneid. – Egyesek közülünk nem mocskolják be a kis kacsóikat. Egyesek egy héten csak kétszer dolgoznak. Nincs idejük a munkára, mert állítólag mindenféle mágikus hókuszpókuszokat tanulnak. De azért igazából az is lehet, hogy csak lopják a napot, vagy a parkban szaladgálnak, és a virágok fejét csapdossák le bottal. Tudod, kiről beszélek, Ciri, nem igaz?

– Ciri egész biztos elmegy háborúzni – kacagott fel Második Iola. – Hiszen azt beszélik, hogy valami lovagnak a lánya! A nagy harcosnő, a félelmetes kardjával! Végre fejeket is csapdoshat majd csalán helyett!

– Nem, hiszen ő hatalmas varázslónő! – ráncolta az orrát Eurneid. – Minden ellenséget pirókegérré változtat majd! Ciri! Mutass nekünk valami borzalmas varázslatot! Válj láthatatlanná, vagy intézd el, hogy a répa korábban nőjön ki! Vagy csinálj valamit, hogy a tyúkok megetessék magukat. Na, ne kéresd már magad! Vess már valami igét!

– A mágia nem azért van, hogy mutogassuk – felelte dühösen Ciri. – A mágia az nem valami vásári mutatvány.

– Persze, persze – nevetett fel az adepta. – Nem azért, hogy mutogassák. Mi, Iola? Pont, mintha azt a boszorkány Yennefert hallgatnám!

– Ciri egyre jobban kezd rá hasonlítani – jelentette ki Iola, tüntetőleg szipákolva. – Még a szaga is hasonló. Hah, ez biztos valami mágikus pacsuli, amit ördögalmából vagy ámbrából csináltak. Hát te varázspacsulikat használsz, Ciri?

– Nem! Szappant használok! Azt, ami nektek olyan ritkán akad a kezetekbe!

– Ohó – fintorodott el Eurneid. – Hogy ez milyen gunyoros, milyen rosszmájú! Hogy felfújja magát!

– Régebben nem volt ilyen – duzzogott Második Iola. – Azóta lett ilyen, mióta azzal a boszorkával flangál. Vele alszik, vele eszik, egy lépést se tágít attól a Yennefertől. Szinte egyáltalán el se jön már a szentélybe az órákra, ránk meg aztán már egy perc ideje sincsen!

– Mi meg végezhetünk minden munkát helyette! A konyhában is, a kertben is! Nézd csak, Iola, milyenek a kis kacsói! Mint valami királylánynak!

– Ez már csak így van! – kukorékolta Ciri. – Akinek van egy kis esze, annak a könyv való! Akinek meg korpa van a fejében, annak a seprű!

– Te meg csak repülsz a seprűn, mi? Te hétszentséges varázslónő!

– Hülye vagy!

– Te vagy a hülye!

– Épp, hogy nem!

– Épp, hogy igen! Gyere, Iola, ne is törődj vele. A varázslónők nem nekünk való társaság.

– Még szép, hogy nem nektek! – kiáltott Ciri, és a földhöz vágta a magokkal teli kosarat. – A tyúkok a nektek való társaság!

Az adepták a kotkodácsoló madárhad gyűrűjében, magasra húzott orral távoztak.

Ciri hangosan elkáromkodta magát, megismételve Vesemir legkedvesebb mondását, aminek a jelentése azért nem egészen volt világos a számára. Aztán hozzátett még néhány szót, amit Yarpen Zigrintől hallott, és amiknek a jelentése teljességgel titokban maradt előtte. Egy rúgással szétkergette a szétszóródott magok körül tülekedő kotlósokat. Felemelte a kosarat, megforgatta a tenyerében, aztán vajákfordulatra perdült, és mintha csak diszkosz volna, elhajította a tyúkólak nádteteje felett. Sarkon fordult, és futva eliramodott a szentély parkján keresztül.

Könnyedén futott, gyakorlottan szabályozva a légzését. Minden második fánál, amit maga mögött hagyott, kecsesen, félfordulattal felpattant, jelzésszerűen a levegőbe vágva képzelt kardjával, rögtön utána végrehajtva a begyakorolt kitérést és cselmozdulatot. Ügyesen ugrotta át a palánkot, biztosan és lágyan érkezve hajlított térdeire.

– Jarre! – kiáltotta a torony kőfalában ásító apró ablak felé emelve fejét. – Jarre, ott vagy? Hé! Én vagyok!

– Ciri? – hajolt ki a fiú. – Mit csinálsz te itt?

– Bemehetek oda hozzád?

– Most? Hmm... Hát, tessék... Tessék, parancsolj.

A lány felviharzott a lépcsőkön, abban a pillanatban rontva a fiatal adeptusra, amikor az neki hátat fordítva épp a ruháját igazította meg sietősen, és pergamenekkel terítette le az asztalon heverő pergameneket. Jarre átfésülte ujjaival a haját, megköszörülte a torkát, és ügyetlenül meghajolt. Ciri az öve mögé tűzte a hüvelykujjait, és megrázta hamuszín üstökét.

– Miféle háború ez, amiről mindenki beszél? – csattant fel. – Tudni akarom!

– Ülj le, kérlek.

A lány körbenézett a szobában. Négy hatalmas, könyvekkel és tekercsekkel megrakott asztal állt benne. Csak egyetlen szék volt. Az is tele.

– Háború? – hümmögte Jarre. – Igen, hallottam a szóbeszédet... Téged érdekel ez? Téged, egy lá... Ne, ne ülj az asztalra, kérlek, alig sikerült összerendeznem azokat az iratokat... Ülj a székre. Egy pillanat, várj, leveszem a könyveket... Yennefer kisasszony tudja, hogy itt vagy?

– Nem.

– Hmm... És Nenneke anya?

Ciri elfintorodott. Tudta, miről van szó. A tizenhat éves Jarre a főpapnő neveltje volt, akit arra készített elő, hogy pap és krónikás jegyen. Ellanderben lakott, ahol írnokként dolgozott a várbíróságon, de Melitele templomában több időt töltött, mint a városkában; egész napokat, és néha az éjszakákat is, a szentély könyvtárából származó műveket tanulmányozva, másolva és illuminálva. Ciri sosem hallotta ezt Nenneke szájából, de nyilvánvaló volt, hogy a főpapnő a legkevésbé sem kívánja, hogy Jarre a fiatal adepták körül forgolódjon. És fordítva. Az adepták ugyanis szemtelenül pislogtak a fiúra, és fesztelenül cseverésztek a különböző lehetőségeket mérlegelve, melyeket az a tény kínált, hogy gyakorta tartózkodott a szentély területén olyasvalami, ami nadrágot viselt. Ciri mindezen mérhetetlenül csodálkozott, merthogy Jarre mindannak az ellenkezője volt, amit szerinte egy vonzó férfinak jelentenie kellett. Cintrában, emlékei szerint, a vonzó férfi feje a vakfödémig ért, a vállai pedig az ajtó keretének egyik oldaláról a másikig, úgy káromkodott, mint egy törp, úgy bömbölt, akár a bivaly, és harminc lépésre bűzlött a lovától, az izzadságától és a sörtől, függetlenül attól, hogy nappal volt vagy éjjel. Azokat a férfiakat, akik ennek a leírásnak nem feleltek meg, Calanthe királynő asszonyházában nem tartották méltónak se sóhajra, se pletykára. Ciri látott aztán másfajta férfiakat is – Angren bölcs és szelíd druidáit, Sodden daliás és borús telepeseit, Kaer Morhen vajákjait. Jarre más volt. Sovány volt, mint a gebe, ügyetlen, túlságosan is nagy, tinta és por szagát árasztó ruhát viselt, örökké zsíros volt a haja, az állán pedig szakáll helyett hét vagy nyolc hosszú szőrszál meredezett, aminek a fele egy megtermett szemölcsből nőtt ki. Ciri igazán nem értette, mi vonzza annyira Jarre tornyához. Szeretett vele beszélgetni, a fiú sokat tudott, sok mindent lehetett tőle tanulni. De az utóbbi időben, ahányszor csak ránézett, a fiú tekintete olyan furcsa, homályos és sóvár volt.

– Na – türelmetlenkedett a lány. – Elmondod nekem végre, vagy sem?

– Nincs mit mondanom. Nem lesz itt semmiféle háború. Ez mind csak szóbeszéd.

– Aha – horkant fel. – Akkor hát a herceg csak úgy, tréfából hívta hadba a népet? A hadsereg unalmában masírozik az országutakon? Ne kertelj nekem, Jarre. Gyakran jársz a városban és a várban, biztosan tudsz valamit!

– Miért nem kérdezed meg erről Yennefer kisasszonyt?

– Yennefer kisasszonynak akadnak fontosabb dolgai is – förmedt rá Ciri, de azonnal észbe kapott, kedvesen elmosolyodott, és megrebegtette a szempilláit. – Oh, Jarre, mondd el nekem, kérlek! Te olyan okos vagy! Olyan szépen és bölcsen tudsz beszélni, órákig el tudnálak hallgatni! Kérlek, Jarre!

A fiú elvörösödött, a tekintete pedig elkenődött és elhomályosult. Ciri lopva felsóhajtott.

– Hmm... – toporgott egy helyben Jarre, tétován lóbálva a karjait; szemmel láthatóan fogalma sem volt, mihez is kezdjen velük. – Mit mondhatnék neked? Valóban, a városban az emberek beszélnek, felzaklatták őket a Dol Angra-i események... De nem lesz háború. Egész biztosan. Hihetsz nekem.

– Hát persze, hogy hihetek – prüszkölte a lány. – De jobb szeretném tudni, hogy mire alapozod ezt a nagy bizonyosságodat. Ha jól tudom, nem ülésezel a herceg tanácsában. Ha pedig tegnap kineveztek volna vajdának, dicsekedj csak el vele. Rögtön gratulálni fogok.

– Én a történeti traktátusokat tanulmányozom – vörösödött el Jarre –, márpedig azokból többet meg lehet tudni, mintha a tanácsban ülne az ember. Olvastam a Háborúk történetét, amit Pelligram marsall írt, de Ruyter dózse Stratégiáját, A redaniai előőrök hőstetteit Bronibortól... A jelen politikai helyzetben pedig kiismerem magam annyira, hogy analógia segítségével levonhassam a következtetéseket. Tudod, mi az az analógia?

– Persze – füllentette Ciri, miközben egy fűszálat piszkált ki a csizmája csatjából.

– Hogyha a régi háborúk történetét – révedt a fiú a plafonra – a mai geopolitikai helyzetre vetítjük, könnyűszerrel beláthatjuk, hogy az apró határmenti incidensek, mint amilyenre Dol Angrában került sor, esetlegesek és nem bírnak jelentőséggel. Elvégre te, mint a mágia adeptája, ismered a jelen geopolitikai helyzetet?

Ciri nem felelt; gondolataiba merülve bele-beleolvasott az asztalon heverő pergamenekbe, átlapozott néhány oldalt egy hatalmas, bőrbe kötött könyvben.

– Hagyd békén, ne nyúlj hozzá! – nyugtalankodott Jarre. – Az egy rendkívül értékes, egyedülálló mű!

– Nem eszem meg neked.

– Koszos a kezed.

– Tisztább, mint a tiéd. Figyelj csak, vannak neked itt valami térképeid?

– Vannak, de a kufferba raktam el őket – vágta rá gyorsan a fiú, de Ciri grimasza láttán felsóhajtott, félrelökte a ládáról a pergamentekercseket, felemelte a fedelét, letérdelt, és keresgélni kezdett a tartalmában. Ciri a székén fészkelődve és a lábát lóbálva tovább lapozgatta a könyvet. Az oldalak közül hirtelen egy laza lapocska csusszant elő, ami egy teljesen meztelen nőt ábrázolt csigákba sütött loknikkal, egy teljesen meztelen, szakállas férfi ölelésébe fonódva. A lány hosszú ideig forgatta a metszetet, nem tudva eldönteni, melyik az alja, melyik a teteje; még a nyelvét is kidugta. Végül aztán észrevette a képecske legfontosabb részletét, és felvihogott. Jarre, aki a hóna alatt egy nagy tekerccsel közeledett felé, borzasztóan elvörösödött, egyetlen szó nélkül kitépte a metszetet a kezéből, és elrejtette az asztalt ellepő papírrakás alá.

– Rendkívül értékes és egyedülálló mű – gúnyolódott a lány. – Ilyen analógiákat tanulmányozol? Több hasonló képecske is van ott? Érdekes, a könyvnek az a címe, hogy Orvoslás és gyógyítás. Szeretném megtudni, miféle betegséget is gyógyítanak ezzel a módszerrel.

– Te el tudod olvasni az Első Rúnákat? – csodálkozott a fiú zavartan köhécselve. – Nem tudtam...

– Még sok mindent nem tudsz – húzta fel a lány az orrát. – Mégis mit gondolsz? Én nem olyan adepta vagyok, akinek csak a tyúkok fogdosása való. Én egy... varázslónő vagyok. Na, mutasd már végre azt a térképet!

Mindketten a földre térdeltek, a kezükkel és a térdükkel szorítva le a merev árkust, amely makacsul igyekezett ismét feltekeredni. Cirinek sikerült végre az egyik sarkát egy székláb alá gyűrnie, Jarre pedig egy nehéz könyvvel szorította le a másikat, aminek A nagy Radovid király élete és tettei volt a címe.

– Hmm... Hogy micsoda zagyvaság van ezen a térképen! Egyáltalán nem tudok rajta kiigazodni... Mi hol vagyunk? Hol van Ellander?

– Itt – mutatott rá a fiú az ujjával. – Itt van Temeria, ezen a területen. Itt van Vizima, a királyunk, Foltest fővárosa. Itt, a Pontar völgyében fekszik Ellander hercegsége. Itt meg... Igen, itt van a szentélyünk.

– Ez meg miféle tó? Nincs is nálunk semmiféle tó.

– Az nem tó. Az egy tintafolt...

– Aha. És itt... Ez itt Cintra. Igaz?

– Igen. Folyóntúltól és Soddentól délre. Arra, ott folyik a Jaruga folyó, ami éppen Cintránál torkollik a tengerbe. Azt az országot, nem tudom, tudod-e, de jelenleg a nilfgaardiak uralják...

– Tudom – vágott közbe a lány, ökölbe szorítva a kezét. – Nagyon is jól tudom. És hol van ez az egész Nilfgaard? Nem látok itt ilyen országot. Nem fért rá a térképedre, vagy mi? Adj egy nagyobbat!

– Hmm... – vakarta meg az állán a szemölcsöt Jarre. – Olyan térképeim nincsenek... De tudom, hogy Nilfgaard valahol távolabb van, dél irányában... Na, többé-kevésbé itt. Talán.

– Annyira messze? – csodálkozott Ciri a pontot bámulva a padlón, ahová a fiú mutatott. – Onnan jöttek egész idáig? És útközben elfoglalták a többi országot?

– Igen, így igaz. Leigázták Metinnát, Maechet, Nazairt, Ebbinget, minden királyságot az Amell-hegységtől délre. Ezeket az országokat, ahogyan Cintrát és Felső-Soddent is, most Provinciáknak nevezik a nilfgaardiak. De Alsó-Soddent, Verdent és Bruggét nem sikerült az uralmuk alá hajtaniuk. A Négy Királyság seregei feltartóztatták őket, itt, a Jaruga partján, amikor csatában legyőzték...

– Tudom, tanultam történelmet – csapott rá a tenyerével a térképre Ciri. – Na, Jarre, beszélj a háborúról. Itt térdelünk a geopolitikán. Vond le a következtetéseket, analógiával, vagy amivel csak akarod. Csupa fül vagyok.

A fiú megköszörülte a torkát, elpirult, aztán magyarázni kezdett, a lúdtolla végével mutatva a térképen a szóban forgó területekre.

– Jelen pillanatban köztünk és a Nilfgaard által uralt Dél között, mint látod, a Jaruga folyó jelöli a határt. Gyakorlatilag leküzdhetetlen akadályt jelent. Szinte sosem fagy be, esős időszakban pedig annyi vizet is szállíthat, hogy a medre széltében majd’ eléri az egy mérföldet. Egy hosszú szakaszon, na, ezen a helyen, meredek, megközelíthetetlen partok között folyik, Mahakam sziklái között...

– A törpök és a manók vidékén?

– Igen. Ezért aztán a Jarugán csak itt lehet átkelni, az alsó folyásánl, Soddenben, és itt, a középső folyásánál, Dol Angra völgyében...

– És éppen Dol Angrában volt az az inci... Incidens?

– Várj csak. Épp azt magyarázom neked, hogy a Jaruga folyón jelen pillanatban egyetlen hadsereg sem képes átkelni. Mindkét völgyet, amin keresztül eljuthatnának hozzá, azokat, melyeken időtlen idők óta vonulnak a hadseregek, rendkívüli módon megerősítették és védik, a mieink éppúgy, ahogyan Nilfgaard is. Pillants csak rá a térképre. Nézd meg, mennyi itt az erődítmény. Látod, itt van Verden, itt Brugge, ott meg a Skellige-szigetek...

– És ez, ez itt mi? Ez a nagy fehér folt?

Jarre közelebb húzódott; a lány megérezte a térde melegét.

– Brokilon erdeje – mondta a fiú. – Tiltott terület. Az erdei driádok királysága. Brokilon is a szárnyunkat védi. A driádok senkit sem engednek át arra. Nilfgaardiakat sem...

– Hmm... – hajolt Ciri a térkép fölé. – Itt van Aedirn... És Vengerberg városa... Jarre! Hagyd abba, de azonnal!

A fiú hirtelen visszarántotta az ajkát a lány hajától, és olyan vörös lett, mint egy bazsarózsa.

– Nem akarom, hogy ezt csináld!

– Ciri, én...

– Én egy komoly ügyben jöttem el hozzád, mint varázslónő a tudósemberhez – mondta a lány hűvösen és méltóságteljesen, hűen adva vissza hangjával Yennefer hanglejtését. – Úgyhogy viselkedj!

A „tudósember” még jobban elvörösödött, és olyan ostoba képet vágott, hogy a „varázslónő” csak nehezen tudta visszafojtani a nevetést, amikor ismét a térkép fölé hajolt.

– Ebből a te egész geográfiádból – folytatta a lány – eddig semmi sem következik. A Jaruga folyóról mesélsz nekem, de hát a nilfgaardiak egyszer már átkeltek a túlpartra. Most mi áll az útjukban?

– Annak idején – köszörülte meg a torkát Jarre, letörölve az izzadságot, ami hirtelen kiverte a homlokát – csak Brugge, Sodden és Temeria állt velük szemben. Most szövetségben egyesültünk. Úgy, mint a soddeni csatában. A Négy Királyság. Temeria, Redania, Aedirn és Kaedwen...

– Kaedwen – mondta büszkén Ciri. – Igen, tudom, miben áll ez a szövetség. Henselt király Kaedwenből titkos, különleges segítséget nyújt az aedirni Demavend királynak. A segítséget hordókban szállítják. És hogyha Demavend király azt gyanítja, hogy valaki áruló, köveket rak a hordókba. Csapdát állít...

Hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott, hogy Geralt megtiltotta neki, hogy a Kaedwenben történtekről beszéljen. Jarre gyanakodva figyelte.

– Valóban? És te mégis honnan tudhatnál minderről?

– Egy könyvben olvastam, amit Pelikán marsall írt – horkant fel a lány. – És más analógiákban. Arról mesélj, hogy mi történt abban a Dol Angrában, vagy hogy a csudába is hívják. De először mutasd meg, hol van.

– Itt. Dol Angra egy széles völgy, az út, ami délről Lyria és Rívia királyságaiba vezet, Aedirnbe, aztán tovább Dol Blathannába és Kaedwenbe... És a Pontar völgyén keresztül hozzánk, Temeriába.

– És mi történt ott?

– Összecsapásokra került sor. Állítólag. Nem tudok túl sokat erről. De a várban azt beszélték.

– Ha összecsapásokra került sor – ráncolta össze a homlokát Ciri –, akkor az már háború! Akkor meg mit beszélsz itt nekem?

– Nem először került sor összecsapásokra – magyarázta Jarre, de a lány látta, hogy a fiú egyre kevésbé volt biztos magában. – A határ mentén rendkívül gyakran kerül sor incidensekre. De nincs jelentőségük.

– És mégis miért nincs?

– Az erők egyensúlyban állnak. Se mi, se a nilfgaardiak nem tehetnek semmit. És egyik oldal sem szolgáltathat az ellenfelének casus bellit...

– Nem szolgáltathat micsodát?

– Okot a háborúra. Érted már? Ezért van, hogy a Dol Angra-i fegyveres incidensek egészen biztosan esetleges alkalmak voltak, a legvalószínűbb, hogy rablótámadások, vagy a csempészekkel való összetűzések... Semmilyen körülmények között nem lehetnek a reguláris hadseregek akciói, se a mieinké, se a nilfgaardiaké... Mert az éppenhogy casus belli volna...

– Aha. Figyelj, Jarre, mondd csak el nekem...

A lány elhallgatott. Hirtelen felkapta a fejét, gyorsan a halántékához érintette az ujjait, és összeráncolta a homlokát.

– Mennem kell – mondta. – Yennefer kisasszony hív.

– Képes vagy meghallani? – kíváncsiskodott a fiú. – A távolból? Miféleképpen...

– Mennem kell – ismételte a lány, miközben felállt, és lesöpörte a térdéről a port. – Hallgass ide, Jarre. Elutazom Yennefer kisasszonnyal, nagyon fontos ügyekben. Nem tudom, mikor térünk vissza. Előre figyelmeztetlek, hogy titkos ügyekről van szó, amik kizárólag a varázslónőkre vonatkoznak, úgyhogy ne tegyél fel semmiféle kérdést.

Jarre is felállt. Megigazította a ruháját, de még mindig nem tudta, mihez kezdjen a kezeivel. A tekintete gusztustalanul elhomályosult.

– Ciri...

– Mi van?

– Én... én...

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – közölte türelmetlenül a lány a fiúra meresztve hatalmas, smaragdzöld szemét. – Teljesen nyilvánvaló, hogy te sem tudod. Megyek. Ég veled, Jarre.

– Viszlát... Ciri. Szerencsés utat. Majd... Majd gondolok rád...

Ciri felsóhajtott.

– Itt vagyok, Yennefer kisasszony!

Úgy robbant be a szobába, mintha katapultból lőtték volna ki; lökése nyomán az ajtó kitáruló szárnyai a falhoz csattantak. Az útjában álló támlásszék lábtöréssel fenyegette, de Ciri ügyesen átugrotta, tett egy kecses félfordulatot, és végrehajtott egy színlelt kardcsapást, aztán a jól sikerült mutatványtól örömében felnevetett. Annak ellenére, hogy gyorsan szaladt, nem zihált, egyenletes és nyugodt maradt a légzése. Mostanra tökéletesen elsajátította a légzésszabályozás módszerét.

– Itt vagyok! – ismételte.

– Végre valahára. Vetkőzz le, és a kádba. Szaporán.

A varázslónő körbe se nézett, nem fordult el az asztalától, a tükörben figyelte Ciri visszatükröződését. Lassú mozdulatokkal fésülgette nedves, fekete fürtjeit, melyek kiegyenesedtek ugyan a fésű nyomása alatt, de csupán azért, hogy egy pillanattal később ismét csillogó csigákba tekeredjenek.

A lány villámgyorsan kikapcsolta a csizmája csatjait, lerántotta őket, megszabadult a ruháitól, és nagy csobbanással a kádban landolt. Megragadta a szappant, és elkezdte erőteljesen sikálni az alkarját.

Yennefer mozdulatlanul ült, kinézett az ablakon, és a fésűjével játszott. Ciri prüszkölt, bugyborékolt és köpködött, mert a szappanos víz belefolyt a szájába. Megrázta a fejét, azon gondolkodva, hogy létezik-e vajon olyan varázsige, aminek a segítségével meg lehet fürödni víz, szappan és időpocsékolás nélkül is.

A varázslónő félretette a fésűjét, de még mindig elgondolkodva bámult ki az ablakon a hollók és varjak csapataira, melyek szörnyű károgás közepette vonultak kelet felé. Az asztalon a tükör és a tekintélyes méretű, illatszerekkel teli üvegsereg mellett néhány levél hevert. Ciri tudta, hogy Yennefer régóta várt ezekre a levelekre, hogy az érkezésüktől függött, mikor hagyják el a szentélyt. Mindannak ellenére, amit Jarrénak mondott, a lánynak fogalma sem volt, hová mennek, és miért. De azokban a levelekben...

Hogy a gyanút elterelje, fröcskölni kezdett a bal kezével, a jobbja ujjait pedig a megfelelő mozdulatra hajtotta, a formulára koncentrált, a levelekre szegezte a tekintetét, és elküldte az impulzust.

– Meg ne merészeld próbálni – mondta Yennefer oda se fordulva.

– Azt gondoltam... – krákogta a lány. – Azt gondoltam, az egyik Geralttól jött...

– Ha így lenne, odaadtam volna neked – fordult meg a varázslónő a széken, a lánnyal szemben helyezkedve el. – Sokáig tart még az a mosdás?

– Befejeztem.

– Állj fel, kérlek.

Ciri szót fogadott. Yennefer könnyedén elmosolyodott.

– Igen – mondta. – A gyermekkort már magad mögött tudhatod. Kikerekedtél ott, ahol kellett. Engedd le a karod. A könyököd nem érdekel. Na, na, pironkodás nélkül, álszemérem nélkül. Ez itt a te tested, a legtermészetesebb dolog széles e világon. Az, hogy serdülsz, éppolyan természetes. Ha a sorsod másképp alakult volna... Ha nincs a háború, mostanra már rég valami herceg vagy királyfi felesége lennél. Tisztában vagy ezzel, nem igaz? Kellőképpen gyakran és elég részletesen beszélgettünk ahhoz a nemeket érintő kérdésekről, hogy tudd, hogy már nő vagy. Fiziológiai értelemben, magától értetődő. Talán nem felejtetted el, miről beszélgettünk?

– Nem. Nem felejtettem el.

– A Jarrénál tette látogatásaid idején, remélem, szintén nem támadnak gondjaid az emlékezeteddel?

Ciri lesütötte a szemét, de csak egy pillanatra. Yennefer nem mosolyodott el.

– Törölközz meg, és gyere ide hozzám – mondta hűvösen. – Ne fröcskölj, kérlek.

A törölközőbe burkolózott Ciri odatelepedett a varázslónő térde mellé a támlásszékre. Yennefer fésülgetni kezdte a lány haját, időről időre megkurtítva ollójával egy-egy rakoncátlan tincset.

– Haragszol rám? – kérdezte a lány tétovázva. – Azért, mert... a toronyban voltam?

– Nem. De Nenneke nem szereti ezt. Te is tudod.

– De én semmit... Az a Jarre egyáltalán nem érdekel engem – pirult el kissé Ciri. – Én csak...

– Hát éppen ez az – morogta a varázslónő. – Te csak. Ne viselkedj úgy, mint egy gyerek, mert emlékeztetlek, hogy már nem vagy az. Annak a fiúnak elered a nyála, és dadogni kezd, ha csak meglát. Nem veszed észre?

– Nem az én hibám! Mit kellene tennem?

Yennefer abbahagyta a fésülését, és végigmérte mélységes, ibolyaszín tekintetével.

– Ne játszadozz vele. Alávaló dolog.

– Én egyáltalán nem játszadozom vele! Csak beszélgetek!

– Szeretném elhinni – csattogtatta a varázslónő az ollóját újabb tincset vágva le, ami a világ minden kincséért sem akart engedelmeskedni –, hogy a beszélgetéseitek során emlékszel arra, amire megkértelek.

– Emlékszem, emlékszem!

– Okos és gyors felfogású fiú. Egy-két óvatlanul elejtett szó helyes nyomra vezetheti, olyan dolgokhoz, amikről nem szabad tudnia. Amikről senkinek sem szabad tudnia. Senki, abszolúte senki sem tudhatja meg, ki vagy.

– Emlékszem – ismételte Ciri. – Senkinek egy kukkot se szóltam, biztos lehetsz benne. Mondd el nekem, ezért kell ilyen hirtelen elutaznunk? Félsz, hogy valaki rájöhetett, hogy itt vagyok? Ezért?

– Nem. Más okokból.

– Azért, mert... lehet, hogy háború lesz? Mindenki az új háborúról beszél! Mindenki erről beszél, Yennefer kisasszony.

– Való igaz – hagyta rá hűvös hangon a varázslónő Ciri füle mellett csattogva az ollójával. – Ez a téma azok csoportjába tartozik, melyeket öröknek szokás nevezni. Beszéltek a háborúkról, beszélnek róluk, és beszélni is fognak. És nem ok nélkül: háborúk voltak és lesznek. Hajtsd előre a fejed.

– Jarre azt mondta... hogy nem lesz háború Nilfgaarddal. Valamiféle analógiákról mesélt... Megmutatta nekem a térképen. Már magam se tudom, mit is gondoljak. Nem tudom, mik azok az analógiák, de biztosan valami rémesen komoly dolgok... Jarre mindenféle okos könyveket olvas és okoskodik, de én azt gondolom...

– Kíváncsi vagyok, mit gondolsz, Ciri.

– Cintrában... Akkor... Yennefer kisasszony, a nagymamám sokkal okosabb volt, mint Jarre. Eist király is okos volt, tengereken hajózott, mindent látott, még narvált és tengeri kígyót is, lefogadom, hogy analógiát is látott, nem is egyet. És mi lett a vége? Egyszer csak megjelentek ők, a nilfgaardiak...

Ciri felemelte a fejét, torkán akadt a szó. Yennefer átkarolta, és erősen magához szorította.

– Sajnos – mondta halkan. – Sajnos igazad van, randaság. Hogyha az számítana, képesek vagyunk-e hasznot húzni a tapasztalatból és levonni a következtetéseket, már rég elfelejtettük volna, mi is a háború. De azokat, akik háborút akarnak, sosem tartották vissza, és nem is fogják visszatartani a tapasztalatok, se az analógiák.

– Akkor hát mégis... Mégis igaz. Háború lesz. Hát azért kell elutaznunk?

– Ne beszéljünk róla. Ne aggódjunk előre.

Ciri szipogott egyet.

– Én már láttam háborút – suttogta. – Nem akarom látni többé. Soha. Nem akarok újra egyedül lenni. Nem akarok félni. Nem akarok újra elveszíteni mindent, mint akkor. Nem akarom elveszíteni Geraltot... és téged, Yennefer kisasszony. Nem akarlak elveszíteni. Veled akarok lenni. És vele. Örökre.

– Úgy lesz. – A varázslónő hangja lágyan megremegett. – És én veled leszek, Ciri. Mindig. Megígérem.

Ciri megint szipogott. Yennefer halkan köhintett egyet, félretette az ollót és a fésűt, felállt, az ablakhoz lépett. A hollók még mindig ott károgtak a hegyek felé repülve.

– Amikor idejöttem – szólalt meg hirtelen a varázslónő a szokásos érces, kissé gunyoros hangján. – Amikor először találkoztunk... Nem kedveltél engem.

Ciri hallgatott. Az első találkozásunk, gondolta magában. Emlékszem. A Grottában voltam a többi lánnyal, Kankalin a növényeket és a gyógyfüveket mutogatta nekünk. Akkor bejött Első Iola, súgott valamit Kankalin fülébe. A papnő kelletlenül elfintorodott. Első Iola pedig furcsa arcot vágott, amikor odalépett hozzám. Kapd össze magad, Ciri, mondta, igyekezz gyorsan a refektóriumba. Nenneke anya hívat. Jött valaki.

A különös, sokatmondó pillantások, az izgatottság a szemekben. És a suttogás. Yennefer. Yennefer, a varázslónő. Gyorsabban, Ciri, igyekezz. Nenneke anya vár. És ő is vár.

Azonnal tudtam akkor, gondolta magában Ciri, hogy ő az. Mert láttam őt. Láttam őt előző éjszaka. Álmomban.

Ő az.

Akkor még nem ismertem a nevét. Álmomban hallgatott. Csak nézett engem, és zárt ajtókat láttam mögötte, a sötétségben...

Ciri felsóhajtott. Yennefer megfordult, az obszidián csillag a nyakában ezernyi visszfénnyel szikrázott föl.

– Igazad van – ismerte be komolyan a lány, egyenesen a varázslónő ibolyaszín szemébe nézve. – Nem kedveltelek.

– Ciri – szólt Nenneke. – Gyere ide hozzánk. Ez itt Yennefer kisasszony Vengerbergből, a Mágia Mestere. Ne félj. Yennefer kisasszony tudja, ki vagy. Bízhatsz benne.

A lány tiszteletteljes kézmozdulattal meghajolt. A varázslónő hosszú, fekete szoknyáját suhogtatva közeledett, az álla alá nyúlt, meglehetősen keresetlen módon felemelte a fejét, balra, aztán jobbra fordította. Ciri érezte magában a haragot és a hirtelen támadt ellenállást – nem szokott ahhoz, hogy így bánjon vele valaki. De ezzel egyidejűleg kínzó irigység hasított belé. Yennefer nagyon szép volt. A papnők és az adepták finom, sápatag és jobbára hétköznapi szépségéhez képest, melyet Ciri nap mint nap látott, a varázslónő csak úgy ragyogott tudatos, egyenesen tüntető, kihangsúlyozott, minden ízében nyilvánvalóvá tett szépségével. Hollófekete fürtjei, melyek zuhatagként omlottak a vállára, csillogtak; úgy verték vissza a fényt, akár a pávatollak, tekeregve és hullámokat támasztva minden mozdulatra. Ciri elszégyellte magát hirtelen, szégyellte az összehorzsolt könyökét, a cserepes tenyerét, a töredezett körmeit, a szürke tincsekbe tapadt haját. Hirtelen mindennél erősebben megkívánta mindazt, ami Yenneferé – a gyönyörű, mélyen kitakart nyakát, rajta a csinos kis fekete bársonyszalagot és a csinosan szikrázó csillagot. A szabályos, szénnel kihúzott szemöldökét és hosszú szempilláit. A büszke ajkait. És azt a két domborulatot, melyek minden lélegzettel megemelkedtek a fekete szövet és a fehér csipke szorításában...

– Szóval hát ő volna az a híres Meglepetés – biggyesztette le ajkát kissé a varázslónő. – Nézz már a szemembe, te lány.

Ciri megrázkódott, és a vállai közé húzta a fejét. Nem, azt az egyet nem irigyelte Yennefertől, azt az egyet nem akarta magának, és meg csak látni se kívánta. Azokat az ibolyakék, feneketlen tónyi mélységű, furcsán csillogó, szenvtelen és haragvó szemeket. Azokat a borzasztó szemeket.

A varázslónő odafordult a zömök főpaphoz. A nyakában lángra gyúlt a csillag a refektórium ablakán keresztül ráeső napsugár visszfényétől.

– Igen, Nenneke – mondta. – Kétség sem fér hozzá. Elég csak belenézni ebbe a zöld szempárba, hogy az ember tudja, van a lányban valami. Magas homlok, szabályos szemöldökív, kellemes szemtávolság. Keskeny kis orrszárnyak. Hosszú ujjak. Ritkás hajpigmentáció. Egyértelműen tündevér, bár nem túlságosan sok az a vér benne. Tünde dédapa vagy dédanya. Eltaláltam?

– Nem ismerem a családja történetét – felelte nyugodt hangon a papnő. – Nem érdekelt.

– Korához képest magas – folytatta a varázslónő, tovább méricskélve a lányt a szemével. A lány forrongott a dühtől és az izgatottságtól, azzal a mindennél erősebb vággyal küzdött magában, hogy kihívóan a nőre kiáltson, hogy felkiáltson, ahogy csak a tüdejétől telik, toppantson a lábával, és kiszökjön a kertbe, útközben leverve az asztalról a vázát és úgy csapkodva be az ajtót, hogy csak úgy peregjen a plafonról a vakolat.

– Egészen jól fejlett. – Yennefer le sem vette róla a szemét. – Átesett gyerekkorában valamilyen fertőző betegségen? Aha, erről bizonyára szintén nem kérdezted. Nálad nem betegeskedett?

– Nem.

– Migrénes rohamok? Eszméletvesztések? Megfázásra való hajlam? Fájdalmas menstruációk?

– Nem. Csak azok az álmok.

– Tudom – söpörte félre Yennefer a haját az arcából. – Megírta nekem. A leveléből arra következtettem, hogy nem próbálkoztak a lánynál Kaer Morhenban semmiféle... kísérlettel. Szeretném azt hinni, hogy ez így van.

– Így van. Kizárólag természetes stimulánsokat adtak neki.

– A stimulánsok sohasem természetesek! – emelte fel a hangját a varázslónő. – Soha! Éppen a stimulánsok erősíthették fel nála a tüneteket... Az ördögbe is, nem sejtettem, hogy ennyire hiányzik belőle a felelősség!

– Csillapodj – nézett rá hűvösen és hirtelen különös módon valahogy tisztelet nélkül Nenneke. – Megmondtam, természetes, teljességgel biztonságos szerek voltak. Bocsáss meg, kedvesem, de ezen a területen nagyobb tekintélynek örvendek nálad. Tudom, hogy mérhetetlenül nehéz számodra elfogadni valaki más tekintélyét, de ebben az esetben kénytelen vagyok rád kényszeríteni. És ne beszéljünk tovább erről.

– Ahogy akarod – szorította össze a száját Yennefer. – Na, gyere, te lány. Időnk az nincs sok, bűn volna elvesztegetni.

Ciri csak nagy nehezen tudott úrrá lenni a keze remegésén; nagyot nyelt, és kérdően nézett Nennekére. A főpap arca komoly volt és valamiképpen gondterhelt, a mosolya pedig, amellyel a szavak nélkül feltett kérdésre felelt, rútul mesterkélt.

– Most elmész Yennefer kisasszonnyal – mondta. – Egy ideig Yennefer kisasszony fogja gondodat viselni.

Ciri leeresztette a fejét, és összeszorította a fogait.

– Bizonyára csodálkozol – folytatta Nenneke –, hogy hirtelen a Mágia Mestere vesz a gondjaiba. De te eszes lány vagy, Ciri. Magadtól is rájössz, mi az oka. Örököltél az őseidtől bizonyos... tulajdonságokat. Tudod, miről beszélek. Eljöttél hozzám, akkor, azok után az álmok után, az éjszakai felfordulások után a dormitóriumban. Én nem tudtam segíteni neked. De Yennefer kisasszony...

– Yennefer kisasszony – szakította félbe a varázslónő – megteszi, amit kell. Gyerünk, te lány.

– Menj – bólintott Nenneke, hiába próbálva mosolyának legalább a természetesség látszatát kölcsönözni. – Menj, gyermekem. Ne feledd, hogy ha olyasvalaki viseli a gondod, mint Yennefer kisasszony, az nagy megtiszteltetés. Ne hozz szégyent a szentélyre és ránk, a tanáraidra. És fogadj szót.

Még ma éjjel elszököm, döntötte el Ciri. Vissza Kaer Morhenba. Elkötök egy lovat az istállóból, és engem többet nem látnak. Elszököm!

– Hogyisne – mondta félhangon a varázslónő.

– Tessék? – kapta fel a fejét a papnő. – Mit mondtál?

– Semmit, semmit – mosolyodott el Yennefer. – Csak neked tűnt úgy. Vagy talán nekem tűnt volna úgy? Nézz csak a neveltedre, Nenneke. Úgy fúj, akár egy macska. Szikrázik a szeme, elég csak nézni, hogy fújtat, ha hátra tudná lapítani a fülét, még azt is megtenné. Vajáklány! Jól meg kell ragadni a nyakacskájánál fogva, és megnyesni azokat az aprócska karmait.

– Több megértést – keményedtek meg láthatóan a főpapnő arcvonásai. – Kérlek, legyen szíved, és mutass az irányába megértést. Ez a kislány tényleg nem az, akinek te gondolod.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Ez a kislány nem a riválisod, Yennefer.

Egy pillanatig méregették egymást ők ketten, a varázslónő és a papnő, és Ciri érezte, ahogy a levegő megremeg, ahogyan valami különös, iszonyú erő feszül kettejük között. Mindez a pillanat töredékrészéig tartott, aztán az erő semmivé lett, Yennefer felnevetett, hangosan és felszabadultan.

– Elfelejtettem – szólt. – Mindig az ő oldalán állsz, igaz, Nenneke? Mindig telve az iránta érzett aggodalommal. Mintha az anyja lennél, akije sosem volt.

– Te pedig mindig ellene – mosolyodott el a papnő. – Mint mindig, most is erős érzelmeket táplálsz az irányába. És minden erőddel védekezel az ellen, hogy ezt az érzelmet véletlenül is a nevén nevezd.

Ciri ismét megérezte a valahol a gyomra mélyében gyülemlő dühöt, a halántékában lüktető lázadást és ellenállást. Eszébe jutott, hányszor, és milyen körülmények között hallotta ezt a nevet. Yennefer. A nevet, ami nyugtalanságot ébresztett, a nevet, amely valami rettenetes titok jelképe volt. Magától is rájött, mi volt az a titok.

Nyíltan beszélnek előttem, nem feszélyezik magukat, gondolta magában, érezve, ahogyan a kezei újra reszketni kezdenek a dühtől. Egyáltalán nem is törődnek velem. Még csak észre sem vesznek. Mintha gyerek volnék. Geraltról beszélnek előttem, az én jelenlétemben, pedig hiszen nekik nem szabad, mert én... Én vagyok...

Ki is vagyok?

– Ellenben te, Nenneke – vágott vissza a varázslónő –, mint mindig, most is azzal vagy elfoglalva, hogy mások érzéseit vizsgálgasd, és ha ez nem lenne elég, a tetejébe a magad módján értelmezed őket!

– És beleütöm az orrom a más dolgába?

– Nem akartam ezt mondani – rázta meg Yennefer fekete fürtjeit, a fürtök pedig felragyogtak és úgy tekeregtek, akár a kígyók. – Köszönöm, hogy megtetted helyettem. Most pedig váltsunk témát, kérlek. Mert az, amit épp boncolgatunk, kivételesen ostoba. Egyenesen szégyellnivaló a mi kis fiatal adeptánk előtt. Ami pedig a megértést illeti, amire kértél... Megértő leszek. Azzal, hogy legyen szívem, akadhatnak gondok, elvégre az általános vélekedés szerint nem rendelkezem ilyesfajta szervvel. De valahogy majd csak boldogulunk. Igaz, Meglepetés?

Rámosolygott Cirire, és Ciri akarata ellenére, minden dühe és ingerültsége ellenére mosollyal kellett válaszoljon. Mert a varázslónő mosolya meglepően kedves, barátságos és szívből jövő volt. És nagyon, nagyon szép.

Végighallgatta Yennefer mondandóját, tüntetőleg hátat fordítva neki, úgy téve, mintha minden figyelmét a szentélyfal oldalában növő mályvák egyikének virágában zümmögő dongónak szentelné.

– Engem senki se kérdezett – mordult fel.

– Miről nem kérdezett senki?

Ciri félfordulatra perdült, és dühösen rácsapott öklével a mályvára. A dongó haragosan és ellenségesen zümmögve elrepült.

– Senki se kérdezett, hogy akarom-e, hogy taníts!

Yennefer a csípőjének támasztotta ökleit, a szeme felcsillant.

– Micsoda véletlen egybeesés – sziszegte. – Képzeld csak, engem sem kérdezett senki, hogy van-e kedvem téged tanítani. Különben is, ehhez semmi köze annak, hogy mihez van kedvünk. Én nem fogadok akárkit a tanítványomul, rólad pedig, a látszat ellenére, még az is kiderülhet, hogy egy akárki vagy. Megkértek arra, hogy derítsem ki, hogyan is áll veled a helyzet. Hogy járjak utána, mi lakozik benned, és mivel fenyeget téged. És én, bár nem minden ellenállás nélkül, de beleegyeztem.

– De én még nem egyeztem bele!

A varázslónő felemelte a karját, és megmozgatta a kézfejét. Ciri érezte, ahogyan valami feldübörög a halántékában, felzúg a fülében, úgy, mint amikor nagyot nyel, de sokkal erősebben. Álmosságot és bénító gyengeséget érzett, fáradtságot, mely merevvé tette a nyakát, meglágyította a térdét.

Yennefer leeresztette a kezét, és a különös érzések azonnal elmúltak.

– Hallgass végig figyelmesen, Meglepetés – szólt a nő. – Mindenfajta nehézség nélkül képes vagyok téged megbabonázni, hipnotizálni vagy transzba ejteni. Megbéníthatlak, erőszakkal megitathatlak valami elixírrel, meztelenre vetkőztethetlek, asztalra rakhatlak, és elvizsgálgathatlak néhány óra erejéig, közben szüneteket tartva az étkezésekre, te meg csak feküdnél, és bámulnád a plafont, miközben még a szemgolyódat se lennél képes megmozdítani. Ezt tenném az első utamba akadó taknyossal. Veled nem akarok így tenni, mert első pillantásra látszik, hogy eszes és büszke lány vagy, hogy van karaktered. Nem szeretnélek szégyenbe hozni se téged, se saját magamat. Geralt előtt. Merthogy ő kért meg arra, hogy vizsgáljam meg a képességeidet. Hogy segítsek neked boldogulni velük.

– Megkért téged? Minek? Nekem semmit sem szólt erről! Egyáltalán meg sem kérdezett...

– Makacsul kanyarodsz vissza minduntalan ehhez – szakította félbe a varázslónő. – Senki sem kérte ki a véleményed, senki sem vette a fáradtságot, hogy kiderítse, mit akarsz és mit nem akarsz. Talán csak nem adtál okot arra, hogy egy önfejű, makacs kis taknyosnak tartsanak, akinek nem érdemes ilyesfajta kérdéseket feltenni? De én megkockáztatom, felteszem neked a kérdést, amit senki sem tett fel. Alávered magadat a teszteknek?

– De milyenek lesznek? Mik ezek a tesztek? És miért...

– Már elmagyaráztam neked. Ha nem értetted meg, a te bajod. Nem áll szándékomban a felfogásodat csiszolni, sem pedig az elmédet pallérozni. Épp olyan jól meg tudom vizsgálni az okosat, mint az ostobát.

– Nem vagyok ostoba! És mindent megértettem!

– Annál jobb.

– De én nem vagyok jó varázslónak! Egyáltalán nincsenek is képességeim! Soha nem leszek varázslónő, és nem is akarok az lenni! Engem a végzet Geral... Engem a végzet vajáknak rendelt! Én csak egy kis időre jöttem ide! Nemsokára visszamegyek Kaer Morhenba...

– Csökönyösen bámulod a dekoltázsomat – mondta hűvösen Yennefer, kissé összehúzva ibolyakék szemét. – Látsz benne valami rendkívülit, vagy egyszerűen csak irigykedsz?

– Az a csillag... – morogta Ciri. – Miből van? Azok a kis kövek mozognak, és olyan furcsán világítanak...

– Pulzálnak – mosolyodott el a varázslónő. – Ezek aktív briliánsok, obszidiánba ágyazva. Szeretnéd megnézni közelről? Megérinteni?

– Igen... Nem! – Ciri hátrább lépett, és dühösen megrázta a fejét, próbálva elkergetni magától a Yenneferből áradó lágy orgona- és egresillatot. – Nem akarom! Minek az nekem? Nem érdekel! Nem és nem! Vaják vagyok! Semmi tehetségem a mágiához! Nem lennék jó varázslónak, ez talán egyértelmű, mert én... És különben is...

A varázslónő leült a fal tövében álló kőpadra, és elmélyülten tanulmányozni kezdte a körmeit.

– ...és különben is – fejezte be Ciri –, nekem el kell gondolkodnom ezen.

– Gyere ide. Ülj csak le mellém.

A lány szót fogadott.

– Időre van szükségem, hogy átgondoljam – mondta bizonytalanul.

– Nagyon helyes – bólintott Yennefer, miközben továbbra is a körmeit bámulta. – Ez komoly dolog. El kell rajta gondolkodni.

Egy percre mindketten hallgatásba merültek. A parkban sétálgató adepták kíváncsian pislogtak feléjük, sugdolóztak, kuncorásztak.

– Na?

– Mit... na?

– Átgondoltad?

Ciri két lábra pattant, felhorkant, toppantott egyet.

– Én... én... – fújtatott, dühében kapkodva levegő után. – Te tréfálkozol velem? Időre van szükségem! El kell gondolkodnom! Hosszabban! Egy egész nap... És éjszaka!

Yennefer a szemébe nézett, Ciri pedig egészen összetöpörödött a pillantás súlya alatt.

– A közmondás úgy tartja – felelte lassan a varázslónő –, hogy az éjszaka meghozza a választ. De a te esetedben, Meglepetés, az is lehet, hogy az éjszaka csak újabb rémálmot hoz neked. Megint kiabálva és fájdalmak közepette fogsz felébredni, izzadságban fürödve, megint félni fogsz, félni attól, amit láttál; félni fogsz attól, amire nem fogsz tudni visszaemlékezni. És akkor éjjel nem jön majd többé álom a szemedre. Marad a rettegés. Hajnalig.

A lány megremegett, és leszegte a fejét.

– Meglepetés. – Yennefer hangja alig hallhatóan megváltozott. – Bízz bennem.

A varázslónő karja meleget sugárzott. A ruhája fekete bársonya szinte pörgött, hogy megérintse. Az orgona és az egres illata gyönyörteli bódulatba ejtette. Az ölelése megnyugtatta és lecsillapította, ellazította, enyhítette a feszültséget, lecsitította a haragot és a lázongást.

– Aláveted magadat a teszteknek, Meglepetés.

– Alávetem – válaszolta a lány, miközben megértette, hogy egyáltalán nem kellett felelnie. Merthogy nem is volt kérdés.

– Én most már semmit, de semmit sem értek – mondta Ciri. – Először azt mondod, hogy vannak képességeim, merthogy vannak azok az álmaim. De mégis próbára akarsz tenni és megbizonyosodni... Hát hogy van ez? Vannak képességeim, vagy nincsenek?

– Erre a kérdésre a tesztek válaszolnak.

– Tesztek, tesztek – fintorodott el a lány. – Én mondom neked, nincsenek nekem semmiféle képességeim, mert hogyha volnának, akkor talán csak tudnék róluk, hát nem? Na, de... És hogyha, egészen véletlenül, lennének képességeim, akkor mi lenne?

– Két lehetőség kínálkozik – közölte közönyösen a varázslónő, és kinyitotta az ablakot. – A képességeidet vagy ki kell oltani, vagy meg kell tanulnod uralkodni rajtuk. Ha tehetségesnek bizonyulsz, és úgy akarod, megpróbálok majd neked átadni némi elementáris ismeretet a mágiáról.

– Mit jelent az, hogy „elementáris”?

– Alapvető.

Egyedül voltak abban a nagy teremben, amelyet Nenneke a varázslónő számára jelölt ki, és amely a könyvtár mellett helyezkedett el, az épület egy félreeső, használaton kívüli szárnyában. Ciri tudta, hogy ezt a szobát szokták a vendégek rendelkezésére bocsátani. Tudta, hogy ahányszor csak a szentélyben járt, Geralt is épp itt lakott.

– Tanítani akarsz majd? – A lány az ágyra ült, és tenyerével végigsimított a takaró damasztján. – El akarsz majd vinni innen, igaz? Nem megyek veled sehová!

– Akkor hát egyedül megyek majd – felelte hűvösen Yennefer, miközben kioldozta a málhája szíjait. – És biztosíthatlak afelől, hogy nem fogok utánad sóvárogni. Hiszen megmondtam, csak akkor foglak edukálni, hogyha azt akarod. És megtehetem itt is, helyben.

– Milyen sokáig fogsz engem edu... tanítani?

– Amilyen sokáig akarod – hajolt le a varázslónő, kinyitotta az alacsony komódot, és előhúzott belőle egy régi bőrtarisznyát, egy övet, két szőrmével kivarrt csizmát és egy vesszővel körbefont agyagpalackot. Ciri hallotta, ahogy félhangon elkáromkodja magát, mosolyogva mindeközben; látta, ahogyan visszarejti a leleteket a komódba. Magától is rájött, kihez tartoztak. Ki hagyta ott őket.

– Mit jelent az, hogy amilyen sokáig akarom? – kérdezte. – Ha elunom magam, vagy ha nem tetszik a tanulás...

– Akkor abbahagyjuk a tanulást. Elég, ha nekem elmondod. Vagy mutatod.

– Mutatom? De hogyan?

– Ha az edukáció mellett döntenénk, feltétel nélküli engedelmességet várok tőled. Ismétlem: feltétel nélkülit. Így aztán, ha ellenedre lesz a tanulás, elég, ha engedetlen leszel. Akkor a tanulás azonnal véget ér. Világos?

Ciri bólintott, és a varázslónőre meresztette zöld szemét.

– Másodszor – folytatta Yennefer, miközben kicsomagolta a málháját –, teljes őszinteséget várok majd tőled. Semmit sem lesz szabad rejtegetned előlem. Semmit. Így aztán, ha azt fogod érezni, hogy eleged van, elég, ha elkezdesz hazudni, megjátszani magadat vagy elzárkózni előlem. Hogyha kérdezek valamit tőled, és te nem válaszolsz őszintén, az szintén a tanulmányaid azonnali megszakítását fogja jelenteni. Megértettél engem?

– Igen – morogta Ciri. – És ez az... őszinteség... Mindkét irányba működik? Feltehetek majd... kérdéseket neked?

Yennefer a lányra nézett; az ajka különös grimaszra húzódott.

– Természetesen – felelte egy pillanattal később. – Magától értetődő. Ezen fog alapulni az oktatás és gondoskodás, melyben szándékomban áll téged részesíteni. Az őszinteség mindkét irányba működik. Feltehetsz nekem kérdéseket. Bármelyik pillanatban. És én válaszolni fogok rájuk. Őszintén.

– Minden kérdésre?

– Mindre.

– Ettől a pillanattól fogva?

– Igen. Ettől a pillanattól.

– Yennefer kisasszony, mi van közted és Geralt között?

Ciri a kérdését követően beállt csendtől dermedten kis híján elalélt, olyannyira megrettent saját szemtelenségétől.

A varázslónő lassan közeledett hozzá, a vállára tette a kezét, és a szemébe nézett, közelről, mélyen.

– Sóvárgás – felelte komolyan. – Bánat. Remény. És félelem. Igen, azt hiszem, semmit sem felejtettem ki. Na, most már rátérhetünk a tesztekre, te kis zöld szemű kígyó. Megnézzük, alkalmas vagy-e. Bár a kérdésed után nagyon is csodálkoznék, ha kiderülne, hogy nem. Gyerünk, randaság.

Ciri megrázta magát.

– Miért hívsz így?

Yennefer a szája sarkából rámosolygott.

– Megesküdtem, hogy őszinte leszek.

Ciri idegesen húzta ki magát, és türelmetlenül fészkelődni kezdett a székben, ami a több órányi ülés után kemény lett, és törte a fenekét.

– Ebből nem lesz semmi! – mordult fel az asztalba törölve széntől piszkos ujjait. – Hiszen nekem semmi... Nekem semmi se sikerül! Nem vagyok jó varázslónak! Én az elejétől fogva tudtam, de te nem akartál meghallgatni! Egyáltalán nem is figyeltél rám!

Yennefer felhúzta a szemöldökét.

– Azt mondod, nem akartalak meghallgatni? Különös. Általában véve figyelmet szentelek minden, a jelenlétemben kiejtett mondatnak, és elraktározom az emlékezetemben. Feltéve, hogy a mondatban volt legalább egy csipetnyi értelem.

– Állandóan gúnyolódsz – csikorgatta a fogait Ciri. – Én viszont csak beszélni akartam neked... Na, azokról a képességekről. Mert tudod, ott, Kaer Morhenban, a hegyekben... Egyetlen vajákjelet se tudtam megcsinálni. Egyetlenegyet sem!

– Tudok róla.

– Tudsz?

– Tudok. De ez semmit sem árul el.

– Hogyhogy? Na... De ez még nem minden!

– Izgatottan hallgatlak.

– Én nem vagyok rá alkalmas. Hát nem érted? Én... túl fiatal vagyok.

– Fiatalabb voltam, mikor elkezdtem.

– De biztosan nem voltál...

– Miről beszélsz, te lány? Hagyd abba a makogást! Szépen kérlek, legalább egy mondatot fejezz be.

– Mert... – Ciri lehajtotta a fejét, és elpirult. – Mert Iola, Myrrha, Eurneid és Katje, amikor ebédeltünk, kinevettek, és azt mondták, hogy a varázslatok nem férhetnek hozzám, és hogy énnekem azért nem megy semmi mágia, mert... Mert én... szűz vagyok, ami azt jelenti, hogy...

– Képzeld csak, tudom, mit jelent – szakította félbe a varázslónő. – Bizonyára megint csak rosszmájú gúnyolódásnak fogod tartani, de sajnálattal közlöm veled, hogy ostobaságokat hordasz össze. Térjünk vissza a teszthez.

– Szűz vagyok! – ismételte Ciri kötekedve. – Minek ezek a tesztek? A szüzek nem tudnak varázsolni!

– Nem látok más megoldást – dőlt hátra Yennefer a széktámlának. – Menj hát, és veszítsd el a szüzességed, ha annyira zavar téged. Kivárom. De ha lehet, siess.

– Te gúnyt űzöl belőlem?

– Észrevetted? – mosolyodott el könnyedén a varázslónő. – Gratulálok. Túljutottál az éleslátás előzetes próbáján. De most jön a valódi. Feszítsd meg, kérlek, a figyelmedet. Nézd csak: ezen a képen négy kicsi fenyő áll. Egyiknek sincs ugyanannyi ága. Rajzold meg az ötödiket, egy olyat, ami illik ehhez a négyhez, aminek ezen az üres helyen kellene állnia.

– A fenyők bénák – közölte Ciri, miközben a nyelvét kidugva kissé csámpás fácskát rajzolt egy széndarabbal. – És unalmasak! Nem értem, mi köze van a fenyőknek a mágiához! Mi? Yennefer kisasszony! Azt ígérted, hogy válaszolni fogsz a kérdéseimre!

– Sajnos – sóhajtott fel a varázslónő kezébe fogva a papírlapot, majd kritikusan megvizsgálva a rajzát. – Úgy tűnik nekem, eljön az idő, amikor megbánom ezt az ígéretet. Mi közük van a fenyőknek a mágiához? Semmi. De helyesen és időben megrajzoltad. Komolyan mondom, szűz létedre egész ügyes.

– Te kinevetsz engem?

– Nem. Én ritkán nevetek. Igazán komoly okom kell legyen, hogy elnevessem magam. Összpontosíts a következő lapra, Meglepetés. Sorokat rajzoltak rá, melyek csillagokból, körökből, keresztekből és háromszögekből állnak; minden sorban minden elem más számban található meg. Gondolkozz el, és mondd meg: hány csillagnak kell állnia az utolsó sorban?

– A csillagok bénák!

– Hánynak, te lány?

– Háromnak!

Yennefer hosszasan hallgatott a faragott szekrényajtó valamely, csak általa ismert részletébe merülve. Ciri ajkáról kezdett lefagyni a gúnyos mosoly, míg végül teljesen eltűnt, nyoma se maradt.

– Bizonyára kíváncsi voltál – mondta nagyon lassan a varázslónő, miközben tovább csodálta a szekrényt –, hogy mi történik, ha értelmetlen és ostoba választ adsz nekem. Talán azt gondoltad, hogy nem veszem észre, mert a válaszaid egyáltalán nem érdekelnek? Rosszul gondoltad. Talán azt hitted, egyszerűen csak tudomásul veszem, hogy együgyű vagy? Rosszul hitted. Ha pedig untatott téged, hogy próbáknak vetnek alá, és a változatosság kedvéért engem akartál próbára tenni... Nos, hát talán csak nem sikerült? Így vagy úgy, de a tesztnek vége. Add vissza a lapot.

– Bocsáss meg, Yennefer kisasszony – szegte le a fejét a lány. – Ott természetesen... egy csillagnak kell lennie. Bocsáss meg. Kérlek, ne haragudj rám.

– Nézz rám, Ciri.

A lány meglepetten emelte a nőre a szemét. Merthogy a varázslónő először szólította a keresztnevén.

– Ciri – mondta Yennefer. – Tudnod kell, hogy a látszat ellenére éppen olyan ritkán haragszom, mint nevetek. Nem dühítettél fel. De azzal, hogy bocsánatot kértél, bebizonyítottad, hogy nem tévedtem téged illetőleg. Most pedig fogd a következő lapot. Mint látod, öt házikó van rajta. Rajzold meg a hatodik házat...

– Megint? Tényleg nem értem, hogy miért...

– ...a hatodik házat – változott el a varázslónő hangja vészesen, a szemében pedig ibolyakék tűz csillant. – Ide, az üres helyre. Ne akard, hogy megismételjem, kérlek.

Az almácskák, fenyőcskék, csillagocskák, halacskák és házikók után labirintusokra került a sor, amikből nagyon gyorsan kellett kiutat találni, hullámvonalakra, széttaposott csótányokra emlékeztető tintafoltokra, és más furcsa képekre és mozaikokra, amiktől csak úgy bandzsított a szeme és forgott a feje. Aztán ott volt az a villogó gömb a zsinóron, amit sokáig kellett bámulnia. Bámulni olyan unalmas volt, mint a böjti lecke, Ciri rendszeresen elbóbiskolt közben. Érdekes módon Yennefer egyáltalán nem törődött ezzel, bár néhány nappal korábban rémesen lehordta, amikor megpróbált elszundítani az egyik csótányos paca felett.

A tesztek fölött gubbasztástól megfájdult a nyaka és a háta, és napról napra egyre fájdalmasabban sajogtak. Sóvárogni kezdett a mozgás és a friss levegő után, és az őszinteség kötelességének eleget téve azonnal el is mondta ezt Yennefernek. A varázslónő olyan jól fogadta, mintha már régóta várt volna erre.

Ezután két napon keresztül mindketten a parkban szaladgáltak, a papnők és az adepták vidám vagy éppen részvétteljes pillantásai közepette ugrálva át az árkokat és a kerítéseket. Tornáztak, az egyensúlyozást gyakorolták a gyümölcsöskertet és a gazdasági épületeket környező alacsony fal tetején sétálva. A Kaer Morhen-i edzésekkel ellentétben, ha Yenneferrel gyakorolt, azt mindig kiegészítette valamiféle elmélet is. A varázslónő a helyes légzésre tanította Cirit, tenyere erős nyomásával irányítva a mellei és a rekeszizma mozgását. Elmagyarázta a mozgás elveit, az izmok és a csontok működését, megmutatta, hogyan kell pihenni, ellazulni és relaxálni.

Az egyik ilyen relaxáció során, a fűben elnyúlva, az eget bámulva, Ciri feltette a kérdést, ami furdalta.

– Yennefer kisasszony? Mikor fejezzük be végre ezeket a teszteket?

– Ennyire untatnak?

– Nem... De szeretném végre tudni, hogy beválnék-e varázslónőnek.

– Beválnál.

– Máris tudod?

– A kezdetektől tudtam. Kevés ember képes rá, hogy észrevegye a csillagom aktivitását. Nagyon kevés. Te azonnal észrevetted.

– És a tesztek?

– Lezártuk őket. Már tudom, amit meg akartam rólad tudni.

– De némelyik feladat... Nem igazán ment nekem. Te magad mondtad, hogy... Tényleg biztos vagy benne? Nem tévedsz? Biztos vagy benne, hogy vannak képességeim?

– Biztos vagyok.

– De...

– Ciri. – A varázslónő olyan benyomást keltett, mintha egyszerre lenne vidám és türelmetlen. – Attól a pillanattól fogva, hogy ezen a réten leheveredtünk, úgy beszélgetek veled, hogy közben nem használom a hangomat. Jegyezd meg, ezt telepátiának hívják. És mint azt bizonyára észrevetted, egyáltalán nem nehezíti meg számunkra a társalgást.

– A mágia – támasztotta a nyeregkápára a kezét Yennefer a hegyek fölötti égboltot figyelve – egyesek véleménye szerint a Káosz megtestesülése. Kulcs, mely tiltott ajtókat képes feltárni. Ajtókat, melyek mögött rémálom, borzadály és valami elképzelhetetlen szörnyűség settenkedik, melyek mögött ellenséges, pusztító erők állnak lesben, a megtestesült Gonosz erői, melyek nem csupán azt képesek elpusztítani, aki ezeket az ajtókat feltárja, hanem az egész világot. És mivel nincs hiány azokban, akik azokkal az ajtókkal machinálnak, egyszer, egyikük hibát fog véteni, és akkor a világ pusztulása eldől, és elkerülhetetlenné válik. A mágia a Káosz bosszúja és fegyvere. Az, hogy az emberiség a Szférák Együttállását követően megtanulta a mágiát használni, átok, és a világ veszte. Az emberiség veszte. És ez így is van, Ciri. Azok, akik a mágiát Káosznak vélik, nem tévednek.

A varázslónő hollófekete ménje éles hangon felnyerített, amikor a sarkával megtaszította, és lassan elindult a hangáson keresztül. Ciri megnoszogatta a lovát, a nő nyomába indult, felzárkózott mellé. A hanga egészen a kengyelig ért.

– A mágia – folytatta egy perccel később Yennefer – egyesek véleménye szerint művészet. Hatalmas, előkelő művészet, mely képes gyönyörű és rendkívüli dolgokat létrehozni. A mágia tehetség, mely kevés kiválasztottnak adatott meg. Mások, akik ettől a tehetségtől mentesek, csupán ámulattal és irigységgel szemlélhetik a művészek munkájának gyümölcsét; csodálhatják a létrehozott műalkotásokat, egyszerre azt érezvén, hogy ezen alkotások és ezen tehetség híján a világ szegényebb volna. Az, hogy a Szférák Együttállását követően egyes kiválasztottak felfedezték magukban a tehetséget és a mágiát, az, hogy megtalálták magukban a Művészetet, maga a szépség áldása. És ez így is van. Azoknak, akik a mágiát művészetnek vélik, szintúgy igazuk van.

A tojásdad, csupasz dombon, ami úgy emelkedett ki a hangásból, mintha csak egy leselkedő ragadozó háta volna, hatalmas szikla feküdt, melyet néhány másik, kisebb kőtömb támasztott meg. A varázslónő a kő felé irányította a lovát, meg sem szakítva az előadást.

– Vannak olyanok is, akik szerint a mágia tudomány. Ahhoz, hogy elsajátítsuk, nem elégséges a tehetség és a velünk született képességek. Elengedhetetlenek az évekig tartó, szorgos tanulmányok és a megfeszített munka, nélkülözhetetlen a kitartás és a belső fegyelem. A mágia, amelyre ilyen módon tesznek szert: tudás, ismeret, melynek a határait folyamatosan tágítják a felvilágosult és élénk szellemek, a tapasztalat, a kísérletezés és a gyakorlat által. A mágia, melyre ilyen módon tesznek szert: haladás. Eke, szövőszék, vízimalom, bucakemence, csiga és csörlő. Haladás, fejlődés, változás. Örök mozgás. Fel. A jobb felé. A csillagok felé. Az, hogy a Szférák Együttállását követően felfedeztük a mágiát, egyszer lehetővé teszi majd a számunkra, hogy elérjük a csillagokat. Szállj le a lóról, Ciri.

Yennefer közelebb lépett a monolithoz, a kő érdes felszínére fektette tenyerét, óvatosan leseperte róla a port és a száraz leveleket.

– Azoknak, akik a mágiát tudománynak vélik – folytatta –, szintén igazuk van. Emlékezz erre, Ciri. Most pedig gyere ide hozzám.

A lány nagyot nyelt, közelebb lépett. A varázslónő átkarolta.

– Emlékezz – ismételte. – A mágia Káosz, Művészet és Tudomány. Átok, áldás és haladás. Minden attól függ, ki használja fel a mágiát, hogyan, és mi célból. A mágia mindenütt ott van. Mindenütt körülöttünk. Könnyen elérhető. Elég kinyújtanunk a kezünket. Nézd. Kinyújtom a kezem.

A kromlech érezhetően megremegett. Ciri tompa, távoli puffanást hallott, a föld mélyéből felhangzó dübörgést. A hanga felhullámzott, földhöz lapította a viharos szél, mely hirtelen rontott a dombra. Az ég egyszerre csak elsötétült, ördögi gyorsasággal száguldó felhők takarták el. A lány eső cseppjeit érezte az arcán. Hunyorgott a villámok tűzfényében, melyek hirtelen lángra gyújtották a horizontot. Ösztönösen a varázslónőhöz bújt, fekete, orgonával és egressel illatozó hajához.

– A föld, melyen járunk. A tűz, mely nem alszik ki a mélyében. A víz, melyből minden élet származik, és mely nélkül az élet sem lehetséges. A levegő, melyet magunkba szívunk. Elég kinyújtani a kezünket, hogy az uralmunk alá hajtsuk, hogy engedelmességre kényszerítsük őket. A mágia mindenütt ott van. Ott van a levegőben, a vízben, a földben és a tűzben. És ott van az ajtók mögött, melyeket a Szférák Együttállása bezárt előttünk. A mágia onnan, a zárt ajtókon túlról időről időre kinyújtja felénk a kezét. Utánunk. Te tudod ezt, igaz? Érezted már a mágia érintését, a zárt ajtók mögül előnyúló kezek érintését. Félelemmel töltött el téged ez az érintés. Ez az érintés mindenkit félelemmel tölt el. Mert mindannyiunkban ott van a Káosz és a Rend, a Jó és a Rossz. De mindezen lehet, és kell is uralkodni. Meg kell tanulni. Te is meg fogod tanulni, Ciri. Ezért vezettelek ide, ehhez a kőhöz, mely az emberemlékezet előtti idők óta áll az erőtől lüktető vonalak találkozásánál. Érintsd meg.

A szikla remegett, vibrált, és vele együtt remegett és vibrált az egész domb.

– A mágia érted nyújtja a kezét, Ciri. Érted, te különös lány, te Meglepetés, az Ősi Vér, a Tündevér Gyermeke. Te különös lány, aki összefonódott a Mozgással és Változással, a Pusztulással és Újjászületéssel. Akit a végzet elrendelt, és aki a végzet rendelése maga is. A mágia érted nyújtja a kezét a zárt ajtók mögül, érted, te aprócska homokszem a Sors Órájának gépezetében. Érted nyújtja a karmait a Káosz, ami még mindig nem biztos abban, hogy az eszközévé válsz, vagy akadályt jelentesz majd a terveiben. Éppen ez a bizonytalanság az, amit a Káosz az álmaidban megmutat neked. A Káosz fél tőled, Végzet Gyermeke. És arra tör, hogy te magad is félelmet érezz.

Villám villant, hosszan dörgött a menny. Ciri reszketett a hidegtől és a félelemtől.

– A Káosz nem képes neked megmutatni, mi is valójában. A jövőt mutatja hát meg neked, azt mutatja meg, ami történni fog. Arra törekszik, hogy rettegj az eljövendő napoktól, hogy az attól való félelem, ami rád és a hozzád közel állókra vár, elkezdjen téged irányítani, hogy teljességgel eluralkodjon feletted. Ezért küldi rád a Káosz az álmokat. Most meg fogod nekem mutatni, mit látsz az álmaidban. És rettegni fogsz. Aztán elfelejted, és uralkodni fogsz a félelmed felett. Nézz a csillagomra, Ciri. Ne szakítsd el tőle a tekintetedet!

Villámlott. Dörgött.

– Beszélj! Megparancsolom!

Vér. Yennefer felszakadt és széthasadt ajkai hangtalanul mozognak, vér szivárog belőlük. Fehér sziklák villannak fel a vágtában. A ló nyerít. Ugrás. Mélység, szakadék. Kiáltás. Repülés, véget nem érő repülés. Szakadék...

A szakadék mélyén füst. Lépcsők, melyek a mélybe vezetnek.

Va’esse deireádh aep eigean... Valami véget ér... Micsoda?

Elaine blath, Feainnewedd... Az Ősi Vér Gyermeke? Úgy tűnik, mintha Yennefer hangja valahonnan távolról hangzana fel; tompa, visszhangot ébreszt a nedvességgel csordogáló kőfalak között. Elaine blath...

– Beszélj!

Az ibolyakék szempár csillog, lángol a lesoványodott, görcsbe rándult, kínoktól megfeketedett arcon, melyet eltakar a zilált, mocskos fekete hajzuhatag. Sötétség. Nyirkosság. Bűz. A kőfalak iszonyú hidege. A vas hidege a csuklóin, a bokáján...

Szakadék. Füst. Lépcsők, melyek a mélybe vezetnek. Lépcsők, melyeken le kell mennie. Le kell, mert... Mert valami véget ér. Mert eljön Tedd Deireádh, a Végidő, a Farkas-Förgeteg Kora. A Fehér Fagy és a Fehér Fény Kora...

Az Oroszlánfióknak meg kell halnia! Államérdek!

Induljunk, mondja Geralt. Le, a lépcsőkön. Muszáj. Így kell lennie. Nincs más út. Csak a lépcsők. Lefelé!

A férfi ajkai nem mozdulnak. Szederjesek. Vér, mindenütt vér... Egész lépcsőket áraszt el a vér... Csak el ne csússzon... Mert a vaják csak egyszer botlik meg... Penge villanása. Kiáltás. Halál. Lefelé. Le, a lépcsőkön.

Füst. Tűz. Őrült vágta, paták dübörgése. A tűzvész körülötte. Kapaszkodj! Kapaszkodj, cintrai Oroszlánfiók!

A fekete ló nyerít, felágaskodik. Kapaszkodj!

A fekete ló táncol. A ragadozó madár szárnyaival ékesített sisak résében csillognak és lángolnak a kegyetlen szemek.

A széles kard, melyen a tűzvész fénye visszaverődik, süvítve sújt le. Kitérés, Ciri! Finta! Fordulat, parád! Kitér! Kitér! Túl lassúúúúú!!!

A csapás villanása elvakítja a szemét, egész testében megrázza, egy pillanatra megbénítja a fájdalom, tompává és érzéketlenné teszi, de aztán hirtelen iszonytató erővel tör fel, belemélyeszti az arcába borzasztó, éles karmait, rángatja, keresztüljárja, a nyakába, a tarkójára, a mellébe, a tüdejébe sugárzik...

– Ciri!

Érezte a hátán és a tarkóján a kő rideg, kellemetlenül holt hidegét. Nem emlékezett, mikor ült le. Yennefer ott térdelt mellette. Gyengéden, de határozottan egyenesítette ki az ujjait, elhúzta a kezét az arcától. Az arca lüktetett, pulzált a fájdalomtól.

– Anyu... – nyögött fel Ciri. – Anyu... Úgy fáj! Anyukám...

A varázslónő a lány arcához ért. A keze hideg volt, akár a jég. A fájdalom azonnal megszűnt.

– Láttam... – suttogta a lány, és becsukta a szemét. – Azt, amit álmomban... A fekete lovagot... Geraltot... És még... Téged... Láttalak téged, Yennefer kisasszony!

– Tudom.

– Láttalak téged... Láttam, ahogy...

– Most már soha többé. Soha nem fogod már ezt látni. Soha nem fogsz már erről álmodni. Erőt adok neked, ami elűzi a közeledből ezeket az álmokat. Azért hoztalak el ide, Ciri, hogy ezt az erőt megmutassam neked. Holnaptól kezdve pedig át fogom neked adni.

Nehéz, dolgos napok következtek, a megfeszített tanulás, a kimerítő munka napjai. Yennefer nem tűrt ellentmondást, sokat követelt, gyakran volt szigorú, néha parancsolóan fenyegető. De sohasem volt unalmas. Korábban, a szentély iskolájában Ciri csak nagy nehezen tudta megállni, hogy a szeme lecsukódjon, és előfordult, hogy elszunyókált óra közben, amikor Nenneke, Első Iola, Kankalin, vagy valamelyik másik tanító-papnő monoton, lágy hangja álomba ringatta. Yennefer mellett ez lehetetlen lett volna. És nem csak a varázslónő hangszíne, az általa használt rövid, erélyesen hangsúlyozott mondatok miatt. A legfontosabb maga a tanulás tárgya volt. A mágia tanulásáé. A csábító, izgalmas, magával ragadó tanulásé.

Ciri a nap nagy részét Yenneferrel töltötte. Késő éjszaka tért vissza a dormitóriumba, úgy zuhant az ágyba, mint egy darab fa, azonnal elaludt. Az adepták arra panaszkodtak, hogy szörnyen horkol, próbálták felébreszteni. Sikertelenül.

Ciri mélyen aludt.

Álmok nélkül.

– Az istenek szerelmére – sóhajtott fel lemondóan Yennefer, mindkét kezével a hajába túrt, és leszegte a fejét. – Hiszen ez annyira egyszerű! Ha ezt a mozdulatot sem bírod elsajátítani, mi lesz a nehezebbekkel?

Ciri elfordult, morgott valamit, fújtatott, és megdörzsölte dermedt kézfejét. A varázslónő ismét felsóhajtott.

– Nézd meg még egyszer a metszetet, nézd, hogyan kellene állnia az ujjaidnak. Figyelj a magyarázó nyilakra és a rúnákra, amelyek leírják, milyen mozdulatsort kell végrehajtanod.

– Már vagy ezerszer megnéztem azt a rajzot! Értem a rúnákat! Vort, cáelme. Ys, veloë. Magunktól távolodva, lassan. Lefelé, sebesen. A kézfej... így, igaz?

– És a kisujj?

– Nem lehet úgy beállítani, ha nem hajtom be vele együtt a gyűrűsujjamat is!

– Add a kezed.

– Auuu!

– Halkabban, Ciri, mert Nenneke megint ide fog rohanni, azt gondolva, hogy épp élve nyúzlak meg vagy olajban sütlek ki. Ne változtass az ujjaid helyzetén. Most pedig hajtsd végre a mozdulatot. Fordulat, csuklófordulat! Jól van. Most pedig rázd meg a kezed, lazítsd el az ujjaidat. És ismételd meg. Na, ne! Tudod, mit csináltál? Ha valódi átkot vetnél így, egy hónapig sínben hordhatnád a kezed! Hát fából van a tenyered?

– Az én kezem kardhoz van szokva! Azért van!

– Ostobaság. Geralt egész életében karddal hadonászott, de az ujjai ügyesek és... hmmm... nagyon is gyengédek. Tovább, randaság, próbáld meg még egyszer. Na, látod? Elég csak akarni. Elég csak igyekezni. És még egyszer. Jól van. Rázd meg a kezed. Még egyszer. Jól van. Elfáradtál?

– Egy kicsit...

– Engedd, hogy átmasszírozzam az alkarod és a tenyered. Ciri, miért nem használod azt a kenőcsöt, amit adtam neked? Olyan rücskös a mancsod, mint egy kormoránnak... Ez meg itt micsoda? Egy gyűrű nyoma, igaz? Csak nekem tűnne úgy, hogy megtiltottam neked, hogy ékszert hordj?

– De én azt a gyűrűt Myrrhától nyertem el csigázásban! És csak fél napig hordtam...

– Fél nappal tovább, mint kellett volna. Ne hordd többet, kérlek.

– Nem értem, nekem miért nem szabad...

– Nem kell, hogy értsd – szakította félbe a varázslónő, de a hangjában nem bujkált harag. – Kérlek, ne viselj semmi ilyesfajta cicomát. Ha szeretnéd, tűzz virágot a hajadba. Fonj koszorút. De semmi fém, semmi kristály, semmi ékkő. Ez fontos, Ciri. Amikor eljön az ideje, elmondom, miért. Egyelőre csak bízz bennem, és tégy eleget a kérésemnek.

– Te is hordod a csillagodat, a fülbevalóidat és a gyűrűidet! Nekem meg nem szabad? Azért van ez, mert én... szűz vagyok?

– Randaság – mosolyodott el Yennefer, és megsimogatta a lány fejét. – Hát nem hagy téged nyugodni a dolog? Már elmagyaráztam neked, hogy semmi jelentősége sincs annak, hogy az vagy-e vagy sem. Semmi. Holnap mosd meg a hajad, mert látom, már itt az ideje.

– Yennefer kisasszony?

– Hallgatlak.

– Hogy én... Az őszinteségen belül, amit ígértél nekem... Megkérdezhetek tőled valamit?

– Megkérdezhetsz. De az istenek szerelmére, csak ne a szüzességről, kérlek.

Ciri az ajkába harapott, és hosszasan hallgatott.

– Ez van – sóhajtott fel Yennefer. – Ám legyen. Kérdezz.

– Mert tudod... – pirult el Ciri, és megnyalta az ajkát. – A lányok a dormitóriumban állandóan pletykálnak, és mindenféle történeteket mesélnek... Belleteyn ünnepéről, meg mindenféle más... Rám meg azt mondják, hogy egy taknyos vagyok és hogy gyerek vagyok, mert már itt az ideje... Yennefer kisasszony, hogy van ez igazából? Honnan lehet tudni, hogy eljött az ideje...

– ...hogy ágyba bújj egy férfival?

Ciri arcát elöntötte a pír. Egy percre elhallgatott, aztán felpillantott a nőre, és bólintott.

– Könnyű megmondani – felelte könnyedén Yennefer. – Ha egyszer elkezdesz ezen gondolkodni, az annak a jele, hogy bizony eljött az ideje.

– De én egyáltalán nem akarom!

– Nem kötelező. Ha nem akarsz, nem bújsz.

– Aha – harapott Ciri ismét az ajkába. – De az a... Na... Férfi... Honnan lehet rájönni, hogy ő az az igazi, akivel...

– ...ágyba lehet bújni?

– Mhm.

– Ha egyáltalán van miből választani – görbült mosolyra a varázslónő ajka –, és nincs az embernek túl sok gyakorlata, akkor elsősorban nem a férfit, hanem az ágyat becsüljük fel.

Ciri smaragdzöld szemei hirtelen egy csészealj formáját és méretét öltötték magukra.

– Hogyhogy... az ágyat?

– Éppenhogy az ágyat. Azokat, akiknek egyáltalán nincs is ágya, helyből kizárod. A maradékból kizárod azokat, akik mocskos vagy rendetlen ággyal bírnak. Amikor pedig csak azok maradnak, akiknek tiszta és takaros ágya van, azt választod, amelyik a leginkább kedvedre van. Sajnálatos módon a módszer nem száz százalékig biztos. Átkozottul nagyot is lehet tévedni.

– Tréfálsz?

– Nem. Nem tréfálok. Ciri, holnaptól itt fogsz aludni, velem. Hozd át a holmidat. Ahogy hallom, az adepták dormitóriumában túl sok időt pazarolnak fecsegésre, amit a pihenésnek és az álomnak kellene szentelni.

Miután elsajátította az alapvető kéztartásokat, mozdulatokat és taglejtéseket, Ciri elkezdte tanulni az igéket és a hozzájuk tartozó formulákat. A formulák könnyebbek voltak. Mivel az Ősi Nyelven íródtak, amit a lány tökéletesen ismert, könnyen az emlékezetébe vésődtek. A nem egyszer bonyolult intonációval, amire a kimondásukkor volt szükség, szintén nem akadtak gondjai. Yennefer szemmel láthatóan elégedett volt, és napról napra egyre kedvesebbé és rokonszenvesebbé vált. Egyre gyakrabban fordult elő, hogy a tanulás szüneteiben valamiről csak úgy elpletykáltak, viccelődtek, sőt mindketten örömüket kezdték lelni a Nennekén való finom gúnyolódásban, aki gyakorta „vizitált” az előadásokon és gyakorlatokon, felborzolt tollakkal és pöffeszkedve, mint valami kotlóstyúk, aki kész Cirit a védőszárnyai alá venni, megvédeni és megmenteni a varázslónő képzelt szigorától és az edukáció „embertelen tortúráitól”.

Ciri az utasításnak eleget téve Yennefer szobájába költözött. Most már nemcsak az egész napot, de az egész éjszakát is együtt töltötték. Nem egyszer még a tanulás is éjszaka zajlott – néhány mozdulatot, formulát és igét nem szabadott napvilágnál használni.

A varázslónő a lány fejlődésével való elégedettségében mérsékelte a képzése ütemét. Több szabadidejük maradt. Az estéket azzal töltötték, hogy könyveket olvasgattak – közösen vagy egyedül. Ciri átverekedte magát Stammelford Dialógusok a mágia természetéről című munkáján, Az Elemek Birodalmán Giambattistától, át Richert és Monck Magia naturalisán. Átlapozott még – mert egészében elolvasni nem bírta – olyan műveket is, mint Jan Bekker Láthatatlan világa, vagy a Titkok titka Glanville-i Ágnestől. Belenézett az ősöreg, megsárgult Mirthe-i kódexbe és az Aed Aercane-ba, de még a híres, borzasztó Dhu Dwimmermorcba is, ami tele volt rettegést keltő gravure-ökkel.

De olyan könyveket is kézbe vett, melyeknek közük sem volt a mágiához. Beleolvasgatott A világ történetébe és a Traktátus az életről című értekezésbe. Nem maradt távol a szentély könyvtárának könnyedebb darabjaitól sem. Rózsás arccal falta La Creahme márki Játszadozásait, Anna Tiller Királyi dámáit. Olvasta A szerelmes balsorsát és a Holdidőt. Kökörcsin, a híres trubadúr versgyűjteményeit. Elpityergett Essi Daven kifinomult, titokzatosságot árasztó balladái felett, melyeket apró, csinos kötésű kötetbe gyűjtöttek, ami A kék gyöngy címet viselte.

A lány gyakran élt az előjogával, és kérdéseket tett fel. És megkapta rájuk a választ. Azonban egyre gyakrabban fordult elő, hogy ő maga vált a kérdések címzettjévé. Kezdetben úgy tűnt, hogy Yennefert egyáltalán nem érdekli a sorsa, se a cintrai gyerekkora, se a későbbi, háború alatti események. De később a kérdések egyre konkrétabbakká váltak. Cirinek válaszolnia kellett – nagyon is kelletlenül tette, mert a varázslónő minden egyes kérdése olyan ajtókat tárt fel az emlékezetében, melyeket megígért magának, hogy soha többé nem nyit ki, melyeket szeretett volna egyszer és mindenkorra zárva tudni. Mióta csak összetalálkozott Geralttal Soddenben, úgy érezte, hogy „más életet” kezdett, hogy azt ott, Cintrában, visszavonhatatlanul és végérvényesen kitörölte az emlékezetéből. A vajákok Kaer Morhenban sohasem kérdezték semmiről, és mielőtt megérkeztek volna a szentélybe, Geralt egyenesen rákényszerítette, hogy senkinek se árulja el akár csak egy szóval, ki is valójában. Nenneke, aki természetesen mindenről tudott, gondoskodott arról, hogy a többi papnő és adepta számára Ciri egy lovag és egy falusi asszony lehető leghétköznapibb törvénytelen lánya legyen, egy olyan gyermek, akinek nem volt helye sem az atyai kastélyban, sem az anyai kunyhóban. Melitele szentélyében az adepták fele pontosan ilyen gyermek volt.

De Yennefer ismerte a titkát. Olyan ember volt, akiben „meg lehet bízni”. Yennefer kérdezte. Arról. Cintráról.

– Hogyan jutottál ki a városból, Ciri? Miképpen sikerült elmenekülnöd a nilfgaardiak elől?

Erre Ciri nem emlékezett. Minden elhomályosult, elveszett a homályban és a füstben. Fel tudta idézni az ostromot, a búcsút Calanthe királynétól, a nagymamájától, emlékezett a bárókra és a lovagokra, akik erőnek erejével rángatták el az ágytól, amelyen sebesülten haldokolva ott feküdt Cintra Nőstényoroszlánja. Emlékezett a tébolyult menekülésre a lángoló utcácskákon keresztül, a véres harcra, és arra, ahogy a lóról leesett. Emlékezett a ragadozó madár szárnyaival ékesített sisakot viselő fekete lovasra.

És semmi másra.

– Nem emlékszem. Tényleg nem emlékszem, Yennefer kisasszony.

Yennefer nem erőltette. Más kérdéseket tett fel. Finoman és tapintatosan tette, Ciri pedig egyre felszabadultabbá vált. Végül elkezdett magától beszélni. Meg sem várva a kérdést, mesélni kezdett a gyermekéveiről Cintrában és a Skellige-szigeteken. Arról, hogyan szerzett tudomást a Meglepetés Törvényéről és arról, hogyan tette a sors akarata Ríviai Geralt, a fehérhajú vaják végzetévé. Mesélt a háborúról. Arról, amikor Folyóntúl erdeiben kóborolt, amikor a druidákkal időzött Angrenban, és arról az időszakról, amit egy faluban töltött. Arról, hogyan talált ott rá Geralt és vitte magával Kaer Morhenba, a Vajákok Fészkébe, új fejezetet nyitva rövid életében.

Egyik este, anélkül, hogy kérdezték volna, csak úgy magától, felszabadultan, vidáman és erősen kiszínezve elmesélte a varázslónőnek az első találkozását a vajákkal Brokilon erdejében, a driádok között, akik elragadták és erőszakkal maguknál akarták tartani, hogy eggyé tehessék a magukéi közül.

– Hah! – mondta Yennefer végighallgatva a beszámolót. – Sokat adnék azért, ha láthatnám. Geraltról beszélek. Próbálom magam elé képzelni az arckifejezését akkor, Brokilonban, mikor meglátta, miféle Meglepetést szerzett neki a végzet! Mert alighanem csuda egy képet kellett vágnia, mikor megtudta, ki is vagy, igaz?

Ciri felvihogott, és ördögi tüzecskék lobbantak azokban a smaragdszín szemeiben.

– Ohó, úgy ám! – prüszkölte. – Képet vágott! De még milyet! Látni akarod? Megmutatom neked. Nézz csak ide!

Yenneferből kirobbant a nevetés.

Az a nevetés, gondolta magában Ciri a keletre repülő fekete madárrajt nézve. Az a közös és őszinte nevetés hozott minket igazán közel egymáshoz, őt és engem. Megértettük, ő is és én is, hogy nevethetünk együtt, amikor róla beszélünk. Geraltról. Hirtelen közelivé váltunk egymáshoz, bár jól tudtam, hogy Geralt egyszerre köt össze és választ szét minket, és hogy ez mindig így marad.

Az a nevetés hozott közel minket egymáshoz.

És az, ami két nappal később történt. Az erdőben, a dombok között. Akkor mutatta meg nekem, hogyan találhatok rá...

– Nem értem, miért kell megkeresnem azokat a... Megint elfelejtettem, hogy is hívják...

– Metszéspontokat – súgta oda Yennefer, miközben a bogáncsokat tépkedte, amelyek a ruhája ujjába kapaszkodtak, ahogy a bozótoson átkeltek. – Megmutatom neked, hogyan lehet őket felfedezni, mert ezek olyan helyek, ahonnan erőt lehet nyerni.

– De hiszen én már tudok erőt meríteni! Te magad tanítottad azt nekem, hogy az erő mindenütt ott van. Akkor meg minek vergődünk itt a bozótban? Hiszen a szentély tele van energiával!

– Így igaz, van ott belőle, nem is kevés. Éppen azért építették oda, és nem máshová. És ezért is tűnik úgy neked a szentély területén, hogy erőt meríteni ennyire egyszerű.

– Már fájnak a lábaim! Üljünk le egy pillanatra, jó?

– Jól van, randaság.

– Yennefer kisasszony?

– Hallgatlak.

– Miért mindig a vízerekből merítünk erőt? Hiszen a mágikus energia mindenütt ott van. Ott van a földben, igaz? A levegőben, a tűzben?

– Igaz.

– De a föld... Na, hát itt körös-körül minden tele van földdel. A lábunk alatt. És mindenütt ott van a levegő! Ha meg tüzet akarunk, hiszen akkor elég csak tábortüzet gyújtani, és...

– Még túlságosan gyenge vagy ahhoz, hogy a földből vonj ki energiát. Még túlságosan keveset tudsz ahhoz, hogy sikerüljön bármit is kinyerned a levegőből. Azt pedig teljességgel megtiltom, hogy a tűzzel játszadozzál! Már megmondtam, semmi szín alatt nem szabad a tűz energiájához nyúlnod!

– Ne kiabálj. Emlékszem.

Némán ültek egy kidőlt fa száraz tönkjén, a fák koronájában susogó szelet hallgatva, a harkályt hallgatva, ami olyan dühödten kopácsolt valahol a közelükben. Ciri éhes volt, és a szomjúságtól összesűrűsödött a nyála, de tudta, hogy a panasz semmire se vezet. Régebben, egy hónappal azelőtt, Yennefer az ilyesfajta panaszkodásra száraz előadással felelt az alantas ösztöneinken való uralkodás művészetéről; később aztán már csak megvető hallgatással intézte el. A tiltakozásnak éppolyan kevés értelme volt és éppolyan kevés eredményre vezetett, mint amikor amiatt duzzogott, hogy „randaságnak” nevezi.

A varázslónő letépte a ruhája ujjáról az utolsó bogáncsot is. Mindjárt kérdezni fog valamit, gondolta magában Ciri, hallom, ahogyan gondolkodik. Megint valami olyasmiről fog kérdezni, amire nem emlékszem. Vagy valami olyanról, amire nem akarok emlékezni. Nem, ennek semmi értelme. Nem fogok válaszolni. Az már a múlté, és a múltba nincs visszatérés. Ő maga mondta egyszer ezt...

– Mesélj nekem a szüleidről, Ciri.

– Nem emlékszem rájuk, Yennefer kisasszony...

– Emlékezz vissza. Kérlek.

– Apára tényleg nem emlékszem... – mondta halkan, eleget téve a parancsnak. – Csak... Szinte egyáltalán nem. Anyára... Anyára igen. Hosszú haja volt, na, ilyen... És mindig szomorú volt... Emlékszem... Nem, semmire sem emlékszem...

– Emlékezz vissza, kérlek.

– Nem emlékszem!

– Nézz a csillagomra.

Sirályok vijjogtak, ahogyan zuhanórepülésben buktak alá a halászok csónakjai közé, ahol aztán elkapkodták a selejtet és a ládákból kihajított apróhalat. A szél könnyedén csattogtatta a drakkarok leeresztett vitorláit, a móló felett a szitáló esőbe fulladt a felszálló füst. A kikötőbe befutottak a Cintrából érkező triremák, csillogtak az aranyoroszlánok az égszínkék zászlókon. Crach bácsi, aki mellette állt, és a vállán tartotta a kezét, amely olyan hatalmas volt, akár egy medve mancsa, hirtelen fél térdre rogyott. A felsorakoztatott katonák ütemesen csaptak újra meg újra kardjaikkal a pajzsukra.

A mólón Calanthe királyné közeledett feléjük. A nagymamája. Az, akit a Skellige-szigeteken hivatalosan Ard Rhenának, a Legfőbb Királynénak neveztek. De Crach an Craite bácsi, Skellige jarlja, aki továbbra is leszegett fejjel térdepelt, kevésbé hivatalos, ám a szigetlakok által tiszteletteljesebbnek tartott címén üdvözölte Cintra Nőstényoroszlánját.

– Üdvözlégy, Modron.

– Hercegkisasszony – mondta Calanthe hűvös és felsőbbséges hangon, rá se pillantva a jarlra. – Gyere ide hozzám. Gyere ide hozzám, Ciri.

A nagymamája keze erős volt és kemény, akár egy férfi tenyere, a gyűrűk pedig jéghidegek rajta.

– Hol van Eist?

– A király... – dadogta Crach. – A tengeren van, Modron. A hajók maradványait keresi... És a testeket. Tegnap óta...

– Miért engedte meg nekik? – kiáltott rá a királyné. – Hogyan hagyhatta, hogy ez bekövetkezzen? Hogyan hagyhattad, Crach, hogy ez bekövetkezzen? Te vagy Skellige jarlja! Egyetlen drakkarnak sincs joga kifutni a tengerre az engedélyed nélkül! Miért engedted meg, Crach?

A bácsi még mélyebbre eresztette vörös üstökét.

– Lovakat! – kiáltotta Calanthe. – Az erődbe megyünk. És holnap hajnalban kihajózom. Magammal viszem a hercegkisasszonyt Cintrába. Soha többé nem engedem ide visszatérni. Te pedig... Te pedig átkozottul sokkal tartozol nekem, Crach. Egy napon megkövetelem tőled, hogy visszafizesd.

– Tudom, Modron.

– Ha nekem nem sikerülne számon kérnem rajtad, megteszi majd ő – pillantott Cirire Calanthe. – Neki fogod megfizetni a tartozásodat, jarl. Tudod, mi módon.

Crach an Craite felállt, kihúzta magát, napbarnított arcának vonásai megkeményedtek. Gyors mozdulattal előrántotta hüvelyéből dísztelen, egyenes acélkardját, lecsupaszította bal alkarját, melyet vaskos, fehér hegek borítottak.

– Mellőzzük a teátrális gesztusokat – horkant fel a királyné. – Bánj csínján a véreddel. Megmondtam: egy napon. Emlékezz erre!

– Aen me Gláeddyv, zvaere a’Bloedgeas, Ard Rhena, Lionors aep Xintra! – Crach an Craite, a Skellige-szigetek jarlja felemelte a kezeit, és megrázta a kardját. A harcosok rekedt hangon felkiáltottak, kardjukkal a pajzsukra csaptak.

– Az esküt elfogadtam. Vezess az erődbe, jarl.

Ciri emlékezett Eist király visszatérésére, a kővé dermedt, sápadt arcára. És a királyné hallgatására. Emlékezett a komor, borzasztó lakomára, ahol Skellige vad, szakállas tengeri medvéi rémisztő csend közepette, lassan leitták magukat. Emlékezett a suttogásukra. Geas Muire... Geas Muire!

Emlékezett a padlóra öntött barna sör patakjaira, a kétségbeesett, tehetetlen, értelmetlen dühkitörésekben a csarnok kőfalain szétzúzott ivókürtökre. Geas Muire! Pavetta!

Pavetta, a cintrai királykisasszony és a férje, Duny herceg. Ciri szülei. Eltűntek. Odavesztek. Elpusztította őket Geas Muire, a Tenger Átka. Elnyelte őket az orkán, amelyet senki sem látott előre. Az orkán, amelynek nem kellett volna kitörnie...

Ciri elfordította a fejét, hogy Yennefer ne láthassa meg a szemeit elárasztó könnyeket. Minek ez az egész, gondolta magában. Minek ezek a kérdések, ezek a visszaemlékezések? A múltba nincs visszatérés. Már senkim sincs közülük. Se apám, se anyám, se nagymamám, ő, aki Ard Rhena volt, Cintra Nőstényoroszlánja. Crach an Craite bácsi is biztosan meghalt. Nincs már senkim, és valaki más lettem. Nincs visszatérés...

A varázslónő gondolataiba merülve hallgatott.

– Akkor kezdődtek az álmaid? – kérdezte hirtelen.

– Nem – gondolkodott el Ciri. – Nem, nem akkor. Csak később.

– Mikor?

A lány az orrát ráncolta.

– Nyáron... Egy évvel korábban... Mert a következő nyáron már háború volt...

– Aha. Ez azt jelenti, hogy az álmok azután kezdődtek, hogy találkoztál Geralttal Brokilonban?

A lány bólintott. Nem válaszolok a következő kérdésre, döntötte el magában. De Yennefer nem tett fel több kérdést. Gyorsan felállt, és a napra pillantott.

– Na, elég ebből az üldögélésből, randaság. Későre jár. Keressünk tovább. A kezed tartsd lazán magad előtt, ne feszítsd meg az ujjaidat. Előre.

– Merre kell mennem? Melyik irányba?

– Az mindegy.

– Az erek mindenütt ott vannak?

– Majdnem. Meg fogod tanulni, hogyan fedezd fel őket, hogyan találd meg a terepen és ismerd fel az ilyen pontokat. Száraz fák, törpe növények jelzik, olyan helyek, amiket minden állat elkerül. A macskákat kivéve.

– A macskákat?

– A macskák szeretnek a metszéspontokon pihenni és aludni. Sok mendemonda terjeng a mágikus állatokról, de igazándiból a sárkányon kívül a macska az egyetlen élőlény, amely képes magába szívni az erőt. Senki sem tudja, miért szívja magába és mire használja a macska... Mi történt?

– Óóóó... Arra, abban az irányban! Lehet, hogy van ott valami! A fa mögött!

– Ciri, ne fantáziálj. A metszéspontot akkor érzi meg az ember, amikor ott áll fölötte... Hmmm... Érdekes. Azt is mondhatnám, rendkívüli. Te tényleg érzed a vonzást?

– Tényleg!

– Akkor menjünk hát! Érdekes, érdekes... Na, lokalizáld. Mutasd, hol van.

– Itt! Ezen a helyen!

– Bravó. Kitűnő. Érzed az enyhe görcsöt a gyűrűsujjadban? Látod, hogyan hajlik lefelé? Emlékezz rá, ez egy jelzés.

– Meríthetek?

– Várj, megvizsgálom.

– Yennefer kisasszony? Hogyan van ez, ezzel a merítéssel? Hiszen ha magamhoz veszem az erőt, akkor elfogyhat ott, lent. Szabad ilyet tenni? Nenneke anya azt tanította nekünk, hogy semmit sem szabad csak úgy, kényünk-kedvünk szerint elvenni. Még a meggyből is kell a fán hagyni a madaraknak, meg egyszerűen hogy leessen.

Yennefer átölelte, finom csókot nyomott a halántékánál a hajára.

– Szeretném – mormolta –, ha azt, amit mondtál, mások is hallották volna. Vilgefortz, Francesca, Terranova... Azok, akik úgy gondolják, hogy kizárólagos joguk van az erőre, és korlátlanul élhetnek vele. Szeretném, ha meghallgatnák ezt az okos kis randaságot Melitele szentélyéből. Ne félj, Ciri. Jó, hogy gondolsz erre, de higgy nekem, van az erőből elég. Nem fog elfogyni. Olyan ez, mintha egy hatalmas gyümölcsöskertben leszakítanál egyetlenegy aprócska meggyet.

– Most már meríthetek?

– Várj. Ohó, pokolian erős ez a góc. Irtózatosan pulzál. Vigyázz, randaság. Óvatosan meríts, és nagyon, nagyon lassan.

– Én nem félek! Pah-pah! Vajáklány vagyok! Há! Megéreztem! Érzem... Oooooh! Ye... nne... fer... kis... asszoooooony...

– A fenébe! Figyelmeztettelek! Megmondtam! Magasra a fejet! Azt mondtam, magasra! Tessék, tedd az orrodhoz, mert teljesen összevérzed magad! Nyugalom, nyugalom, kicsikém, csak el ne ájulj nekem. Itt vagyok melletted. Itt vagyok melletted... kislányom. Tartsd a zsebkendőt. Mindjárt varázsolok neked jeget...

Abból a kis orrvérzésből nagy botrány lett. Yennefer és Nenneke egy álló hétig nem szóltak egymáshoz.

Ciri egy héten keresztül lustálkodott, könyveket olvasott és unatkozott, mert a varázslónő felfüggesztette a tanulmányait. A lány napokon keresztül nem is találkozott vele – Yennefer hajnalban eltűnt valahová, és csak este jött vissza; furcsán bámult rá, és furcsán szűkszavú volt.

A hét elteltével Ciri megelégelte a dolgot. Este, amikor a varázslónő visszatért, egyetlen szó nélkül odament, és szorosan odabújt hozzá.

Yennefer hallgatott. Nagyon sokáig. Nem kellett megszólalnia. Az ujjai, melyekkel a lány vállát szorította, helyette is beszéltek.

Másnap reggel hosszú, többórás beszélgetést folytatva megbékélt egymással a főpap és a varázslónő.

És akkor, Ciri legnagyobb örömére, minden visszatért a régi kerékvágásba.

– Nézz a szemembe, Ciri. Apró láng. A formulát, kérlek!

– Aine verseos!

– Jól van. Figyeld a kezem. Ugyanez a mozdulat, aztán ereszd a lángot a levegőbe.

– Aine aen aenye!

– Kitűnő. És most milyen mozdulatot kell tenned? Igen, pontosan ilyet. Nagyon jó. Erősítsd fel a mozdulatot, és meríts. Többet, többet, ne hagyd abba!

– Ooooh...

– Egyenes hát! Karok a törzs mellett! Kezek lazán, semmi szükségtelen ujjmozdulat, minden mozgás megsokszorozhatja a hatást; azt szeretnéd, ha tűz ütne ki? Erősebben, mire vársz?

– Ooh, nem... Nem bírom...

– Lazulj el, és hagyd abba a remegést! Meríts! Mit csinálsz te? Na, most már jobb... Ne gyengüljön az akaratod! Túl gyorsan, hiperventillálsz! Feleslegesen felhevülsz! Lassabban, randaság, nyugodtabban! Tudom, hogy kellemetlen. Hozzá fogsz szokni.

– Fáj... A hasam... Oh, itt...

– Nő vagy, ez tipikus reakció. Idővel immúnissá válsz. De ahhoz, hogy az ellenálló képességed kialakuljon, fájdalomcsillapító blokád nélkül kell gyakorolnod. Tényleg szükség van erre, Ciri. Semmitől se félj, vigyázok rád, figyellek. Semmi bajod sem eshet. De a fájdalmat el kell viselned. Lélegezz nyugodtan. Koncentrálj. Kérem a mozdulatot. Kitűnő. Most vedd magadhoz az erőt, meríts, szívd magadba... Jól van, jól van... Még egy kicsit...

– Oh... Oh... Ooooh!

– Na, látod? Tudsz te, ha akarsz. Most pedig kövesd a kezem. Figyelmesen. Tedd ugyanezt a mozdulatot. Ujjak! Ujjak, Ciri! A kezemet nézd, ne a plafont! Most jó, igen, nagyon jó. Kapcsold össze. Most pedig fordítsd meg, tedd meg a mozdulatot ellentétes irányba, és bocsásd ki magadból az erőt egy erősebb láng alakjában.

– Hjiiii.... Hjiiiiik... üüüü...

– Hagyd abba a nyögdécselést! Uralkodj magadon! Ez csak görcs! Mindjárt elmúlik! Szélesebbre az ujjakat, oltsd ki, add ki, add ki magadból! Lassabban, a fenébe is, mert megint elpattannak a véredényeid!

– Hjiiiüüüük!

– Túlságosan kapkodsz, randaság, még mindig túlságosan kapkodsz. Tudom, hogy az erő felszínre akar törni, de meg kell tanulnod kontrollálni. Nem szabad hagynod, hogy olyan kitörésekre kerüljön sor, mint az előbbi. Ha nem izoláltalak volna, szép kis felfordulást csináltál volna itt. Na, még egyszer. Kezdjük a legelejéről. Mozdulat és formula.

– Ne! Már ne! Már nem bírom!

– Lélegezz lassan, hagyd abba a remegést. Ez most csak egyszerű hisztéria, engem nem tudsz becsapni. Uralkodj magadon, összpontosíts, és kezdd el.

– Ne, kérlek, Yennefer kisasszony... Fáj... Nem érzem jól magam...

– Hagyjuk csak a könnyeket, Ciri. Nincs utálatosabb látvány egy síró varázslónőnél. Semmi sem lehet szánalomra méltóbb nála. Ezt jól jegyezd meg. Soha ne feledkezz meg erről. Még egyszer, az elejétől. Ige és mozdulat. Nem, nem, ezúttal nem fogsz engem utánozni. Egyedül fogod csinálni. Na, erőltesd meg az emlékezeted!

– Aine verseos... Aine aen aenye... Oooooh!

– Rossz! Túl gyors!

A mágia, akár egy tüskés nyíl, úgy kapaszkodott a lányba. Mélyen megsebezte. Fájt. A fájdalomnak azzal a különös fajtájával sajgott, amely furcsa módon a gyönyörre emlékeztet.

Hogy a feszültséget levezessék, ismét csak a parkban szaladgáltak. Yennefer rávette Nennekét, hogy adja ki Ciri kardját a raktárból, lehetőséget adva a lánynak, hogy gyakorolhassa a lépéseket, a kitéréseket és a támadásokat, természetesen úgy, hogy a többi papnő és adepta mindezt ne láthassa. De a mágia mindenütt ott volt. Ciri megtanulta, miként lehet egyszerű igékkel és az akarata összpontosításával ellazítani az izmokat, leküzdeni a görcsöket, szabályozni az adrenalint, irányítani a belsőfül és a bolygóideg működését; hogy hogyan lehet lassítani vagy gyorsítani az érverést, hogyan függetlenítheti magát rövid időre az oxigéntől.

A varázslónő meglepően sokat tudott a kardról és a vajákok „táncáról”. Rengeteget tudott Kaer Morhen titkairól is, kétségkívül nem egyszer megfordult a Várban. Ismerte Vesemirt és Eskelt. Lamberttal és Coënnal nem találkozott.

Yennefer megfordult időnként Kaer Morhenban. Ciri magától is kitalálta, mi az oka, hogy a Várról beszélgetve a varázslónő szeme melegséggel telt meg, elvesztette rosszindulatú csillogását és hűvös, közönyös, bölcs mélységét. Ha illettek volna e szavak Yennefer személyéhez, Ciri azt is mondhatta volna ilyenkor, hogy az emlékeibe merülve elábrándozott.

Ciri magától is kitalálta az okát.

Volt egy téma, aminek a felemlegetését a lány ösztönösen és gondosan kerülte. De egyszer aztán mégis csak elragadtatta magát valahogy, és kifecsegte. Triss Merigoldról volt szó. Yennefer látszólag közömbösen, látszólagos nemtörődömséggel, látszólag banális, gondosan adagolt kérdésekkel kiszedte belőle a többit. A tekintete kemény volt és kifürkészhetetlen.

Ciri magától is kitalálta az okát. És különös módon nem érzett többé feszültséget emiatt. A mágia megnyugtatta.

– Az úgynevezett Aard Jele, Ciri, egy rendkívül egyszerű ige a pszichokinetikus varázslatok csoportjából, amely abban áll, hogy energiát lökünk a kívánt irányba. A lökés ereje attól függ, mennyire képes az ige vetője összpontosítani az akaratát, illetve hogy a kifejtett erő mekkora. Jelentős is lehet. A vajákok adaptálták ezt a jelet, kihasználva a tényt, hogy nem szükséges hozzá valamely mágikus formula használata – elegendő a koncentráció és a mozdulat. Ezért is nevezték Jelnek. Nem tudom, honnan vették a nevét, talán az Ősi Nyelvből; mint azt tudod, az „ard” szó azt jelenti „hegy”, „felső” vagy „legfőbb”. Ha ez így van, akkor a név nagyon is megtévesztő, mert nehéz volna ennél könnyebb pszichokinetikus varázslatot találni. Mi, nyilvánvaló módon, nem fogjuk az időnket és az energiánkat valami annyira primitívre pocsékolni, mint amilyen egy vajákjel. Mi a valódi pszichokinézist fogjuk gyakorolni. Úgyhogy át is vesszük a... Na, azon a kosáron, ami az almafa alatt hever. Koncentrálj.

– Megvan.

– Gyorsan koncentrálsz. Emlékeztetlek: szabályozd az erő kibocsátását. Csak annyit tudsz kiadni magadból, amennyit magadhoz vettél. Ha csak egy egészen kicsivel is többet adsz ki, azt a saját szervezeted kárára teszed. Az ilyesfajta erőfeszítéstől elvesztheted az eszméleted, de szélsőséges esetben akár bele is halhatsz. Ha pedig mindent kiadsz magadból, amit magadhoz vettél, elveszted a lehetőséget az ismétlésre, kénytelen leszel ismét meríteni, és jól tudod, hogy az nem könnyű, és fájdalmas is.

– Óóó, tudom én!

– Nem szabad gyengítened a koncentrációdon és megengedni, hogy az energia magától törjön fel belőled. A Mesteremnek szokása volt azt mondani, hogy az erő kifejtésének épp úgy kell végbemennie, mintha eleresztenél egyet egy bálteremben: finoman, szerényen, a kezedben tartva az ellenőrzést. És úgy, hogy körülötted állók ne jöhessenek rá, hogy te voltál. Megértetted?

– Megértettem!

– Húzd ki magad. Hagyd abba a vihorászást. Emlékeztetlek, az ige komoly dolog. Kecses, ámde mégis büszke tartással vetjük őket. A mozdulatokat megszakítás nélkül, de visszafogottan tesszük. Méltóságteljesen. Nem vágunk ostoba képet, nem fintorgunk, nem dugjuk ki a nyelvünket. A természet erejével bánsz, mutass hát a természet felé tiszteletet.

– Rendben, Yennefer kisasszony.

– Figyelj oda, ezúttal nem foglak megfigyelni. Önálló varázslónő vagy. Most debütálsz, randaság. Láttad azt a demizson bort a komódon? Ha a debütálásod jól sikerül, a mestered kiissza ma este.

– Egyedül?

– Diákok számára csak akkor engedélyezett a borivás, ha egyszer eljutottak a vándoréveikig. Várnod kell. Tanulékony vagy, úgyhogy még vagy tíz év, nem több. Na, fogjunk hozzá. Hajlítsd be az ujjaidat. És a bal kezed? Ne hadonássz vele! Engedd le lazán, vagy támaszd a csípődhöz. Ujjak! Jól van. Na, engedd ki.

– Aaah...

– Nem kértem, hogy hangokat is adjál. Energiát adj ki. Csendben.

– Haa, ha! Felpattant! A kosár felpattant! Láttad?

– Épphogycsak megremegett. Ciri, a visszafogottság nem azt jelenti, hogy gyengén csináld. A pszichokinézist meghatározott célra alkalmazzuk. Még a vajákok is arra használják Aard Jelét, hogy ledöntsék az ellenségüket a lábáról. Az energia, amit kiadtál magadból, még a sapkáját se verné le az ellenfelednek. Még egyszer, kicsit erősebben. Bátran!

– Ha! Hogy felröppent! Most jó volt? Igaz? Yennefer kisasszony?

– Hmmm... Utána elszaladsz majd a konyhába, és megfújsz egy kis sajtot a borunk mellé... Már majdnem jó volt. Majdnem. Még erősebben, randaság, nem kell félni. Kapd fel a kosarat a földről, és vágd oda rendesen annak a csűrnek az oldalához, hogy csak úgy szóljon! Ne görnyedj! Fejet föl! Kecsesen, de büszkén! Bátran, bátran! Ó, a büdös francba!

– Ajjaj... Bocsánat, Yennefer kisasszony... Talán... kicsit túl sokat adtam ki...

– Egy icuri-picurit. Ne idegeskedj. Gyere ide hozzám. Na, kicsikém.

– És a... És a csűr?

– Megesik az ilyen. Nincs miért a szívedre venni. A debütálásodat úgy általában véve pozitívan kell értékelni. És a csűr? Egyáltalán nem is volt szép az a csűr. Nem hiszem, hogy bárkinek is olyan nagyon hiányozna a tájból. Hohó, jóasszony! Nyugalom, nyugalom, minek itt ez a hév meg ez a lárma, semmi sem történt! Nyugodj meg, Nenneke! Ismétlem, semmi sem történt. Egyszerűen csak el kell takarítani ezeket a deszkákat. Jól jönnek még tüzelőnek!

Azokon a langyos, szélcsendes délutánokon a levegő megtelt a virágok és a fű illatával, nyugalommal és csenddel lüktetett, amit csak a nagyra nőtt ganajtúrók és a méhek zümmögése szakított meg néha. Az ilyen délutánokon Yennefer kivitte a kertbe Nenneke fonott karosszékét, és beleült, hosszan kinyújtóztatva maga elé a lábait. Időnként könyveket tanulmányozott, időnként leveleket olvasott, melyek különös küldöncök, de mindenekelőtt madarak révén jutottak el hozzá. Néha csak ült a messzeségbe bámulva. Egyik kezével elgondolkozva kócolgatta azokat a csillogó fekete fürtjeit, a másikkal Ciri fejét simogatta, aki a fűben ült a varázslónő meleg, kemény combjához bújva.

– Yennefer kisasszony?

– Itt vagyok, randaság.

– Áruld el nekem, bármit meg lehet tenni a mágia segítségével?

– Nem.

– De sok mindent igen, igaz?

– Igaz – hunyta le a varázslónő egy pillanatra a szemét, és ujjaival a szemhéjához ért. – Nagyon sok mindent.

– Valami igazán nagyot... Valami borzalmasat! Valami nagyon borzalmasat?

– Néha még jobban is, mint szeretnék.

– Hmm... És én... Én mikor fogok tudni ilyet csinálni?

– Nem tudom. Talán soha. Bárcsak sose kényszerülnél rá.

Csend. Hallgatás. Forróság. Virágok és gyógyfüvek illata.

– Yennefer kisasszony?

– Mi az megint, randaság?

– Hány éves voltál, amikor varázslónő lettél?

– Hmm... Amikor letettem az első vizsgáimat? Tizenhárom.

– Há! Akkor annyi, mint én most! És hány... Hány éves voltál, amikor... Nem, ezt inkább nem kérdezem meg...

– Tizenhat.

– Aha... – Ciri kissé elpirult, aztán úgy tett, mintha hirtelen felkeltette volna az érdeklődését egy különös formájú felhő, amely magasan a szentély tornyai fölött függött az égen. – És hány éves voltál... amikor megismerted Geraltot?

– Több, randaság. Kicsit több.

– Még mindig randaságnak hívsz! Tudod, mennyire nem szeretem. Miért csinálod?

– Mert gonosz vagyok. A varázslónők mindig gonoszak.

– De én nem akarok... nem akarok randaság lenni. Szép akarok lenni. Igazán szép, mint amilyen te vagy, Yennefer kisasszony. A mágia segítségével lehetek egyszer olyan szép, mint te?

– Te... Neked szerencsére nem kell... Nincs szükséged ehhez a mágiára. Magad sem tudod, micsoda szerencse ez.

– De én szeretnék igazán szép lenni!

– Igazán szép vagy. Igazán szép randaság. Az én szépséges randaságom.

– Oh, Yennefer kisasszony!

– Ciri, tiszta kék lesz tőled a combom.

– Yennefer kisasszony?

– Hallgatlak.

– Mit nézel úgy?

– Azt a fát ott. A hársfát.

– És mi olyan érdekes benne?

– Semmi. Egyszerűen csak örül a szemem a látványának. Örülök, hogy... láthatom.

– Nem értem.

– Az jó.

Csend. Hallgatás. Fülledtség.

– Yennefer kisasszony!

– Mi az megint?

– Egy pók mászik a lábad felé! Nézd, milyen gusztustalan!

– Olyan pók, mint a többi.

– Öld meg!

– Nem akarok lehajolni.

– Akkor öld meg egy igével!

– Melitele szentélyének a területén? Hogy Nenneke mindkettőnket világgá kergessen? Köszönöm, de nem. Most pedig maradj veszteg. Szeretnék gondolkodni.

– És min gondolkodsz olyan nagyon? Hmm. Jól van már, most már csendben maradok.

– Nem bírok magammal a boldogságtól. Már attól féltem, hogy felteszel nekem egyet a felülmúlhatatlan kérdéseid közül.

– Miért is ne? Szeretem a felülmúlhatatlan válaszaidat!

– Kezdesz elpimaszodni, randaság.

– Varázslónő vagyok. A varázslónők gonoszak és pimaszok.

Hallgatás. Csend. A levegőben mozdulatlanság. Fülledtség, mint vihar előtt. És csend, amelyet ezúttal a hollók és a varjak távoli károgása tör meg.

– Egyre többen vannak – kapta fel Ciri a fejét. – Szállnak és szállnak... Mint ősszel... Utálatos nagy madarak... A papnők azt mondják, rossz jel... Ómen, vagy valami ilyesmi. Mi az az ómen, Yennefer kisasszony?

– Olvasd el a Dhu Dwimmermorc-ban. Van ott erről egy egész fejezet.

Hallgatás.

– Yennefer kisasszony...

– Az ördögbe. Mi van megint?

– Geralt miért ilyen sokáig... Miért nem jön?

– Biztosan megfeledkezett rólad, randaság. Talált szebb lányt magának.

– Oh, nem! Tudom, hogy nem felejtett el! Nem tehette! Tudom, Yennefer kisasszony, biztosan tudom!

– Az jó, ha tudod. Szerencsés egy randaság vagy.

– Nem kedveltelek – ismételte a lány.

Yennefer nem nézett rá, továbbra is ott állt, hátat fordítva neki az ablaknál, és a keleten feketéllő hegyek felé nézett. A hegyek fölött elsötétült az ég a holló- és varjúrajoktól.

Mindjárt megkérdezi, miért nem kedveltem, gondolta magában Ciri. Nem, túlságosan is okos az ilyen kérdésekhez. Szárazan felhívja majd a figyelmemet a nyelvtani alakzatra, és megkérdezi, hogy mióta kezdtem múlt időt használni. És én elmondom neki. Ugyanolyan közönyös leszek, mint ő, kifigurázom a hanglejtését, hadd lássa, hogy én is képes vagyok úgy tenni, mintha hűvös, érzéketlen és közömbös lennék, aki szégyelli az érzelmeit és a megindultságát. Mindent elmondok neki. El akarom, el kell mondanom neki mindent. Azt akarom, hogy mindenről tudjon, még mielőtt elhagyjuk Melitele szentélyét. Mielőtt még elindulunk, hogy találkozzunk végre azzal, akire vágyom. Azzal, akire vágyik. Azzal, aki bizonyára mindkettőnkre vágyik. El akarom neki mondani, hogy...

Elmondom neki. Elég, ha megkérdez.

A varázslónő elfordult az ablaktól, és elmosolyodott. Nem kérdezett semmit.

Másnap indultak el, kora reggel. Mindketten férfi utazóruhában, köpönyegben, sapkában és a hajukat elrejtő csuklyával a fejükön. Mindketten felfegyverkezve.

Csak Nenneke búcsúztatta őket. Hosszan és halkan beszélgettek Yenneferrel, aztán ők ketten, a varázslónő és a papnő erősen, férfimódra kezet fogtak. Ciri, aki az almásderes kancája kantárszárát tartotta, ugyanígy akart elbúcsúzni, de Nenneke nem engedte neki. Átkarolta, magához ölelte, megcsókolta. Könnyes volt a szeme. Cirié is.

– Na – mondta végül a papnő, miközben a köpenye ujjával a szemét törölgette. – Most már menjetek. Vigyázzon rátok az úton a Nagy Melitele, kedveseim. De az istennőnek sok gond nyomja a vállát, úgyhogy vigyázzatok magatokra ti is. Ügyelj erre a lányra, Yennefer. Vigyázz rá, mint a szemed fényére.

– Remélem – mosolyodott el alig észrevehetően a varázslónő –, hogy rá sikerül majd jobban vigyáznom.

Hollócsapat repült át az égen a Pontar völgye felé, hangosan károgva. Nenneke nem nézett utánuk.

– Vigyázzatok magatokra – ismételte. – Nehéz idők jönnek. Még kiderülhet, hogy Ithlinne aep Aevenien tudta, mit jövendöl. Eljő a Kard és a Bárd Kora. A Megvetés és a Farkas-Förgeteg Ideje. Vigyázz rá, Yennefer. Ne engedd, hogy bárki bántsa.

– Visszatérek, Anyám – mondta Ciri a nyeregbe ugorva. – Biztosan visszatérek! Hamarosan!

Maga sem tudta, mekkorát tévedett.

A MEGVETÉS IDEJE

Andrzej Sapkowski: Czas pogardy

© 1995 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Szathmáry-Kellermann Viktória

Véres a te kezed, Falka,
véres a te szoknyád.

Égj, égj, Falka, bűneidért,
hamvadj s pusztulj keservben!

Saovine előestéjén, a Falka-bábu elégetésekor
énekelt gyermekdal

A walyákok, v. vajdkok a nordlingok (ld.) között, szerzetes-harcosok titokzatos és előkelő kasztja, valószínűleg a druidák (ld.) egyik ága. A népi képzelet mágikus erővel ruházta fel őket, valamint emberfeletti képességekkel; a ők kellett szembeszálljanak a gonosz lelkekkel, a szörnyetegekkel és a mindenféle sötét erőkkel. Valójában, mesterei lévén a fegyverforgatásnak, a w. szolgálatait Észak urai vették használatba a nemzetségi harcokban, amelyek közöttük folytak. Harc során a w. transzba estek, melyet, mint azt feltételezni szokás, önhipnózis vagy bódító szerek segítségével idéztek elő; vak hévvel harcoltak, teljességgel érzéketlenné válva a fájdalommal és a mégoly komoly sérülésekkel szemben is, ami megszilárdította a természetfeletti erejükre vonatkozó előítéleteket. Azon teória, mely szerint a w. mutáció vagy genetikai mérnökség termékei lennének, nem nyert megerősítést. A tv. a nordlingok számos legendájának hősei (vö. F. Delannoy, „Észak népeinek mítoszai és legendái”).

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

XV. kötet

Első fejezet

Ahhoz, hogy valaki lovas futárként kereshesse meg a kenyérrevalót, szokta mondani Aplegatt a szolgálatba lépő ifjaknak, két dologra van szükség – éles észre és tompa valagra.

Az éles ész feltétlen szükséges, okította Aplegatt az ifjú futárokat, minthogy a ruha alatt viselt, mezítelen mellkasához szíjazott lapos bőrtarisznyában a futár csupán a kisebb jelentőségű üzeneteket viszi, melyeket ijedtség nélkül rábízhatnak az árulkodó papírra vagy pergamenre. A valóban fontos, titkos híreket, azokat, amelyektől sok függ, a futárnak meg kell jegyeznie és elismételnie, akinek szánták. Szóról szóra, pedig néha nem is egyszerűek azok a szavak. Kimondani is elég, nem ám még megjegyezni. Ahhoz, hogy megjegyezze az ember, és ne tévesszen, mikor elismétli, csakugyan éles észre van szükség.

Azt meg, hogy mire jó a tompa valag, hohó, azt aztán minden futár rövid úton megtapasztalja maga. Amikor eljön az ideje, hogy három napot és három éjszakát a nyeregben töltsön, száz vagy kétszáz mérföldet is zötyögve az országúton, de időnként, ha kell, úttalan utakon is. Na hát, nyilván, nem egyfolytában ül az ember a nyeregben, le is száll időnként, meg is pihen. Mert sokat bír az ember, de a ló kevesebbet. De mikor aztán a pihenő után újra fel kell mászni a nyeregbe, olybá tűnik, mintha azt kiabálná az ember segge: „Segítség, gyilkos!”

De kinek van szüksége manapság lovas futárokra, Aplegatt uram, fintorognak nem egyszer az ifjak. Vengerbergből Vizimába, példának okáért, senki sem ugrik át gyorsabban, mint négy, vagy akár öt nap alatt, még ha a legfürgébb paripán ugrat is. Egy vengerbergi varázslónak meg mennyi is kell, hogy a mágikus üzenetet átadja a vizimai varázslónak? Félóra, vagy annyi se. A futár lova lesántulhat. Elintézhetik a zsiványok vagy a Mókusok, széjjeltéphetik a farkasok vagy a griffmadarak. Volt futár, nincs futár. A mágus üzenete meg mindég odaér, az úton el nem téved, nem késik, de nem is veszik el. Minek a futár, ha mindenütt ott vannak a varázslók, az összes királyi udvarban? Nincs már szükség a futárokra, Aplegatt uram.

Egy ideig Aplegatt maga is azt gondolta, hogy most már senkinek sincs rá szüksége. Harminchat esztendős volt, alacsony, de inas és erős, nem félte a munkát, és – magától értetődik – éles volt az esze. Találhatott volna magának más munkát, hogy eltarthassa magát és a feleségét, hogy félretehessen pár garast a két még hajadon lánya hozományára, hogy tovább támogathassa azt, amelyik már férjhez ment, de a férjének, annak a reménytelen, tutyimutyi alaknak egyre csak nem ment az üzlet. De Aplegatt nem akart és nem is képzelt el magának másik munkát. Ő királyi lovas futár volt.

Aztán hirtelen, miután hosszú időre feledésbe merült, és megalázó tétlenségre kárhoztatott, ismét szükség lett Aplegattra. Az országutak és az erdei ösvények újra paták dobogásától lettek hangosak. A futárok, akárcsak a régi időkben, ismét járni kezdték a vidéket, várról várra hordva az üzeneteket.

Aplegatt tudta, miért történt ez így. Sokat látott, és még többet hallott. Azt várták tőle, hogy az átadott üzenet tartalmát azonnal törölje ki az emlékezetéből, hogy felejtse el, olyannyira, hogy még kínzások közepette se tudja felidézni. De Aplegatt emlékezett. És tudta, miért hagytak fel a királyok hirtelen a mágia és a mágusok segítségével végzett kapcsolattartással. A futárok által kézbesített üzenetek titokban kellett maradjanak a varázslók előtt. A királyok hirtelen megszűntek bízni a varázslókban, nem bízták rájuk a titkaikat többé.

Hogy mi volt az ok a királyok és a varázslók barátságának hirtelen kihűlése mögött, azt Aplegatt nem tudta, és nem is érdekelte különösebben. Véleménye szerint a királyok épp úgy, ahogyan a mágusok is, olyan lények voltak, akik érthetetlenül és kiszámíthatatlanul cselekedtek – különösen, amikor nehéz idők köszöntöttek rájuk. Azt meg, hogy nehéz idők jártak, lehetetlen volt nem észrevenni, ha egyszer városról városra, várról várra, királyságról királyságra járta az ember a vidéket.

Az utak katonákkal voltak tele. Lépten-nyomon gyalogos vagy lovas menetoszlopokba botlott az ember, és minden parancsnok, akivel csak találkozott, ideges volt, izgatott, nyers és olyan fontoskodó, mintha csak az egész világ sorsa egyedül rajta állna. A várak és városok hasonlóképp fegyveres népekkel voltak tele, éjjel-nappal folyt bennük a lázas jövés-menés. Az általában láthatatlan őrgrófok és kastellánok most megállás nélkül fel-alá szaladgáltak a falakon és udvarokon, olyan dühösen, akár vihar előtt a darazsak; üvöltöztek, átkozódtak, parancsokat osztogattak, és mindenkit jól valagba rúgtak. Megrakott szekerek lomha oszlopai vonultak éjjel-nappal szüntelenül az erődök és helyőrségek felé a visszafelé tartó kocsik gyorsan, könnyen és üresen haladó oszlopai mellett. Az országutak porzottak az egyenesen a ménesből elhajtott rakoncátlan harmadfüves vadlovaktól. A se zablához, se felfegyverzett lovashoz nem szokott lovacskák vidáman használták ki utolsó szabad napjaikat, számos további elfoglaltságot szerezve a lovászoknak és nem kevés gondot az utak többi haszonélvezőjének.

Röviden szólva: a forró, mozdulatlan levegőben ott lógott a háború.

Aplegatt felemelkedett a kengyelben, és körbenézett. Alatta, a domb lábánál, a rétek és a fás berkek között élesen kanyargó folyó csillogott. Délen, a folyó túloldalán erdők húzódtak. A futár megnoszogatta a lovát. Sürgette az idő.

Két napja úton volt. A király parancsa és a posta Haggéban érte be, ahol Tretogorból visszatérve pihent. Éjszaka hagyta el az erődöt, a Pontar bal partján vezető országúton vágtatva végig, napkelte előtt átlépte Temeria határát, és most, mikor délre járt a második napon, már az Ismena partjánál volt. Ha Foltest király Vizimában lett volna, Aplegatt még aznap éjjel átadta volna neki az üzenetet. Sajnálatos módon a király nem tartózkodott a fővárosban – az ország déli részén járt, Mariborban, közel kétszáz mérföld távolságra Vizimától. Aplegatt tudott erről, így aztán Fehérhíd környékén letért a nyugat felé vezető országútról, és az erdőkön keresztül vette az irányt Ellander felé. Kockáztatott valamelyest. Az erdőkben még mindig ott garázdálkodtak a Mókusok, jaj volt annak, aki a kezükre jutott vagy az útjukba került. De a királyi küldönc kénytelen kockáztatni. Ez már csak ilyen munka.

Minden gond nélkül kelt át a folyón – június óta nem esett, az Ismena vize jelentősen leapadt. Az erdő szélét követve elért a Vizimából délkeletre, a törpök Mahakám-hegységben fekvő kohói, kovácsműhelyei és falvai felé vezető úthoz. Az úton szekerek haladtak, melyeket gyakran előztek meg a felderítő lovasosztagok. Aplegatt megkönnyebbülten sóhajtott fel. Ott, ahol sokan jártak, nem jelent meg a Scoia’tael. Már egy éve tartott Temeriában az emberek ellen harcoló tündékkel szembeni hadjárat, az erdőségekben üldözött mókuskommandók kisebb csapatokra bomlottak, a kisebb csapatok pedig távol tartották magukat a sűrűn járt utaktól, és csapdákat sem állítottak.

Mielőtt beesteledett volna, már Ellander hercegség nyugati határánál járt, a keresztútnál Zavada falucska környékén, ahonnan egyenes és biztonságos út vezetett Mariborba – negyvenkét mérföld döngölt, sűrűn járt úton. A keresztútnál állt egy kocsma. Úgy döntött, hagyja pihenni a lovát és magát is. Tudta, hogy ha pirkadatkor útnak indul, még a hátasa különösebb megerőltetése nélkül is naplemente előtt megpillantja az ezüst-fekete lobogókat a maribori vár tornyainak vörös tetőin.

Lenyergelte a kancát, és maga látta el, miután ráparancsolt a legényre, hogy takarodjon. Királyi küldönc volt, és a királyi küldönc senkinek sem hagyja, hogy a lovához érjen. Evett egy becsületes adag rántottát kolbásszal meg egy negyed kovászolt rozscipóval, egy kupa sörrel öblítette le. Meghallgatta a pletykákat. Mindenféléket. A kocsmában a világ minden tájáról pihentek meg utazók.

Dol Angrában, értesült Aplegatt, megint összetűzésekre került sor, a lyriai lovasság egységei ismét összecsaptak a határon a nilfgaardi felderítőkkel, és Meve, Lyria királynője megint csak nagy hangon provokációval vádolta Nilfgaardot, majd segítséget kért az aedirni Demawend királytól. Tretogorban nyilvánosan végeztek ki egy redaniai bárót, aki titokban lepaktált Emhyr nilfgaardi császár emisszáriusaival. Kaedwenben az egyetlen nagy egységgé összeállt Scoia’tael kommandók vérfürdőt rendeztek a Leyda erődben. A mészárlást viszonzandó Ard Carraigh népe pogromot indított, közel négyszáz, a fővárosban lakó másfajút gyilkolva le.

Temeriában, mesélték a délről érkező kereskedők, szomorúság és gyász uralkodik a Vissegerd marsall zászlaja alatt összegyűlt cintrai emigránsok között. Megerősítést nyert ugyanis a szörnyű hír Cirilla hercegkisasszony, az Oroszlánfiók haláláról, aki az utolsó volt a Cintra Nőstényoroszlánjának hívott Calanthe királyné véréből.

Meséltek még néhány még ennél is borzalmasabb, baljóslatú mendemondát is. Merthogy néhány faluban Aldersberg környékén fejés közben a tehenek emlőiből hirtelen vér kezdett fröcskölni, pitymallatkor pedig látták a ködben a Dögvész Szüzét, az iszonyú pusztulás hírnökét. Bruggében, a Brokilon-erdő, az erdei driádok tiltott királysága közelében az égbolton vágtató lidércmenet, a Zord Vadászat jelent meg, ami, mint az közismert, mindig háborút jelent. A Bremervoord-fokról pedig szellemhajót láttak, a fedélzetén pedig kísértetet, egy fekete lovagot ragadozó madár szárnyaival ékes sisakban...

A futár nem hallgatta őket tovább, túlságosan is fáradt volt ahhoz. Betért a közös hálóterembe, ledőlt a vacokra, és úgy elaludt, mint akit fejbe vertek.

Pirkadatkor kelt fel. Amikor kilépett az udvarra, kissé elcsodálkozott – nem ő volt az első, aki útra készült, márpedig ez ritkán esett meg. Egy felnyergelt, hollófekete mén állt a kútnál, és mellette, a vályúban egy férfiruhába öltözött nő mosta a kezét. Amikor meghallotta Aplegatt lépteit, a nő hátrafordult, vizes kezeivel összefogta és hátravetette dús fekete haját. A futár meghajolt üdvözlésképpen. A nő finoman odabiccentett.

Amikor Aplegatt belépett az istállóba, kis híján beleütközött a másik hajnali pacsirtába, egy fiatal lánykába bársony barettben, aki épp almásderes kancáját vezette ki az udvarra. A kislány a hátasa oldalának támaszkodva az arcát dörzsölte, és ásítozott hozzá.

– Anyám – morogta, miközben elment a futár mellett. – A végén még elalszom a lovon... Úgy elalszom, mint a pinty... Haauaaua...

– A hidegtől felfrissülsz, amint ügetésre fogod a kancád – mondta neki udvariasan Aplegatt, miközben leemelte a nyergét a gerendáról.

– Szerencsés utat, kisasszonka!

A kislány megfordult, és úgy nézett rá, mintha csak most vette volna észre. A szemei hatalmasak voltak és zöldek, akár a smaragd. Aplegatt rádobta a cafrangot a lovára.

– Szerencsés utat kívántam – ismételte. Általában nem volt se nyílt, se beszédes, de most szükségét érezte annak, hogy egy felebarátjával beszéljen, még akkor is, ha az a felebarát egy hétköznapi, félálomban levő takonypóc volt. Talán a magányosan az úton töltött hosszú napok tehettek róla, talán az, hogy a taknyos kicsit emlékeztette a középső lányára.

– Óvjanak az istenek – tette hozzá – a szerencsétlenségtől s a balesettől. Magatokba vagytok csak ketten, hozzá még asszonyok is... Csúf idők járnak manapság. Mindenütt veszély leselkedik az országúton...

A lányka még tágabbra nyitotta zöld szemeit. A futár hátán végigfutott a hideg, testét átjárta a remegés.

– Veszély... – szólalt meg hirtelen a lányka különös, elváltozott hangon. – A veszély halkan jár. Nem hallod, ahogy feléd repül szürke tollán. Álmodtam. A homok... A homok átforrósodott a napon...

– Micsoda? – dermedt meg Aplegatt a nyerget a hasának támasztva. – Mit beszélsz, kisasszonka? Miféle homok?

A lányka erősen megrázkódott, megdörzsölte az arcát. Az almásderes kanca megrázta a fejét.

– Ciri! – kiáltott rá élesen a fekete hajú nő az udvarról, aki épp a hollófekete mén hevederét és málháját igazgatta. – Igyekezz!

A kislány felásított, Aplegattra pillantott, aztán pislogott egyet, azt a benyomást keltve, mintha meglepte volna a férfi jelenléte az istállóban. A futár hallgatott.

– Ciri – ismételte a nő. – Elaludtál ott?

– Máris megyek, Yennefer kisasszony!

Amikorra Aplegatt végre felnyergelte a lovát és kivezette az udvarra, a nőnek és a lánynak már nyoma sem maradt. Egy kakas rekedt hangon, hosszan felkukorékolt, a kutya ugatni kezdett, kakukk hallatszott a fák közül. A futár nyeregbe pattant. Hirtelen eszébe jutottak az álmos kislány zöld szemei, azok a különös szavai. Halk veszély? Szürke tollak? Forró homok? Talán nem volt ki a négy kereke a lyánynak, gondolta magában. Sok ilyet látni mostanában, tébolyult lányokat, akikben kárt tettek a háború idején a martalócok vagy más semmirekellők... Igen, bizonyára megtébolyodott. Vagy talán csak álmatag, akit felvertek álmából, és nem ébredt még fel teljesen? Kész csoda, mi ostobaságot hordanak néha össze az emberek, ha pitymallatkor valahol még az álom és az éberlét között kódorognak...

Ismét átjárta testét a borzongás, lapockái közé fájdalom hasított. Megdörzsölte öklével a hátát.

Amint csak kiért a maribori útra, belevágta a sarkát a lova véknyába, és vágtába fogott. Sürgette az idő.

Mariborban sem pihent sokáig a futár – egy nap se telt bele, és a szél újra a fülébe süvített. Új lova, egy deres mén a maribori istállóból, előre nyújtott nyakkal és farkát lóbálva, élénken ügetett. Az út mentén füzek villogtak. Aplegatt mellét a diplomáciai postával teli tarisznya nyomta. Fájt a valaga.

– Pfuj, hogy törnéd a nyakad, te átkozott légsárkány! – kiabált utána egy kocsis nagyot rántva a fogata gyeplőjén, amikor ráijesztett a mellette elsuhanó, vágtató deres. – Há’ látjátok, hogy hajt ez, mintha ott lihegne a halál a nyomába’! Szaladjá’ csak, szaladjá’, te agyalágyult, a kaszás elől akkor se futsz el!

Aplegatt megtörölte száguldástól könnybe lábadt szemét.

Előző nap adta át Foltest királynak a leveleket, aztán előadta Demawend király titkos üzenetét.

– Demawend Foltestnak. Dol Angrában minden készen áll. Az álruhások a parancsra várnak. Tervezett időpont: az újholdat követő második júliuséj. A csónakoknak két nappal később kell partot érniük a túloldalon.

Varjúcsapatok szálltak az országút felett hangosan károgva. Keletre repültek, Mahakam és Dol Angra felé, Vengerberg felé. Lovaglás közben a futár a titkos üzenet szavait ismételgette magában, melyet Temeria királya küldött a közvetítésével Aedirn királyának.

Foltest Demawendnek. Először: az akciót elhalasztjuk. Azok a lángészek gyűlést hívtak össze, Thanedd szigetén fognak találkozni és tanácskozni. Ez a gyűlés sok mindent megváltoztathat. Másodszor: az Oroszlánfiók keresését be lehet szüntetni. Megerősítést nyert: az Oroszlánfiók halott.

Aplegatt a deresbe döfte a sarkát. Sürgette az idő.

A keskeny erdei utat kocsik torlaszolták el. Aplegatt lassított, nyugodtan odaügetett a hosszú sor utolsó szekeréhez. Azonnal rájött, hogy ezen a torlaszon nem fúrja át magát. Arról, hogy visszaforduljon, szó sem lehetett, túlságosan is nagy időveszteséget jelentett volna. Az sem volt túlságosan az ínyére, hogy bevegye magát a mocsaras sűrűségbe azzal a céllal, hogy a torlaszt megkerülje, kiváltképp, mert már alkonyodott.

– Mi történt itt? – tette fel kérdést a sorban álló utolsó szekér kocsisainak, két aggastyánnak, akik közül az egyik szunyókálni látszott, a másik meg halottnak tűnt. – Támadás? Mókusok? Beszéljenek! Sietnék...

Mielőtt még valamelyik aggastyán válaszolhatott volna, kiáltások hangzottak fel a kocsisor erdőbe vesző éléről. A kocsisok sietve a szekerükre ugrottak, aztán válogatott szitkok kíséretében végigsuhogtattak ostorukkal a lovakon meg az ökrökön. Az oszlop nehézkesen megindult. A szunyókáló aggastyán felocsúdott, megmozgatta az állát, odacuppantott az öszvéreknek, és rávágott a gyeplővel a farukra. Feléledt a halottnak tűnő aggastyán is, hátratolta szeméből a szalmakalapját, és Aplegattra nézett.

– Nézzitek csak – mondta. – Sietős nekije. Hej, fiacskám, rád mosolyodott a szerencse. Éppen időbe’ teremté’ ide.

– Úgy a – mozgatta meg az állát a másik aggastyán, és meghajtotta az öszvéreket. – Épp időbe’. Mer’ hogyha délibe értél volna ide, álltál volna velünk együtt, vártad volna a szabad utat. Mindenikünknek sietős, de úgy jött, hogy várni köll. Há’ hogy mégy át, ha zárva van az út?

– Le volt zárva az út? Aztán mi módon?

– Kegyetlen emberevő bukkant itt fel, fiacskám. Rátámadt egy lovagra, aki az apródjával kettesbe’ ment az úton. A lovagnak állítólag a sisakjáva’ együtt letípte a fejét a szörnyeteg, a lovának meg kifordította a belejit. Az apródjának sikerült elmenekülnie, az mesélte, hogy micsoda egy borzalom volt, hogy vörösnek látszott az országút a vértűl...

– Hát miféle monstrum volt az? – kérdezte Aplegatt visszafogva a lovát, hogy folytathassa még a beszélgetést a cammogó szekér kocsisaival. – Sárkány?

– Nem, nem sárkány – felelte a másik aggastyán, a szalmakalapos. – Azt beszélik, mandigóra, vagy valahogy így. Az apród azt mondotta, hogy röpülő bestija, szörnyű hatalmas. És makacs! Gondótuk, felfalja a lovagot, oszt’ elröpül, de nem ám! Azt beszélik, leült az útra, a jó kurva ídesanyját, és ott ül, sziszeg, a nagy fogait, azokat villogtatja... Na, hát eldugaszolta nekünk az utat, mint a dugó a flaskát, mer’ aki odament és meglátta a szörnyit, otthagyta a kocsit, oszt’ pucolt is hátra. Akkor aztán felsorakoztak itt a kocsik fél mérföldre, környül meg, te is látod, fiacskám, sűrű erdő meg mocsár, se meg nem kerülöd, se meg nem fordulsz. Úgyhogy itten álltunk...

– Ennyi sok ember! – horkant fel a futár. – Oszt álltak, mint a hülye! Fogni kellett volna a baltát meg a dzsidát, és elkurgatni az útból azt a bestiát, vagy meg is ölni.

– Úgy a, egypár megpróbálta – mondta a kocsit hajtó aggastyán az öszvéreket noszogatva, mert gyorsabban kezdett haladni a sor. – Három törp a kupecőrségbő’, meg négy regruta velük, akik az erődbe mentek Carrerasba, a seregbe. A törpöket a bestija iszonyatosan összevágta, a regruták meg...

– Szedték az irhájukat – fejezte be a másik aggastyán, miután is szaftosan köpött egy hosszat, magabiztosan találva be a két öszvér fara közt lévő szabad területre. – Szedték az irhájukat, alighogy a mandigórát meglátták. Állítólag az egyik a gatyáját is összerondította. Ohó, nézd csak, nézd csak, fiacskám, az ott az! Ott e!

– Hát maga meg, mi – dühödött fel kissé Aplegatt –, egy szarost akar nekem itt megmutatni? Érdekel is...

– Nem aztat! A szörnyet! A levágott szörnyeteget! Rakják föl a katonák a szekérre. Látja kend?

Aplegatt felállt a kengyelben. A leszálló sötétség és az ott tolongó kíváncsiak ellenére is észrevette a roppant, zöldesszürke testet, amit a katonák vittek. A szörnyeteg denevérszárnyai és skorpiófarka tehetetlenül verte a földet. A katonák kórusban rikkantva feljebb emelték a dögöt, és a kocsira hajították. A kocsiba fogott lovak, amiket láthatóan nyugtalanná tett a vér és a döghús bűze, felnyerítettek, rángatni kezdték a kocsirudat.

– Nem áll! – üvöltött az aggastyánokra a katonákat vezénylő káplár. – Továbbmegy! Nem gátolja az átjárást!

Az apóka megsürgette az öszvéreket, a kocsi zökkent egyet a keréknyomokon. Aplegatt meglökte sarkával a lovat, felzárkózott melléjük.

– A katonák voltak, látom, akik a bestiát leverték?

– Ugyan már – ellenkezett az öreg. – A katonák, mikor meggyüttek, csak a szájuk járt, meg hordták itt le az embert. Hogy emide állj, amott meg állj tovább, hogy így meg úgy. A szörnyhöz meg nem volt nekik sietős a dolguk. Elküldettek a vajákért.

– Vajákért?

– Úgy volt – biztosította a másik öreg. – Valamelyiknek eszébe jutott, hogy a faluba látott egy vajákot, oszt’ akkor elküldettek érte. Aztán meg erre gyütt, közel mihozzánk. Fehér volt a haja, randa a pofája, és kegyetlen egy kardot vitt a hátán. Egy órába se telt, hogy kiabált is valaki az elejéről, hogy mingyá’ lehet menni, mer’ a vaják leölte a bestiját. Akkor indultunk meg végre, és te is, fiacskám, éppen akkor kerültél ide.

– Hm – mondta Aplegatt elgondolkozva. – Hány éve hajtok már az utakon, de vajákkal még nem találkoztam. Látta valaki, hogyan intézte el a szörnyet?

– Én láttam! – kiáltott oda egy borzas üstökű ifjonc a kocsi túlsó oldaláról ügetve felé. Szőrén ülte meg a lovát, kantárral vezetve sovány, legyesszürke gebéjét. – Mindent láttam! Mer’ ott voltam a katonáknál, egészen a legeslegelején!

– Nézzitek csak a taknyot – mondta a kocsit hajtó aggastyán. – A fenekin még ott a tojáshéj, oszt’ hogy okoskodik. Az ostorral kéne egy?

– Hagyja csak, apó – szólt közbe Aplegatt. – Mindjárt elválnak az útjaink, amarra megyek Carrerasba, de előbb meghallgatná még az ember, hogy is volt azzal a vajákkal. Beszélj, kölyök.

– Az úgy volt – kezdte fürgén a fiú lépésben haladva a fogat mellett –, hogy az a vaják megérkezett a katonai kommandánshoz. Azt mondta, hogy Gerantnak hívják. A kommandáns meg erre rögvest, hogy hívják, ahogy hívják, jobb lesz, ha azonnal munkához lát. És megmutatta, merre ül a szörnyeteg. A vaják közelebb ment, megnézte magának egy kevéssé. A szörnyig úgy egy mérföld lehetett, vagy még annál is több, de ő csak messziről nézte meg, és rögtön mondta is, hogy az egy kivételesen meglett mantikór, és hogy levágja, ha fizetnek neki kétszáz koronát.

– Kétszáz koronát? – fuldokolt a másik aggastyán. – Mi az, hát teljesen elment annak az esze?

– Ugyanezt mondta a kommandáns úr is, csak annyi, hogy ő kicsikét randábban. A vaják meg erre, hogy ennyibe kell kerüljön, és neki édes mindegy, üljön csak a szörnyeteg az úton akár ítéletnapig. A parancsnok meg erre, hogy ennyi pénzt ő ki nem fizet, akkor már inkább kivárja, míg a szörnye magától elrepül. A vaják meg erre rögtön, hogy a szörnye el nem repül, mert éhes is meg dühös. Ha meg el is repül, hát rögvest vissza is fog az jönni, mert ez a vadászterro... terret... terretór...

– Te meg ne gurgulázzá’ nekem, te takony! – haragudott meg a kocsit hajtó aggastyán, aki láthatóan sikertelenül igyekezett ugyanazzal a kezével kifújni az orrát, amiben a gyeplőt is tartotta. – Csak mongyad, hogyan vót!

–Hájsze’ azt mondom! Azt mondta a vajak: a szörnyeteg el nem repül, hanem egész álló éjjel a leölt lovagon fog nyammogni, lassacskán, mert páncélba’ volt a lovag, nehéz kikaparni a belsejéből. Na akkor odajöttek a kupecek, és kezdték is nyomba’ a vajákot győzködni, hogy így, meg úgy, hogy összeszedik ők, és adnak neki száz koronát. A vaják meg erre azt mondta nekik, hogy azt a bestiát, prr, mantikórnak hívják, és igen veszedelmes, úgyhogy a száz koronájukat feldughatják a valagukba, ő aztán nem viszi a bőrét vásárra. Mire aztán a kommandáns megdühödött, és azt mondta, hogy ilyen kutya már csak a vajákok sorsa, hogy a bőrük kell vásárra vinni, és hogy a vaják richtig erre van kitalálva, pont, mint a segg a szarásra. Látni való volt, hogy a kupecek attól félnek, hogy a vaják is megdühödik és továbbáll, mert kiegyeztek százötvenben. A vaják meg előhúzta a kardját, és elindult az országúton, annak a helynek az irányába, ahol a szörnye ült. A kommandáns meg vetett a nyomába egy rontásűzőt, a földre pökött, és azt mondta, hogy fene se tudja, az ilyen pokolravaló korcsokat minek hordja a hátán a föld. Erre meg az egyik kupec rögtön, hogy ha a sereg ahelyett, hogy a tündéket kergetné az erdőben, a rémségeket hajtaná el inkább az utakról, akkor a vajákokra se lenne semmi szükség, meg hogy...

– Ne fecserésszé’ – szakította félbe az aggastyán –, csak mongyad, amit láttál.

– Én magam – dicsekedett a fiú – vigyáztam a vaják lovára, egy fehér csillagfoltos gesztenyepej kancára.

– Kutyát se érdekel a kanca! És azt, ahogyan a vaják a szörnyet levágta, azt láttad?

– Eee... – dadogta a fiú. – Nem láttam én... Hátrább löktek. Mindenki fennhangon kajabált, a lovak meg mind megriadtak, és akkor...

– Hisze’ mondtam – tette hozzá megvetően az apó –, hogy szart se látott ez, ez a takony.

– De láttam én a vajákot, amikor visszajött! – fortyant fel a fiú. – A kommandánsnak meg, aki ott mindenre ügyelt, elfehéredett az arca egészen, és azt mondta a katonáknak halkan, hogy azok valami mágikus varázslatok voltak vagy tünde praktikák, mert rendes ember karddal ilyen gyorsan nem tud bánni... A vaják meg rögtön elvette a pénzt a kupecektől, felült a kancájára, és elment.

– Hmmm... – morogta Aplegatt. – Merre ment? A carrerasi úton? Mert ha igen, talán még beérem, legalább jól megnézem magamnak...

– Nem – mondta a fiú. – Dorian felé fordult a keresztúton. Sietős volt a dolga.

A vajak ritkán álmodott bármit is, és még azokra a mégoly ritka álmokra sem emlékezett ébredés után soha. Még akkor sem, amikor rémálmok voltak – márpedig általában rémálmok voltak.

Ezúttal is rémálom volt, de ezúttal a vaják legalább egy részére emlékezett. Valamiféle homályos, de nyugtalanító alakok, különös, de baljóslatú jelenetek és érthetetlen, de rettegést keltő szavak és hangok örvénylő forgatagából hirtelen éles és tiszta kép bontakozott ki. Ciri. Más volt, mint az, akire Kaer Morhenból emlékezett. Vágtától lobogó, hamuszőke haja hosszabb volt – olyan, mint ahogyan akkor viselte, amikor először találkozott vele Brokilonban. Amikor a lány ellovagolt mellette, oda akart kiáltani, de egy hang se jött ki a torkán. Utána akart szaladni, de az volt az érzése, hogy a combja közepéig dermedő kátrányba merült. Ciri pedig úgy tűnt, nem is látja, továbbvágtatott az éjszakába a formátlan égerfák és füzek között, melyek úgy lengették ágaikat, mintha csak élnének. És akkor meglátta, hogy a lányt üldözik. Hogy a nyomában hollófekete ló vágtat, rajta pedig fekete páncélos lovas, ragadozó madár szárnyaival ékes sisakban.

Nem tudott mozdulni, nem tudott kiáltani sem. Csak nézhette, ahogyan a szárnyas lovag utoléri Cirit, a hajánál fogva megragadja, lerántja a nyeregből, és továbbvágtat a lányt magával vonszolva. Csak nézhette, ahogyan Ciri arca szederjessé válik a fájdalomtól, ajkáról pedig hangtalan sikoly szakad fel. Ébredj, parancsolt magára; képtelen volt elviselni a rémálmot. Ébredj! Ébredj azonnal!

Felébredt.

Sokáig feküdt mozdulatlanul, miközben az álom járt a fejében. Aztán felkelt. Előhúzta a párna alól az erszényét, gyorsan átszámolta a tízkoronásokat. Százötven a tegnapi mantikórért. Ötven a ködlényért, akit egy Carreras melletti falucska bírájának a megbízására ölt le. És ötven a vérfarkasért, akit a burdorffi telepesek adtak ki neki.

Ötven egy vérfarkasért. Sok, elvégre könnyű munka volt. A vérfarkas nem védekezett. Miután bekergette egy barlangba, ahonnan nem volt hová menekülnie, letérdelt, és várta, hogy lecsapjon a kard. A vaják sajnálta.

De szüksége volt a pénzre.

Egy óra sem telt bele, és már Dorian városának utcáin bolyongott az ismerős sikátort és az ismerős cégtáblát keresve.

A cégtáblán a felirat azt hirdette: „Codringher és Fenn, jogi konzultációk és szolgáltatások”. Geralt azonban túlságosan is jól tudta, hogy annak, amit Codringher és Fenn végzett, rendszerint szerfelett kevés köze volt a joghoz, maguknak a társaknak pedig számtalan oka volt arra, hogy bármiféle kapcsolatot kerüljenek éppúgy a joggal, mint annak képviselőivel. Afelől is komoly kétségei voltak, hogy bármelyik, az irodában felbukkanó ügyfelük tudná, mit is takar a „konzultáció” kifejezés.

Az épület alsó szintjének nem volt bejárata – csupán egy alaposan bereteszelt kapu, amely minden bizonnyal a kocsiszínbe vagy az istállóba vezetett. Ahhoz, hogy az ember a bejárati ajtóhoz eljusson, előbb el kellett jutnia a ház hátsó feléig, behatolni a sáros, kacsákkal és tyúkokkal teli udvarra, onnan a lépcsőkre, aztán pedig végigsétálni a keskeny karzaton és a sötét folyosón. Csak akkor állhatott szembe az ember a masszív, vasalt mahagóniajtóval, amelyet hatalmas, oroszlánfejet formázó bronz kopogtatóval láttak el.

Geralt bekopogtatott, aztán gyorsan hátralépett. Tudta, hogy az ajtóba beépített mechanizmus képes a vasalatok közé rejtett nyílásokból húszhüvelykes hosszúságú vastüskéket kilőni. Elméletileg a tüskék csak akkor lövelltek ki az ajtóból, amikor valaki megpróbált a zárral manipulálni, illetőleg ha Codringher vagy Fenn elsütötte a szerkezet ravaszát, de Geralt sokszorosan megbizonyosodott már arról, hogy csalhatatlan mechanizmusok nem léteznek, és hogy valamennyi működésbe lép néha még olyankor is, amikor nem kellene működnie. És fordítva.

Az ajtóban bizonyára volt valamiféle – valószínűleg mágikus – berendezés, amely a látogatók azonosítását szolgálta. Kopogtatás után soha senki sem kezdett faggatózni a túloldalról; azt sem követelték, hogy nyilatkozzon. Az ajtó kinyílt, és ott állt Codringher. Mindig Codringher, sohasem Fenn.

– Üdvözlégy, Geralt – mondta Codringher. – Fáradj be. Nem kell úgy a kerethez lapulnod, mert kiszereltem a biztosítékot. Pár nappal ezelőtt elromlott benne valami. Hogy, hogy sem, működésbe lépett, és kilyuggatott egy házalót. Gyere csak bátran. Dolgod van velem?

– Nem – lépett be a vaják a tágas, homályos előtérbe, ahol, ahogy mindig, enyhe macskaszag terjengett. – Nem veled. Fenn-nel.

Codringher hangosan felröhögött, megerősítve a vaják azon gyanúját, hogy Fenn száz százalékban mitikus alak volt, ami arra szolgált, hogy Codringher port hinthessen a prévôt, a bailli, az adószedő meg a többi általa gyűlölt személy szemébe.

Az irodába mentek, ahol – lévén tetőszoba – világosabb volt; az alaposan berácsozott ablakok a nap nagyobbik részében naposak maradtak. Geralt arra a székre ült, amit a klienseknek tartottak. Vele szemben, a tölgyfa íróasztal mögött terpeszkedett el párnázott karosszékében Codringher, az ember, aki „ügyvédnek” neveztette magát, és aki számára nem létezett lehetetlen. Ha valakinek nehézségei támadtak, gondjai, problémái – Codringerhez ment. És akkor az a valaki gyorsan kezébe vehette az üzlettársa tisztességtelenségének és hűtlen kezelésének bizonyítékait. Megkapta a bank hitelét, biztosítékok és jótállás nélkül. Egyedüliként hajtotta be a hitelezők hosszas listájáról a kintlévőségeit egy cégtől, amely csődöt jelentett. Örökséghez jutott, még ha a gazdag bácsikája azzal is fenyegetőzött, hogy egy árva garast se fog ráhagyni. Hagyatéki pert nyert, mert még a legkonokabb rokonai is visszavonták hirtelen a követeléseiket. A fia kikerült a tömlöcből, miután megcáfolhatatlan bizonyítékok alapján tisztázták a vádak alól, vagy épp ilyenek híján engedték ki, mert ha voltak is bizonyítékok, rejtélyes módon eltűntek, a tanúk meg egymás sarkát taposva vonták vissza a korábban tett vallomásaikat. A lánya körül legyeskedő hozományvadász vonzalma hirtelen más irányt vett. A felesége szeretőjének, esetleg a lánya csábítójának egy szerencsétlen baleset következtében három végtagja is nyílt törést szenvedett, közöttük legalább az egyik felső. Esküdt ellensége, vagy valami más, felettébb kellemetlen illető pedig megszűnt őt tovább zaklatni – rendszerint se híre, se hamva nem maradt. Igen, ha valakinek gondja támadt, Dorianba ment, szaporán szaladt a „Codringher és Fenn” társasághoz, és bezörgetett a mahagóniajtón. Az ajtóban ott állt Codringher, az „ügyvéd”, egy alacsony, sovány és deresedő ember azoknak a beteges arcszínével, akik ritkán tartózkodnak a friss levegőn. Codringher az irodába vezette őket, leült a karosszékbe, térdére vette a megtermett fekete-fehér kandúrt, és megsimogatta. Mindketten – Codringher és a kandúr is – sárgászöld szemük randa, nyugtalanító tekintetével méregették az ügyfelet.

– Megkaptam a leveled – mérte végig Codringher és a kandúr sárgás-zöld tekintetével Geraltot. – Kökörcsin szintén meglátogatott. Dorianon utazott át néhány héttel ezelőtt. Mesélt nekem egyet s mást arról, mi gyötör. De nagyon keveset mondott. Túl keveset.

– Valóban? Meglepsz. Ez lenne az első általam ismert alkalom, amikor Kökörcsin nem mondott túl sokat.

– Kökörcsin – felelte Codringher mosolytalanul – nem sokat mondott, mivel nem is tudott sokat. És kevesebbet mondott, mint amennyit tudott, mert egyes kérdésekben egész egyszerűen megtiltottad neki, hogy beszéljen. Honnan ered benned a bizalom ilyes hiánya? Ráadásul egy szakmabelivel szemben?

Geralt könnyedén legyintett. Codringher még úgy tett volna, mint aki nem látta, de nem tehette, mert a macska észrevette. Szélesre tárta a szemét, rávicsorította az agyaracskáit a vajákra, és szinte hangtalanul felsziszegett.

– Ne ingereld a macskámat – mondta az ügyvéd, simogatásával nyugtatva meg az apró állatot. – Megérintett, hogy a kollégámnak neveztelek? De hiszen így igaz. Én magam is vaják vagyok. Én is szörnyetegektől és szörnyűséges gondoktól szabadítom meg az embereket. És én is pénzért csinálom.

– Van némi különbség – dörmögte Geralt, akit még mindig kísért a macska barátságtalan pillantása.

– Van – hagyta rá Codringher. – Te idejétmúlt vaják vagy, én pedig modern vaják, aki a kor szellemével halad. Ezért van az, hogy te nemsokára munka nélkül maradsz, nekem pedig jól megy majd a sorom. A strigák, a sárkánykígyók, az endriágok és a vérfarkasok hamarosan eltűnnek a föld színéről. Szukafattyak viszont mindig lesznek.

– De hiszen te főleg éppen, hogy a szukafattyakat szabadítod meg a gondjaiktól, Codringher. A gondokkal küszködő szegényeknek nem telik a te szolgálataidra.

– A te szolgálataidra éppúgy nem telik a szegényeknek. A szegényeknek soha semmire sem telik, éppen, hogy azért szegények.

– Mindez hallatlanul logikus. És olyannyira a felfedezés erejével hat, hogy a lélegzetem is eláll.

– Az igazság már csak olyan, hogy elállítja. És az igazság éppen, hogy az, hogy hivatásunk alapja s támasza a szukafiság. Annyi, hogy a tiéd mostanra kis híján csak emlék, az enyém pedig valós, és egyre erősödik.

– Jól van, jól van. Foglalkozzunk a dolgunkkal.

– Legfőbb ideje – bólintott Codringher a macskát simogatva, aki megfeszült, és hangosan dorombolt, a térdébe vájva karmait. – És intézzük a dolgainkat fontosságuk sorrendjének megfelelően. Az első dolog: a honoráriumom, vaják szaktárs, kétszázötven novigradi koronát tesz ki. Rendelkezel a nevezett összeggel? Vagy netán magad is a gondokkal küszködő szegények közé tartozol?

– Először győződjünk meg arról, hogy megdolgoztál ezért az összegért.

– A meggyőződést – felelte hűvösen az ügyvéd – korlátozd kizárólag a saját személyedre, és igyekezz nagyon. Amikor aztán már meggyőződtél, helyezd a pénzt az asztalra. Akkor rátérünk a további, kevésbé fontos dolgokra.

Geralt leoldott az övéről egy zsákocskát, és csörömpölve az íróasztalra hajította. A kandúr hirtelen lendülettel leugrott Codringher térdéről, és elszaladt. Az ügyvéd a fiókba rejtette az erszényt, meg sem bizonyosodva a tartalmáról.

– Elijesztetted a macskámat – mondta őszinte szemrehányással.

– Bocsáss meg. Azt hittem, a pénzcsörgés az utolsó dolog, ami a macskádat elijesztheti. Mondd, mit tudtál meg.

– Az a Rience – kezdte Codringher –, aki annyira érdekel téged, meglehetősen rejtélyes egy alak. Csak annyit sikerült kiderítenem, hogy két évet tanult a Ban Ard-i varázslóiskolában. Kicsapták, miután kisebb lopásokon kapták. Az iskola kapujában, ahogyan az lenni szokott, ott várták a kaedweni hírszerzés toborzói. Rience hagyta magát besorozni. Hogy mit csinált a kaedweni hírszerzésben, azt nem sikerült kiderítenem. De akiket a varázslóiskolákból dobnak ki, azokat általában orgyilkosnak képzik ki. Illik rá?

– Jobban nem is lehetne. Mondd tovább.

– A következő hír Cintrából származik. Rience uraság ott ült tömlöcben. Calanthe királyné uralkodása alatt.

– Miért ült?

– Képzeld csak, hogy tartozások miatt. Nem sokáig hűsölt, mert valaki kiváltotta, megfizette az adósságait kamatostul. A tranzakcióra egy bank közvetítésével került sor, megőrizve a jótevője anonimitását. Próbáltam kinyomozni, kitől származott a pénz, de miután négy bankot sorra vettem, feladtam. Az, aki Rience-t kivásárolta, profi volt. És nagyon fontos volt neki az anonimitás.

Codringher elhallgatott, és zsebkendőt tartva a szája elé mélyen felköhögött.

– Aztán hirtelen, közvetlenül a háború befejezése után, Rience uraság felbukkant Soddenben, Angrenben és Bruggében – folytatta valamivel később a száját megtörölve és a zsebkendőjébe bámulva. – A felismerhetetlenségig megváltozott, legalábbis ami a viselkedését és a készpénz mennyiségét illeti, ami a rendelkezésére állt, és amit el is szórt. Mert ami a nevét illeti, nem erőltette túl magát a pofátlan szukafattya – továbbra is a Rience nevet használta. És mint Rience fogott hathatósan egy bizonyos illető, vagy inkább illetőcske kereséséhez. Meglátogatta az Angreni Körzet druidáit, azokat, akik a háborús árvákról gondoskodtak. Az egyik druida testét a közeli erdőben találták meg valamivel később; össze volt roncsolva, a kínzások rajta hagyták a nyomukat. Aztán Rience a Folyóntúlon bukkant fel...

– Tudom – szólt közbe Geralt. – Tudom, mit tett azzal a folyóntúli parasztcsaláddal. Kétszázötven koronáért többre számítottam. Mert ez idáig csak a varázslóiskoláról meg a kaedweni hírszerzésről szóló híred jelentett nekem újdonságot. A többit tudom. Tudom, hogy Rience egy könyörtelen gyilkos. Tudom, hogy egy arrogáns semmirekellő, aki arra se veszi a fáradságot, hogy álnevet vegyen fel. Tudom, hogy valakinek a megbízásából dolgozik. Kiéből, Codringher?

– Valami varázsló megbízásából. Egy varázsló váltotta ki akkor a tömlöcből. Te magad tájékoztattál róla, és Kökörcsin is megerősítette, hogy Rience mágiát használ. Valódi mágiát, nem azokat a trükköket, amiket egy akadémiáról kicsapott deák ismerhetne. Következésképpen valaki áll mögötte, ellátja amulettekkel, bizonyára képzi is titokban. A hivatalosan praktizáló varázslók közül van néhánynak ilyen titkos tanítványa és tótumfaktuma az illegális vagy mocskos ügyek intézésére. A varázslózsargonban az ilyesmire azt szokás mondani, hogy pórázon rángatják.

– Ha varázsló pórázán rángatnák, Rience mágikus álcát használna. De nem változtatja meg sem a nevét, sem a megjelenését. Még a bőre elszíneződésétől sem szabadult meg azután, hogy Yennefer megpörkölte.

– Épphogy ez igazolja, hogy pórázon rángatják – köhögött fel Codringher, és megtörölte a száját a zsebkendővel. – Mert a mágikus kamuflázs nem is kamuflázs, csak a dilettánsok használnak ilyesmit. Ha Rience mágikus álca vagy illuzórikus álarc mögé rejtőzne, minden mágikus riasztó azonnal észlelné, és ilyen riasztó jelen pillanatban szinte minden várkapuban működik. Maguk a varázslók pedig tévedhetetlenül megérzik az illuzórikus álcákat. Rience a legnagyobb embertömegben, a legnagyobb tülekedésben is úgy hívná magára az összes varázsló figyelmét, mintha a füléből lángok, a seggéből meg füstgomolyagok törnének föl. Ismétlem: Rience egy varázsló megbízásából dolgozik, és úgy ténykedik, hogy ne vonja magára más varázslók figyelmét.

– Egyesek szerint nilfgaardi kém.

– Tudok róla. Így gondolja például Dijkstra, a redaniai hírszerzés feje. Dijkstra ritkán téved, úgyhogy tényként fogadhatjuk el, hogy ezúttal is igaza van. De az egyik nem zárja ki a másikat. Egy varázsló tótumfaktuma lehet egyidejűleg nilfgaardi kém is.

– Ami azt jelentené, hogy a hivatalosan működő varázslók egyike a titkos tótumfaktuma révén Nilfgaardnak kémkedik.

– Badarság – köhögött fel Codringher, és figyelmesen megnézte a zsebkendőt. – Egy varázsló kellene kémkedjen Nilfgaardnak? Miféle okból? Pénzért? Nevetséges. Komoly hatalomra számítva a győzedelmes Emhyr császár uralma alatt? Még inkább nevetséges. Nem titok, hogy Emhyr van Emreis rövid pórázon tartja a neki alárendelt varázslókat. A varázslókat Nilfgaardban éppúgy eszközként kezelik, mint, teszem azt, az istállófiúkat. És nincs is több hatalmuk, mint az istállófiúknak. De hogy akadna-e olyan a rakoncátlan mágusaink között, aki úgy dönt, olyan császár győzelméért fog harcolni, aki mellett istállófiú lehet? Filippa Eilhart, aki királyi kiáltványokat és ediktumokat mond tollba Redaniai Vizimirnek? Sabrina Glevissig, aki ököllel az asztalra csapva szakítja félbe a kaedweni Henselt beszédeit, és ráparancsol a királyra, hogy fogja be és hallgasson? Roggeveeni Vilgefortz, aki nemrég azt közölte az aedirni Demawenddel, hogy pillanatnyilag nem tud rá időt szakítani?

– Fogd rövidebbre, Codringher. Akkor hát hogy is van ez Rience-szel?

– Mint általában. A nilfgaardi hírszerzés úgy próbál eljutni a varázslóhoz, hogy beszervezi a tótumfaktumát. Amit tudok, az alapján Rience nem vetné meg a nilfgaardi florint, és habozás nélkül elárulná a mesterét.

– Most viszont te hordasz össze marhaságokat. Még a mi rakoncátlan varázslóink is azonnal rájönnének, hogy elárulták őket, és Rience, amint leleplezték, akasztófán lógna. Ha szerencséje lenne.

– Hogy te milyen gyerekes vagy, Geralt! A leleplezett kémeket nem felakasztják, hanem felhasználják. Teletömik a fejét dezinformációval, megpróbálják kettős ügynökké alakítani...

– Ne untasd a gyereket, Codringher. Nem érdekelnek se a hírszerzési műhelytitkok, se a politika. Rience a sarkamban van, szeretném tudni, miért és kinek a megbízásából teszi. Úgy tűnik, valami varázsló megbízásából. Ki az a varázsló?

– Még nem tudom. De nemsokára tudni fogom.

– A nemsokára – sziszegte a vaják – nekem túlságosan késő.

– Azt egyáltalán nem zárhatom ki – felelte Codringher komoly hangon. – Iszonyú csávába kerültél, Geralt. Jó, hogy hozzám fordultál, én értek ahhoz, hogyan húzzak ki másokat a csávából. Alapjában véve már ki is húztalak.

– Valóban?

– Valóban. – Az ügyvéd a szájához emelte a zsebkendőt, és felköhögött. – Mivel, mint azt látod, kolléga, a varázslón, vagy talán még Nilfgaardon kívül is van ennek a játszmának egy harmadik oldala. Képzeld csak el, hogy meglátogattak Foltest király titkosszolgálatának az ügynökei. Bajban voltak. A király azt a parancsot adta nekik, hogy keressenek meg egy bizonyos hercegkisasszonyt, akinek nyoma veszett. Amikor kiderült, hogy ez nem is olyan egyszerű, az ügynökök úgy döntöttek, hogy bevonnak az ügybe valakit, aki a problémás ügyek szakértője. A problémára rávilágítva azt sugalmazták ennek a specialistának, hogy egy bizonyos vaják egészen sokat tudhat az elveszett hercegkisasszonyról. Sőt, talán még azt is tudhatja, hol található.

– És mit csinált a specialista?

– Eleinte megdöbbenésének adott hangot. Tudniillik megdöbbentette, hogy a nevezett vajákot nem zárták tömlöcbe, hogy ott a hagyományos módszerrel kiszedjenek belőle mindent, amit csak tud, és egész sokat arról is, amit nem tud, de képes kigondolni, hogy a kérdezőket kielégítse. Az ügynökök erre azt felelték, hogy a főnökük ezt megtiltotta nekik. A vajákoknak, magyarázták az ügynökök, olyan érzékeny az idegrendszere, hogy a kínzások hatására azonnal elpusztulnak, minthogy, ahogyan azt érzékletesen kifejezték, elpattan egy erecske az agyukban. Ebből kifolyólag azt a megbízást kapták, hogy kövessék a vajákot, de ez a feladat sem bizonyult könnyűnek. A specialista megdicsérte az ügynököket belátásukért, és utasította őket, hogy két hét múlva jelentkezzenek.

– Jelentkeztek?

– Hogyne. És akkor a specialista, aki immár az ügyfelének tekintett, az ügynökök elé tárta a megcáfolhatatlan bizonyítékait annak, hogy Geraltnak, a vajáknak nem volt, nincs, és nem is lehetett semmi köze a keresett hercegkisasszonyhoz. A specialista ugyanis megtalálta Cirilla hercegkisasszony, Calanthe királyné unokája, Pavetta királykisasszony leánya halálának szemtanúit. Cirilla három évvel ezelőtt hunyt el egy angreni menekülttáborban. Torokgyíkban. A gyermek szörnyen szenvedett a halála előtt. Nem hinnéd, de a temeriai ügynököknek könnybe lábadt a szeme, ahogyan a szemtanúim beszámolóit hallgatták.

– Nekem is könnybe lábadt a szemem. Jól sejtem, hogy a temeriai ügynökök nem tudtak, vagy nem akartak neked kétszázötven koronánál többet felajánlani?

– Bántja a szívem a szarkazmusod, vajákom. Kihúztalak a csávából, te meg ahelyett, hogy megköszönnéd, bántod a szívemet.

– Köszönöm, és elnézésedet kérem. Miért parancsolta Foltest király az ügynökeinek, hogy Cirit keressék, Codringher? Mit parancsolt, mit tegyenek, amikor megtalálják?

– Hogy te milyen nehéz felfogású vagy! Hogy megöljék, ez természetes. Cintrai trónkövetelőnek tekintik, márpedig egyéb tervek forognak azon trónt illetően.

– Nem fér a fejembe, Codringher. Cintra trónja porig égett a királyi várral, a várossal és az egész országgal együtt. Most Nilfgaard uralkodik ott. Foltest jól tudja ezt, ahogyan a többi király is. Miféle módon követelhetne Ciri egy olyan trónt, ami nem létezik?

– Gyere – állt fel Codringher. – Megpróbálunk együtt választ találni erre a kérdésre. Kihasználva az alkalmat, a bizalmamról is biztosítalak... Mi olyan érdekes számodra abban a portréban, ha megkérdezhetem?

– Az, hogy olyan lyukacsos, mintha egy harkály több idényen át kopogtatta volna – mondta Geralt az ügyvéd íróasztalával szemben, aranyozott keretben a falon függő képmásra pillantva. – És az, hogy egy kivételesen nagy idiótát ábrázol.

– Az a megboldogult atyám – fintorodott el kissé Codringher. – Kivételesen nagy idióta volt. Azért akasztottam ide a portrét, hogy mindig szem előtt legyen. Amolyan figyelmeztetésképpen. Gyere, vaják.

Kiléptek az előszobába. A kandúr, aki a szőnyeg közepén feküdt, és a furcsa szögben előre nyújtott hátsó lábát nyalogatta elmélyülten, a vaják láttán azonnal elillant a folyosó sötétje felé.

– Miért van az, hogy téged ennyire nem szeretnek a macskák, Geralt? Van ennek valami köze a...

– Igen – vágott közbe. – Van.

A faburkolat mahagónilapja hangtalanul csusszant félre, titkos átjárót tárva fel előttük. Codringher lépett be elsőként. A panel, melyet minden bizonnyal mágikus módon hoztak mozgásba, elzárta az utat mögöttük, de nem borította őket sötétségbe. A titkos folyosó mélyén fény pislákolt.

A folyosó végén elhelyezkedő helyiség hideg volt és száraz, a levegőben pedig por és gyertyák nehéz, fullasztó szaga terjengett.

– Hamarosan megismered a társamat, Geralt.

– Fennt? – mosolyodott el a vaják. – Az lehetetlen.

– Nagyon is lehetséges. Valld csak be, azt hitted, Fenn nem is létezik?

– Ugyan már.

Az alacsony mennyezetig nyúló polcok és könyvszekrények közül nyikorgás hallatszott fel, és egy pillanattal később különös jármű hajtott ki onnan. Magas karosszék volt, amelyet kerekekkel láttak el. A fotelban törpenövésű férfi ült, akinek hatalmas fejét – nyak híján – mintha egyenesen aránytalanul keskeny vállára tűzték volna. A törpének mindkét lába hiányzott.

– Ismerkedjetek meg – mondta Codringher. – Jakub Fenn, tanult legista, a társam és felbecsülhetetlen értékű munkatársam. Ez pedig vendégünk és ügyfelünk...

– Ríviai Geralt, a vaják – fejezte be mosolyogva a nyomorék. – Különösebb erőfeszítés nélkül is kitaláltam. Néhány hónapja dolgozom már ezen a feladványon. Kövessenek, uraim.

Elindultak a nyikorgó karosszék nyomában a polcok közötti labirintusban, melyek olyan kötetek súlya alatt hajlottak meg, amelyek az oxenfurti egyetemi könyvtárnak sem váltak volna szégyenére. Az inkunábulumokat még Geralt becslései szerint is Codringherek és Fennek jó néhány nemzedéke kellett összegyűjtse. Örült, hogy a bizalom efféle jelét ajánlották neki, örült, hogy végre megismerhette Fennt. Nem kételkedett azonban, hogy maga a figura, bár teljes mértékben reális volt, részben mitikus is maradt. A mitikus Fennt, minden bizonnyal Codringher alteregóját gyakran látták terepen, a karosszékhez kötött tanult legista pedig bizonyára sosem hagyta el a házat.

A helyiség közepe különösen jó megvilágítást kapott; itt állt az alacsony, a kerekes székből is elérhető pulpitus, melyen könyvek, pergamen- és velintekercsek, mindenféle papírok, tintás- és tusos üvegek, tollkötegek és rejtélyes eszközök tornyosultak ezerszám. Nem mindegyik volt éppen rejtélyes. Geralt felismerte a pecsétek hamisítására szolgáló formákat és a gyémántráspolyt, mely a bejegyzések hivatalos iratokról való eltüntetésére szolgált. A pulpitus közepén egy kisebb golyólövő ismétlő számszeríj hevert, mellette pedig méretes, csiszolt hegyikristályból készült nagyítóüvegek kandikáltak ki a bársonyszövet alól. Az ilyesfajta üveg ritkaságnak számított, és egy vagyonba került.

– Rábukkantál valami újra, Fenn?

– Nem sokra – mosolyodott el a nyomorék. A mosolya kedves volt, és rendkívül megnyerő. – Huszonnyolc varázslóra szűkítettem Rience potenciális megbízóinak listáját...

– Ezt egyelőre hagyjuk – szakította gyorsan félbe Codringher. – Egyelőre valami más érdekel minket. Magyarázd el Geraltnak, milyen okokból kifolyólag vált az elveszett Cirilla hercegkisasszony a Négy Királyság ügynökei széleskörű kutatásának a tárgyává.

– A lány ereiben Calanthe királyné vére folyik – mondta Fenn, akit mintha meglepett volna, hogy ennyire egyértelmű dolgot magyarázni kell. – Ő az utolsó a királyi vérvonalban. Cintra jelentős stratégiai és politikai jelentőséggel bír. Egy olyan koronakövetelő, akinek nyoma veszett, valamint a befolyási körzeteken kívül marad, kellemetlen, de akár veszélyessé is válhat, amennyiben nem a megfelelő befolyás alá kerül. Példának okáért Nilfgaard befolyása alá.

– Ha jól emlékszem – szólalt meg Geralt –, a cintrai jog kizárja a nőket az örökösödésből.

– Így igaz – helyeselt Fenn, és ismét elmosolyodott. – De egy nő mindig valaki feleségévé és férfi utódjának anyjává válhat. A Négy Királyság hírszerző szolgálatai tudomást szereztek a hercegkisasszony utáni, Rience által kezdeményezett lázas kutatásról, és meg voltak győződve róla, hogy épp erről van szó. Úgy döntöttek hát, hogy megakadályozzák, hogy a hercegkisasszony feleséggé és anyává válhasson. Egy egyszerű, de hatásos módszerrel.

– De a hercegkisasszony halott – vágta rá gyorsan Codringher, látva Geralt arcán a változásokat, melyeket a mosolygó törpe szavai idéztek elő. – Az ügynökök tudomást szereztek erről, és felhagytak a kutatással.

– Egy időre hagytak fel vele. – A vaják nem kis erőfeszítés árán erőltetett magára nyugalmat és hűvös hangot. – A hazugsággal már csak úgy van, hogy kiderül. Azonkívül a király ügynökei csak az egyik oldalt jelentik azok közül, amelyek részt vesznek ebben a játszmában. Az ügynökök, ezt ti magatok mondtátok, azért követték Cirit, hogy keresztezhessék a többi rá vadászó terveit. Lehetséges, hogy azok a többiek kevésbé lesznek fogékonyak a dezinformációra. Azért béreltelek fel titeket, hogy megtaláljátok a módot arra, hogy a gyerek biztonságban legyen. Mit javasoltok?

– Van egyfajta koncepciónk – vetett egy pillantást a társára Fenn, de semmit sem vett észre az arcán, ami hallgatásra intette volna. – Szeretnénk diszkréten, de széles körben elterjeszteni azt a véleményt, hogy nem pusztán Cirilla hercegkisasszony, de még az esetleges férfi utódjai sem formálhatnak semmiféle jogot Cintra trónjára.

– Cintrában nincs öröklés anyai ágon – magyarázta újabb köhögési rohammal küzdve Codringher. – Kizárólag apai ágon örökölhetnek.

– Pontosan így van – erősítette meg a tanult legista. – Geralt maga mondta egy perccel ezelőtt. Ősöreg törvény, amit még annak az ördögfajzat Calanthénak sem sikerült érvénytelenítenie, pedig próbálta.

– Intrikával próbálta azt a törvényt megdönteni – mondta nagy meggyőződéssel Codringher, és közben megtörölte zsebkendőjével a száját. – Törvénytelen intrikával. Magyarázd el neki, Fenn.

– Calanthe volt Dagorad király és Adalia királyné egyetlen leánya. A szülei halála után szembeszegült az arisztokráciával, akik kizárólag az új király feleségét látták benne. Osztatlanul akart uralkodni, legfeljebb a formaságok és a dinasztia fennmaradása végett egyezett bele a hercegi férj intézményébe, aki mellette ült volna ugyan, de annyit ért volna, mint egy pozdorjabáb. A régi nemzetségek ellenálltak. Calanthe a polgárháború, egy másik ág javára történő abdikáció és az ebbingi herceggel, Roegnerrel kötött házasság között választhatott. Ezt a harmadik megoldást választotta. Ő irányította az országot, de Roegner oldalán. Nyilvánvaló módon nem hagyta, hogy járomba hajtsák vagy a tyúkólba vessék. Ő volt Cintra Nőstényoroszlánja. De Roegner uralkodott, még ha nem is nevezte senki Oroszlánnak.

– Calanthe pedig – tette hozzá Codringher – hirtelen mindenáron megpróbált teherbe esni és fiút szülni. Semmi se lett belőle. Megszülte Pavetta lányát, aztán kétszer elvetélt, és nyilvánvalóvá vált, hogy nem lesz több gyereke. Minden terve füstbe ment. Ilyen az asszonyok sorsa. A tönkrement méh keresztülhúzza a nagy ambíciókat.

Geralt elfintorodott.

– Undorítóan triviális vagy, Codringher.

– Tudom. Az igazság is triviális volt. Merthogy Roegner megfelelően széles csípejű, fiatal királyné után kezdett nézelődni, lehetőleg olyan családból, ahol a termékenység a dédanyáig visszamenőleg igazolt. Calanthénak meg kezdett kicsúszni a lába alól a talaj. Minden fogás, minden pohár bor halált hozhatott, minden vadászat szerencsétlen balesettel végződhetett. Sok minden árulkodik arról, hogy Cintra Nőstényoroszlánja ekkor vette át a kezdeményezést. Roegner meghalt. Akkortájt tombolt a himlő az országban, és a király halálán senki sem csodálkozott.

– Kezdem érteni – mondta a vaják látszólag szenvtelenül –, mire is támaszkodnak majd a hírek, amiket szándékotokban áll diszkréten, de széles körben elterjeszteni. Ciri egy méregkeverő és férjgyilkos unokája lesz?

– Ne menj elébe a dolgoknak, Geralt. Mondd csak tovább, Fenn.

– Calanthe – mosolyodott el a törpe – az életét megmentette, de a koronától egyre távolabb került. Amikor Roegner halála után a Nőstényoroszlán abszolút uralomra tört, az arisztokrácia ismét keményen szembeszegült a törvény és hagyomány megsértésével. Cintra trónján királynak kellett helyet foglalnia, nem királynőnek. Világossá tették: ahogyan csak a kis Pavetta valamelyest is kezd nőre emlékeztetni, férjhez kell adni valakihez, aki az új király lesz. A terméketlen királyné másodszori házassága szóba sem jöhetett. Cintra Nőstényoroszlánja megértette, hogy legfeljebb az anyakirályné szerepére számíthat. Mindennek a tetejébe Pavetta férjhez mehetett olyasvalakihez is, aki teljességgel eltávolítja az anyósát a kormányzatból.

– Ismét csak triviális leszek – figyelmeztette Codringher. – Calanthe halogatta Pavetta férjhez adását. Az első házassági tervet akkor tette tönkre, amikor a lány tíz éves volt, a másodikat, amikor tizenhárom. Az arisztokrácia keresztüllátott a tervein, és követelték, hogy Pavetta tizenötödik születésnapja legyen az utolsó születésnapja hajadonként. Calanthénak bele kellett egyeznie. De előbb elérte, amire számított. Pavetta túl sokáig maradt hajadon. Végül csak elkezdett neki annyira viszketni, hogy elmenjen az első jöttment csavargóval, ráadásul olyannal, akit szörnyeteggé változtattak. Voltak ott valami természetfeletti körülmények, valami jóslat, varázslatok, ígéretek... Talán a Meglepetés Törvénye? Igaz, Geralt? Hogy ezután mi történt, arra bizonyára emlékszel. Calanthe Cintrába rángatott egy vajákot, a vaják pedig nagy felfordulást csinált. Nem tudván, hogy irányítják, levette az átkot a szörnyű Sünről, lehetővé téve a házasságát Pavettával. Ugyanakkor a vaják azt is elintézte ezzel, hogy Calanthe megtarthassa a trónját. Pavetta viszonya a visszavarázsolt szörnyeteggel olyannyira nagy sokk volt az országnagyok számára, hogy hirtelen beleegyezésüket adták a Nőstényoroszlán és Eist Tuirseach házasságára. A Skellige-szigetek jarlja mégiscsak jobbnak tűnt a szemükben, mint az a jöttment Sün. Ily módon Calanthe tovább kormányozta az országot. Eist, ahogyan az összes szigetlakó, túlságosan is nagy tisztelettel övezte Cintra Nőstényoroszlánját ahhoz, hogy bármiben is ellentmondjon neki, a királykodás pedig egészen egyszerűen untatta. Teljességgel átengedte a nő kezébe az uralmat. Calanthe pedig medikamentumokkal és elixírekkel tömve tele magát éjjel-nappal nyoszolyára vonta a párját. Uralkodni akart élete végéig. És ha már anyakirálynéként, hát akkor a saját fiának anyjaként. De, ahogy már mondtam, az ambíciók nagyok, ámde...

– Már mondtad. Ne ismételd magadat.

– Ellenben Pavetta királykisasszony, a különös Sün felesége már az esküvői ceremónia idején gyanúsan bő ruhát viselt. A rezignált Calanthe megváltoztatta terveit. Ha nem az ő fia, gondolta magában, legyen csak Pavetta fia. De Pavetta lányt szült. Átok, vagy mi a csoda? A királylány azonban szülhetett még. Úgy értem, szülhetett volna. Mert bekövetkezett a rejtélyes baleset. Ő és ama különös Sün odaveszett egy megmagyarázhatatlan tengeri katasztrófában.

– Nem sugalmazol te túlságosan is sokat, Codringher?

– Igyekszem a helyzetet elmagyarázni, semmi több. Pavetta halála után Calanthe összeomlott, de csak rövid időre. Az utolsó reménye az unokája volt. Pavetta lánya, Cirilla. Ciri, a királyi vár szerte őrjöngő, megtestesült ördögfióka. Van, akinek a szeme fénye, különösen az idősebbek számára, mert annyira hasonlított Calanthéra, amikor még az volt gyerek. Mások számára... korcs, a szörnyű Sün lánya, akire ráadásul jogot formált valami vaják is. És most térünk rá a dolog lényegére: Calanthe neveltjét, akit nyilvánvaló módon az utódjának készített elő, akit egyenesen úgy kezeltek, mintha a másik megtestesülése lenne, az Oroszlánfiókot a Nőstényoroszlán véréből, egyesek már akkoriban is kizárták azoknak a köréből, akik jogot formálhattak a trónra. Cirilla rosszul született. Pavetta a mezaliansz bűnébe esett. A királyi vért egy ismeretlen származású jöttment alsóbbrendű vérével keverte.

– Ravasz, Codringher. De nem így történt. Ciri apja egyáltalán nem volt alsóbbrendű. Királyfi volt.

– Miket nem mondasz? Erről nem tudtam. Melyik királyságé?

– Valamelyik délié... Maechté... Igen, pontosan, Maechté.

– Érdekes – mormolta Codringher. – Maecht régóta Nilfgaard őrgrófsága. Metinna Provincia részét képezi.

– De királyság – szólt közbe Fenn. – Ott is király uralkodik.

– Ott Emhyr van Emreis uralkodik – szakította félbe Codringher. – Akárki is üljön a trónon, Emhyr kegyelméből és döntése nyomán ül ott. De ha már itt tartunk, ellenőrizd csak, kit is tett meg ott Emhyr királynak. Én nem emlékszem.

– Már keresem is – lökte meg a nyomorék a karosszék kerekét, és nyikorogva elgurult a polc felé; leemelt róla egy vaskos tekercsgöngyöleget, és elkezdte átvizsgálni, a padlóra dobva a már átnézetteket. – Hmm... Már meg is van. Maecht királyság. A címerében váltakozó ezüst halak és koronák négyosztatú vörös-kék mezőben...

– Köpj csak a heraldikára, Fenn. A király, ki ott a király?

– Hoët, az Igazságos. Elekció útján választatott...

– ...a nilfgaardi Emhyr által – találgatott hűvösen Codringher.

– ...kilenc évvel ezelőtt.

– Nem ez lesz az – számolt utána gyorsan az ügyvéd. – Ez minket ne érdekeljen. Ki volt előtte?

– Egy pillanat. Megvan. Akerspaark. Meghalt...

– Meghalt a tüdeje heveny gyulladásában, amit Emhyr vagy az emlegetett Igazságos pribékjeinek a tőre szúrt át – csillogtatta meg ismét éleslátását Codringher. – Geralt, ébreszt benned az emlegetett Akerspaark bármiféle képzettársításokat? Lehetséges, hogy ő volt annak a Sünnek a papuskája?

– Igen – helyeselt a vaják pillanatnyi gondolkodás után. – Akerspaark. Emlékszem, Duny így hívta az apját.

– Duny?

– Az volt a neve. Királyfi volt, annak az Akerspaarknak a fia...

– Nem – szakította félbe Fenn a tekercseket tanulmányozva. – Itt valamennyien említésre kerülnek. Törvényes fiai: Orm, Gorm, Torm, Horm és Gonzalez. Törvényes leányai: Alia, Valia, Nina, Paulina, Malvina és Argentína...

– Visszavonom a Nilfgaarddal és az Igazságos Hoëttel szembeni rágalmakat – jelentette ki Codringher komolyan. – Azt az Akerspaarkot nem gyilkolták meg. Egészen egyszerűen halálra baszta magát. Mert bizonyára voltak fattyai is, mi, Fenn?

– Volt. Jó pár. De itt egyetlen Duny nevűt sem látok.

– És nem is számítottam arra, hogy látni fogsz. Geralt, a te Sünöd nem volt semmiféle királyfi. Még ha valóban az a kurafi Akerspaark nemzette is amúgy mellesleg, attól, hogy erre a címre jogot formálhasson, Nilfgaardon túl még legális Ormok, Gormok, meg Gonzalezek hosszú sora választotta el a maga bizonyára jelentős számú progenitúrájával. Formális szempontból Pavetta a mezaliansz vétségébe esett.

– És Cirinek, mint a mezalianszból született gyereknek, nincs joga a trónhoz?

– Bravó.

Fenn a karosszék kerekeit hajtva odanyikorgott a pulpitushoz.

– Ez egy érv – mondta hatalmas fejét felemelve. – Kizárólag egy érv. Ne feledd, Geralt, mi nem Cirilla hercegkisasszony koronájáért vagy a koronától való megfosztásáért harcolunk. A szélnek eresztett pletyka azt kell sugallja, hogy a lányt nem lehet Cintra megszerzéséhez felhasználni. Ha valaki ezzel próbálkozna, könnyű lesz aláásni, megkérdőjelezni. A lány nem lesz többé tényező a politikai játszmában, egy csekély jelentőségű gyalog lesz. Mindeközben...

– Hagyják élni – fejezte be szenvtelenül Codringher.

– Formális szempontból – kérdezte Geralt – mennyire erős az érvetek?

Fenn Codringherre nézett, aztán a vajákra.

– Nem túlságosan erős – ismerte be. – Cirilla még mindig Calanthe vére, ha némiképp felhígult is. Normális körülmények között talán el is távolítanák a trónról, de a körülmények nem éppen normálisak. A Nőstényoroszlán vérének politikai jelentősége van...

– A vér... – törölte meg a homlokát Geralt. – Codringher, mit jelent az, hogy az Ősi Vér Gyermeke?

– Nem értem. Volt valaki, aki Cirilláról beszélve ezt a kifejezést használta?

– Igen.

– Kicsoda?

– Nem fontos, ki volt. Mit jelent ez?

– Luned aep Hen Ichaer – szólalt meg hirtelen Fenn, miközben továbbgurult a pulpitustól. – Szó szerint nem Gyermek lenne, hanem az Ősi Vér Leánya. Hmmm... Az Ősi Vér... Találkoztam már ezzel a megnevezéssel. Nem emlékszem pontosan... Talán valamiféle tünde jóslatról van szó. Úgy emlékszem, Itlina jövendölésének némely szövegváltozatában, azokban a régebbiekben, előfordul, hogy említést tesznek a Tündék Ősi Véréről, vagyis az Aen Hen Ichaerről. De nekünk itt nincs meg a jövendölés teljes szövege. A tündékhez kellene fordulni...

– Hagyjuk ezt – szakított félbe hűvösen Codringher. – Nem kell egyszerre túl sok kérdés, Fenn, nem kell a szarkának túl sokat akarni, nem kell a jövendöléseket meg a titkokat túlzásba vinni. Egyelőre megköszönjük. Viszlát, gyümölcsöző munkát kívánok. Geralt, erre. Menjünk vissza az irodába.

– Túl kevés, igaz? – kérdezett rá a vaják, amint csak visszaértek és letelepedtek a karosszékekbe; az ügyvéd az asztal mögött, ő pedig vele szemben. – Túl alacsony a honorárium, igaz?

Codringher felemelt az íróasztal lapjáról egy csillag alakú fémtárgyat, és néhányszor megforgatta az ujjai között.

– Túl alacsony, Geralt. Az, ha tünde jövendölésekben kell kotorásznom, számomra pokolian megterhelő, anyagi és időveszteség is. Módot kell találni arra, hogy eljussak a tündékhez, mert rajtuk kívül senki sem képes megérteni a feljegyzéseiket. A tünde kéziratok az esetek többségében nyakatekert szimbólumokból, akrosztichonokból, néha egyenesen kódokból állnak. Az Ősi Nyelv mindig legalábbis kétértelmű, de ha egyszer lejegyezték, akár tíz dolgot is jelenthet. A tündék sosem voltak hajlamosak olyasvalakinek segíteni, aki a jövendöléseiket akarta kihüvelyezni. Ezekben a mai időkben meg, amikor véres háború dúl az erdőkben a Mókusokkal, amikor pogromokra kerül sor, veszélyes dolog közel férkőzni hozzájuk. Kétszeresen is veszélyes. A tündék provokátornak tekinthetnek, az emberek árulással vádolhatnak...

– Mennyi, Codringher?

Az ügyvéd egy ideig hallgatott, állandóan a fémcsillaggal babrálva közben.

– Tíz százalék – mondta végül.

– Minek a tíz százaléka?

– Ne gúnyolódj velem, vaják. A dolog kezd komolyra fordulni. Kezd egyre kevésbé világos lenni, miről is van szó, és amikor nem tudni, miről van szó, akkor egészen biztosan pénzről van szó. Ilyenkor kedvesebb nekem a százalék, mint a szokványos honorárium. Nekem adod a tíz százalékát annak, amit te magad nyersz ezen, levonva belőle azt az összeget, amit már kifizettél. Aláírjuk a szerződést?

– Nem. Nem szeretnélek veszteségnek kitenni. A semmi tíz százaléka semmi, Codringher. Én, drága kolléga, semmit sem fogok nyerni ebből.

– Ismétlem, ne gúnyolódj velem. Nem hiszem, hogy ne haszonért dolgoznál. Nem hiszem, hogy a háttérben ne rejlene valami...

– Az, hogy mit hiszel, vajmi kevéssé érdekel. Nem lesz itt semmiféle szerződés. És semmiféle százalék. Nevezd meg a honorárium összegét, amit az információgyűjtésért kapni kívánsz.

– Bárki mást – köhögött fel Codringher – kihajítanék az ajtón, biztos lévén abban, hogy megpróbál rászedni. De hozzád, idejétmúlt vajákom, valami furcsa módon illik ez a nemes és naiv önzetlenség. Épp a te stílusod ez a nagyszerű és szánalmasan régimódi... Ahogy hagyod magad ingyen megöletni...

– Ne vesztegessük az időt. Mennyi, Codringher?

– Még egyszer ennyi. Összesen ötszáz.

– Sajnálom – csóválta a fejét Geralt –, de ekkora összegre nekem nem telik. Legalábbis nem e pillanatban.

– Megújítom az ajánlatot, amit egyszer már megtettem, az ismeretségünk kezdetén – mondta lassan az ügyvéd, aki továbbra is a csillaggal játszott. – Vállalj munkát nálam, és telni fog. Információkra és más egyéb luxusra.

– Nem, Codringher.

– Miért?

– Nem érted.

– Ezúttal nem a szívemet bántod, hanem a szakmai büszkeségemet. Merthogy hízelgő számomra arra gondolni, hogy rendszerint mindent értek. Mindkettőnk hivatásának alapja a szukafiságon nyugszik, de te minduntalan az idejétmúltat választod a modernnel szemben.

A vaják elmosolyodott.

– Bravó.

Codringher ismét erősen köhögni kezdett, megtörölte az ajkát, a zsebkendőjére pillantott, aztán a vajákra emelte sárgászöld tekintetét.

– Belepislantottál a mágusok és mágusnők listájába, ami a pulpituson hevert? Rience lehetséges megbízóinak a lajstromába?

– Bele.

– Nem adom neked oda azt a listát, míg alaposan le nem ellenőriztem. Ne vonj le következtetéseket abból, amit kilestél. Kökörcsin elmondta nekem, hogy Filippa Eilhart valószínűleg tudja, ki áll Rience mögött, de sajnálta veled megosztani ezt az értesülést. Filippa nem venne a védelmébe akármi csirkefogót. Úgyhogy valami fontos figura áll a semmirekellője mögött.

A vaják hallgatott.

– Óvakodj, Geralt. Komoly veszélyben vagy. Valaki játszadozik veled. Valaki pontosan előre látja a lépéseidet, valaki egyenesen irányítja őket. Ne engedd, hogy az arrogancia és az önteltség magával ragadjon. Az, aki veled játszadozik, nem striga és nem is vérfarkas. Az nem a Michelet fivérek. Az még csak nem is Rience. Az Ősi Vér Gyermeke, a fenébe. Mintha nem lenne elég Cintra trónja, a mágusok, a királyok meg Nilfgaard, a tetejébe ott vannak még a tündék is. Szakítsd meg ezt a játszmát, vaják, szállj ki belőle! Húzd keresztül a terveit, tedd azt, amit senki sem várna. Szakítsd meg ezt az őrült kapcsolatot, ne engedd, hogy Cirillához kössenek. Hagyd meg Yennefernek, te magad pedig térj vissza Kaer Morhenba, és ki se dugd az orrodat onnan. Vedd be magad a hegyek közé, én pedig beásom magam a tündék kézirataiba, nyugodtan, sietség nélkül, alaposan. Amikorra majd meglesz az információm az Ősi Vér Gyermekéről, amikorra ismerni fogom az érdekelt varázsló nevét, neked sikerül összegyűjteni a pénzt, és megejtjük a cserét.

– Én nem várhatok. A lány veszélyben van.

– Ez igaz. De nyilvánvaló a számomra, hogy téged akadálynak tekintenek a hozzá vezető úton, olyan akadálynak, amit okvetlenül el kell hárítani. Ebből kifolyólag épp te magad vagy veszélyben. Csak akkor mennek neki a lánynak, ha téged már elintéztek.

– Vagy akkor, amikor megszakítom ezt a játszmát, félreállok, és beveszem magam Kaer Morhenba. Túlságosan sokat fizettem neked ahhoz, Codringher, hogy efféle tanácsokat adjál nekem.

Az ügyvéd megforgatta ujjai között az acélcsillagot.

– Az összegért, amit ma fizettél nekem, már egy ideje aktívan ténykedem, vajákom – mondta köhögését visszafojtva. – A tanácsot, amit adok neked, alaposan átgondoltam. Vedd be magad Kaer Morhenba, szívódj fel. És közben azok, akik Cirillát keresik, megkapják a lányt.

Geralt összehúzta a szemét, és elmosolyodott. Codringher nem sápadt el.

– Tudom, mit beszélek – folytatta, állva a tekintetet és a mosolyt is. – A te Cirid üldözői megtalálják, és azt tesznek vele, amit csak akarnak. És eközben ő is, te is biztonságban lesztek.

– Magyarázd el, kérlek. Lehetőleg gyorsan.

– Találtam egy bizonyos lánykát. Egy cintrai nemes kisasszonyt, háborús árvát. Túljutott a menekülttáboron, jelenleg könyökkel méri és szabja a vásznakat, mert magához vette egy bruggei posztókereskedő. Semmi különösebbel nem tűnik ki. Egyet leszámítva. Eléggé hasonlít egy bizonyos miniatúra arcképére, amely a Cintrai Oroszlánfiókot ábrázolja... Szeretnéd megnézni azt a portrécskát?

– Nem, Codringher. Nem szeretném. És nem egyezem bele egy ilyesfajta megoldásba.

– Geralt – hunyta le a szemét az ügyvéd –, mi ütött beléd? Ha meg szeretnéd menteni azt a te Ciridet... Nekem úgy tűnik, nem telik neked most a megvetés luxusára. Nem, rosszul fejeztem ki magamat. Nem telik neked arra a luxusra, hogy a megvetést megvesd. Közeleg a megvetés ideje, vaják kolléga, a hatalmas, parttalan megvetésé. Alkalmazkodnod kell. Az, amit neked ajánlok, egyszerű megoldás. Valaki meghal, hogy valaki más élhessen. Valaki, akit szeretsz, megmenekül. Egy másik lány hal meg, akit nem ismersz, akit sosem láttál...

– Akit megvethetek? – szakította félbe a vaják. – Hát azért, amit szeretek, megvetéssel kell magamnak megfizessek? Nem, Codringher. Hagyd azt a gyereket békén, hadd mérje tovább a vásznat könyökkel. A portréját semmisítsd meg. Égesd el. És a keservesen megkeresett kétszázötven koronámért, amit behajítottál a fiókba, adj valami mást. Információt. Yennefer és Ciri elhagyták Ellandert. Biztos vagyok abban, hogy tudsz erről. Biztos vagyok benne, hogy tudod, hová tartanak. Biztos vagyok benne, hogy tudod, a nyomukban van-e valaki.

Codringher megkopogtatta ujjaival az asztalt, felköhögött.

– A farkas, feledve, hogy óva intették, tovább vadászna – közölte. – Nem látja, hogy épp őrá vadásznak, hogy egyenesen a valódi vadász állította vadriasztók közé tért be.

– Ne legyél közhelyes. Légy konkrét.

– Ha úgy kívánod. Nem nehéz kitalálni, hogy Yennefer a varázslók gyűlésére tart, amit július elejére hirdettek meg a Thanedd-szigeten fekvő Garstangban. Okosan kerülget, és mágiát sem használ, úgyhogy nehéz a helyzetét meghatározni. Egy hete még Ellanderben volt, úgy számoltam, hogy úgy három-négy nap múlva elér Gors Velen városába, ahonnan már csak egy lépés Thanedd. Útban Gors Velen felé keresztül kell haladnia Anchor községen. Ha azonnal útnak indulsz, van esély rá, hogy elkapd azokat, akik a nyomában járnak. Merthogy követik.

– Remélem – mosolyodott el ocsmányul Geralt –, hogy ezek nem valamiféle királyi ügynökök?

– Nem – felelte az ügyvéd a fémcsillagot nézve, amivel játszott. – Ezek nem ügynökök. De nem is Rience, aki okosabb nálad, mert a Micheletekkel megesett csetepaté után meghúzta magát valami lyukban, és az orrát sem dugja ki onnan. Yennefert három felbérelt gazember követi.

– Jól sejtem, hogy ismered őket?

– Én mindet ismerem. És ezért is javasolok neked valamit: hagyd őket a fenébe. Ne menj Anchorba. Én pedig kihasználom az ismeretségeimet és az összeköttetéseimet. Megpróbálok ráígérni az árra a rosszarcúaknál, és visszájára fordítani a szerződésüket. Más szóval, ráeresztem őket Rience-re. Ha sikerül...

Hirtelen elhallgatott, és erősen meglendítette a karját. Az acélcsillag felsüvített reptében, és nagy csattanással belecsapódott a portréba, egyenesen Codringher senior homlokába, átlyukasztva a vásznat, és majd’ félútig a falba mélyedve.

– Jó, mi? – vigyorodott el az ügyvéd szélesen. – Orionnak hívják. Tengerentúli találmány. Egy hónapja gyakorlok, mostanra mellé se találok. Jól jöhet. Harminc lábon ez a kis csillag csalhatatlan és gyilkos egy szerszám, elrejteni meg el tudod a kesztyűdbe vagy a kalapod szalagja mögé is. Az orion egy éve szerepel a nilfgaardi hírszerzés felszerelésében. Ha-ha, ha Rience Nilfgaardnak kémkedik, mulatságos lesz, ha orionnal a halántékában találnak rá... Mit szólsz ehhez?

– Semmit. A te dolgod. Kétszázötven korona hever a fiókodban.

– Világos – bólintott Codringher. – Úgy veszem, a szavaid szabad kezet adtak nekem. Hallgassunk egy kicsit, Geralt. Tiszteljük meg Rience uraság hirtelen halálát egyperces néma csenddel. Az ördögbe is, minek vágsz pofákat? Nem tiszteled a halál fenségét?

– Dehogynem. Túlságosan is ahhoz, hogy nyugodtan hallgassam, ha idióták gúnyt űznek belőle. Gondoltál te valaha a saját halálodra, Codringher?

Az ügyvéd mélyen felköhögött; hosszasan szemlélte a zsebkendőt, amivel a száját eltakarta. Azután felemelte tekintetét.

– Hogyne – mondta halkan. – Gondoltam. Méghozzá intenzíven. De semmi közöd a gondolataimhoz, vajákom. Elmész Anchorba?

– Elmegyek.

– Ralf Blunden, akit Professzornak hívnak. Heimo Kantor. Kurta Yaxa. Mondanak neked valamit ezek a nevek?

– Nem.

– Mindhárman elég jól bánnak a karddal. Jobban, mint a Micheletek. Úgyhogy valami biztosabb, nagyobb hatótávolságú fegyvert javasolnék. Például ezeket a kis nilfgaardi csillagokat. Ha akarod, eladok neked pár darabot. Sok van belőle.

– Nem veszek. Nem praktikus. Zajt csap röptében.

– A süvítésnek pszichológiai hatása van. Képes az áldozatot félelmében megbénítani.

– Lehetséges. De figyelmeztetheti is. Én képes lennék elhajolni előle.

– Ha látnád, ahogy feléd hajítják, persze. Tudom, hogy félre tudsz hajolni egy nyílvessző vagy egy vasnyíl elől... De ha hátulról...

– Hátulról is.

– Egy nagy szart.

– Fogadjunk – felelte hűvösen Geralt. – Odafordulok arccal az idióta apád arcmása felé, te meg rám dobod azt az orionod. Eltalálsz, nyertél. Nem találsz el, vesztettél. Ha vesztesz, megfejted a tündék kéziratait. Megszerzed az információt az Ősi Vér Gyermekéről. Sürgősen. Hitelbe.

– És ha nyerek?

– Akkor is megszerzed az információkat, és átadod őket Yennefernek. Ő megfizeti. Nem veszítesz rajta.

Codringher kinyitotta a fiókot, és előhúzott egy másik oriont.

– Arra számítasz, hogy nem állom a fogadást. – Kijelentés volt, nem kérdés.

– Nem – mosolyodott el a vaják. – Biztos vagyok benne, hogy állni fogod.

– Látom, szereted a rizikót. Elfelejtetted? Nekem nincsenek skrupulusaim.

– Nem felejtettem el. Hiszen közeleg a megvetés ideje, te pedig a haladással és a kor szellemével tartasz. De én a szívemre vettem az idejétmúlt naivitásommal kapcsolatos vádakat, és ezúttal nem a haszon reménye nélkül fogok kockáztatni. Hogy legyen? Áll a fogadás?

– Áll – ragadta meg Codringher az acélcsillagot az egyik ágánál fogva, és felállt. – Esetemben a kíváncsiság mindig is győzedelmeskedett a józan ész felett, nem is beszélve az alaptalan kegyességről. Fordulj meg!

A vaják megfordult. Nézte a portré sűrűn átlyuggatott arcvonásait és a benne rekedt oriont. Aztán lehunyta a szemét.

A csillag felsüvített és a falba csapódott – négy hüvelykre a portré keretétől.

– A büdös francba! – kiáltott fel Codringher. – Meg sem rezzentél, te szukafattya!

Geralt megfordult, és rámosolygott. Rendkívül ocsmányul.

– Miért kellett volna megrezzennem? Hallottam, hogy úgy dobsz, hogy ne találj el.

A fogadó üres volt. A sarokban egy padon karikás szemű, fiatal nő kuporgott. Szégyenlősen félrefordulva szoptatta gyermekét. Vállas paraszt – talán a férje – szunyókált mellette hátát a falnak vetve. A kályha mögött ült még valaki a sötétben, akit a szoba félhomályában nem látott tisztán Aplegatt.

A fogadós felemelte a fejét, megpillantotta Aplegattot; ahogy észrevette az öltözékét és az Aedirn címerével díszített bádoglemezt a mellén, azon nyomban elkomorodott. Aplegatt hozzászokott az efféle fogadtatáshoz. Királyi küldönc volt, feltétel nélkül megillette a szabad lóváltás joga. A királyi dekrétumok világosak voltak: a küldöncnek jogában áll bármely városban, bármely faluban, bármely fogadóban és bármely portán friss lovat követelni – és jaj annak, aki nemet mondana. Nyilvánvaló, hogy a küldönc hátrahagyta a saját hátasát, az újat pedig elismervény ellenében vitte magával – a tulajdonosa a sztarosztához fordulhatott, és kárpótlást kaphatott érte. De nem mindig történt az így. Ezért aztán mindig kedvtelenül és félve figyelték a futárt – megköveteli, vagy nem követeli meg? Vesztébe viszi-e Aranyosunk? A csikó kora óta hizlalt Szajkónk? A dédelgetett Varjúnk? Aplegatt sokszor látott már bömbölő gyerekeket, akik a felnyergelt, istállóból kivezetett kedvencükbe és játszópajtásukba csimpaszkodtak, nem egyszer nézett a felnőttek igazságtalanság és tehetetlenség érzésétől sápadt arcába.

– Nem kell friss ló – bökte oda durván. Úgy tűnt, a fogadós megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Csak ennék, mert megéheztem az úton – tette hozzá a küldönc. – Van mi a fazékban?

– Levesből maradt egy kevéske, rögtön adom, üljön csak le. Itt éjszakázik? Mindjárt este lesz.

Aplegatt elgondolkodott. Két nappal azelőtt találkozott Hansommal, egy ismerős futárral, és a parancsnak megfelelően üzeneteket váltottak. Hansom átvette a Demawend királynak szóló leveleket és üzeneteket, aztán elvágtatott Temerián és Mahakamon át Vengerbergbe. Aplegatt viszont, amint átvette a redaniai Vizimir királynak szóló postát, Oxenfurt és Tretogor felé indult. Több mint háromszáz mérföld állt előtte.

– Eszem és megyek is – döntött. – Telihold van, az út meg egyenesen visz.

– Ahogy tetszik.

A leves, amit elé tettek, híg volt és ízetlen, de a küldönc nem törődött az ilyesfajta apróságokkal. Otthon ízlett neki az asszony konyhája, út közben meg azt ette, amit talált. Lassan szürcsölt, ügyetlenül tartva a kanalat a kantárszár szorongatásától dermedt ujjai között.

A kemencepadkán szunyókáló macska hirtelen felkapta a fejét, felszisszent.

– Királyi küldönc?

Aplegatt megremegett. A kérdést az a férfi tette fel, aki eddig a sötétben ült; most azonban előlépett onnan, és megállt a futár mellett. Haját, amely fehér volt, akár a tej, egy bőrpánttal vonta hátra a homlokából, ezüstszegecsekkel kivert kabátot és magas szárú csizmát viselt. Jobb válla felett ott csillogott a hátán keresztülvetett kard kerek markolatgombja.

– Merre visz az útja?

– Amerre a király óhaja mutatja – felelte hűvösen Aplegatt. Sosem válaszolt másképp az ehhez hasonló kérdésekre.

A fehérhajú hallgatott egy ideig, fürkészően nézve a futárra. Természetellenesen sápadt arca volt és különös, sötét szeme.

– A király óhaja – mondta végül kellemetlen, kissé rekedtes hangon – bizonyára úgy kívánja, hogy siess. Bizonyára sietős a dolgod?

– Magának meg mi köze ahhoz? Ki maga, hogy engem sürgessen?

– Senki sem vagyok – mosolyodott el ocsmányul a fehérhajú. – És nem sürgetlek. De a helyedben továbbállnék innen, amilyen gyorsan csak lehet. Nem szeretném, ha valami bajod esne.

Aplegattnak az ehhez hasonló kijelentésekre is volt jól begyakorolt válasza. Rövid és tömör. Nyugodt és nem kötekvő – de olyan, ami határozottan emlékeztetett arra, kit szolgál a királyi küldönc, és mi fenyegeti azt, aki kezet merne emelni a futárra. De volt valami a fehérhajú hangjában, ami visszatartotta Aplegattot attól, hogy a szokványos választ adja.

– Hagynom kell, hogy a lovam megpihenjen, jó uram. Egy órát, vagy tán kettőt is.

– Értem – bólintott a fehérhajú, aztán felemelte a fejét; úgy tűnt, mintha kívülről beszűrődő hangokat hallgatna. Aplegatt is hegyezni kezdte a fülét, de csak a tücsköket hallotta.

– Pihenj hát – mondta a fehérhajú, közben megigazította a mellkasát keresztező kardszíját. – De ne menj ki az udvarra. Akármi is történjék, ne menj ki oda.

Aplegatt nem tett fel kérdéseket. Ösztönösen megérezte, hogy így lesz a jobb. A tál fölé hajolt, és ismét a levesben úszkáló kevéske szalonnapörcre kezdett vadászni. Amikor felemelte a fejét, a fehérhajú már nem volt a szobában.

Egy perccel később az udvaron felnyerített egy ló, paták dübörögtek fel.

Három férfi lépett be a fogadóba. Amint meglátta őket, a kocsmáros fürgébben kezdte törölgetni a korsókat. A nő a csecsemővel közelebb húzódott szunyókáló férjéhez, és az oldalába bökve felébresztette. Aplegatt észrevétlenül közelebb húzta magához a széket, amelyen az öve és a tőre hevert.

A férfiak a söntéshez léptek, éles pillantásokkal méregették a vendégeket. Lassan mentek, sarkantyúikkal és fegyvereikkel csörömpölve.

– Üdvözlöm kegyelmetek – köszörülte meg a torkát krákogva a kocsmáros. – Mivel lehetek a szolgálatukra?

– Pálinkával – mondta az egyik, egy alacsony és köpcös alak hosszú majomkezekkel, aki két zerrikán szablyával volt felfegyverezve, melyek keresztben lógtak a hátán. – Benyomsz egyet, Professzor?

– Határozott örömmel – egyezett bele a másik férfi, és megigazította a kampós orrán csücsülő csiszolt, kékesre színezett kristályokból készült, aranykeretes szemüvegét. – Csak ne legyen az itóka meghamisítva semmiféle ingredienciák révén.

A kocsmáros töltött. Aplegatt észrevette, hogy a kezei finoman megremegtek. A férfiak a söntésnek támasztották hátukat, és mindenféle sietség nélkül húzták meg újra és újra a cserépcsarkájukat.

– Kegyelemes gazduram – szólalt meg hirtelen a szemüveget viselő. – Helyesen szupponálom, hogy nemrégiben átutazott emitt két dáma, kik intenzíve Gors Velen irányába tartottak?

– Utaznak erre mindenfélék – hümmögte a fogadós.

– Ama inkriminált dámákat – mondta lassan a szemüveges – lehetetlen volt nem észrevenned. Egyikük fekete és extraordinárius szépségű. Varjúfekete csikót ül. A másik, fiatalabb, szőke és zöldszemű, egy almásderes kancán vojázsol. Jártak itt?

– Nem – előzte meg a kocsmárost Aplegatt, akinek hirtelen végigfutott a hátán a hideg. – Nem jártak.

Veszély, szürke tollán. Forró homok...

– Küldönc?

Aplegatt bólintott.

– Honnan s merre?

– Ahonnan és amerre a király sora hajt.

– A fehérnépekkel, akikről indagációt folytattam, nem találkoztál-e akcidentálisan az úton?

– Nem.

– Valahogy mintha gyorsan ellenkeznél – hördült fel a harmadik férfi, aki magas volt és vékony, mint a paszulykaró. A haja fekete volt, és úgy csillogott, mintha zsírral kenték volna be. – Aztán nekem nem úgy tűnik, mintha túlságosan is megerőltetted volna az emlékezetedet.

– Hagyjad, Heimo – legyintett a szemüveges. – Küldönc ez. Ne okozz problematikát. Miféle nevet visel eme állomás, gazduram?

– Anchor.

– Gors Velen innen mekkora distancia?

– He?

– Hány mérföld?

– Mérföldet én nem számolok. De vagy úgy három napi járás...

– Lovon?

– Szekerest.

– Hé – kiáltott föl hirtelen félhangon a köpcös, ahogy felegyenesedett és kinézett a szélesre tárt ajtón át az udvarra. – Vess csak oda egy pillantást, Professzor! Hát az meg ki a fene? Csak nem a...

A szemüveges is kinézett az udvarra, az arca pedig megrándult hirtelen.

– Igen – sziszegte. – Ez határozottan ő. Ugyancsak ránk mosolygott a szerencse.

– Várunk, míg bejön?

– Nem fog bejönni. Látta a lovainkat.

– Tudja, hogy mi...

– Fogd be, Yaxa. Valamit mond.

– Választhattok – hallatszott fel az udvarról egy kissé rekedtes, de erőteljes hang, amit Aplegatt azonnal felismert. – Egyikőtök kijön, és elmondja, ki bérelt fel benneteket. Akkor minden gond nélkül továbbállhattok. Vagy mind a hárman kijöttök. Várok.

– Szukafattya... – hördült fel a fekete. – Tudja. Mihez kezdünk?

A szemüveges lassú mozdulattal félretette a csarkát a söntésre.

– Azt, amiért megfizettek minket.

A tenyerébe köpött, megtornáztatta az ujjait, és előhúzta a kardját. Ennek láttán a másik kettő szintén kardot vont. A fogadós kiáltásra tátotta a száját, de hamar becsukta a kékes szemüveg mögül felé vetett hűvös pillantás hatására.

– Itt ül mindegyik – sziszegte a szemüveges. – És egy mukkot se halljak. Heimo, amint elkezdődik, próbáld meg hátulról elkapni. Na, fiúk, szerencse fel! Kimegyünk.

Azonnal elkezdődött, ahogy csak kiléptek. Jajgatás, lábdobogás, pengék csörömpölése. Aztán kiáltás. Olyan, amitől égnek áll az ember haja.

A fogadós arca elfehéredett, a karikás szemű nő némán felsikoltott, mindkét kezével a melléhez szorítva csecsszopóját. A macska talpra ugrott a kemencepadkáról, felgörbítette a hátát, a farka pedig úgy meredt az égnek, mint valami kefe. Aplegatt gyorsan a sarokba húzódott a székével. A tőrt a térdén tartotta, de nem húzta elő a hüvelyéből.

Az udvarról megint lábak dobogása a deszkán, süvítés és pengék csörömpölése.

– Ó, te... – kiáltott fel valaki vadul, és a kiáltásban, hiába végződött ocsmány becsmérlésben, több volt a kétségbeesés, mint a düh. – Te...

Egy penge süvítése. És rögtön utána éles, magas hangú kiáltás, amely úgy tűnt, darabokra szaggatja a levegőt. Dobogás, mintha gabonával teli, nehéz zsák zuhant volna a deszkákra. A lókikötő felől paták dobogása, rémült lovak nyerítése.

A deszkákon ismét dobogás, egy rohanó ember nehéz, gyors léptei. A nő a csecsszopóval a férjéhez bújt, a fogadós a falnak szorította hátát. Aplegatt előhúzta a tőrt, továbbra is az asztal lapja alatt rejtegetve a fegyvert. A rohanó ember egyenesen a fogadó felé tartott, nyilvánvaló volt, hogy egy pillanat múlva ott áll majd az ajtóban. De mielőtt még megállt volna az ajtóban, egy penge felszisszent.

Az ember felkiáltott, és rögtön azután bedülöngélt a házba. Úgy tűnt, a küszöbön összeesik majd; de nem esett össze. Tett néhány ingatag, lassuló lépést, és csak azután zuhant nehezen a szoba közepére, felverve a padló repedéseiben összegyűlt port. Az arcára esett, magatehetetlenül, teste alá gyűrve karjait, összehúzott térddel. A kristályszemüveg nagy koppanással zuhant a padlóra, kékes kásává törve. A mozdulatlanná vált test alatt sötét, csillogó tócsa nőtt egyre.

Senki sem mozdult. Nem is kiáltott.

A szobába belépett a fehérhajú.

A kezében tartott kardot gyakorlott mozdulattal a hátán lógó hüvelybe csúsztatta. A söntés felé tartott, még csak egyetlen pillantásra sem méltatva a padlón heverő hullát. A fogadós összerándult.

– Rossz emberek... – mondta rekedt hangon a fehérhajú. – Rossz emberek haltak meg. Amikor megérkezik a bailli, kiderülhet, hogy vérdíjat tűztek ki a fejükre. Tegyen akkor úgy, ahogy jónak látja.

A fogadós készségesen bólintott.

– Az is kiderülhet – folytatta egy perccel később a fehérhajú –, hogy ezeknek a rossz embereknek a sorsáról a kamerádok vagy a barátaik fognak érdeklődni. Azoknak mondd, hogy megmarta őket a Farkas. A Fehér Farkas. És tedd hozzá, hogy sűrűn nézzenek hátra. Egy nap körbenéznek, és ott látják majd a Farkast.

Amikor Aplegatt három nappal később elért Tretogor kapujához, már jóval éjfél után járt az idő. Dühös volt, amiért az árokparton vesztegette az idejét, és rekedtre kiabálta magát – az őrök istentelen mélyen aludtak, és vonakodtak a kaput kinyitni. Azzal könnyített magán, hogy lelkiismeretesen gyalázta őket, elmondta deresnek, fakónak, ráadásul három nemzedékre visszamenően. Később aztán örömmel hallgatta, ahogyan az őrség felébresztett parancsnoka egészen újszerű részletekkel egészíti ki a szidalmakat, melyekkel a knechtek anyját, nagyanyját és dédanyját illette. Természetesen arról, hogy éjszaka bejusson Vizimir királyhoz, még csak nem is álmodhatott. Különben is így gondolta – arra számított, hogy a hajnali imádságig, a reggeli harangszóig kialussza majd magát. Tévedett. Ahelyett, hogy megmutatták volna a helyet, ahol lepihenhet, késlekedés nélkül az őrszobára vezették. A teremben nem a várnagy várta, hanem az a másik, hatalmas kövér. Aplegatt ismerte: Dijkstra volt az, Redania királyának bizalmasa. Dijkstrát – a küldönc tudta ezt – felhatalmazták rá, hogy meghallgassa azokat az üzeneteket is, melyeket kizárólag a király fülének szántak. Aplegatt átadta neki a leveleket.

– Van szóbeli üzenet?

– Van, uram.

– Beszélj.

– Demawend Vizimirnek – szavalta Aplegatt félig lehunyt szemmel. – Először: az álruhások készen állnak a júliusi újhold utáni második éjre. Ügyelj rá, hogy Foltest ne okozzon csalódást. Másodszor: a Lángészek gyűlését Thanedden nem tisztelem meg személyes jelenlétemmel, és neked is ugyanezt tanácsolom. Harmadszor: az Oroszlánfiók halott.

Dijkstra finoman elfintorodott, ujjaival dobolni kezdett az asztalon.

– Itt vannak a levelek Demawend királynak. A szóbeli üzenet pedig... Hegyezd jól a füled, és feszítsd meg az emlékezeted. Szóról szóra ezt kell elismételned a királyodnak. Csakis neki, senki másnak. Senkinek, megértetted?

– Megértettem, uram.

– Az üzenet a következő: Vizimir Demawendnek. Az álruhásokat okvetlenül visszatartani. Valaki elárult. A Láng sereget gyűjt Dol Angrában, és csak ürügyre vár. Ismételd.

Aplegatt elismételte.

– Rendben van – bólintott Dijkstra. – Elindulsz, amint csak felkel a nap.

– Öt napja úton vagyok, kegyelmes uram – dörzsölte meg a fenekét a küldönc. – Elaludnék legalább délelőttig... Engedélyezi?

– Hát a királyod, Demawend, alszik mostanság éjszaka? Hát alszom én? Már pusztán egy ilyesfajta kérdésért kapnod kellene egyet a pofádba, ember. Enni adnak neked, utána nyújtóztasd ki kicsit a csontjaid a szalmán. Aztán elindulsz, mielőtt a napocska felkelne. Megparancsoltam, hogy telivér csődört adjanak alád, meglátod, száguld, mint a szélvész. És ne vágj pofákat! Itt van még neked egy erszényecske extra prémium, hogy ne mondhasd, hogy Vizimir szűkmarkú.

– Köszönet, uram.

– Amikor a Pontar menti erdőkben jársz majd, légy óvatos. Mókusokat láttak arrafelé. Meg aztán az egyszeri banditákban sincs hiány azon a környéken.

– Ohó, tudom én azt, uram. Ohó, hogy mit láttam én három nappal ezelőtt...

– Láttál valamit?

Aplegatt gyorsan beszámolt az Anchorban esettekről. Dijkstra hatalmas alkarjait a mellkasán keresztezve hallgatta.

– A Professzor... – mondta elgondolkodva. – Heimo Kantor és Kurta Yaxa. Akiket levágott a vaják. Anchorban, a Gors Velenbe, vagyis a Thaneddre, a Garstangra vezető út mellett... És az Oroszlánfiók halott?

– Mit beszél, uram?

– Nem fontos – emelte fel a fejét Dijkstra. – Legalábbis nem a számodra. Pihenj. És virradatkor indulj.

Aplegatt megette, amit elé tettek, leheveredett egy kicsit, bár a fáradtságtól le sem hunyta a szemét, és pirkadat előtt már a kapun túl járt. A csődör valóban sebes volt, de makrancos is. Aplegatt nem szerette az ilyen lovakat.

A hátán, a bal lapockája és a gerince között elviselhetetlenül viszketett valami, bizonyára egy bolha csípte meg, amíg az istállóban szunyókált. De sehogyan se tudta megvakarni.

A csődör táncolni kezdett, felnyerített. A futár rávágott egyet a sarkantyújával, és vágtára fogta. Sürgette az idő.

– Gar’ean – sziszegte Cairbre, miközben előhajolt a fa ágai közül, ahonnan az országutat figyelte. – En Dh’oine aen evall a stráede!

Toruviel felugrott a földről, megragadta és megigazította a kardját, a csizmája orrával megbökte Yaevinnt, aki a gyökérgödör falát támasztva aludt mellette. A tünde felpattant és felszisszent, ahogy megégette a forró homok, amire a tenyerével rátámaszkodott.

– Que suecc’s?

– Lovas az úton.

– Egy? – emelte fel Yaevinn az íját és a tegezét. – Cairbre? Csak egy?

– Egy. Közeledik.

– Akkor elintézzük. Egy Dhoine-nal is kevesebb lesz.

– Hagyd csak – ragadta meg a ruhája ujját Toruviel. – Minek ez nekünk? Az a dolgunk, hogy felderítést végezzünk, aztán csatlakozzunk a kommandóhoz. Civileket kellene gyilkolnunk az utakon? Hát így fest a szabadságharc?

– Pontosan így. Húzódj félre.

– Ha az úton ott marad egy hulla, minden erre járó őrjárat riadót fog fújni. Vadászni kezd majd ránk a hadsereg. Bekerítik a gázlókat, gondjaink lehetnek majd, ha át akarunk kelni a folyón!

– Alig jár valaki ezen az úton. Mire észrevennék a hullát, már messze járunk.

– Az a lovas is messze jár már – szólt le a fáról Cairbre. – Fecsegés helyett inkább lőni kellett volna. Most már el sem éred. Jó kétszáz lépésre lehet.

– Az én hatvanfontosommal? – simogatta meg Yaevinn az íját. – Harminccolos szerszámmal? Különben meg nincs is kétszáz lépés. Százötven, legfeljebb. Mire, que spar aen’le.

– Yeavinn, hagyd...

– Thaess aep, Toruviel.

A tünde úgy fordította a sapkáját, hogy ne legyen útban a hozzátűzött mókusfarok, gyorsan felajzotta az íját, erősen, egészen a füléig, gondosan célzott, és elengedte az ideget.

Aplegatt nem hallotta a lövést. „Csendes” nyíl volt, amelyet különlegesen tollaztak fel hosszú, keskeny, szürke tollakkal, a vesszőt pedig rovátkolták a szilárdság növelése és a súly csökkentése érdekében. A háromélű, borotvaéles nyílhegy nagy lendülettel csapódott a küldönc hátának közepébe, a bal lapockája és a gerince közé. Az élek szöget zártak be – a testbe csapódva a nyíl megperdült, és csavarként fúrta be magát, roncsolva a szöveteket, keresztülvágva a véredényeket és összeroppantva a csontokat. Aplegatt mellével a ló nyakára borult, és a földre csúszott, magatehetetlenül, akár egy zsák krumpli.

Az út homokja forró volt; olyannyira átmelegítette a nap, hogy szinte perzselt. De a futár ezt már nem érezhette. Azonnal meghalt.

Azt, hogy ismertem, túlzás volna állítani. Úgy gondolom, hogy a vajákon és a varázslónőn kívül senki sem ismerte igazán. Amikor először megláttam, egyáltalán nem tett rám mély benyomást, még a meglehetősen különös körülmények ellenére sem, melyek közrejátszottak. Ismertem olyanokat, akik azt állították, hogy azonnal, az első találkozásuktól fogva érezték a lány nyomában járó halál fuvallatát. Számomra azonban teljességgel hétköznapinak tűnt, noha tudatában voltam, hogy korántsem hétköznapi – ezért is próbáltam erőnek erejével kilesni, felfedezni, megérezni benne a rendkívüliséget. De semmit sem vettem észre, és semmit sem éreztem meg. Semmit, ami a későbbi, tragikus eseményeknek a jele, az előérzete vagy a jóslata lehetett volna. Azoknak, melyeknek az oka volt. És azoknak, melyeket ő maga okozott.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészet

Második fejezet

Közvetlenül a keresztút mellett, azon a helyen, ahol az erdő véget ért, kilenc karót vertek a földbe. Minden karó tetejébe egy-egy fekvő kocsikereket erősítettek. A kerekek felett varjak és hollók keringtek, bele-belecsípve és -tépve csőrükkel az abroncshoz és a kerékagyhoz kötözött hullákba. Igaz ugyan, hogy a karók magassága és a madarak száma csak feltételezni engedte, mik is voltak a kerekeken heverő, felismerhetetlen maradványok. De holttestek voltak. Semmi mások nem lehettek.

Ciri elfordította a fejét, és undorodva ráncolta az orrát. A szél a hullák felől fújt, a rothadó tetemek émelyítő bűze lengte be a keresztutat.

– Pompás dekoráció – hajolt ki Yennefer a nyeregből, és a földre köpött, megfeledkezve arról, hogy nem is olyan régen egy hasonló köpésért alaposan lehordta Cirit. – Festői és illatos. De miért itt, az erdő szélén? Általában közvetlenül a városfalon túl szokás az ilyesmit felállítani. Igazam van, jóemberek?

– Mókusok ezek, nagyságos asszony – sietett a magyarázattal az egyik keresztúton beért vándorkereskedő, visszafogva a megrakott kétkerekűjébe fogott tarka lovát. – Tündék. Ott, azokon a karókon. Azért állnak a karók is az erdőben. Hogy a többi Mókust figyelmeztessék.

– Ez azt jelenti – nézett a férfira a varázslónő –, hogy az élve elfogott Scoia’taelt idehozzák...

– A tündék, nagysád, ritkán hagyják magukat élve elfogni – szakította félbe a kereskedő. – De még ha el is kapnak egyet a katonák, a városba viszik, mert ott laknak a másfajúak, ha egyszer letelepedtek. Ha végignézik azok a kivégzést a főtéren, hát rögtön elmegy a kedvük attól, hogy beálljanak a Mókusokhoz. De ha harc közben ölnek meg valami tündéket, akkor a hullákat a keresztutakra viszik, aztán meg fellógatják a karókra. Nem is egyszer messziről hozzák őket, egészen bebüdösödnek, mire idekerülnek...

– Ha belegondolok – hördült fel Yennefer –, hogy nekünk megtiltották a nekromantia gyakorlását a halál fensége és a múlandó dolgok meg a tetem iránti tisztelet ürügyén, amelynek kijár a tisztelet, a nyugalom, a rituális és ceremoniális temetés...

– Mit mond, asszonyom?

– Semmit. Menjünk innen, Ciri, a lehető leggyorsabban, csak minél távolabb legyünk ettől a helytől. Pfuj, az az érzésem, mintha egészen átjárt volna ez a szag.

– Nekem is, bleueueee – mondta Ciri, ügetésben kerülgetve a házaló fogatát. – Vágtassunk, rendben?

– Rendben... Ciri! Vágtassunk, de nem ilyen őrülten!

Nem sokkal később megpillantottak egy hatalmas, fallal övezett várost, amely hegyes, csillogó tetejű tornyaival nyújtózkodott az ég felé. A városon túl pedig látszott a zöldeskék, a reggeli nap sugaraitól szikrázó tenger, melyet imitt-amott vitorlák fehér foltjai tarkítottak. Ciri a homokos kliff szélén megállította a lovát, felegyenesedett a kengyelben, mohón magába szippantotta a szelet és az illatot.

– Gors Velen – mondta Yennefer közelebb léptetve és megállva mellette. – Megérkeztünk végre. Menjünk vissza az országútra.

Az országúton ismét könnyű vágtára fogtak, hátuk mögött hagyva néhány ökrös fogatot és rőzsenyalábokkal megrakott gyalogost. Amikor mindenkit megelőzve egyedül maradtak, a varázslónő lassított, és egy intéssel megállásra késztette Cirit.

– Gyere közelebb – mondta. – Még közelebb. Fogd meg a gyeplőt, és vezesd a lovam. Mindkét kezemre szükségem van.

– Mihez?

– Fogd a gyeplőt, kérlek.

Yennefer előhúzott a málhából egy ezüsttükröcskét, megtörölte, aztán halkan elmormolt egy igét. A tükröcske kicsusszant a kezéből, felemelkedett, és a ló nyaka felett függött tovább a levegőben, pontosan a varázslónő arcával szemben.

Ciri ámulatában felsóhajtott, és megnyalta az ajkát.

A varázslónő egy fésűt húzott elő a málhából, levette a barettjét, és a következő néhány pillanatot a haja erőteljes fésülésének szentelte. Ciri megőrizte hallgatását. Tudta, hogy Yennefert nem szabad fésülködés közben zavarni, sem pedig elterelni a figyelmét. Kacskaringós és buja fürtjei festői és látszólag hanyag kuszasága hosszas igyekezet eredményeképpen jött létre, és nem kevés erőfeszítést igényelt.

A varázslónő ismét a málhába nyúlt. Fülébe gyémántfüggőket tűzött, mindkét csuklójára karkötőt csattintott. Levette a sálját, és meglazította a blúzát, fedetlenül hagyva a nyakát és az obszidiáncsillaggal díszített fekete bársonyszalagot.

– Aha! – Ciri végül már nem bírta tovább. – Tudom, miért csinálod! Szeretnél szép lenni, mert városba megyünk! Kitaláltam?

– Kitaláltad.

– És én?

– Mi van veled?

– Én is szeretnék szép lenni! Megfésülködöm...

– Tedd vissza a baretted – szólt rá élesen Yennefer, miközben még mindig a ló fülei felett függő tükörbe bámult. – Ugyanoda, ahol volt. És rejtsd alá a hajad.

Ciri dühösen fújtatott, de azonnal szót fogadott. Már rég megtanulta megkülönböztetni a varázslónő hangjának színeit és árnyalatait. Tudta, mikor próbálhat vitába szállni, és mikor nem.

Yennefer, miután sikerült végre elrendeznie homlokán a tincseit, előhúzott a málhából egy apró, zöld üvegtégelyt.

– Ciri – mondta lágyabban. – Titokban utazunk. És az utazás még nem ért véget. Ezért kell elrejtened a barett alá a hajadat. Minden városkapuban állnak olyanok, akiket azért fizetnek, hogy szorgosan és tüzetesen figyeljék az átutazókat. Érted?

– Nem – vágott vissza pimaszul Ciri, megrántva a varázslónő hollófekete ménjének gyeplőjét. – Úgy megszépültél, hogy azoknak a leselkedőknek a kapuban majd’ kiesik majd a szeme! Szép kis titok!

– A város, amelynek a kapui felé tartunk – mosolyodott el Yennefer – Gors Velen. Nekem nemhogy nem kell álcáznom magamat Gors Velenben, hanem azt mondanám, épp ellenkezőleg. Veled más a helyzet. Rád senkinek sem szabad emlékeznie.

– Azok, akik téged fognak bámulni, úgyis észrevesznek engem is!

A varázslónő kihúzta a tégely dugóját, amelyből orgona és egres illata csapott fel. A tégelybe merítette mutatóujját, aztán a tartalmából egy keveset a szeme alá kent.

– Kétlem – mondta, továbbra is rejtélyesen mosolyogva hogy bárkinek is felkeltenéd a figyelmét.

A híd előtt lovasok és kocsik hosszú sora állt, a kapu előterében pedig utazók tolongtak a sorukra várva az ellenőrzésnél. Ciri dühösen morogva legyintett a hosszas várakozás kilátása feletti dühében. Yennefer ellenben kihúzta magát a nyeregben, és megindult ügetve, magasan elnézve az utazók feje fölött – azok pedig sebesen félrerebbentek az útból, tiszteletteljesen hajlongva csináltak neki helyet. A hosszú sodronyinget viselő őrök szintén azonnal észrevették a varázslónőt, és szabad utat nyitottak előtte, nem kímélve a lándzsanyeleket, melyekkel a csökönyöseket vagy a túlságosan lassúakat dorgálták meg.

– Erre, erre, méltóságos asszony – kiáltotta az egyik őr felváltva hol sápadt, hol piruló arccal bámulva Yennefert. – Kérem, kegyeskedjen emerre fáradni! Félre az útból! Félre az útból, fajankók!

Az őrség sietve odahívott parancsnoka mogorván és haragosan bukkant elő az őrtoronyból, de Yennefer láttán elvörösödött, szemét-száját tágra nyitotta, és mélyen meghajolt.

– Alázatosan köszöntöm Gors Velenben a nagyméltóságú kisasszonyt – gagyogta felegyenesedve meresztve a szemét. – Parancsára... Talán módomban állna valamiben is szolgálatára lenni a méltóságának? Kíséretet adjak? Vezetőt? Hívassak valakit?

– Nem szükséges – húzta ki magát Yennefer a nyeregben, magasról tekintve le a férfira. – Röviden időzöm majd a városban. Thaneddre tartok.

– Természetesen... – toporgott a zsoldos, le sem véve a szemét a varázslónő arcáról. A többi őr is őt bámulta. Ciri büszkén kihúzta magát, és magasra emelte a fejét, de konstatálnia kellett, hogy őt senki sem nézi. Mintha egyáltalán nem is létezne.

– Természetesen – ismételte az őrség parancsnoka. – Thaneddre, persze... A gyűlésre. Értem én, természetesen. Akkor hát kívánok...

– Köszönöm – sürgette meg a lovát a varázslónő, akit magától értetődő módon cseppet sem érdekelt, mit is akar kívánni neki a parancsnok. Ciri a nyomába eredt. Az őrök meghajoltak a mellettük elhaladó Yennefer előtt, őt viszont továbbra sem méltatták egy pillantásra sem.

– Még a nevedet sem kérdezték – morogta, amint utolérte Yennefert, óvatosan vezetve a lovát az utca sarába vágott keréknyomok között. – És azt sem, honnan jövünk! Elvarázsoltad őket?

– Nem őket. Magamat.

A varázslónő megfordult, és Ciri hangosan felsóhajtott. Yennefer szeme ibolyakék fénnyel ragyogott, arcáról csak úgy sugárzott a szépség. Káprázatos. Kihívó. Fenyegető. És természetellenes.

– A zöld tégely! – találta ki azonnal Ciri. – Mi volt az?

– Glamarye. Egy elixír, vagy inkább balzsam kivételes alkalmakra. Ciri, muszáj neked minden útba eső pocsolyába belegázolnod?

– Szeretném megmosni a lovam csüdjét!

– Egy hónapja nem esett. Az mosogatólé és lóhúgy, nem pedig víz.

– Aha... Mondd csak, miért használtad azt az elixírt? Hát ennyire fontos volt neked, hogy...

– Ez itt Gors Velen – szakította félbe Yennefer. – Egy város, amely a jólétét jelentős mértékben a varázslóknak köszönheti. Pontosabban a varázslónőknek. Magad is láttad, hogyan bánnak itt a varázslónőkkel. És nekem semmi kedvem nem volt bemutatkozni vagy azt bizonygatni, ki vagyok. Jobbnak láttam, ha első pillantásra is egyértelmű. A vörös ház után balra fordulunk. Lépésben, Ciri, türtőztesd a lovad, mert még elcsapsz valami gyereket.

– És mégis minek jöttünk ide?

– Már mondtam neked.

Ciri felhorkant, összeszorította a száját, és erősen meglökte sarkával a hátast. A kanca feltáncolt, kis híja volt, hogy a mellettük elhaladó fogatra zuhanjon. A kocsis felállt a bakról, és épp rá akart húzni egyet a lányra fonott kocsisostorával, de Yennefer láttán gyorsan visszaült, és a bocskorai állapotát kezdte elmélyülten tanulmányozni.

– Még egy ilyen ficánkolás – vetette oda Yennefer és nem leszünk jóban. Úgy viselkedsz, mint egy süldő bakfis. Szégyent hozol rám.

– Be akarsz adni valami iskolába, igaz? Nem akarok elmenni!

– Halkabban. Az emberek bámulnak.

– Téged bámulnak, nem engem! Nem akarok semmiféle iskolába menni! Megígérted, hogy mindig velem maradsz, és most ott akarsz hagyni! Egyedül! Nem akarok egyedül lenni!

– Nem leszel egyedül. Sok korodbeli lány jár az iskolába. Rengeteg barátnőd lesz.

– Nem akarok barátnőket. Veled akarok lenni és... Azt gondoltam, hogy...

Yennefer hirtelen odafordult.

– Mit gondoltál?

– Azt gondoltam, hogy Geralthoz megyünk – kapta fel kihívóan a fejét Ciri. Pontosan tudom, min gondolkodtál egész úton. És hogy miért sóhajtozol éjszakánként...

– Elég – sziszegte a varázslónő, és lángoló tekintetének látványa elérte, hogy Ciri a lova sörényébe fúrja az arcát. – Túlságosan is elszemtelenedtél. Emlékeztetlek, hogy azok az idők, amikor ellenszegülhettél nekem, visszavonhatatlanul lejártak. A saját akaratodból történt így. Most szót kell fogadnod. Azt teszed, amit parancsolok. Megértetted?

Ciri bólintott.

– Az, amit parancsolok, lesz számodra a legjobb. Mindig. És te ezért fogsz rám hallgatni, és azt tenni, amire utasítalak. Világos? Állítsd meg a lovat. Megérkeztünk.

– Ez az az iskola? – mordult fel Ciri az épület pompás homlokzatára emelve tekintetét. – Ez már...

– Egy szót se többet. Szállj le! És viselkedj úgy, ahogy illik. Ez nem iskola, az iskola Arethusában van, nem pedig Gors Velenben. Ez egy bank.

– És minek nekünk bank?

– Gondolkozz. Szállj le, ha mondom. Ne a pocsolyába! Hagyd a lovat, arra való a személyzet. Vedd le a kesztyűd. Az ember nem megy bankba lovaglókesztyűben. Nézz rám. Igazítsd meg a baretted. Egyenesítsd ki a gallérod. Húzd ki magad. Nem tudod, mit csinálj a kezeddel? Akkor ne csinálj vele semmit!

Ciri felsóhajtott.

A szolgálók, akik az épület kapui mögül előtódultak, és hajlongva siettek a szolgálatukra, törpök voltak. Ciri kíváncsian vette szemügyre őket. Bár éppolyan alacsonyak, zömökek és szakállasak voltak, semmiben sem emlékeztettek a barátjára, Yarpen Zigrinre, se pedig a „fiúkra”. A szolgák egyforma egyenruhába bújtak; szürkék voltak, semmilyenek. És alázatosak, amit Yarpenről és a fiúkról semmiféleképpen sem lehetett elmondani.

Beléptek az épületbe. A mágikus elixír továbbra is működésben volt, így hát Yennefer megjelenése azonnal óriási mozgolódást, jövés-menést, hajlongást, további alázatos üdvözléseket és szolgálatkészségről tett nyilatkozatokat eredményezett, melyeknek csupán egy hihetetlenül kövér, pompás öltözéket viselő és fehérszakállú törp megjelenése vetett véget.

– Mélyen tisztelt Yennefer! – bődült el a törp aranyláncát csörgetve, mely méretes nyakáról jóval fehér szakálla alá lógott. – Micsoda meglepetés! És micsoda megtiszteltetés! Kérem, kérem, fáradjon az irodámba! Ti meg ne álljatok itt, ne bámészkodjatok! Munkára, abakuszhoz! Wilfli, azonnal egy palack Castel de Neufot az irodába, az évjárat pedig... Azt már te tudod, milyen évjárat. Szaporán, egyik lábad itt, a másik ott! Csak tessék, csak tessék, Yennefer. Igazi öröm téged látni. Ahogy festesz... Eh, a kutya mindenit, a lélegzetem is eláll!

– Te is – mosolyodott el a varázslónő – jól tartod magad, Giancardi.

– Hát persze. Tessék csak, tessék hozzám, az irodába. Dehogyis, dehogy, hölgyeké az elsőbbség. Hiszen ismered az utat, Yennefer.

Az irodában kicsivel sötétebb és kellemesen hűvös volt, a levegőben olyan illat terjengett, amelyre Ciri még Jarre, az írnoksegéd tornyából emlékezett – a tinta, a pergamen és a tölgyfa bútorokat, a faliszőnyegeket és a régi könyveket belepő por illata.

– Üljetek le, kérlek – húzott el a bankár egy nehéz karosszéket az asztaltól Yennefernek, aztán kíváncsi pillantással Cirit vette szemügyre. – Hmmm...

– Adj neki valami könyvet, Molnár – vetette oda hanyagul a varázslónő, amint észrevette a pillantását. – Imádja a könyveket. Leül szépen az asztal végébe, és nem fog zavarni. Igaz, Ciri?

Ciri nem tartotta célszerűnek, hogy válaszoljon.

– Könyvet, hüm, hüm – aggodalmaskodott a törp a sublóthoz lépve. – Mink is van itt nekünk? Ó, bevételi és kiadási jegyzék... Nem, nem ez lesz az. Kikötői díjak és vámok... Ez sem. Hitel és rembours? Nem. Ó, hát ez meg honnan került ide? A fene se tudja... De talán éppen jó lesz. Tessék, kislány.

A könyv a Physiologus címet viselte, ezenkívül rendkívül öreg volt és rendkívül viharvert. Ciri óvatosan forgatta át a borítót és az első néhány oldalt. A mű azonnal felkeltette az érdeklődését, mivelhogy titokzatos szörnyekről és bestiákról értekezett, és tele volt metszetekkel. A következő néhány percben igyekezett hát a figyelmét a könyv és a varázslónő törppel folytatott beszélgetése között megosztani.

– Vannak valami leveleid a számomra, Molnár?

– Nincsenek – töltött a bankár a borból magának és Yennefernek. – Egyetlen új sem érkezett. Az utolsó, egy hónappal ezelőttit a megbeszélt módon továbbítottam.

– Megkaptam, köszönöm. És véletlenül... nem érdeklődött valaki a levelek után?

– Itt nem – mosolyodott el Molnár Giancardi. – De jó helyen turkálsz, kedvesem. Vivaldiék bankja bizalmasan az értésemre adta, hogy a leveleket megpróbálták lenyomozni. A vengerbergi fíliájuk azt is kiderítette, hogy a magánszámládon is megpróbálták követni a műveleteket. Az egyik munkatársuk illojálisnak bizonyult.

A törp elhallgatott, bozontos szemöldöke alól a varázslónőre nézett. Ciri hegyezte a fülét. Yennefer az obszidiáncsillagját babrálva hallgatott.

– Vivaldi – folytatta a bankár leeresztett hangon – nem tudott vagy nem akart vizsgálatot folytatni ebben az ügyben. Az az illojális és megvesztegethetőségre hajlamos irodista részegen árokba zuhant és megfulladt. Szerencsétlen baleset. Sajnálatos. Túl gyorsan, túl hirtelen...

– Több is veszett... – biggyesztette le az ajkát a varázslónő. – Én tudom, kit érdekelnek a leveleim és a számlám, Vivaldiék vizsgálata nem jelentett volna revelációt.

– Ha egyszer így gondolod... – borzolta össze Giancardi a szakállát. – Elmész Thaneddre, Yennefer? Arra az általános varázslógyűlésre?

– Persze.

– Hogy dönts a világ sorsáról?

– Ne essünk túlzásba.

– Mindenféle szóbeszéd járja – felelte a törp szárazon. – És mindenféle dolgok történnek.

– Mifélék, ha nem titok?

– Tavaly óta – mondta Giancardi a szakállát simogatva – különös mozgásokat figyelek meg az adópolitikában... Tudom, téged ez nem érdekel...

– Mondd csak.

– Megkétszerezték a fejadót és a hibernát; olyan adókat, amelyeket közvetlenül a katonai hatóságok hajtanak be. Minden kereskedőnek és iparosnak be kell fizetnie továbbá a királyi kincstárba a „tizedik garast”, egy egészen újfajta adót: minden noble forgalom után egy garast. Ezenfelül a törpök, manók, tündék és félszerzetek emelt összegű fejadót és füstpénzt fizetnek. Amennyiben kereskedelmi vagy termelőtevékenységet folytatnak, ezen kívül még a kötelező „másfajú” donáció is terheli őket, ami tízet tesz ki a százból. Ily módon én magam a bevételem több mint hatvan százalékát a kincstárba vezetem át. A bankom, minden fíliáját beleértve, évi hatszáz grzywnát jelent a Négy Királyságnak. Hogy tudd: ez majdnem háromszor annyi, mint amit egy módos dózse vagy gróf fizet negyedként a hatalmas királyi uradalma után.

– Az embereket nem terheli a hadi donáció?

– Nem. Csak hibernát és fejadót fizetnek.

– Akkor hát – bólintott a varázslónő – a törpök és a többi másfajú finanszírozzák a Scoia’tael elleni hadjáratot, ami az erdőkben folyik. Valami ilyesmire számítottam. De mi köze van az adóknak a thaneddi gyűléshez?

– A gyűléseitek után – morogta a bankár – mindig történik valami. Ezúttal egyébként remélem, hogy épp ellenkezőleg lesz. Arra számítok, hogy a gyűlésetek eléri, hogy a történések abbamaradjanak. Rendkívül boldog lennék, példának okáért, ha véget érnének ezek a furcsa árugrások.

– Beszélj érthetőbben.

A törp elterpeszkedett a karosszékben, és összefonta az ujjait szakáll borította hasán.

– Jó egypár éve dolgozom a szakmámban – mondta. – Elég régóta ahhoz, hogy képes legyek összekapcsolni egyes ármozgásokat bizonyos tényekkel. Az utóbbi időben nagyon megemelkedett a drágakövek ára. Mert van rájuk kereslet.

– Ékszerekre cserélik a készpénzt, hogy így kerüljék el az árfolyam-ingadozások és az átvételi paritás címén keletkező veszteséget?

– Azért is. A köveknek ezenkívül van még egy jelentős előnye. Egy néhány unciás gyémántos zsákocska, ami zsebben is elfér, úgy ötven grzywna értékének felel meg, miközben ekkora összeg huszonöt fontot nyom érmében, és egész tisztes zsákot foglal el. Egy erszénnyel a zsebedben lényegesen gyorsabban tudsz menekülni, mint egy zsákkal a válladon. Ráadásul mindkét kezed szabadon marad, ami nincs minden jelentőség nélkül. Az egyik kezeddel tarthatod a feleséged, a másikkal meg, ha úgy hozza a szükség, oda lehet sózni valakinek.

Ciri halkan felprüszkölt, de Yennefer azonnal lecsendesítette egy fenyegető pillantással.

– Tehát – emelte fel a fejét a nő – vannak olyanok, akik már előre készülnek a menekülésre. De hová, ha szabad kérdeznem?

– A legmagasabban a messzi Északot jegyzik. Hengfors, Kovir, Poviss. Egyszer, mert tényleg messze van, másodszor, ezek az országok semlegesek, és jó a kapcsolatuk Nilfgaarddal.

– Értem. – A varázslónő ajkán továbbra is gúnyos mosoly ült. – Tehát briliánsok a zsebbe, feleség a kézbe, és irány Észak... Nem túl korai? Ah, annyi baj legyen. Mi drágul még, Molnár?

– A csónakok.

– Hogy mi?

– A csónakok – ismételte a törp, és rávigyorgott. – A tengermellék minden hajóácsa Foltest király hadserege kvártélymestereinek a megrendelésére gyárt most csónakot. A kvártélymesterek jól fizetnek, és folyamatosan újabb megrendeléseket adnak. Ha van szabad tőkéd, Yennefer, csónakba fektess be. Remek üzlet. Bödönhajót csinálsz nádból és kéregből, leszámlázol egy barkaszt első osztályú fenyőből, amit lefölözöl, elfelezed a kvártélymesterrel...

– Ne gúnyolódj, Giancardi. Mondd, miről van szó.

– Azokat a csónakokat – mondta kelletlenül a bankár a plafonra nézve – délre szállítják. Soddenbe és Bruggébe, a Jarugához. De ahogy tudom, nem folyami halászatra használják őket. Elrejtik őket a jobb parton az erdőben. A katonák állítólag órákon keresztül gyakorolják a beszállást és a kiszállást. Egyelőre szárazon.

– Aha – harapdálta az ajkát Yennefer. – De miért olyan sürgős némelyeknek Északra indulni? A Jaruga délen folyik.

– Létezik egy olyan, megalapozott félelem – dörmögte a törp Cirire pislantva –, hogy Emhyr van Emreis császár nem lesz elragadtatva a hírtől, hogy az említett csónakokat vízre engedték. Egyesek úgy tartják, hogy az efféle vízre bocsátás képes és feldühíti Emhyrt, és akkor a legjobb a nilfgaardi határtól a lehető legtávolabb kerülni... Az ördögbe, csak az aratásig. Ha az aratás után leszünk, megkönnyebbülten fogok felsóhajtani. Ha valaminek történnie kell, még az aratás előtt fog megtörténni.

– A termés már a magtárakban lesz – mondta Yennefer lassan.

– Úgy van. Nehéz a lovakat a tarlón legeltetni, az erődöket meg, ha teli a magtár, sokáig ostromolják... Az időjárás a földműveseknek kedvez, és az aratás is jónak ígérkezik... Igen, rendkívül szép időnk van. Melenget a napocska, a kánya is hiába lesi az esőt... A Jaruga pedig nagyon sekély Dol Angrában... Könnyű átkelni rajta. Mindkét irányba.

– Miért Dol Angra?

– Remélem – simította végig szakállát a törp, élénk, fürkész pillantást vetve a varázslónőre –, megbízhatok benned?

– Mindig is megbízhattál, Giancardi. És semmi sem változott.

– Dol Angra – felelte lassan a törp –, valójában Lyria és Aedirn, akik katonai szövetségben állnak Temeriával. Talán csak nem hiszed, hogy Foltest, aki csónakokat vásárol, saját maga szándékozik használni is őket?

– Nem – válaszolta lassan a varázslónő. – Nem hiszem. Köszönöm az információt, Molnár. Ki tudja, talán mégis igazad van? Talán a gyűlésen mégis csak sikerül majd befolyásolnunk a világ és az e világon élő emberek sorsát?

– Ne feledkezzetek meg a törpökről – horkant fel Giancardi. – És a bankjaikról.

– Igyekezni fogunk. Ha már itt tartunk...

– Figyelmesen hallgatlak.

– Kiadásaim lesznek, Molnár. És hogyha bármit is felveszek a Vivaldiéknál vezetett számlámról, valaki még megint képes lesz vízbe fúlni, tehát...

– Yennefer – szakította félbe a törp –, korlátlan hiteled van nálam. A vengerbergi pogrom nagyon régen volt. Lehet, hogy te elfelejtetted, de én sohasem fogom elfelejteni. Senki sem fogja elfelejteni a Giancardi-családból. Mennyire van szükséged?

– Ezerötszáz temeriai orenra, Cianfanelliék fíliájának átutalva Ellanderben, Melitele szentélyének javára.

– Elintézve. Rokonszenves utalás; a szentélyeknek fizetett adományok nem adókötelesek. Ezen kívül?

– Mennyit kell fizetni manapság évente az arethusai iskola tandíjáért?

Ciri a fülét hegyezte.

– Ezerkétszáz novigradi koronát – felelte Giancardi. – Az új adepta esetében ehhez jön az immatrikuláció, úgy kétszáz körül.

– Megdrágult, a fenébe is.

– Minden megdrágult. Az adeptáktól semmit sem sajnálnak, úgy élnek Arethusában, mint a királylányok. És belőlük él a fél város is, a szabók, a vargák, a cukrászok, a szállítók...

–Tudom. Fizess be kétezret az iskola számlájára. Névtelenül. Azzal a megjegyzéssel, hogy beiratkozási díjról és tandíjelőlegről van szó... Egy adepta számára.

A törp félretette a tollát, Cirire nézett, és megértően elmosolyodott. Ciri, úgy téve, mintha a könyvet böngészné, szorgalmasan hallgatózott.

– Ez minden, Yennefer?

– Ezenkívül háromszáz novigradi korona kell nekem, készpénzben. Legalább három ruhára lesz szükségem a thaneddi gyűlésre.

– Minek neked készpénz? Adok neked bankár csekket. Ötszázról. Az importszövetek ára is átkozottul megemelkedett, márpedig te nem hordasz se gyapjút, se lent. Ha pedig bármire szükséged lenne: a magad számára, vagy az arethusai iskola jövendő adeptája számára, a raktáraim és üzleteim nyitva állnak előtted.

– Köszönöm. Milyen kamatban állapodhatunk meg?

– A kamatot – emelte fel a fejét a törp – előlegként fizetted meg a Giancardi családnak, Yennefer. A vengerbergi pogrom idején. Ne beszéljünk többet erről.

– Nem szeretem az ilyesfajta adósságokat, Molnár.

– Én sem. De én kereskedő vagyok, az üzlet törpje. Én tudom, mi az a kötelezettség. Ismerem az értékét. Ismétlem, ne beszéljünk többet erről. A dolgokat, amelyekre megkértél, elintézettnek tekintheted. Azt a dolgot, amire nem kértél meg, úgyszintén.

Yennefer felhúzta a szemöldökét.

– Egy bizonyos hozzád közel álló vaják – kacagott fel Giancardi – ellátogatott nemrég Dorian városába. Úgy értesültem, hogy száz korona adósságba verte magát a helyi uzsorásnál. Az uzsorás nekem dolgozik. Rendezem az adósságot, Yennefer.

A varázslónő Cirire pillantott, erősen elfintorította az ajkát.

– Molnár – felelte hűvösen –, ne nyújtsd az ujjaid olyan ajtó után, aminek elromlottak a zsanérjai. Kétlem, hogy ő továbbra is magához közel állónak tartana, és hogyha tudomást szerez az adósságai rendezéséről, végérvényesen meg fog gyűlölni. Hiszen ismered, a megszállottságig becsületes. Régen járt Dorianban?

– Úgy tíz napja. Azután Kismocsarason látták. Onnan, ahogy jelentették, Hirundumba ment, mert megbízást kapott az ottani farmerektől. Mint általában, valami szörnyeteget kell levágnia...

– És a levágásáért, mint általában, filléreket fizetnek – változott el kissé Yennefer hangja –, ami, mint általában, alig elég a gyógyíttatása költségeire, ha a szörnyeteg megnyomorítja. Mint általában. Ha tényleg szeretnél tenni valamit értem, Molnár, akkor avatkozz közbe. Lépj kapcsolatba a hirundumi farmerekkel, és emeld meg a díját. Hogy legyen miből megélnie.

– Mint általában – horkant fel Giancardi. – És ha végül tudomást szerez róla?

Yennefer Cirire szegezte a tekintetét, aki őket nézte és hallgatta, még csak nem is próbálva érdeklődést tettetni a Physiologus iránt.

– És mégis kitől – vetette oda a nő – kellene megtudnia?

Ciri lesütötte a szemét. A törp sokatmondóan elmosolyodott, és végigsimította a szakállát.

– Mielőtt Thaneddre indulnál, Hirundum felé veszed majd az irányt? Természetesen, mintegy véletlen?

– Nem – fordította el tekintetét a varázslónő. – Nem veszem arra az irányt. Váltsunk témát, Molnár.

Giancardi ismét végigsimított a szakállán, és Cirire pillantott. Ciri leeresztette a fejét, megköszörülte a torkát, és fészkelődni kezdett a széken.

– Helyes – hagyta rá a bankár. – Ideje témát váltanunk. Hanem a gyámoltadat láthatóan untatja a könyv... és a beszélgetésünk is. És az, amiről most szeretnék veled elbeszélgetni, még inkább untatni fogja, ha jól sejtem... A világ sorsa, a világ törpjeinek sorsa, a bankjaik sorsa, milyen egy unalmas téma egy fiatal lány számára, aki Arethusa jövendő adeptája... Ereszd csak ki kicsit a szárnyaid alól, Yennefer. Hadd sétáljon egyet a városban...

– Ó, igen! – kiáltott fel Ciri.

A varázslónő bosszúsan legyintett, és már nyílt volna a szája, hogy tiltakozzon, de hirtelen meggondolta magát. Ciri nem volt benne biztos, de úgy tűnt neki, hogy volt erre a döntésre némi hatása annak az alig észrevehető kacsintásnak, amely a bankár felvetését kísérte.

– Hadd nézze meg magának a kislány Gors Velen ősöreg városának csodáit – tette hozzá Giancardi széles mosollyal az arcán. – Megjár neki egy kis szabadság, mielőtt... Arethusa előtt. Mi pedig elcsevegünk még itt bizonyos, hmm... személyes ügyekről. Nem, nem azt mondom, hogy a lányka egyedül járjon, bár biztonságos város ez. Adok mellé társat, aki a gondját is viseli. Az egyik irodai gyakornokom...

– Bocsáss meg, Molnár – Yennefer nem viszonozta a törp mosolyát –, de nekem nem úgy tűnik, mintha a mai időkben, akár egy biztonságos városban is, egy törp társasága...

– Még csak meg sem fordult a fejemben – legyintett Giancardi –, hogy törp legyen. Az irodista, akiről szó van, egy tiszteletreméltó kereskedő fia, aki olyan ember, mint, hogy úgy mondjam, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. Azt hitted, csak törpöket alkalmazok? Hé, Wilfli! Hívd ide nekem Fabiót, de tüstént!

– Ciri – lépett a lányhoz a varázslónő, és kissé közelebb hajolt hozzá. – Csak semmi ostobaság, hogy ne kelljen miattad szégyenkeznem. És fékezd a nyelved az irodista előtt, megértetted? Esküdj meg, hogy vigyázni fogsz arra, mit mondasz és csinálsz. Ne bólogass. Az esküt nyíltan ki kell mondani.

– Esküszöm, Yennefer kisasszony.

– Pillants majd időnként a napra is. Délben visszajössz. Pontosan. És hogyha... Nem, nem hiszem, hogy bárki is felismerne. De ha úgy vennéd észre, hogy valaki túlságosan is figyel téged...

A varázslónő benyúlt egy aprócska zsebbe, és előhúzott egy homokóra formájúra csiszolt, rúnákkal megjelölt kicsi krizoprászt.

– Rejtsd az erszényedbe. El ne veszítsd. Ha szükség lenne rá... Emlékszel az igére? Csak óvatosan, az aktiválása erős echóval jár, a működő amulett pedig hullámokat kelt. Ha olyasvalaki lenne a közeledben, aki érzékeny a mágiára, leleplezed magad ahelyett, hogy álcáznád. Aha, itt van még... Ha szeretnél magadnak venni valamit.

– Köszönöm, Yennefer kisasszony. – Ciri becsúsztatta az amulettet és az érméket az erszényébe, és kíváncsian méregette a fiút, aki épp beszaladt az irodába. A fiú szeplős volt, hullámos gesztenyebarna haja a szürke irodistauniformis magas nyakára hullott.

– Fabio Sachs – mutatta be Giancardi. A fiú udvariasan meghajolt. – Fabio, ez itt Yennefer kisasszony, tiszteletreméltó vendégünk és megbecsült ügyfelünk. Ama kisasszonyka, a neveltje pedig a várost kívánja megtekinteni. Te fogod elkísérni, kalauzaként és gondviselőjeként szolgálva.

A fiú még egyszer meghajolt, ezúttal kifejezetten Ciri irányába.

– Ciri – mondta hűvösen Yennefer. – Állj fel, kérlek.

A lány felállt, csodálkozva kissé, elvégre ismerte annyira az illemet, hogy tudja, nem kívánta ezt meg. És rögtön megértette. Az irodista, való igaz, egyidősnek tűnt vele, de egy fejjel alacsonyabb volt nála.

– Molnár – szólalt meg a varázslónő. – Kinek kellene itt gondját viselnie kinek? Nem delegálhatnál erre a feladatra olyasvalakit, aki némiképp jelentékenyebb méretű?

A fiú elvörösödött, és kérdően nézett principálisára. Giancardi beleegyezően bólintott. Az irodista ismét meghajolt.

– Méltóságos asszonyom – kezdett rá gördülékenyen és fesztelenül a fiú. – Lehet, valóban nem vagyok nagy, ámde rám lehet hagyatkozni. Jól ismerem a várost, a váralját és az egész környéket. Gondját fogom viselni ennek a kisasszonynak a legjobb tudásom szerint. És amikor én, ifjabb Fabio Sachs, Fabio Sachs fia, a legjobb tudásom szerint teszek valamit, akkor... Nem egy nálamnál nagyobb sem ér fel velem.

Yennefer elnézte egy darabig a fiút, aztán a bankár felé fordult.

– Gratulálok, Molnár – mondta. – Jól meg tudod válogatni az alkalmazottaidat. Örömödet fogod lelni a jövőben az ifjú irodistádban. Való igaz, a magas próbájú érc is felcsendül, ha reácsapunk. Ciri, teljes bizalmammal bízlak Fabio fia Fabio gondjaira, mivelhogy komoly férfi ez, és méltó a bizalomra.

A fiú egész a gesztenye haja tövéig elvörösödött. Ciri érezte, hogy ő is elpirul.

– Fabio – nyitott ki a törp egy kisebb skatulyát, és keresgélni kezdett a csörömpölő tartalmában. – Itt van fél noble és három... És két ötös. Arra az esetre, ha a kisasszonynak valami kívánsága lenne. Ha nem lesz neki, visszahozod. Na, mehettek.

– Délben, Ciri – emlékeztette Yennefer. – Egy perccel se később.

– Emlékszem, emlékszem.

– Fabiónak hívnak – mondta a fiú, amint csak leszaladtak a lépcsőn, és kiléptek a forgalmas utcára. – Téged pedig Cirinek szólítanak, igaz?

– Igen.

– Mit szeretnél megnézni Gors Velenben, Ciri? A Fő utcát? Az Aranyművesek utcácskáját? A tengeri kikötőt? Vagy talán a főteret és a vásárt?

– Mindent.

– Hmm... – aggodalmaskodott a fiú. – Csak délig van időnk... Az lesz a legjobb, ha a főtérre megyünk. Ma vásárnap van, rengeteg érdekes dolgot lehet majd látni ott! Előtte pedig felmegyünk a városfalra, ahonnan belátni az egész Öblöt és a híres Thanedd-szigetet is. Mit szólsz hozzá?

– Gyerünk.

Az utcán zakatolva zötyögtek a kocsik, lovak és ökrök poroszkáltak, a bognárok hordókat görgettek, mindenütt lárma és sietség uralkodott. Cirit kissé kótyagossá tette a forgalom és az összevisszaság – ügyetlenül lelépett a fajárdáról, és bokáig merült a sárba és a mocsokba. Fabio karon akarta ragadni, de a lány kitépte magát a kezéből.

– Tudok egyedül menni!

– Hmm... Hát, persze. Akkor hát induljunk. Ez itt, ahol vagyunk, ez a város főutcája. Kardónak hívják, és a két kaput köti össze, a Főkaput és a Tengerit. Ott, arra kell menni a városházához. Látod azt a tornyot az aranykakassal? Na, az ott a városháza. Ott meg, ahol az a színes cégtábla lóg, az ott a Megoldott Fűzőhöz címzett fogadó. De oda, hmm... oda nem megyünk be. Ó, erre megyünk, lerövidítjük az utat a halpiacon keresztül, ami a Kerülő úton van.

Lekanyarodtak egy sikátorba, és egyenesen egy házfalak közé szorított, aprócska térre érkeztek. A terecskét teljesen megtöltötték a kofaasztalok, a hordók és a kádak, melyek erős halszagot árasztottak. Élénk és zajos kereskedés folyt, árusok és vevők egyaránt igyekeztek túlkiabálni a fölöttük köröző sirályokat. A fal tövében macskák ültek, és úgy tettek, mintha a legkevésbé sem érdekelnék őket a halak.

– A kisasszonyod – szólalt meg hirtelen Fabio a standok között lavírozva – nagyon szigorú.

– Tudom.

– Nem vérrokonod, igaz? Egyből észrevenni!

– Igen? És mégis miről?

– Nagyon szép – felelte Fabio a fiatalemberek kegyetlen, lefegyverzően fesztelen őszinteségével.

Ciri azonnal hátrafordult, akár a rugó, de még mielőtt sikerült volna megörvendeztetnie Fabiót valamiféle csípős megjegyzéssel a szeplőit vagy a termetét illetően, a fiú már húzta is magával a kocsik, a hordók és a kofaasztalok közé, mindeközben arról magyarázva, hogy a terecske fölé magasodó bástya a Tolvaj nevet viseli, hogy az építéséhez felhasznált kövek a tengerfenékről származnak, a tövében növő fákat pedig platánnak hívják.

– Szörnyen szűkszavú vagy, Ciri – jegyezte meg hirtelen a fiú.

– Én? – válaszolt a lány tettetett csodálkozással. – Szó sincs róla! Egyszerűen csak figyelmesen hallgatom, amit mondasz. Nagyon érdekesen mesélsz, tudod? Éppen meg akartalak kérdezni...

– Hallgatlak, kérdezz csak.

– Messze van innen... Arethusa városa?

– Ugyan, egészen közel! Merthogy Arethusa egyáltalán nem is város. Menjünk fel a falra, megmutatom. Ó, ott a lépcső.

A városfal magas volt, a lépcső pedig meredek. Fabio átizzadt és kifulladt, ami nem is csoda, hiszen egész úton csak beszélt. Ciri megtudta, hogy a Gors Velen városát körbevevő fal újkeletű konstrukció, lényegesen fiatalabb magánál a városnál, melyet még a tündék építettek, hogy harmincöt láb a magassága, és hogy egy úgynevezett kazamatás várfal, melyet faragott kőből és égetetlen téglából emeltek, mert az ilyen anyag ellenállóbb a faltörő kos csapásaival szemben.

A várfal tetején frissítő tengeri szél lengte őket körbe üdvözlően. Ciri örömmel szívta magába a város sűrű és mozdulatlan, fülledt levegője után. Könyökét a párkánynak támasztva, magasról nézett le a vitorláktól tarka kikötőre.

– Mi az ott, Fabio? Az a hegy ott?

– Thanedd szigete.

A sziget nagyon közelinek tűnt. És nem is emlékeztetett szigetre. Úgy festett, mint egy tengerfenékbe vert, óriás kőoszlop, egy csigavonalban tekergő úttal, zegzugos lépcsőkkel és teraszokkal körbeölelt hatalmas zikkurat. A teraszok csak úgy zöldelltek a kertektől és pagonyoktól, a lombok közül pedig, fecskefészekként tapadva a sziklafalhoz, karcsú, fehér tornyok és díszes kupolák nyúltak a magasba, melyek kerengőkkel körbevett épülettömböket koronáztak. Az épületek egyáltalán nem keltették építmény benyomását. Úgy tűnt, mintha a tengerből kinyúló hegy lejtőibe vájták volna őket.

– Ezt mind a tündék építették – magyarázta Fabio. – Azt beszélik, hogy tündemágiát hívtak segítségül. De Thanedd emberemlékezet óta a varázslókhoz tartozik. Az orom közelében, ahol azok a csillogó kupolák vannak, az ott a Garstang-palota. Ott kezdődik majd pár nap múlva a nagy mágusgyűlés. Ott meg, nézd csak, egészen a hegy csúcsán, az a magas, magányos torony a fogazott oromzattal, az ott Tor Lara, a Sirály-torony.

– El lehet oda jutni szárazföldön? Hiszen olyan közel van.

– El lehet. Van egy híd, ami összeköti az öböl partját a szigettel. Nem látni, mert a fák eltakarják. Látod azokat a vörös tetőket a hegy lábánál? Az a Loxia-palota. Oda vezet a híd. Csak Loxián keresztül lehet a felső teraszokra vezető úthoz eljutni...

– És ahol azok a csinos kis kerengők és hidak vannak? És a kertek? Hogyan maradhat fenn a sziklán, hogy le ne essen... Miféle palota az?

– Na épp az Arethusa, amiről kérdeztél. Ott található a fiatal varázslónők híres iskolája.

– Ah – nyalta meg Ciri az ajkát –, hát az ott... Fabio?

– Hallgatlak.

– Találkozol néha fiatal varázslónőkkel, akik abban az iskolában tanulnak? Arethusában?

A fiú láthatóan meglepetten nézett vissza rá.

– Dehogy, soha! Senki sem találkozik velük! Nem szabad elhagyniuk a szigetet és bejönni a városba. Az iskola területére pedig senki sem léphet be. Még az őrgróf és bailli is csak Loxiáig mehet, ha dolguk akad a varázslónőkkel. A legalacsonyabb szintre.

– Ahogy sejtettem – csóválta a fejét Ciri Arethusa csillogó tetőit bámulva. – Az nem iskola, hanem egy börtön. Egy szigeten, a sziklán, a szakadék felett. Börtön, és kész.

– Egy kicsit igen – ismerte be rövid gondolkodás után Fabio. – Elég nehéz onnan kijutni... De nem, nem olyan, mint a börtönben. Hiszen az adepták fiatal lányok. Meg kell őket védeni...

– Mitől?

– Hát... – dadogott a fiú. – Hiszen tudod...

– Nem tudom.

– Hmmm... Azt hiszem, hogy... Oh, Ciri, hiszen senki sem zárja őket az iskolába erőszakkal. Ők maguk akarnak...

– Hát persze – mosolyodott el huncutul Ciri. – Akarják, azért ülnek abban a börtönben. Ha nem akarnák, akkor nem hagynák magukat bezárni oda. Nem nagy művészet az, csak időben kell kereket oldani. Mielőtt még ott találná magát az ember, mert később már nehéz lehet...

– Hogyhogy? Megszökni? De hát hová kellene nekik...

– Nekik – szakította félbe a lány –, szegénykéknek, valószínűleg nem lenne hová. Fabio? Hol van... Hirundum városa?

A fiú meglepetten nézett rá.

– Hirundum nem egy város – felelte. – Az egy nagy farm. Gyümölcsösök vannak ott, meg kertek, amik a környék összes városát ellátják zöldséggel és gyümölccsel. Vannak ott halastavak is, ahol pontyokat és más halakat is nevelnek...

– Milyen messze van innen az a Hirundum? És merre? Mutasd meg nekem!

– És miért akarod te azt tudni?

– Megkértelek, hogy mutasd meg.

– Látod azt az utat, ami nyugat felé vezet? Ott, ahol azok a kocsik vannak? Na pont arra megy az ember Hirundumba. Úgy tizenöt mérföld, végig erdőkön keresztül.

– Tizenöt mérföld – ismételte Ciri. – Nincs messze, ha jó lova van az embernek... Köszönöm, Fabio.

– Mit köszönsz?

– Nem fontos. Most pedig vezess a főtérre. Megígérted.

– Gyerünk!

Olyan tumultust és hangzavart, mint ami Gors Velen főterén uralkodott, még sohasem látott Ciri. A lármás halpiac, melyen az imént átsétáltak, csendes szentély benyomását keltette a főtérhez képest. A tér valóban gigantikus volt, de ennek ellenére úgy tűnt a lánynak, legfeljebb csak messziről nézhetnek majd körbe, mert arról, hogy a vásár területére bejussanak, még csak álmodni sem mert. Fabio azonban bátran az örvénylő tömegbe vetette magát, a kezénél fogva húzva maga után őt is. Ciri azonnal beleszédült.

Torkaszakadtából kiabáltak a kofák, de a vásárlók még hangosabban kiabáltak, a tolongásban elveszett gyerekek ordítottak és jajveszékeltek. A marhák bőgtek, a birkák bégettek, gágogott és kotkodácsolt mind a baromfi. A törp kézművesek kitartóan vertek kalapácsaikkal valami lemezt, és amikor abbahagyták a kalapálást, hogy igyanak egyet, ocsmányul káromkodni kezdtek. A tér néhány pontjáról tilinkók, guszlák és cimbalmok hangzottak fel, bizonyára vágánsok és zenészek koncerteztek. Mindennek a tetejébe valaki, aki ki sem látszott a tömegből, szünet nélkül fújta a rézzurnáját. Egészen biztos, hogy nem volt zenész az illető.

Ciri félreugrott egy ügetve felé száguldó, éles hangon visítozó disznó elől, és ráesett egy tyúkketrecre. Ahogyan meglökték, rálépett valami puhára, ami felnyávogott. Félreugrott, így is csak hajszál híján nem zuhant egy hatalmas, bűzlő, gusztustalan és rémületet keltő jószág patái alá, amely bozontos két oldalával minduntalan félrelökte az embereket.

– Mi volt ez? – nyögött fel, miközben az egyensúlyát próbálta visszanyerni. – Fabio?

– Teve. Ne félj tőle.

– Nem félek! Még mit nem!

Kíváncsian nézett körbe. Szemügyre vette a félszerzetek munkáit, akik a publikum szeme láttára készítettek díszes kecskebőr tömlőket; megcsodálta a gyönyörű babákat, amelyeket két féltünde kínált a standján. Szemrevételezte a malachitból és jáspisból készült portékákat, amelyeket egy komor és mogorva manó kínált eladásra. Érdeklődéssel és szakértelemmel vizslatta a kardokat a fegyverkovács műhelyében. Jól megnézte magának a lányokat, ahogyan fűzfavesszőből kosarat fontak, és arra a következtetésre jutott, hogy semmi sem lehet rosszabb a munkánál.

Akárki is fújta a zurnát, abbahagyta. Valószínűleg megölték.

– Minek van itt ilyen ínycsiklandó illata?

– A fánknak – tapogatta meg Fabio az erszényét. – El kívánsz fogyasztani egyet?

– Kettőt kívánok elfogyasztani.

Az árus odaadta nekik a három fánkot, elvette tőlük az ötöst, és visszaadott négy rézpénzt, amiből az egyiket félbetörte. Ciri, aki lassacskán kezdte visszanyerni a bátorságát, úgy figyelte a félbetörés folyamatát, hogy közben már mohón tömte magába az első fánkot.

– Hát innen – kérdezte, nekikezdve a másodiknak – ered a mondás, hogy „egy félgarast sem ér”?

– Innen – kapta be Fabio a saját fánkját. – Hiszen nincs kisebb érme a garasnál. Hát onnan, ahonnan jössz, nem használnak félgarasokat?

– Nem – nyalogatta le Ciri az ujját. – Ott, ahonnan jövök, aranydukátokat használnak. Különben is, ennek az egész félbetörésnek nem volt semmi értelme, és szükség sem volt rá.

– Miért?

– Mert egy harmadik fánkot is el kívánok fogyasztani.

A szilvalekvárral töltött fánkok úgy hatottak, akár a legcsodálatosabb elixír. Cirinek felderült a kedve, a kavargó tér sem tűnt többé ijesztőnek, sőt, kezdett tetszeni neki. Már nem engedte, hogy Fabio maga után vonszolja, ő maga volt az, aki a legnagyobb tömegbe magával húzta a fiút, abba az irányba, ahol valaki éppen egy hordókból improvizált szószékre felmászva szónokolt. A szónok egy korosodó, potrohos férfi volt. Borotvált fejéről és szürkésbarna köpenyéről Ciri azonnal felismerte benne a vándorló papot. Látott már hozzá hasonlókat, időnként ellátogattak Melitele ellanderi szentélyébe. Nenneke anya sosem beszélt róluk máshogy, mint „azokról a fanatikus bolondokról”.

– Egy az igazság e földön! – bömbölte a testes pap. – Az isteni törvény! Az egész természet e törvénynek engedelmeskedik, az egész föld és minden, ami e földön él! A varázslatok és a mágia pedig ezzel a törvénnyel ellenkeznek! Átkozottak hát a varázslók, és közel a harag napja, mikor tűz száll alá az égből, és elpusztítja az ocsmány szigetük! Leomlanak akkor Loxia, Arethusa és Garstang falai, melyek mögött épp most gyülekeznek azok a pogányok, hogy az ármányaikat kiötöljék! Leomlanak azok a falak...

– És muszáj is lesz, a kutya mindenségit, újra felépíteni – morogta a Ciri mellett álló kőműveslegény mészfoltos kötényében.

– Figyelmeztetlek titeket, jó és istenfélő emberek – kiabálta a pap –, ne higgyetek a varázslóknak, ne forduljatok hozzájuk se tanácsért, se pedig kéréssel! Ne hagyjátok megcsalatni magatokat se szépséges külsejük, se sima beszédük által, mert bizony mondom nektek, olyanok azok a varázslók, mint a meszelt sírok, kívülről szépnek tetszenek, belül azonban rothadással vannak és korhadt csontokkal tele!

– Láttátok ezt – mondta egy fiatal fehérnép répával teli kosárral kezében –, hogy mekkora a szája. Fúj itt nekünk a mágusokra, mer’ irigyli őket, és kész.

– Úgy a – helyeselt a kőműves. – Maga meg, nézzitek csak, a pofája is olyan kopasz lett, mint a tojás, a potroha meg a térdéig lelóg. A varázslók meg mind sudárak, se nem híznak, se nem kopaszok... A varázslónők meg, ohó, csudaszépek...

– Mert az ördögnek eladták a lelkük azért a szépségért! – kiáltott fel egy alacsony illető övébe tűzött cipészkalapáccsal.

– Hülye vagy te, cipőcsináló. Ha nem lennének a jóasszonyok Arethusában, rég koldusbotra jutottál volna! Nekik köszönheted, hogy van mit zabálnod!

Fabio a kabátujjánál fogva félrehúzta Cirit, és újra elmerültek a forgatagban, amely a tér közepe felé sodorta őket. Dobpergést hallottak és dörgő kiáltásokat, melyek csendre szólítottak. A tömegnek esze ágában sem volt elcsitulni, de ez cseppet sem zavarta a faemelvényen álló kikiáltót. Erőteljes, edzett hangja volt, és tudta használni.

– Közhírré tétetik – bődült el, kibontva egy pergamentekercset –, nevezett Hugo Ansbach, származása szerint félszerzet, törvényen kívülinek nyilváníttatik, mivel a tünde banditáknak, kik magukat Mókusoknak nevezik, a maga házában szállást adott, s őket vendégül látta. Hasonlóképp Justin Ingvar, kovács, származása szerint törp, ki amaz gazfickóknak nyílhegyet kovácsolt. Az őrgróf ezennel mindkettőre nyomüldözést hirdet, és keresésükre parancsot ad. Aki őket elkapja, jutalom illeti: ötven korona, készpénzben. Ha pedig valaki élelmet avagy menedéket ad nekik, bűnben cinkosnak tekintetik, és ugyanazon büntetés kerül rá kiméretésre, mint amazokra. Hogyha pedig valamely opolében vagy faluban kerülnek elfogatásra, az egész opole avagy falu fizet meg érte...

– Aztán ki a fene – kiabálta valaki a tömegből – adna félszerzetnek menedéket! Keressék csak a fajtája farmjain, meg is lesznek, tömlöcbe minddel, az összes másfajúval!

– Bitóra velük, dehogy a tömlöcbe!

A kikiáltó az őrgróf és a városi tanács további hirdetményeinek felolvasásába fogott, de Ciri elvesztette az érdeklődését. Éppen igyekezett volna kikászálódni a tömegből, amikor hirtelen megérzett a fenekén egy kezet. Egy teljességgel szándékosan odakerült, pimasz és szerfelett gyakorlott kezet.

Úgy tűnt, a szorítás lehetetlenné teszi, hogy megforduljon, de Ciri megtanulta Kaer Morhenban, hogyan kell mozogni olyan helyeken, ahol nehezére esik a mozgás. Megfordult hát, okozva eközben némi kavarodást. A szorosan mögötte álló, borotvált fejű fiatal pap arrogáns, begyakorolt mosolyt villantott rá. Na és, mondta az a mosoly, most mihez kezdesz? Édesen elpirulsz, és azzal a pirulással vége is, nem igaz?

A papnak szemmel láthatóan sosem akadt még dolga Yennefer növendékével.

– Hátrább a mancsokkal, bőrhajú! – üvöltött rá Ciri dühtől sápadtan. – A saját hátsódat fogdosd, te... Te meszelt sír!

Kihasználva a tényt, hogy a tömegben rekedt pap mozdulni sem tudott, belé akart rúgni, de ezt meghiúsította Fabio, aki sietősen messzire húzta a paptól és a jelenet helyszínétől. Látva, hogy a lány csak úgy reszket dühében, azzal nyugtatta meg, hogy meghívta néhány porcukorral meghintett almafánkra, melyek láttán Ciri azon nyomban megfeledkezett az esetről. Megálltak egy kofaasztal mellett, olyan helyen, ahonnan jól látták a vérpadot a pellengérrel. De egyetlen gonosztevő sem állt most a pellengéren, magát a vérpadot pedig virágfüzérek díszítették, és egy csapat papagáj módjára kiöltözött vándormuzsikust szolgált, akik lelkesen húzták a guszlát, és cincogtak a dudákon meg a tilinkókon. Egy fiatal, feketehajú lány flitterekkel kivarrt bekecsben táncolt és énekelt csörgődobocskáját rázva és csizmácskájával topogva hozzá.

Irtáson járt a máguslány, megmarták a kígyók,

Elhullott ott mind a hüllő, s a lány továbbindult!

A vérpad körül összegyűlt tömeg majd szétpukkadt a nevetéstől, ahogy az ütemre tapsolt. Az almafánk-árus újabb adagot dobott a forró olajba. Fabio megnyalta az ujját, és a ruhája ujjánál fogva továbbhúzta Cirit.

Megszámlálhatatlanul sok stand volt, és mindenhol kínáltak valami finomat. Ettek még egy-egy krémes süteményt, később aztán – közösen – egy füstölt angolnát, hogy utóbb valami nagyon különös, olajban sütött és pálcikára húzott dologgal szépítsenek. Később megálltak még a savanyúkáposztás hordók mellett is, és úgy tettek, mintha azért kóstolgatnák, hogy nagyobb mennyiséget vegyenek. Amikor aztán degeszre ették magukat, és mégsem vettek belőle, a kofa jól leszarosozta őket.

Továbbmentek. A maradék pénzükért Fabio vett egy kosárka bergamott körtét. Ciri az égre pillantott, de úgy döntött, hogy nincs még dél.

– Fabio? Miféle sátrak meg bódék azok ott, a fal tövében?

– Mindenféle mulatság. Meg akarod nézni?

– Meg hát.

Az első sátor előtt kizárólag izgatottan topogó férfiak álltak. Fuvolaszó hallatszott ki bentről.

– „A Feketebőrű Leila”... – olvasta ki Ciri nagy nehezen a girbegurba feliratot a ponyván – „tánc közben felfedi teste valamennyi titkát...” Micsoda ostobaság! Miféle titkai...

– Menjünk tovább, menjünk tovább – sürgette Fabio kissé elpirulva. – Ó, nézd csak, ez érdekes. Itt egy jósnő fogad, aki megjósolja a jövődet. Pont van még két garasom, az elég...

– Kár a pénzért – förmedt rá Ciri. – Jóslat is az, két garasért! Ahhoz, hogy valaki jósoljon, jövőbelátónak kell lennie. A jövendőmondás óriási tehetség. Még a varázslónők között is legfeljebb százból egynek vannak ilyen képességei...

– A legidősebb nővéremnek – szakította félbe a fiú – a jósnő megjósolta, hogy férjhez megy, és be is teljesült. Ne vágj ilyen képet, Ciri. Gyere, jósoltatunk magunknak...

– Nem akarok férjhez menni. Nem akarok jóslatokat. Meleg van, és az a sátor bűzlik a füstölőtől, én be nem megyek oda. Ha akarsz, menj egyedül, én meg megvárlak. Csak azt nem tudom, minek neked jósoltatni? Mit akarsz tudni?

– Hát... – dadogta Fabio. – Leginkább azt, hogy... Fogok-e utazni. Szeretnék utazni. Bejárni az egész világot...

Utazni fog, gondolta magában hirtelen Ciri szédülést érezve. Hatalmas, fehér vitorlás hajókkal járja majd a tengereket... Olyan tájakra fog eljutni, melyeket előtte még senki sem látott... Fabio Sachs, a felfedező... Hegyfok viseli majd a nevét egy kontinens peremén, melynek ma még nincs neve. Ötvennégy évesen, mikorra felesége, fia és három lánya is lesz, meghal, messze az otthonától és szeretteitől... Egy betegségben, melynek ma még nincs neve...

– Ciri! Mi ütött beléd?

A lány megdörzsölte tenyerével az arcát. Úgy érezte magát, mintha vízből bukkant volna fel, mintha egy mély, jéghideg tó mélyéről úszna a felszín felé.

– Semmi... – motyogta, ahogy magához térve körbenézett. – Elszédültem... A hőség az oka. És azok a füstölők a sátorban...

– Inkább az a káposzta – mondta komolyan Fabio. – Nem kellett volna annyit ennünk. Nekem is mortyog a hasam.

– Semmi bajom! – kapta fel erélyesen a fejét Ciri, aki tényleg jobban érezte már magát. A gondolatok, melyek az imént forgószélként száguldottak keresztül rajta, elszálltak, feledésbe merültek. – Gyere, Fabio. Menjünk tovább.

– Kérsz körtét?

– Hát persze, hogy kérek.

A fal tövében egy csapat kamasz fiú pénzben pörgettyűzött. A pörgettyűt, melyet zsinórral gondosan körbetekertek, ostorcsapásra emlékeztető, ügyes rántással kellett forgásba hozni, hogy aztán köröket írjon le a krétával felfestett mezőkön. Ciri a legtöbb skelligei fiút kifosztotta pörgettyűzésben, de Melitele szentélyének összes adeptáját is megverte. Már éppen azon gondolkozott, hogy beszáll a játékba, és megkopasztja azokat a semmirekellőket nemcsak a rézpetákjaiktól, de még az agyonfoltozott gatyáiktól is, amikor a figyelmét hirtelen mennydörgő kiáltások vonták magukra.

A sátrak és bódék sorának legvégén, a fal és a kőlépcsők közé szorítva különös, félkör alakú karám állt, amelyet öles póznák közé kifeszített ponyvákból emeltek. Két ilyen pózna között volt a bejárat, melyet egy magas, himlőhelyes, gambesont és hajóscsizmájába tűrt csíkos nadrágot viselő fickó torlaszolt el. Egész kis csapat verődött össze előtte. Miután néhány érmét a ragyás markába dobtak, sorra tűntek el az emberek a ponyva mögött. A himlőhelyes egy tekintélyes méretű muszlinzsákba tette a pénzt, megcsörgette, aztán rekedtes hangon elkiabálta magát.

– Ide hozzám, jóemberek! Ide hozzám! A saját szemetekkel látjátok meg a legförtelmesebb teremtményt, amit csak az istenek megteremtettek! Iszonyat és rettenet! Élő baziliszkusz, a zerrikán pusztaságok mérgező réme, a megtestesült ördög, a telhetetlen emberevő! Nem láttatok még ilyen szörnyet, jóemberek! Alighogy elkapták, bárkán hozták a tengeren át! Nézzétek csak, nézzétek meg az élő, kegyetlen baziliszkuszt a saját szemetekkel, mert ilyet már soha többé és sehol sem láthattok! Utolsó alkalom! Itt, nálam, csak három ötös! Fehérnépnek gyerekkel két ötös!

– Hha – mondta Ciri a darazsakat hessegetve a körtéjéről. – Baziliszkusz? Ráadásul élő? Ezt feltétlenül muszáj megnéznem. Eddig csak metszeteken láttam. Gyere, Fabio.

– Nincs már pénzem...

– Nekem van. Kifizetem neked. Gyere csak, bátran.

– Hat jár – nézett a ragyás a markába dobott rézpetákokra. – Három ötös fejenként. Annál olcsóbb csak fehérnépnek gyerekkel.

– Ő itt – mutatott Ciri a körtéjével Fabióra – gyerek. Én meg fehérnép vagyok.

– Annál olcsóbb csak fehérnépnek karon ülő gyerekkel – mordult rá a ragyásképű. – Nosza, dobj csak hozzá két petákot, furfangos kisasszony, vagy takarodj innen, és engedd át a többieket. Siessetek, emberek! Már csak három szabad hely maradt!

A ponyvakerítés túloldalán csak úgy tolongtak a polgárok, zárt gyűrűben véve körül a deszkákból ácsolt dobogót, amelyen egy díszes szőnyeggel letakart, fából készült ketrec állt. Miután a hiányzó nézőket beengedte, a ragyás a dobogóra ugrott, fogott egy hosszú rudat, és lelökte vele a szőnyeget. Dögszag csapta meg az orrukat, és a hüllők kellemetlen bűze. A nézők felmorajlottak és kissé hátrább léptek.

– Okosan teszitek, jóemberek – közölte a ragyás. – Ne túl közel, mert biztonságtalan!

A ketrecben, ami szemmel láthatóan túl szűk volt neki, egy különös rajzolatú, sötét színű pikkellyel borított gyík feküdt összegömbölyödve. Amikor a ragyás megkopogtatta a ketrecet a rúddal, a hüllő megrándult, pikkelyei felcsikordultak a farácsokon; kinyújtotta hosszú nyakát, és éles hangon felsziszegett, megmutatva hegyes, fehér, kúp alakú fogait, melyek erősen elütöttek a pofája körüli, már-már fekete pikkelyektől. A nézők hangosan felsóhajtottak. Egy bozontos kiskutya, akit egy kofának tűnő asszonyság tartott a karjában, vad csaholásban tört ki.

– Figyeljetek jól, jóemberek – kiáltott fel a ragyás. – És örvendjetek, hogy a mi vidékeinken ilyesfajta szörnyszülemények nem élnek! Íme a borzalmas baziliszkusz a messzi Zerrikániából! Ne közeledjetek, ne közeledjetek, mert bár ketrecbe van bezárva, magával a leheletével képes titeket megmérgezni!

Ciri és Fabio végre átverekedte magát a nézők koszorúján.

– A baziliszkusz – folytatta a ragyás a dobogóról, úgy támaszkodva a rúdra, akár egy strázsa az alabárdjára – a legmérgesebb bestia a világon! Merthogy a baziliszkusz királya minden kígyónak! Hogyha a baziliszkusz több volna, ez a világ nyomtalanul elpusztulna! Nagy szerencse, hogy igen ritka rémség ez, mert kakas tojta tojásból születik. Azt meg magatok is tudjátok, jóemberek, hogy nem minden kakas tojik ám tojást, csak az olyan korcsfajzat, ami kotlóstyúk módjára a másik kakasnak odanyújtja az ülepét.

A nézők kórusban nevetve válaszoltak az alpári – vagy talán inkább altesti – tréfára. Egyedül Ciri nem nevetett, aki egész idő alatt figyelemmel kísérte a lényt, amely a zajtól ingerülten feltekeredett, ketrece rácsait döngette és harapdálta, hasztalanul próbálva a szűkös helyen kiterjeszteni sérült szárnyhártyáit.

– A tojásokon, melyeket ilyen kakas tojt – folytatta a ragyás – száz és egy mérges kígyónak kell kotlani! És amikor a tojásból a baziliszkusz kikel...

– Ez nem baziliszkusz – jelentette ki Ciri a bergamottot rágcsálva. A ragyás sandán nézett rá.

– ...amikor a baziliszkusz kikel, ahogy mondom – vitte tovább –, akkor minden kígyót felfal a fészekben, a mérgüket szívva, de neki semmi kára ebből nem származik. Ő maga azonban olyannyira felszívja magát méreggel, hogy nemcsak a fogával tud ölni, de még csak nem is az érintésével, hanem a puszta leheletével! És amikor a paripáján ülő lovag fogja, és a dzsidájával a baziliszkuszt keresztüldöfi, akkor a méreg a lándzsanyélen csap felfelé, lovast is, lovat is azon nyomban, egyszerre megölve!

– Ez szemenszedett hazugság – mondta hangosan Ciri, és kiköpte a magot.

– Szembetűnő igazság! – tiltakozott a ragyás. – Megöli, a lovat és lovast is megöli!

– Hogyisne!

– Halkabban, kisasszonyka – kiabálta a kiskutyás kofaasszony. – Ne zavarj! Szeretnénk mink megbámulni és végig is hallgatni!

– Hagyd abba, Ciri – suttogta Fabio, ahogy oldalba bökte. Ciri visszafújt, újabb körtéért nyúlva a kosárkába.

– A baziliszkusz elől – emelte fel a hangját a ragyás a spektátorok soraiban erősödő morajra – minden állat egyszerre menekül, ahogy csak a sziszegését meghallja. Minden állat, még a sárkány is, mit is beszélek, még a kokodril is, pedig a kokodril lehetetlenül szörnyűséges, aki látta, tudja. Csakis csak egyetlen egy állat nem fél a baziliszkusztól, az pedig a menyét. A menyét, ahogy meglátja a szörnyet a pusztaságban, siet is az erdőbe, ahogy csak bírja, ott megkeres egy gyógyfüvet, amit senki más nem ismer, és abból eszik. Akkor már nem rémisztő a baziliszkusz mérge a menyétnek, és hamar akár halálra is marhatja...

Ciri nevetésben tört ki, és elnyújtott, felettébb illetlen hangot imitált a szájával.

– Hé, okostojás! – A ragyás nem bírta tovább. – Ha valami nem tetszik, akkor takarodj! Nem muszáj hallgatni, se a baziliszkuszt nézni!

– Ez egyáltalán nem baziliszkusz.

– Igen? Hát akkor micsoda, tudálékos kisasszony?

– Sárkánykígyó – közölte Ciri, aki félredobta a körte csumáját, és az ujjait nyalogatta. – Egyszerű sárkánykígyó. Fiatal, kistermetű, kiéheztetett és piszkos. De sárkánykígyó, és ennyi. Az Ősi Nyelven: wyvern.

– Hohó, nézzétek csak – harsogta a ragyás. – Micsoda egy bölcs és tanult fehérnép keveredett közénk! Fogd már be a pofácskádat, mert ha...

– Megállj – szólalt meg egy szőke ifjonc bársonybarettban és az apródok címertelen zekéjében, aki egy baracksárga ruhát viselő, törékeny és sápatag lánykát fogott karon. – Lassan a testtel, befogó uram! Ne fenyegesse a nemes kisasszonyt, hogy magam kardommal könnyűszerrel meg ne fenyítsem. Márpedig valami csalás bűzlik itt nekem szerfelett!

– Miféle csalás, ifjú lovag uram? – kapkodott levegőért a ragyás.

– Hazudik az a sza... Akarom mondani, téved az a nemes születésű kisasszony! Ez itt egy baziliszkusz!

– Ez egy wyvern – ismételte Ciri.

– Miféle vern! Baziliszkusz! Nézzétek csak, milyen kegyetlen, hogy sziszeg, hogy harapdálja a ketrecét! Micsoda fogai vannak! Olyan fogai vannak, én mondom, mint egy...

– Mint egy sárkánykígyónak – fintorgott Ciri.

– Ha kifutott az eszed velőstűl – szegezte rá tekintetét a ragyásképű, amely még egy valódi baziliszkusznak sem vált volna szégyenére –, akkor gyere csak közelebb! Gyere ide, hogy rád lehelhessen! Azon nyomban meglátja mindenki, hogyan fordulsz fel, méregtől szederjesen! Na, gyere csak!

– Ezer örömmel – szabadította ki Ciri a kezét Fabio szorításából, és tett egy lépést előre.

– Nem engedélyezem! – kiáltott fel a szőke apród, félretolva saját baracksárga kísérőjét és elzárva Ciri előtt az utat. – Ez így nem mehet! Túlságosan nagy veszélynek teszed ki magad, kedves dáma.

Ciri, akit még soha senki sem titulált így, kissé elpirult; az ifjoncra nézett, és megrebegtette a pilláit – épp úgy, ahogy azt Jarrén, az írnoksegéden már sokszor elpróbálta.

– Nincs ebben semmi rizikó, nemes lovagom – mosolyodott el csábosan, Yennefer minden figyelmeztetése ellenére, aki nagyon is gyakorta emlékeztette a mondásra a pék kutyájáról meg a kifliről. – Semmi bántódásom nem esik. Ez az állítólagos mérges lehelet puszta hencegés.

– Szeretnék mégis – csúsztatta az ifjonc kardja markolatára tenyerét – melletted állni. Oltalmazni, s védeni... Engedélyezed?

– Engedélyezem. – Ciri nem is értette, a barackos kisasszony dühös arckifejezése miért töltötte el oly nagy örömmel.

– Őt én oltalmazom és védem! – kapta fel Fabio a fejét, és kihívóan méregette az apródot. – És én is vele megyek!

– Uraim – mondta beképzelt hangon Ciri, és felhúzta az orrát. – Több méltóságot. Ne tolakodjatok. Mindenkinek jut hely.

A nézők gyűrűje hullámozni kezdett és felmorajlott, ahogyan a lány bátran közelebb lépett a ketrechez, szinte a nyakán érezve a két fiú leheletét. A sárkánykígyó vadul felszisszent és megrázkódott, orrlyukaiból hüllőszag csapta meg őket. Fabio hangosan felszusszant, de Ciri nem hátrált. Még közelebb lépett, és kinyújtotta a kezét, már-már hozzáért a ketrechez. A szörnyeteg a rácsra vetette magát, és végigszántott rajta a fogaival. A tömeg ismét felhullámzott, valaki felsikoltott.

– Na és, mi történt? – fordult meg Ciri, büszkén csípőnek támasztott kezekkel. – Meghaltam? Megmérgezett engem ez az állítólag mérges szörnyeteg? Úgy baziliszkusz ez, mint ahogy én...

Elhallgatott, ahogy meglátta az apród és Fabio arcát hirtelen elöntő sápadtságot. Villámgyorsan megfordult, és látta, ahogy a ketrec két rácsa elrozsdásodott szögeket szakítva ki a keretből enged az őrjöngő gyík nyomásának.

– Meneküljetek! – kiabálta torkaszakadtából. – A ketrec szét fog hasadni!

A nézők kiabálva rohantak a kijárathoz. Néhányan megpróbáltak a ponyván keresztülverekedni, de csak belegabalyították magukat és másokat is, ráadásul felborultak, üvöltő gomolyagot hozva létre. Az apród éppen abban a pillanatban ragadta karon Cirit, amikor az megpróbált félreugrani, minek következtében mindketten megtántorodtak, elbotlottak és a földre zuhantak, magukkal rántva Fabiót is. A kofaasszony bozontos kiskutyája vad ugatásba fogott, a ragyás ocsmány káromkodásba, a teljességgel összezavarodott barack-kisasszony pedig fejhangú nyüszítésbe.

A ketrec rácsai nagy csattanással kitörtek, a sárkánykígyó pedig előmászott. A ragyás leugrott a dobogóról, és igyekezett a rúdjával visszatartani, de a szörnyeteg mancsa egyetlen csapásával kiverte a kezéből, összegömbölyödött, és rásuhintott egyet a tüskés farkával, véres masszává változtatva a ragyás képét. Sérült szárnyait sziszegve kibontva a sárkánygyík leereszkedett a dobogóról, és Cirire, Fabióra és az apródra vetette magát, akik éppen próbáltak a földről feltápászkodni. A barackos kisasszony elájult, és úgy vágódott hanyatt, akár egy krumpliszsák. Ciri ugrás előtt megfeszült, de tudta, hogy nem fog sikerülni.

A bozontos kiskutya mentette meg őket, amikor kitépte magát a kofaasszony kezéből, aki estében a saját hat szoknyájába gabalyodott bele. A kutyus vékonyka hangon csaholva a szörnyetegre vetette magát. A sárkánykígyó felsziszegett, felemelkedett, rátaposott a kis keverékre, kígyószerű, hihetetlenül gyors mozdulattal feltekeredett, és a torkába mélyesztette a fogait. A kiskutya vadul felvisított.

Az apród feltérdelt, és az oldalához kapott, de már nem találta ott a markolatot, mert Ciri gyorsabb volt nála. Villámgyors mozdulattal kihúzta a kardot a hüvelyéből, és félfordulattal odaugrott. Amikor a sárkánygyík felemelkedett, a kiskutya letépett feje ott lógott fogakkal teli pofájában.

Cirinek úgy tűnt, minden Kaer Morhenban betanult mozdulata magától követi az előzőt, szinte az akarata és közreműködése nélkül. Felhasította a meglepett sárkánykígyó hasát, aztán azonnal fordulva hárított, a rátámadó gyík pedig a homokba zuhant; csak úgy ömlött belőle a vér. Ciri átugrott felette, ügyesen elkerülve a feléje süvítő farkát, biztos, jól irányzott és erőteljes mozdulattal sújtott le a szörnyeteg nyakára; aztán félreugrott, ösztönösen végrehajtott egy mostanra felesleges védést, és rögtön megismételte a csapást, ezúttal a gerincoszlopot vágva át. A sárkánykígyó összegörnyedt, és nem mozdult többé, csak a kígyószerű farka tekergőzött és csapkodott tovább körös-körül felszántva a homokot.

Ciri gyorsan az apród kezébe nyomta a véres kardot.

– Már nincs mitől félni! – kiáltotta az összecsődülő tömegnek és a még mindig a ponyva alól kászálódó nézőknek. – A szörny halott! Ez a vitéz lovag halálra szúrta...

Hirtelen szorítást érzett a torkában és kavargást a gyomrában, elsötétült előtte a világ. Valami hatalmas erővel fenékbe vágta, de úgy, hogy a fogai is összekoccantak. Kábultan körbenézett. A föld volt az, ami úgy rávágott.

– Ciri... – suttogta a mellette térdelő Fabio. – Mi van veled? Az istenekre, holtsápadt vagy...

– Kár – motyogta a lány –, hogy nem látod saját magadat.

Körös-körül emberek tolongtak. Néhányan husángokkal és botokkal lökdösték a sárkánykígyó roppant holttestét, néhányan a ragyást látták el, a maradék a hős apród, a rettenthetetlen sárkányölő tiszteletére éljenzett, az egyetlen emberére, aki megőrizte a hidegvérét, és megakadályozta a vérontást. Az apród a barackos kisasszonyt élesztgette, miközben még mindig némi döbbenettel bámulta a kardja pengéjét, melyet elkenődött, száradó vércsíkok borítottak.

– Én hősöm... – tért magához a barack-kisasszony, és az apród nyaka köré vetette karjait. – Megmentőm! Szerelmem!

– Fabio – mondta erőtlen hangon Ciri, látva a csődületen keresztülnyomakodó városi őrséget. – Segíts felállnom, és vigyél el innen. Gyorsan!

– Szegény gyermekek... – nézett rájuk egy kövér, főkötős polgárasszony, ahogy titokban kifelé settenkedtek a csődületből. – Hej, hogy sikerül nektek. Hej, ha nincs az a vitéz apród, a szemét kisírta volna anyátok!

– Tudakoljátok meg, kinek az apródja ez az ifjú! – kiáltott egy bőrkötényes kézműves. – Ezért a tettéért megjár neki az öv és a sarkantyú!

– A befogót meg pellengérre! Korbácsot, korbácsot neki! Ilyen szörnyeteget a városba hozni, az emberek közé...

– Vizet, gyorsan! A kisasszonyka megint elájult!

– Szegény Muszkám! – visított fel hirtelen a kofaasszony, ahogy fölé hajolt annak, ami az aprócska korcsból megmaradt. – Szerencsétlen kicsi kutyuskám! Embereeeek! Kapjátok el azt a rüfkét, azt a selymát, amelyik felszította a sárkányt! Merre van? Kapjátok el! Nem a befogó, csak ő tehet mindenről!

A várőrség, akiket jó néhány önkéntes segített, kezdte körbe-körbe nézve átverekedni magát a tömegen. Ciri úrrá lett a szédülésén.

– Fabio – suttogta. – Váljunk szét. Találkozzunk egy perc múlva abban a kis utcában, ahonnan jöttünk. Menj! És hogyha valaki megállítana és rólam kérdezne, akkor nem ismersz engem és fogalmad sincs, ki vagyok.

– De... Ciri...

– Menj!

A tenyerébe szorította Yennefer amulettjét, és elmormolta az igét, amely működésbe hozta. Egy szempillantás alatt hatott a varázslat, márpedig legfőbb ideje volt. Az őrök, akik addigra már utat törtek maguknak az irányába, zavartan torpantak meg.

– Mi az ördög? – csodálkozott az egyikük, aki, úgy tűnt, egyenesen Cirire nézett. – Hol az a lyány? Ipp az elíbb még láttam...

– Ott, ott a! – kiabált a másik az ellenkező irányba mutatva.

Ciri sarkon fordult, és továbbállt, még mindig kissé kábán és erőtlenül az adrenalinlökettől és az amulett aktiválásától. Az amulett épp úgy működött, ahogyan működnie kellett – abszolúte senki sem vette észre és senki sem foglalkozott vele. Abszolúte senki. Ennek következtében mire átvergődött a tömegen, megszámlálhatatlan alkalommal fellökték, rátapostak és belérúgtak. Csodával határos módon elkerülte, hogy egy kocsiról ledobott láda ripityára zúzza. Kis híján kiverték a szemét vasvillával. Az igének, mint kiderült, megvolt a maga jó és rossz oldala is – és épp annyi előnye, amennyi hátránya.

Az amulett hatása nem tartott sokáig. Cirinek nem volt elég ereje, hogy úrrá legyen rajta, és meghosszabbítsa az ige működését. Szerencsére a varázslat pont a megfelelő pillanatban szűnt meg hatni – amikor kiverekedte magát a tömegből, és meglátta az utcácskában rá várakozó Fabiót.

– Hűha – mondta a fiú. – Hűha, Ciri! Hát itt vagy. Kezdtem aggódni...

– Nem volt rá szükség. Gyerünk, siessünk. Már elmúlt dél, vissza kell mennem.

– Egész jól elboldogultál azzal a szörnyeteggel – nézett rá csodálattal Fabio. – Hogy te milyen gyorsan mozogtál! Hol tanultad ezt?

– Micsodát? A sárkánykígyót az apród ölte meg.

– Hazugság. Láttam...

– Semmit sem láttál! Kérlek, Fabio, egy szót se senkinek. Senkinek. Főleg Yennefer kisasszonynak. Te jó ég, mit kapnék tőle, ha megtudná...

Elhallgatott.

– Azoknak ott – mutatott maga mögé, a főtér irányába – igazuk volt. Én dühítettem fel a sárkánykígyót... Miattam...

– Nem miattad történt – ellenkezett nagy meggyőződéssel Fabio. – A ketrec korhadt volt, és csak úgy-ahogy tákolták össze. Bármelyik pillanatban darabjaira hullhatott volna, egy óra múlva, holnap, holnapután... Jobb, hogy most történt, mert így megmentetted...

– Az apród mentette meg! – kiabálta Ciri. – Az apród! Vésd már végre az eszedbe! Én mondom, ha elárulsz, átváltoztatlak... Valami borzasztóvá! Tudok varázsolni! Elvarázsollak...

– Ej, no – hangzott föl a hátuk mögül. – Elég lesz a jóból!

Az egyik nőnek, aki követte őket, fekete, simára fésült haja volt, csillogó szeme és keskeny ajkai. Rövid, ibolyaszín, peleprémmel opprimált kamukakabátot vetett a vállára.

– Miért nem vagy az iskolában, adepta? – kérdezte hűvös, érces hangon, átható pillantásával méregetve Cirit.

– Várj, Tissaia – szólalt meg a másik nő, aki fiatalabb volt, szőke és magas, és erősen dekoltált zöld ruhát viselt. – Én nem ismerem. Lehet, hogy nem is...

– Dehogynem – szakította félbe a feketehajú. – Biztos vagyok benne, Rita, hogy ez a lányaid egyike. Hiszen te sem ismered az összeset. Ez az egyik azok közül, akik kiszöktek Loxiából a felfordulásban, amit a szálláscsere okozott. És ezt rögtön ő maga is be fogja ismerni nekünk. Na, adepta, várok.

– Mire? – ráncolta a homlokát Ciri.

A nő összeszorította keskeny száját, és megigazította a kesztyűje szárát.

– Kitől loptad a kamufláló amulettet? Vagy talán valaki úgy adta neked?

– Micsoda?

– Ne tedd próbára a türelmemet, adepta. A neved, az osztályod, a praeceptorád neve. Igyekezz!

– Mi?

– Játszod az ostobát, adepta? A neved! Hogy hívnak?

Ciri összeszorította a fogait, a szemei pedig zöldes izzással lobbantak fel.

– Anna Ingeborg Klopstock – vetette oda pimaszul.

A nő felemelte a kezét, és Ciri azonnal megértette, milyen hatalmasat tévedett. Yennefer csak egyszer mutatta be, és akkor, amikorra már belefáradt a hosszas fecsegésbe, hogy hogyan működik a paralizáló varázslat. Kivételesen utálatos élmény volt. És most is épp olyan.

Fabio tompán felkiáltott, és felé vetette magát, de a másik, szőke nő megragadta a gallérjánál fogva, és helyhez szögezte. Rángatózott a fiú, de a nő karja mintha vasból lett volna. Ciri még csak meg sem bírt moccanni. Azt volt az érzése, hogy lassan a földbe gyökerezik. A feketehajú fölé hajolt, és rászegezte csillogó tekintetét.

– Nem vagyok a testi fenyítés híve – mondta rideg hangon, ismét csak megigazítva a kesztyűi szárát –, de rajta leszek, hogy ezért megkapd a verésed, adepta. Nem az engedetlenségért, nem az amulett ellopásáért és nem a csavargásért. Nem azért, mert tiltott öltözéket viselsz, hogy egy fiúval járkálsz, és olyan ügyekről beszélgetsz vele, amelyekről megtiltották, hogy beszélj. Azért kapod majd a verést, mert nem voltál képes felismerni a nagymestert.

– Ne! – kiáltotta Fabio. – Ne bántsd őt, nagyságos asszony! Én irodista vagyok Molnár Giancardi bankjában, ez a kisasszony pedig...

– Hallgass! – üvöltötte Ciri. – Hall...

Az igét, amely a száját betömte, gyorsan és brutális erővel vetették. Érezte a szájában a vért.

– Na? – sürgette meg Fabiót a szőke, miután eleresztette, és gyengéd mozdulattal kisimította a fiú gyűrött gallérját. – Beszélj. Ki ez a dacos kisasszonyka?

Margarita Laux-Antille nagy csobbanással bukkant elő a medencéből, szanaszét fröcskölve a vizét. Ciri nem tudta megállni, hogy ne vegye szemügyre. Nem egyszer látta már meztelenül Yennefert, és nem gondolta volna, hogy valakinek nála is szebb alakja lehet. Tévedett. A meztelen Margarita Laux-Antille láttán még az istennők és nimfák márványszobrai is elvörösödtek volna az irigységtől.

A varázslónő megragadta a hideg vizes vödröt, és a mellére öntötte a tartalmát, illetlenül káromkodva és remegve mindeközben.

– Hé, kislány – biccentett oda Cirinek. – Légy oly jó, és add ide a törölközőmet. Na, hagyd már végre abba, és ne orrolj rám.

Ciri halkan fújtatott, még mindig sértődötten. Amikor Fabio elárulta, ki is ő, a varázslónők erőszakkal vonszolták át a fél városon, nevetség tárgyává téve. Giancardi bankjában az ügy nyilvánvaló módon azonnal tisztázódott. A varázslónők elnézést kértek Yennefertől, magyarázatot adva a viselkedésükre. Arról volt szó, hogy az adeptákat ideiglenesen Loxiába költöztették Arethusából, mert az iskola helyiségeiben alakították ki a varázslógyűlés résztvevőinek és vendégeinek szállását. Kihasználva a költözéssel járó felfordulást, néhány adepta kiszökött Thaneddről, és most a városban csavargott. Margarita Laux-Antille és Tissaia de Vries, amint magára vonta a figyelmüket az amulett aktiválása, Cirit is azonnal az egyik tekergőnek tekintették.

A varázslónők elnézést kértek Yennefertől, de egyiküknek sem jutott az eszébe, hogy Ciritől bocsánatot kérjen. Yennefer, miközben a bocsánatkérésüket hallgatta, végig őt nézte, és Ciri érezte, ahogy égnek a fülei. De Fabio volt a legszerencsétlenebb – Molnár Giancardi úgy leordította, hogy a fiúnak könnybe lábadt a szeme. Ciri sajnálta, de büszke is volt rá – Fabio megtartotta a szavát, és egyetlen szót sem szólt a sárkánykígyóról.

Yennefer, mint kiderült, jól ismerte Tissaiát és Margaritát. A varázslónők meghívták az „Ezüstgémbe”, Gors Velen legjobb és legdrágább fogadójába, ahol Tissaia de Vries érkezése után megszállt, csak a maga számára ismert okokból halogatva a szigetre való átkelést. Margarita Laux-Antille, aki, mint az kiderült, Arethusa rektora volt, elfogadta az idősebb varázslónő meghívását, és pillanatnyilag egy lakosztályon osztozott vele. A fogadó igazán fényűző volt – saját fürdője működött az alagsorában, amit Margarita és Tissaia ki is bérelt kizárólagos használatára, minden képzeletet felülmúló összeget fizetve ki érte. Yennefert és Cirit, nyilvánvaló módon, arra bátorították, hogy használják ki a fürdőt – minek következtében egytől egyig felváltva úszkáltak a medencében és verejtékeztek a párában már jó néhány órája, szünet nélkül pletykálva mindeközben.

Ciri odaadta a varázslónőnek a törölközőjét. Margarita gyengéden belecsípett az arcába. Ciri megint prüszkölt egyet, és nagy csobbanással a medencébe ugrott, a rozmaringillatú vízbe.

– Úgy úszik, mint egy kölyökfóka – nevetett fel Margarita, miközben elnyújtózkodott Yennefer mellett a fából készült nyugágyban. – És kecses, mint egy najád. Nekem adod, Yenna?

– Ezzel a céllal hoztam el ide.

– Melyik évfolyamra kellene felvegyem? Ismeri az alapokat?

– Ismeri. De kezdje csak, mint a többi, a gyermekkertben. Nem fog neki megártani.

– Okosan teszed – mondta Tissaia de Vries, aki azzal volt elfoglalva, hogy a lecsapódott, finom páraréteggel borított márvány asztallapon igazgatta a kupáik elhelyezkedését. – Okosan teszed, Yennefer. Könnyebb lesz a kislánynak, ha együtt kezd a többi novíciával.

Ciri kiugrott a medencéből, leült a pereme szélére, és miközben a haját csavarta, a lábaival tapicskolt a vízben. Yennefer és Margarita lustán pletykált, időről időre hideg vízben megnedvesített kendőcskékkel törölve meg az arcukat. Tissaia, aki szerényen egy lepedőbe burkolózott, nem kapcsolódott be a beszélgetésbe; azt a benyomást keltette, mintha teljességgel lefoglalná az, hogy rendet próbál tenni az asztalon.

– A méltóságos dámák bocsánatáért esdem! – kiabált le hirtelen fentről a fogadó láthatatlanul maradt tulajdonosa. – Kegyeskedjenek nekem elnézni, hogy zavarni merészelek, de... Valami tisztféle sürgősen látni kívánja de Vries kisasszonyt! Azt mondja, hogy a dolog nem tűr halasztást!

Margarita Laux-Antille felkacagott, és Yenneferre kacsintott, minekutána mindketten, mintha csak parancsszóra tennék, lelökték csípőjükről a törölközőjüket, és meglehetősen különleges és kihívó pózokat vettek fel.

– Jöjjön csak be az a tiszt! – kiáltotta Margarita visszafojtva a nevetését. – Szívesen látjuk! Készen állunk!

– Mint a gyerekek – sóhajtott föl Tissaia de Vries a fejét csóválva. – Takard el magad, Ciri.

Belépett a tiszt, a varázslónők csínye viszont teljességgel besült. A tiszt nem jött zavarba, amikor meglátta őket, nem vörösödött el, nem tátotta el a száját, nem gúvasztotta ki a szemét. Merthogy a tiszt nő volt. Magas, karcsú nő vaskos fekete varkoccsal és karddal az oldalán.

– Asszonyom – mondta szárazon a nő, mikor sodronyingét csörgetve könnyedén meghajolt Tissaia de Vries felé. – Jelentem, az utasításaid végrehajtva. Engedélyt kérek a garnizonba való visszatérésre.

– Az engedélyt megadom – válaszolt kurtán Tissaia. – Köszönet a kíséretért és a segítségért. Szerencsés utat.

Yennefer, a fekete-arany-vörös kokárdát nézve a harcosnő vállán, felült a nyugágyon.

– Nem ismerlek én téged?

A harcosnő mereven meghajolt, megtörölte verejtékes arcát. A fürdőben nagy volt a forróság, ő pedig sodronyinget és bőrkaftánt viselt.

– Gyakorta jártam Vengerbergben – felelt. – Yennefer kisasszony. Raylának hívnak.

– A kokárdádból ítélve Demawend király különleges hadosztályában szolgálsz.

– Így van, asszonyom.

– Milyen rangban?

– Kapitányi.

– Nagyon helyes – nevetett föl Margarita Laux-Antille. – Mint azt elégedetten konstatálom, Demawend seregében elkezdtek végre olyan katonákat ellátni a tiszti pátenssel, akik elég tökösek hozzá.

– Távozhatok? – húzta ki magát a harcosnő kardja markolatgombjának támasztva tenyerét.

– Távozhatsz.

– Ellenségességet éreztem a hangodban, Yenna – szólalt meg egy perccel később Margarita. – Mi bajod a kapitányasszonnyal?

Yennefer felállt, és felemelt két kupát az asztalkáról.

– Láttad azokat a karókat, amik a keresztúton állnak? – kérdezte. – Látnod kellett, be kellett hogy lélegezd a rothadó hullák bűzét. Azok a karók ott az ő ötletük és az ő művük. Az övé és a beosztottjaié a különleges hadosztályban. Szadista banda!

– Háború van, Yennefer. Ennek a Raylának nem egyszer kellett látnia a fegyvertársait, akik élve kerültek a Mókusok kezére. Kezüknél fogva a fákra lógatva céltáblának. Megvakítva, kiherélve, tábortűzön átsütött lábbal. A kegyetlenségek, amiket a Scoia’tael művel, még Falkának sem válnának szégyenére.

– A különleges hadosztályok módszerei is igazán emlékeztetnek Falka módszereire. De nem erről van szó, Rita. Én nem a tündék sorsát siratom, tudom, milyen a háború. Azt is tudom, hogyan nyerik a háborúkat. Olyan katonákkal nyerik őket, akik meggyőződésből és önfeláldozóan védik az országukat, az otthonukat. Nem az olyanokkal, mint Rayla, pénzért harcoló zsoldosokkal, akik képtelenek feláldozni magukat, és nem is akarják. Még csak nem is tudják, mi az önfeláldozás. Ha pedig tudják is, megvetik.

– Hagyd a fenébe őt is, az önfeláldozását is, meg a megvetését is. Mit érdekel ez minket? Ciri, kapj föl magadra valamit, és fuss föl még egy kancsóért. Kedvem támadt ma este leinni magam.

Tissaia de Vries felsóhajtott, és a fejét csóválta. Mindez nem kerülte el Margarita figyelmét.

– Szerencsére – kuncogott – nem vagyunk már iskolások, drága mesterünk. Most már szabadon azt csinálunk, amit csak akarunk.

– Még egy leendő adepta társaságában is? – kérdezte gúnyosan Tissaia.

– Amikor én Arethusa rektora voltam...

– Emlékszünk, emlékszünk – szakította félbe mosolyogva Yennefer. – Még ha akarnánk, se tudnánk elfelejteni. Eredj azért a kancsóért, Ciri.

Míg a kancsóra várt fent, Ciri tanúja volt a harcosnő és négy katonából álló kis egysége távozásának. Kíváncsian és ámulattal figyelte a termetüket, az arckifejezésüket, az öltözéküket és a fegyvereiket. Rayla, a fekete varkocsos kapitány épp a fogadó tulajdonosával perelt.

– Nem fogok hajnalig várni! És szarok rá, hogy a kapuk zárva vannak! Azonnal át akarok jutni a falakon! Tudom, hogy a fogadónak saját poternája van az istállóban! Megparancsolom, hogy nyissák ki!

– Az előírások...

– Szarok az előírásokra! De Vries nagymester parancsait teljesítem!

– Jól van, kapitány, ne kiabáljon. Kinyitom maguknak...

Az a poterna, mint kiderült, egy keskeny, erősen elreteszelt átjáró volt, amely egyenesen a városfal túloldalára vezetett. Mielőtt még Ciri átvette volna a szolgáló kezéből a kancsót, látta, ahogy az emlegetett poternát kinyitották, és Rayla az egységével kilépett rajta az éjszakába.

Elgondolkodott.

– Na végre – örvendezett Margarita, nem tudni, hogy Ciri vagy a kezében hozott kancsó láttán. Ciri letette a karafát az asztalkára – szemmel láthatóan rosszul, hiszen Tissaia de Vries azonnal megigazította. Amikor töltött, Yennefer az egész elrendezést tönkretette, és Tissaiának ismét meg kellett igazítania. Ciri borzongva képzelte el Tissaiát a tanítónő szerepében.

Yennefer és Margarita visszatért félbeszakított beszélgetésükhöz, nem kímélve a kancsót. Világos lett Ciri számára, hogy hamarosan ismét újabbért kell majd szaladnia. Hallgatta a varázslónők beszélgetését, és elgondolkodott.

– Nem, Yenna – rázta meg a fejét Margarita. – Ahogy látom, le vagy maradva. Szakítottam Larsszal. Annak már vége. Elaine deireádh, ahogy a tündék szokták mondani.

– És ezért támadt kedved leinni magad?

– Többek között – hagyta rá Margarita Laux-Antille. – Szomorú vagyok, nem tagadom. Végül is négy évig voltam vele. De szakítanom kellett vele. Az ilyen lisztből nem sül kenyér...

– Különösen – prüszkölt fel Tissaia de Vries a kezében himbált kupában aranyló bort bámulva –, mert Larsnak felesége is volt.

– Na ennek éppen – vonta meg a vállát a varázslónő – egyáltalán nem tulajdonítok jelentőséget. A számomra érdekes korú, vonzó férfiak mind házasok, ez ellen semmit sem tehetek. Lars szeretett engem, és nekem is úgy tűnt egy ideig... Ah, minek ennyit beszélni erről. Túl sokat akart. Fenyegette a szabadságomat, én pedig rosszul vagyok magától a monogámia gondolatától is. Különben is, rólad vettem példát, Yenna. Emlékszel a beszélgetésünkre, ott Vengerbergben? Amikor úgy döntöttél, hogy szakítasz a vajákoddal? Akkor azt tanácsoltam neked, hogy gondolkodj, azt mondtam, szerelmet nem találsz minden utcasarkon. De mégis csak neked lett igazad. A szerelem az egy dolog, de élni kell. A szerelem elmúlik...

– Ne hallgass rá, Yennefer – mondta hűvösen Tissaia. – Elkeseredett, és tele van fájdalommal. Tudod, miért nem jön el a bankettre Arethusába? Mert szégyell egyedül mutatkozni ott, a férfi nélkül, akivel négy éven keresztül összekapcsolták. Akit irigyeltek tőle. Akit elveszített, mert képtelen volt értékelni a szerelmét.

– Beszélgethetnénk esetleg valami másról? – javasolta Yennefer, látszólag gondtalanul, de kissé mégis elváltozott hangon. – Tölts nekünk, Ciri. A fenébe is, kicsi ez a kancsó. Légy olyan drága, és hozzál még egyet.

– Hozz kettőt – nevetett fel Margarita. – Jutalmul te is kapsz majd egy kortyocskát, és leülhetsz közénk, nem kell majd olyan távolról hegyezned a füledet. Az oktatásod itt kezdődik el, most rögtön, mielőtt még elkerülnél hozzám Arethusába.

– Oktatás! – emelte Tissaia a plafonra a szemét. – Istenek!

– Csend legyen, szeretett mesterem – csapott Margarita haragot színlelve tenyerével a nedves combjára. – Most én vagyok az iskola rektora! Nem sikerült elvágnod a záróvizsgákon!

– Bánom is.

– Én is, képzeld csak el. Akkor most magánpraxisom lenne, mint Yennának, nem kellene az adeptákkal bajlódnom, nem kellene a pityergők orrát törölgetnem, se a makacsokkal marakodnom. Ciri, hallgass és tanulj! A varázslónő mindig cselekszik. Jól vagy rosszul, majd később kiderül. De cselekedni kell, bátran megragadni az élet grabancát. Higgy nekem, pöttöm, az ember csak a tétlenséget bánja, a határozatlanságot, a habozást. A tetteket és döntéseket, még ha időnként szomorúságot és lelkifurdalást vonnak is maguk után, nem sajnálja az ember. Nézz csak arra a komoly asszonyra, aki ott ül, pofákat vág, és pedantériás módon igazgatja, amit csak lehet. Az ott Tissaia de Vries, a nagymester, aki több tucat varázslónőt nevelt fel. Azt tanítva nekik, hogy cselekedni kell. Hogy a határozatlanság...

– Hagyd abba, Rita.

– Tissaiának igaza van – mondta Yennefer, aki még mindig a fürdő sarkát bámulta. – Hagyd abba. Tudom, hogy szomorú vagy Lars miatt, de ne csinálj ebből életbölcsességet. A kislánynak még van ideje az ilyesfajta tudásra. És nem az iskolában fogja megtanulni. Ciri, eredj a kancsóért.

Ciri felállt. Addigra már teljesen felöltözött.

És teljességgel elszánta magát.

– Micsoda? – kiabált Yennefer. – Mi az ördög ez? Hogyhogy távozott?

– Megparancsolta... – motyogta a fogadós elfehéredve és hátát a falhoz szorítva. – Megparancsolta, hogy nyergeljük fel neki a lovat...

– És te hallgattál rá? Ahelyett, hogy hozzánk fordultál volna?

– Asszonyom! Honnan tudhattam volna? Biztos voltam benne, hogy a maguk parancsára indul el... Meg sem fordult a fejemben...

– Te átkozott idióta!

– Nyugalom, Yennefer – emelte a homlokához a kezét Tissaia. – Ne engedd át magad az érzelmeidnek. Éjszaka van. Nem engedik át a kapukon.

– Megparancsolta – suttogta a fogadós –, hogy nyissuk ki neki a poternát...

– És kinyitották neki?

– Emiatt a gyűlés miatt, asszonyom – sütötte le a szemét a fogadós – tele a város varázslókkal... Az emberek félnek, senki sem mer az útjukba állni... Hogyan utasíthattam volna vissza? Ugyanúgy beszélt, mint maga, asszonyom, szakasztott ugyanilyen hangon... És ugyanígy is nézett... Senki se merészelt akár csak a szemébe is nézni, nemhogy még kérdéseket tegyen föl... Olyan volt, mint maga... Szakasztott ugyanolyan... Megparancsolta, hogy adjunk neki tollat és tintát... és írt egy levelet.

– Ide vele!

Tissaia de Vries volt a gyorsabb.

Yennefer kisasszony!

– olvasta hangosan.

Bocsáss meg nekem. Elmegyek Hirundumba, mert szeretném látni Geraltot. Szeretném őt látni, mielőtt még elmegyek abba az iskolába. Bocsásd meg az engedetlenségem, de nekem muszáj. Tudom, hogy meg fogsz büntetni, de nem szeretném bánni a határozatlanságomat és a habozást. Hogyha már bánnom kell valamit, akkor legyen az a tett és a cselekvés. Varázslónő vagyok. Grabancán ragadom az életet. Visszajövök, amint csak lehet.

Ciri

– Ez minden?

– Van még post scriptum is:

Mondd meg Rita kisasszonynak, hogy az iskolában nem kell majd az orromat törölgetnie.

Margarita Laux-Anville hitetlenkedve csóválta a fejét. Yennefer pedig elkáromkodta magát. A kocsmáros elvörösödött, és eltátotta a száját. Sok káromkodást hallott már, de ilyet még soha.

A szél a szárazföld irányából fújt a tenger felé. Felhőhullámok takarták el az erdő felett függő holdat. A Hirundumba vezető út sötétségbe merült. Túlságosan is veszélyessé vált a vágta. Ciri lassított, ügetésbe ment át. Arra, hogy lépésben haladjon, még csak nem is gondolt. Sietett.

A távolból hallani lehetett a közeledő vihar morajlását, a láthatár időről időre felragyogott a villámok fényében, melyek felrajzolták előtte a homályban a fák fűrészfogakat idéző koronáit.

Megállította a lovát. Keresztúton állt – az út villaszerűen kétfelé ágazott, és mindkét ága ugyanúgy festett.

Miért nem mondott Fabio semmit az elágazásról? Á, ugyan, hiszen én sosem tévedek el, hiszen én mindig tudom, merre kell mennem vagy elindulnom...

De akkor most miért nem tudom, melyik útra térjek?

A hatalmas alak nesztelenül suhant át a feje fölött. Ciri érezte, ahogyan a szíve a torkában kezd dobogni. A ló felnyerített, kirúgott, és vágtázva elszáguldott, a jobb elágazást választva. Egy perccel később megállította.

– Ez csak egy egyszerű bagoly – lihegte, próbálva megnyugtatni magát és a hátast is. – Egy egyszerű madár... Nincs mitől félni...

A szél felerősödött, a holdat teljességgel eltakarták a fekete felhők. De előtte, az út távolában, az erdőben ásító hasadékban fényt látott. Gyorsabban indult neki, a paták alól homok fröcskölt szerteszét.

Hamarosan meg kellett állnia. Előtte egy szakadék volt, és a tenger, melyből a sziget ismerős fekete kúpja magasodott ki. Onnan, ahol állt, nem látszottak Garstang, Loxia és Arethusa fényei. Csak a magányos, sudár, Thaneddet koronázó tornyot látta.

Tor Lara.

Mennydörgött, egy perccel később pedig egy villám vakító szalagja kapcsolta egybe a torony csúcsát a felhős éggel. Tor Lara rákacsintott vörös ablakréseivel, úgy tűnt, mintha a torony belsejében egy pillanatra lángok lobbantak volna fel.

Tor Lara... A Sirály-torony... Miért ébreszt bennem ez a név ekkora félelmet?

Viharos szél rángatta a fákat, az ágak felsusogtak; Ciri hunyorgott, por és levelek csapódtak az arcába. Megfordította prüszkölő és húzódzkodó lovát. Újra megtalálta az irányt. Thanedd szigete jelentette északot; neki nyugatra kellett mennie. A homokos út világosan látható fehér szalagként feküdt előtte a sötétségben. Vágtára fogta.

Ismét mennydörgött, a villám fényében Ciri hirtelen lovasokat pillantott meg. Sötét, nehezen kivehető, mozgékony alakokat az út mindkét oldalán. Kiáltást hallott.

– Gar’ean!

Gondolkodás nélkül megsarkantyúzta a lovát, megrántotta a kantárszárat, megfordult, és vágtatni kezdett. Mögötte kiáltás, fütty, nyerítés, paták dobogása.

– Garean! Dh’oine!

Vágta, paták dobogása, a levegő süvítése. Sötétség, melyben fel-felvillannak az út menti nyírfák fehér törzsei. Mennydörgés. Villám, a fényében két lovas próbálja elállni az útját. Az egyik kinyújtja a kezét, meg akarja ragadni a kantárszárat. A sapkájához mókusfarkat tűztek. Ciri sarkával a lóra vág, a hátas nyakához tapad, az iram elsodorja mellette. Mögötte kiáltás, fütty, mennydörgés robaja. Villám.

– Spar’le, Yaevinn!

Vágtass, vágtass! Gyorsabban, lovacskám! Mennydörgés. Villám. Útelágazás. Balra! Sosem tévedek el! Megint elágazás. Jobbra! Vágtass, lovam! Gyorsabban, gyorsabban!

Az út felfelé kapaszkodik, a paták alatt homok, a ló, ha hajtja is, lassít...

A magaslat tetején körbenézett. Az utat újabb villám világította be. Teljesen üres. A fülét hegyezte, de csak a levelek között susogó szelet hallotta. Mennydörgött.

Nincs itt senki. A Mókusok... Csak kaedweni emlék. Shaerrawedd Rózsája... Az egészet csak képzeltem. Nincs itt egy teremtett lélek sem, aki engem üldözne...

Megcsapta a szél. A szél a szárazföld felől fúj, gondolta magában, de én az arcom jobb oldalán érzem...

Eltévedtem.

Villám. A fényében felragyog a tenger felszíne, a háttérben Thanedd szigetének fekete kúpja. És Tor Lara. A Sirály-torony. A torony, amely úgy vonz, akár a mágnes... De én nem akarok elmenni abba a toronyba. Én Hirundumba megyek. Mert látnom kell Geraltot.

Újra villámlott.

Közötte és a szakadék között egy fekete ló állt. És rajta ott ült egy lovag ragadozó madár szárnyaival ékes sisakjában. A szárnyak hirtelen csapkodni kezdtek, a madár felszállni készül...

Cintra!

Bénító félelem. Fájdalomig a kantárszárra szoruló kezek. Villámlás. A fekete lovag megsarkantyúzza lovát. Az arca helyén kísértetmaszk. A szárnyak csapkodnak...

A ló noszogatás nélkül is vágtázni kezdett. Sötétség, melyet a villámok világítanak be. Az erdő véget ér. A paták alatt csobbanás, mocsár cuppogása. Mögötte a ragadozó madár szárnyainak zúgása. Egyre közelebb... Közelebb...

Veszett vágta, iramtól könnybe lábadó szemek. Villámok szelik át az eget, fényükben égerfákat és füzeket lát az út két oldalán Ciri. De azok nem fák. Azok a Villikirály szolgái. A fekete lovag szolgái, aki a nyomában vágtat, a ragadozó madár szárnyai pedig susognak a sisakján. A nyomorék szörnyszülöttek az út két oldalán felé nyújtják göcsörtös karjaik, fekete odú-szájukat kitárva vadul kacagnak. Ciri a ló nyakához simul. Ágak süvítenek, reá-reá csapnak, a ruhájába kapaszkodnak. Nyomorék törzsek nyikorognak, odúk csattognak, gúnyos kacajtól rázkódnak...

Cintrai Oroszlánfiók! Ősi Vér Gyermeke!

A fekete lovag ott van mögötte, Ciri érzi, ahogyan a kezével megpróbálja a tarkóján a haját megragadni. A kiáltással hajszolt ló rohan előre, meredek ugrással vesz valami láthatatlan akadályt, reccsenve törik alatta a nád, megbotlik...

Meghúzta a kantárszárat, a nyeregben félrehajolva megfordította hörgő lovát. Felkiáltott, vadul, dühösen. Előrántotta kardját a hüvelyéből, megforgatta a feje fölött. Ez már nem Cintra! Már nem vagyok gyerek! Már nem vagyok védtelen! Nem engedem...

– Nem engedem! Többé nem nyúlhatsz hozzám! Soha többé nem nyúlhatsz hozzám!

A ló egy csobbanással és cuppanással a hasáig érő vízben landolt. Ciri előrehajolt, felkiáltott, sarkával a hátasára csapott, visszaugratott a töltésre. A tavak, gondolta magában. Fabio halastavakról beszélt. Ez itt Hirundum. Idetaláltam. Én sosem tévedek el...

Villámcsapás. Mögötte a töltés, távolabb az erdő fekete fala hasít fűrészként az égbe. És senki. Csak a viharos szél nyüszítése töri meg a csendet. Valahol a mocsárban rémült kacsa hápog.

Senki. A töltésen senki sincs. Senki sem üldöz. Káprázat volt, rémálom. Cintrai emlék. Csak képzeltem.

A távolban aprócska fény. Egy lámpás. Vagy tűz. Egy farm. Hirundum. Már közel van. Már csak egyetlen erőfeszítés...

Villámcsapás. Először, másodszor, harmadszor. Mennydörgés nélkül. A szél eláll hirtelen. A ló felnyerít, a fejét lóbálja, és felágaskodik.

A fekete égbolton tejszerű, gyorsan világosodó szalag tűnik fel kígyóként tekeregve. A szél újra a füzek közé csap, levelekből és száraz fűből ver fergeteget a töltés fölé.

A messzi fény eltűnik. Alámerül és elmosódik a milliárdnyi kékes tüzecske árjában, melyekkel hirtelen felvillan és lángolni kezd az egész láp. A ló prüszköl, nyerít, őrjöng a gáton, Ciri alig tudja magát a nyeregben tartani.

Az égen húzódó szalagon lovasok homályos, lidérces sziluettjei tűnnek fel. Egyre közelebb érnek, egyre élesebben látni őket. Sisakjaikon bivalyszarvak és kopott tollforgók lengenek, a sisakok alatt koponyák fehérlenek. A lovasok csótárrongyokkal takart lócsontvázakon ülnek. Vad szélvihar dúl a füzek között, a villámok pengéi szüntelenül át- meg áthasítják a fekete eget. A szél egyre hangosabban jajveszékel. Nem, nem szél az. Lidérces ének.

A rémes menet irányt vált, egyenesen felé száguld. A kísértetlovak patái felverik a láp fölött függő lidércfények derengését. A menet élén vágtat a Vadászkirály. Rozsdamarta sisak hintázik koponyáján, szemürege ásító gödrében szederjes láng gyullad. Kopott köpönyege lobog. Rozsda borította mellvértjén csikorog a lánc, üres, akár az öreg borsóhéj. Valaha drágakövek ültek benne. De elhullottak a vad hajszában az égen át. És csillagokká váltak...

Ez nem igaz! Nem létezik! Rémálom, káprázat, ábránd! Csak képzelem!

A Vadászkirály megsarkantyúzza csontparipáját, vad, rémisztő nevetésben tör ki.

Ősi Vér Gyermeke! Közénk tartozol! A miénk vagy! Csatlakozz a menethez, csatlakozz a Vadászatunkhoz! Hajtani fogunk, hajtani a végtelenségig, az örökkévalóságig, a létezés határáig! Miénk vagy, Káosz csillagszemű lánya! Állj közénk, ismerd meg a Vadászat örömét! Miénk vagy, egy közülünk! Közöttünk a helyed!

– Nem! – kiáltotta. – Takarodjatok innen! Halottak vagytok!

A Vadászkirály felnevet, rothadt fogait csattogtatva páncélja rozsdás gallérja felett. A koponya szemgödrei szederjesen lobognak.

Valóban, halottak vagyunk. De te magad vagy a halál.

Ciri a ló nyakához simult. Nem kellett noszogatnia az állatot. Ahogy megérezte maga mögött az őket üldöző kísérteteket, a hátas nyaktörő iramban száguldott végig a gáton.

Bernie Hofmeier, félszerzet, hirundumi farmer, a távoli mennydörgés zaját hallgatva felemelte göndör fejét.

– Veszélyes dolog – mondta – az ilyen vihar, eső nélkül. Becsap a villám valahova, és kész is a tűzvész...

– Jól jönne egy kis eső – sóhajtott fel Kökörcsin a lantja húrfeszítőit csavargatva –, mert olyan a levegő, hogy késsel lehetne vágni... Az ing az ember hátához tapad, csípnek a szúnyogok... De talán nem is lesz belőle semmi. Kerülgetett a vihar, kerülgetett, de egy ideje már valahol északon villámlik. Talán a tengeren.

– Thanedden csapkod – helyeselt a félszerzet. – Az a legmagasabb pont a környéken. Tor Lara, az a torony a szigeten, átkozottul vonzza a villámokat. Amolyan tisztes égszakadáskor úgy fest, mintha tűzben állna. Csodálkozik is az ember, hogy nem repül a levegőbe...

– Mágia – jelentette ki nagy meggyőződéssel a trubadúr. – Minden mágikus Thanedden, még maga a szikla is. A varázslók pedig nem félnek a villámoktól. Mit beszélek! Tudtad, Bernie, hogy képesek befogni a villámokat?

– Még ilyet! Hazudsz te, Kökörcsin.

– Csapjon belém a... – hallgatott el a költő, és nyugtalanul az égre pillantott. – Rúgjon meg a ló, ha hazudok. Én mondom neked, Hofmeier, a mágusok befogják a villámokat. Saját szememmel láttam. A vén Gorazd, az, akit később megöltek Sodden hegyén, a szemeim előtt fogott be egyszer egy villámot. Fogott egy rém hosszú drótdarabot, az egyik végét odaerősítette a tornya tetejéhez, a másikat meg...

– A drót másik végét palackba köll tenni – cincogta hirtelen Hofmeier tornácon sündörgő fia, egy aprócska félszerzet, akinek olyan sűrű és göndör volt az üstöké, mint a bárány gyapja. – Egy olyan üvegdemizsonba, mint amibe apus a borát tölti. A villám végigfut a dróton az üvegbe...

– Franklin, haza! – kiáltott rá a farmer. – Ágyba, aludni, de tüstént! Mindjárt éjfél, holnap meg dolgozni köll! Te meg kerüljél csak a kezeim közé, ha vihar idején a demizsonok meg a drótok körül babrálsz, megdolgozik még a szíjam! Két vasárnap nem ülsz majd a valagadra! Petúnia, vigyed már el innen! Nekünk meg sört hozzál még!

– Elég az nektek – felelte bosszúsan Petúnia Hofmeier, ahogy a fiát vitte el a tornácról. – Eleget vedeltetek már.

– Ne zsémbeljél. Bármelyik pillanatba visszajöhet a vaják. Úgy illik, hogy a vendéget megkínáljuk.

– Majd hozok, ha a vaják visszajött. Neki.

– Hej, a fösvény vénasszonyát – dörmögte Hofmeier, de úgy, hogy a felesége meg ne hallja. – Az egész atyafisága, ezek a réti Biberveldtek, egytől egyig a fukarnál is fukarabb, kakas alatt is tyúkmonyat keresnek... Valahogyan rég nem látni azt a vajákot. El is tűnt, mikor elment a tavaknak. Furcsa egy ember. Láttad, hogy nézte este a lyányokat, a Cíniát meg a Tangerinkát, mikor az udvaron játszottak? Olyan furcsa volt a nézése. Most meg... Nem tudok a gondolattól szabadulni, hogy azért ment el, hogy magába legyen. A vendégséget meg azért fogadta el nálam, mert félreesik a farmom, messzi van a többitől. Te jobban ismered, Kökörcsin, mondd csak...

– Ismerném őt? – csapott agyon a költő egy szúnyogot a nyakán, aztán a tó melletti füzek fekete sziluettjeit elnézve megpendítette a lantját. – Nem, Bernie. Nem ismerem. Azt gondolom, senki sem ismeri. De valami van vele, azt látom. Minek jött ide, Hirundumba? Hogy közelebb legyen Thanedd szigetéhez? De amikor tegnap felajánlottam neki, hogy menjünk el együtt Gors Velenbe, ahonnan látszik is Thanedd, gondolkodás nélkül visszautasított. Mi tartja itt? Valami jól fizető megbízást adtatok volna neki?

– Ugyan dehogy – morogta a félszerzet. – Őszintén megmondom, egyáltalán nem hiszem, hogy tényleg lenne valami szörnyféle itt. Azt a kölköt, amelyik a tóba fulladt, elvihette a görcs is. De mindenki rögtön azt kezdte kiabálni, hogy vízivó vagy kikimór, és hogy vajákot kell hívni... Fizetséget meg olyan nyomorultat ígértek neki, hogy az már szégyen. Ő meg? Harmadik éjszakája járja a gátat, nappal meg alszik, vagy ül, egy szót se szól, mint valami szalmabáb, elnézi a gyerekeket, a házat... Furcsa. Mondhatni különös.

– Jól mondod.

Villám villant, bevilágítva a portát és a farm épületeit. Egy pillanatra fehéren felcsillantak a töltés végén a tündekastély romjai. Egy perccel később mennydörgés robaja zúgott végig a gyümölcsös felett. Heves szél támadt, a tóparti fák és nádas susogva hajolt meg, ráncokat vetett és elhomályosult a víztükör, melyet élükre állított tündérrózsalevelek borzoltak.

– Csak jön felénk az a vihar – pillantott az égre a farmer. – De hogy a mágusok kergették volna el a szigetről, varázslattal? Azt beszélik, kétszáz is jött belőlük Thaneddre... Mit gondolsz, Kökörcsin, miről fognak azok ott tanácskozni, azon a gyűlésükön? Lesz majd abból valami jó is?

– Nekünk? Kétlem – húzta végig a trubadúr hüvelykujját a lant húrjain. – Az ilyen gyűlés általában divatrevü, pletykacsere, alkalom a többiek kibeszélésére és némi belharcra. Veszekedés arról, hogy elterjesszék a mágiát, vagy elitizálják. Csetepaté azok között, akik királyokat szolgálnak, és akik szeretnek inkább a távolból nyomást gyakorolni a királyokra...

– Hohó – mondta Bernie Hofmeier. – Nekem valahogy úgy tűnik, hogy fog az úgy dörögni meg villámlani Thanedden a gyűlésük alatt, mint ha vihar lenne.

– Meglehet. De mit érdekeljen az minket?

– Téged aztán semmit – felelte komolyan a félszerzet. – Mer’ te csak a lantodon pötyögsz, meg kukorékolsz. Körbenézel a világban, és mást se látsz, csak rímeket meg dallamot. Nekünk viszont alig a múlt vasárnap taposták le a lovasok kétszer is a káposztát meg a kerekrépát a patáikkal. A katonák üldözik a Mókusokat, a Mókusok ide-oda cikáznak, oszt’ meglógnak, de egyiknek is, másiknak is a káposztánkon át visz az útja...

– Ne sirass káposztát, mikoron lángol az erdő – szavalta a költő.

– Te meg, Kökörcsin – nézett rá sandán Bernie Hofmeier –, ha mondasz valamit, nem tudja az ember, sírjon, nevessen, vagy valagba rúgjon. Komolyan beszélek! És megmondom én neked, ocsmány idők járnak. Az országutak mellett karók, akasztófák, holttestek a réteken meg a határban, a kutya mindenit, ez a vidék talán Falka idejében nézhetett ki így utoljára. Oszt’ hogy éljél meg itt? Nappal a király emberei járnak a nyakadra azzal fenyegetve, hogy láncra vernek, ha segítesz a Mókusoknak. Este meg megjelennek a tündék, és próbáld csak meg megtagadni tőlük a segítséget! Azon nyomban megígérik neked amúgy költőiesen, hogy meglátjátok majd, ahogy vörösbe hajlik az éj. Olyan nagyon költőiesek, hogy majd’ elhányja magát az ember. Hát így kerültünk mink két tűz közé...

– Arra számítasz, hogy a varázslógyűlés változtat ezen valamit?

– Arra hát. Te magad mondtad, hogy két oldal pörlekedik a mágusok között. Volt már az úgy régente, hogy a varázslók csendesítették le a királyokat, hogy véget vetettek a háborúknak meg a forrongásnak. Hisze’ épp a mágusok teremtettek békét Nilfgaarddal három év előtte. Hát talán most is...

Bernie Hofmeier elhallgatott, a fülét hegyezte. Kökörcsin tenyerével hallgattatta el a zengő húrokat.

A töltés homályából a vaják bontakozott ki. Lassan lépdelt a ház irányába. Ismét villám villant. Mire megdörrent az ég, a vaják már ott volt mellettük a tornácon.

– Na mi volt, Geralt? – kérdezte Kökörcsin, hogy megtörje a kényszeredett csendet. – Felhajtottad a csúfságot?

– Nem. Nem való ez az este hajtásra. Nyugtalan egy éjszaka. Nyugtalan... Fáradt vagyok, Kökörcsin.

– Akkor ülj csak le, fújd ki magad.

– Nem értettél meg.

– Való igaz – morogta a félszerzet az eget nézve és hallgatózva. – Nyugtalan az éjszaka, valami rossz lóg a levegőben... A jószágok is egymásnak mennek az ólba’... A viharba’ meg kiáltásokat hallani...

– A Rémjárás – mondta halkan a vaják. – Zárjátok be jól a zsalugátereket, Hofmeier uram.

– A Rémjárás? – rémült meg Bernie. – Kísértetek?

– Nincs mitől félni. Magasan jár. Nyáron mindig magasan jár. De a gyerekek felébredhetnek, a Vadászat rémálmokat hoz. Jobb bezárni a zsalugátereket.

– A Zord Vadászat – mondta Kökörcsin nyugtalanul pislogva az égre – háborút jelent.

– Marhaság. Babona.

– Ugyan! Röviddel a nilfgaardiak Cintra elleni támadása előtt...

– Csendet! – hallgattatta el a vaják egy intéssel, és a sötétségbe bámulva hirtelen felegyenesedett.

– Mi a...

– Lovasok.

– A mindenségit! – sziszegte Hofmeier, ahogy felpattant a padról. – Éjszaka csak a Scoia’tael lehet...

– Egy ló – szakította félbe a vaják felemelve kardját a padról. – Egyetlen valódi ló. A többi a Vadászat kísértete... Az ördögbe, ez lehetetlen... Nyáron?

Kökörcsin is felpattant, de szégyellt volna kereket oldani, mert sem Geralt, sem Bernie nem fogta menekülőre. A vaják előhúzta a kardját, és elrohant a töltés felé, a félszerzet gondolkodás nélkül utána sietett egy vasvillával felfegyverkezve. Ismét villámlott, a gáton egy vágtató ló homályos alakja tűnt fel. A ló nyomában pedig valami megfoghatatlan sietett, valami, ami alaktalan, homályból és derengésből szőtt gomolyag, forgatag, káprázat volt. Valami, ami páni félelmet, ami ocsmány, zsigerekbe markoló rettegést keltett.

A vaják felkiáltott, ahogy a kardját felemelte. A lovas észrevette, gyorsabbra fogta a vágtát, hátranézett. A vaják ismét felkiáltott. Megdördült az ég.

Valami felvillant, de ezúttal nem villámlás volt az. Kökörcsin a pad mellé kucorodott, és be is mászott volna alá, ha nem bizonyult volna túlságosan alacsonynak. Bernie eleresztette a vasvillát. Petúnia Hofmeier, aki kiszaladt a házból, felsikoltott.

A vakító villanás áttetsző szférában öltött testet, melynek a belsejében egy alak tűnt fel homályosan, mely villámgyors tempóban nyert körvonalakat és formát. Kökörcsin azonnal ráismert. Ismerte azokat a kusza, fekete fürtöket és az obszidiáncsillagot a bársonyszalagon. Az, amit nem ismert és sosem látott korábban, az arc volt. A Harag és a Düh arca, a Bosszú, a Pusztulás és a Halál istennőjének arca.

Yennefer felemelte a kezét, és egy igét kiáltott, a tenyeréből pedig szikrákat szóró spirálok törtek elő sziszegve, keresztülhasítva az éjszaka egén és ezer visszfénnyel tükröződve a tavak felszínén. A spirálok dzsiridként fúródtak a magányos lovast üldöző forgatagba. A gomolyag kavarogni kezdett. Kökörcsinnek úgy tűnt, kísérteties kiáltásokat hall, hogy kísértetlovak homályos, rémes sziluettjeit látja felvillanni. Mindezt a pillanat törtrészéig látta csak, mert a gomolyag hirtelen összezsugorodott, gömbbé állt össze, és elszáguldott felfelé, az égnek, vad iramában megnyúlva és az üstököséhez hasonló csóvát húzva maga után. Sötétség telepedett rájuk, melyet csak a Petúnia Hofmeier kezében tartott lámpás remegő fénye világított meg.

A lovas a ház előtti udvarban fékezte meg a lovát, leugrott a nyeregből, megtántorodott. Kökörcsin azonnal rájött, ki is ő. Sohasem látta még korábban ezt a vékony, szürkehajú kislányt. De azonnal felismerte.

– Geralt... – mondta halkan a kislány. – Yennefer kisasszony... Bocsáss meg... Muszáj volt. Hiszen tudod...

– Ciri – szólalt meg a vaják. Yennefer tett egy lépést a kislány felé, de megállt. Hallgatott.

Kihez megy oda, gondolta magában Kökörcsin. Egyik sem, se a vaják, se a varázslónő nem tesz egy lépést sem, egy intést sem. Kihez megy oda elsőként? A férfihoz? Vagy a nőhöz?

Ciri egyikükhöz sem ment oda. Képtelen volt választani. Így hát elájult.

A ház üres volt, a félszerzet és az egész családja hajnalhasadáskor elindult munkába. Ciri úgy tett, mintha aludna, de hallotta, ahogyan Geralt és Yennefer kimegy. Kicsusszant a vetett ágyból, szaporán felöltözött, és suttyomban kisurrant a szobából, utánuk indult a gyümölcsösbe.

Geralt és Yennefer felkanyarodott a tündérrózsáktól fehérlő és vízitöktől sárgálló tavak között húzódó töltésre. Ciri elrejtőzött egy romos fal mögött, és kettejüket figyelte egy résen keresztül. Meg volt róla győződve, hogy az a bizonyos Kökörcsin, a híres költő, akinek számtalanszor olvasgatta a költeményeit, még alszik. De rosszul gondolta. Kökörcsin, a költő nem aludt. És tetten is érte.

– Ej – mondta a férfi, ahogy váratlanul felé indult kacagva. – Hát szép dolog ez, leskelődni és hallgatózni? Több diszkréciót, apróság. Engedd, hogy egy kicsit kettesben legyenek.

Ciri elvörösödött, de azonnal összeszorította az ajkát.

– Először is, nem vagyok apró – sziszegte hetykén. – Másodszor, talán azért csak nem zavarom őket, nem igaz?

Kökörcsin kissé elkomolyodott.

– Talán nem – felelte. – Sőt, úgy tűnik nekem, hogy segítesz nekik.

– Hogyan? Miben?

– Ne tettesd magad. Az akkor tegnap nagyon ügyes volt. De engem nem tudtál becsapni. Tettetted az ájulást, igaz?

– Igaz – motyogta a lány, és elfordította az arcát. – Yennefer kisasszony átlátott rajtam, de Geralt nem...

– Együtt vittek be a házba. A kezük összeért. Majdnem egészen reggelig ültek az ágyad mellett, de nem szóltak egymáshoz egy szót sem. Csak most szánták rá magukat arra, hogy elbeszélgessenek. Ott, a töltésen, a tó mellett. Te pedig elhatároztad, hogy meghallgatod, miről beszélnek... És meglesed őket a fal repedésén keresztül. Ilyen szörnyen fontos tudnod, mit csinálnak ott?

– Semmit sem csinálnak ott – pirult el kissé Ciri. – Csak beszélgetnek, és ennyi.

– Te pedig – telepedett le Kökörcsin a fűre egy almafa alá, és a törzsének támasztotta a hátát, előtte azért ellenőrizve, hogy nincs-e rajta se hangya, se hernyó. – Te pedig tudni szeretted volna, miről beszélgetnek, igaz?

– Igen... Nem! Különben meg... Különben meg úgysem hallok semmit. Túlságosan messze vannak.

– Ha szeretnéd – nevetett fel a bárd –, elárulom neked.

– És te mégis honnan tudhatnád?

– Ha, ha. Én, kedves Ciri, költő vagyok. A költők mindent tudnak az efféle dolgokról. Mondok neked még valamit: a költők az efféle dolgokról többet tudnak maguknál az érdekelt személyeknél is.

– Na persze!

– Szavamat adom. Költői szavamat.

– Igen? Hát akkor... Hát akkor mondd meg, miről beszélgetnek? Magyarázd el, mit jelentsen ez az egész!

– Less ki kérlek még egyszer a résen, és nézd meg, mit csinálnak.

– Hmm... – harapott Ciri az alsó ajkába, aztán előrehajolt és a nyíláshoz dugta a szemét. – Yennefer kisasszony egy fűzfa mellett áll... Leveleket tépdes, és a csillagjával babrál... Semmit sem mond, és egyáltalán nem is néz Geraltra... Geralt pedig ott áll mellette. Leeresztett fejjel. Mond valamit. Nem, hallgat. Ó, micsoda képet... Hogy micsoda furcsa képet...

– Gyerekjáték. – Kökörcsin talált a fűben egy almát, megtörölgette a nadrágján, és kritikusan szemügyre vette. – Éppen arra kéri, hogy bocsássa meg neki a mindenféle ostoba szavát és tettét. Bocsánatát kéri a türelmetlenségéért, a hit és a remény hiányáért, a konokságáért, az önfejűségéért, a férfihoz méltatlan szeszélyekért és pózokért. Bocsánatát kéri azért, amit valaha nem értett, azért, amit nem akart megérteni...

– Ez szemenszedett hazugság! – egyenesedett fel Ciri, és egy hirtelen mozdulattal hátradobta a haját homlokából. – Ezt mind csak kitalálod!

– Bocsánatát kéri azért, amit csak most értett meg – nézett Kökörcsin az égre, a hangja pedig kezdett balladához illő ritmust felvenni. – Azért, amit meg szeretne érteni, de fél, hogy nem lesz rá képes... És azért, amit sosem ért majd meg. Bocsánatot kér és megbocsátásért eseng... Hmm, hmm... Lényeg... Lélek... Végzet? Mind olyan banális, a fenébe...

– Nem is igaz! – toppantott Ciri. – Geralt egyáltalán nem mond ilyeneket! Ő... egyáltalán nem is beszél. Hiszen láttam. Csak áll ott vele, és hallgat...

– Ebben állt a költészet szerepe, Ciri. Arról beszél, amiről mások hallgatnak.

– Ostoba egy szerepe van. Te meg mindent csak kitalálsz!

– Ebben is áll a költészet szerepe. Hé, valami emelt hangokat hallok a tó felől. Pislants ki gyorsan, nézd csak meg, mi történik ott.

– Geralt – illesztette Ciri ismét a falon tátongó lyukhoz a szemét – leeresztett fejjel áll. Yennefer pedig iszonyatosan kiabál vele. Kiabál, és a kezeivel hadonászik. Ajaj... Mit jelenthet ez?

– Gyerekjáték – tekintett Kökörcsin ismét az égen keresztülvonuló felhőkre. – Most ő kér bocsánatot tőle.

Téged választalak hát, hogy az enyém légy és én megtartsalak, a szebb és a rútabb sorban, legjobbra és legrosszabbra, nappal és éjjel, betegségben és egészségben, mert teljes szívemből szeretlek téged, és esküszöm, szeretni foglak örökké, míg a halál el nem választ.

Ősöreg esketési formula

A szerelemről vajmi keveset tudunk. A szerelemmel is úgy van, mint a körtével. A körte édes, és van alakja. Próbáljátok csak meghatározni a körte alakját.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészet

Harmadik fejezet

Geraltnak volt oka azt feltételezni – és feltételezte is –, hogy a varázslók bankettjei különböznek a földi halandók lakomáitól és mulatságaitól. Azt azonban sosem gondolta volna, hogy ilyen mértékben és ilyen alapvetően különbözőek.

Yennefer javaslata, hogy tartson vele a varázslók gyűlését megelőző bankettre, meglepte, de nem hökkentette meg igazán. Nem ez volt ugyanis az első ehhez hasonló javaslata. Yennefer már korábban is, amikor együtt éltek, és jól mentek közöttük a dolgok, szeretett volna az ő társaságában részt venni gyűléseken és konventikulumokon. Annak idején azonban határozottan visszautasította. Meggyőződése volt, hogy a varázslók körében a legjobb esetben is úgy fogják kezelni, mint valami csodabogarat és szenzációt, a legrosszabban pedig mint betolakodót és páriát. Yennefer kigúnyolta a félelmeit, de nem erősködött. Mivel más esetekben olyannyira képes volt erősködni, hogy csak úgy remegett tőle a ház és záporzott az üveg, Geraltot mindez csak megerősítette abban a meggyőződésében, hogy helyesen döntött.

Ezúttal beleegyezett. Gondolkodás nélkül. A javaslat egy hosszú, őszinte, érzelmekkel átitatott beszélgetés után vetődött fel. A beszélgetés után, amely újra közel hozta őket egymáshoz, homályba vonta és feledésbe merítette a régi konfliktusokat, amely megolvasztotta a fájdalom, a büszkeség és a harag jegét. A hirundumi gáton folytatott beszélgetésük után Geralt Yennefer bármely, abszolúte bármely javaslatára igent mondott volna. Nem utasította volna vissza, még akkor sem, ha egy közös kirándulást javasolt volna a pokolba azzal a céllal, hogy egy csésze gőzölgő kátrányt szürcsöljenek el tüzes démonok társaságában.

És ott volt még Ciri is, aki nélkül ez a beszélgetés, ez a találkozás meg sem történt volna. Ciri, aki Codringher szerint felkeltette valami varázsló érdeklődését. Geralt arra számított, hogy a jelenléte a gyűlésen provokálni fogja azt a bizonyos varázslót, és cselekvésre készteti. De Yennefernek egy szóval sem említette ezt.

Hirundumból egyenesen Thaneddre mentek, ők ketten, meg Ciri és Kökörcsin. Először Loxia a hegy délkeleti lábát elfoglaló, óriási palotakomplexumában szálltak meg. Akkorra már csak úgy rajzottak a palotában a gyűlés vendégei és a kísérőik, de Yennefer számára azonnal került kvártély. Az egész napot Loxiában töltötték. Geralt ezt a napot a Cirivel való beszélgetésre vesztegette, Kökörcsin szaladgálásra, pletykagyűjtésre és azok terjesztésére, a varázslónő pedig ruhák próbálgatására és válogatására. Amikor aztán eljött az este, a vaják és Yennefer csatlakozott a színpompás menethez, amely Arethusába tartott – a palotába, ahol a bankett megrendezésre került. És most, Arethusában kezdett csak Geralt csodálkozni és egyik meglepetésből a másikba esni, noha megígérte magának, hogy semmin sem fog csodálkozni, és semmivel sem hagyja magát meglepni.

A palota óriási központi termét T-alakban építették fel. A keskeny és valószínűtlenül magas, szinte az oszlopokkal megtámasztott boltozatig nyúló ablakok a hosszabb oldalán helyezkedtek el. A boltozat is magasan állt. Olyannyira magasan, hogy nehéz volt kivenni az azt díszítő freskók részleteit, különösen a festmények leggyakrabban ismétlődő motívumát jelentő meztelen alakok nemét. A ablakokat ólomüveggel díszítették, amelyek kész vagyonba kerülhettek, de ennek ellenére határozottan érezni lehetett a huzatot a nagyteremben. Geralt csodálkozott, hogy a gyertyák nem alszanak ki, de alaposabb vizsgálat után megszűnt csodálkozni. A kandeláberek mágikusak voltak, vagy talán még illuzórikusak is. Fényt mindenesetre adtak bőven, összehasonlíthatatlanul többet, mint a gyertyák.

Amikor beléptek, bent már jó száz ember szórakozott. A vaják úgy becsülte, a teremben legalább háromszor ennyi is elfért volna, még akkor is, ha középre a szokásoknak megfelelően patkó alakban asztalokat állítanak. De nyoma sem volt a hagyományos patkónak.

Úgy tűnt, állva lakmároznak majd, állhatatosan vándorolva a falikárpitokkal, virágfüzérekkel és a huzatban lobogó zászlókkal díszített falak mentén. A faliszőnyegek és a girlandok alatt hosszú asztalokat sorakoztattak fel, az asztalokon pedig kifinomult fogások tornyosultak még kifinomultabb tálalókban, kifinomult virágkompozíciók és kifinomult jégszobrok között. Miután alaposabban körbenézett, Geralt konstatálta, hogy kifinomultságból lényegesen, lényegesen több van, mint ennivalóból.

– Nincs asztal – állapította meg a tényt komor hangon, végigsimítva magán a rövid, fekete, ezüsttel zsinórozott és derékban beszabott kabátot, amit Yennefer ráadott. Az ilyen, a legújabb divat szerint készült kabátot doubletnek hívták. A vajáknak fogalma sem volt, honnan ered ez az elnevezés. És nem is akarta megtudni.

Yennefer nem válaszolt. Geralt nem is várt választ, jól tudta, hogy a varázslónőnek nem szokása reagálni az ilyesfajta megállapításokra. De nem adta fel. Tovább locsogott. Egyszerűen kedve volt locsogni egyet.

– Nincs zene. Fúj, mint a bánat. Nincs hová leülni. Állva fogunk enni és inni?

A varázslónő megajándékozta egy fátyolos, ibolyaszín pillantással.

– Úgy van – mondta váratlan nyugalommal. – Állva fogunk enni. Azt is tudd, hogy tapintatlanságnak minősül, ha valaki hosszabb időre megáll az étellel megrakott asztalnál.

– Igyekszem majd tapintatos lenni – morogta a férfi. – Annál is inkább, mert úgy látom, nincs is különösebben mi mellett megállni.

– A mértéktelen italozás nagy tapintatlanságnak minősül – folytatta Yennefer a kioktatását, a legkevesebb figyelmet sem fordítva a morgásra. – A beszélgetések kerülése megbocsáthatatlan tapintatlanságnak minősül...

– És az – szakította félbe a vaják –, hogy az a madárijesztő ott a kretén gatyájában éppen ujjal mutogat engem a két hölgykísérőjének, tapintatlanságnak minősül?

– Igen. De jelentéktelennek.

– Mit fogunk csinálni, Yen?

– Keringeni a teremben, üdvözölni a többieket, bókolni, társalogni... Hagyd már abba a doubleted simogatását meg a hajad igazgatását!

– Nem engedted, hogy felvegyem a fejpántomat...

– Az a fejpánt ízléstelen. Na, karolj belém, és indulás. A bejárat közelében álldogálni tapintatlanságnak minősül.

Egy ideig a teremben keringtek, mely egyre inkább megtelt vendégekkel. Geralt veszettül éhes volt, de hamar rájött, hogy Yennefer nem tréfált. Nyilvánvalóvá vált, hogy a varázslók körében érvényes etikett valóban megkívánja, hogy keveset egyenek és igyanak, azt is szemmel látható kelletlenséggel. Mindennek a tetejébe minden alkalom, amikor csak megálltak egy étellel megrakott asztal mellett, társasági kötelezettségeket vont maga után. Valaki észrevett, hangot adott a felfedezés feletti örömének, közelebb lépett és köszöntött, éppolyan barátságos, amennyire álságos módon. Egymás kötelező tettetett arcon csókolását vagy egy kellemetlenül petyhüdt kézfogást követően, az őszintétlen mosolyok és a még kevésbé őszinte, ámbár ügyesen hazudott bókok után pedig rövid és fárasztóan banális beszélgetés következett a semmiről.

A vaják szorgosan nézegetett körbe ismerős arcokat keresve, főként abban a reményben, hogy nem ő itt az egyetlen, aki nem tartozik a varázslók testvériségéhez. Yennefer biztosította arról, hogy nem ő lesz az, de ennek ellenére vagy nem látott senkit a Testvériségen kívül, vagy senkit sem volt képes felismerni.

A vendégek között lavírozva bort hordoztak tálcákon körbe az apródok. Yennefer egyáltalán nem ivott. A vajáknak kedve lett volna bevágni valamit, de nem tehette. A doublet bezzeg bevágott. A hóna alatt.

A varázslónő karjával ügyesen kormányozva elhúzta őt az asztaltól, és a terem kellős közepére, pontosan a közérdeklődés centrumába vezette. Az ellenállása semmire sem vezetett. Rájött, miről van szó. A leghétköznapibb demonstrációról a világon.

Geralt tudta, mire számíthat, így hát sztoikus nyugalommal viselte a varázslónők beteges érdeklődéssel teli pillantásait és a varázslók sejtelmes kis mosolyait. Bár Yennefer biztosította arról, hogy az illendőség és a tapintat megtiltja, hogy bárki is mágiát használjon az ehhez hasonló mulatságokon, nem hitte, hogy a mágusok képesek lennének visszafogni magukat, különösen, mivel Yennefer kihívóan még közszemlére is tette. És igaza is volt, amikor nem hitte. Többször is megérezte magán a medálja remegését és a mágikus impulzusok szúrásait. Egyesek, de kiváltképp egyes hölgyek, pimasz módon olvasni próbáltak a gondolataiban. Felkészült erre, tudta, miről van szó, tudta, hogyan vágjon vissza. Az oldalán lépdelő Yenneferre nézett, a hollófekete hajú és ibolyaszemű, fekete-fehér-brilliáns Yenneferre, és az őt vizsgáló varázslók elbizonytalanodtak, eltévelyedtek, érezhetően elvesztették a raisonjukat és a kontenanszukat, az ő legnagyobb megelégedésére.

Igen, felelte nekik gondolatban, igen, nem tévedtek. Csak ő létezik, ő, az oldalamon, itt és most, és csak ez számít. Az itt és a most. Annak, hogy ki volt korábban, hol volt korábban és kivel volt korábban, nincsen semmiféle, a legcsekélyebb jelentősége sem. Most velem van, itt, közöttetek. Velem, és senki mással. Pontosan ezt gondolom, miközben folyton őrá gondolok, miközben szüntelenül őrá gondolok, miközben a parfümjét érzem és a teste melegét. Ti pedig fuldokoltok az irigységtől.

A varázslónő erősen megszorította a karját, és finoman az oldalához simult.

– Köszönöm – mormolta, ahogy ismét az asztalok felé irányította. – De túlzott osztentáció nélkül, kérlek.

– Hát nektek, varázslóknak, mindig osztentációnak kell tartanotok az őszinteséget? Vajon azért, mert nem hisztek az őszinteségben, még akkor sem, ha mások gondolataiból olvassátok ki?

– Igen. Azért.

– De mégis megköszönöd nekem?

– Mert neked hiszek – szorította meg a karját még erősebben, aztán tányér után nyúlt. – Vegyél nekem egy kis lazacot, vajákom. És tarisznyarákot.

– Azok ott povissi rákok. Biztosan egy hónapja halászták ki őket, márpedig nagy a hőség. Nem félsz...

– Azok a rákok – szakította félbe a nő – ma reggel még a tenger fenekén lődörögtek. Csodálatos találmány a teleportáció.

– Csakugyan – hagyta rá. – Érdemes volna szélesebb körben elterjeszteni, nem gondolod?

– Dolgozunk rajta. Szedj csak, szedj, éhes vagyok.

– Szeretlek, Yen.

– Megkértelek, hogy osztentáció nélkül... – hirtelen elhallgatott, felkapta a fejét, és hátrasimította a homlokából fekete fürtjeit; ibolyakék szemei tágra nyíltak. – Geralt! Először vallottad be nekem!

– Lehetetlen. Te csúfolódsz velem.

– Nem, nem csúfolódom. Régebben csak gondoltad, de ma ki is mondtad.

– Olyan nagy különbség ez?

– Hatalmas.

– Yen...

– Ne beszélj teli szájjal. Én is szeretlek. Még nem mondtam? Az istenekre, meg fogsz fulladni! Emeld föl a karod, hátba váglak. Lélegezz mélyeket.

– Yen...

– Lélegezz, lélegezz, mindjárt elmúlik.

– Yen!

– Igen. Őszinteség az őszinteségért.

– Jól érzed magad?

– Vártam – nyomott a nő citromot a halra. – Mégsem illett volna egy gondolatban tett vallomásra reagálnom. Kivártam a szavakat, válaszolhattam, válaszoltam is. Remekül érzem magam.

– Mi történt?

– Később elmondom. Egyél. Ez a lazac fenséges, esküszöm az Erőre, igazán fenséges.

– Megcsókolhatlak? Most, itt, mindenki előtt?

– Nem.

– Yennefer! – szabadította ki a mellettük elhaladó feketehajú varázslónő a karját a kísérője könyöke alól, és közelebb lépett. – Szóval mégis eljöttél? Oh, ez csodálatos! Ezer éve nem láttalak!

– Sabrina! – örült meg Yennefer olyan őszintén, hogy Geralt kivételével bárki hagyta volna magát megtéveszteni. – Drágám! Úgy örülök!

A varázslónők óvatosan megölelték egymást, és kölcsönösen belecsókoltak a másik füle és briliáns-ónix függője mellett a levegőbe. A két varázslónő miniatűr szőlőfürtökre emlékeztető fülönfüggői egyformák voltak – a levegőben azonnal érezni lehetett a vad ellenségeskedést.

– Geralt, engedd meg, bemutatom az iskolatársamat, Sabrina Glevissiget Ard Carraighből.

A vaják meghajolt, megcsókolta a magasan felé nyújtott kezet. Arra már sikerült rájönnie, hogy a varázslónők egytől egyig elvárták, hogy üdvözléskor kezet csókoljanak nekik; egy olyan gesztust, mely legalábbis a hercegnőkkel helyezte őket egy szintre. Sabrina Glevissig felemelte a fejét, a fülbevalói megremegtek és megcsendültek. Halkan, de pimaszul és tüntetően.

– Nagyon szerettelek volna megismerni, Geralt – mondta mosolyogva. Mint minden varázslónő, ő sem ismerte el se az „urat”, se a „kegyelmedet”, se semmilyen más, a nemesség köreiben kötelező titulust. – Örülök, borzasztóan örülök. Végre felhagytál azzal, hogy rejtegesd előlünk, Yenna. Őszintén szólva csodálkozom, hogy ilyen sokáig halogattad. Abszolúte nincs itt mit szégyellni.

– Magam is így gondolom – válaszolta fesztelenül Yennefer kissé összehúzva a szemét, és tüntetőleg hátravetette a haját a saját fülbevalójáról. – Szép blúz, Sabrina. Egyenesen elbűvölő. Igaz, Geralt?

A vaják bólintott, és nagyot nyelt. Sabrina Glevissig fekete sifonból varrt blúza abszolúte mindent feltárt, amit csak feltárhatott, márpedig volt mit. Kárminvörös szoknyája, melyet hatalmas, rózsa alakú csattal díszített ezüstövvel húzott össze a derekán, a legújabb divatnak megfelelően fel volt sliccelve oldalt. A divat azonban combközépig felsliccelt szoknya viselését diktálta, miközben az, amelyet Sabrina viselt, a csípője közepéig volt felvágva. Egy nagyon formás csípő közepéig.

– Mi újság Kaedwenben? – kérdezte Yennefer, úgy téve, mintha nem látná, Geralt mit bámul. – A királyod, Henselt még mindig arra vesztegeti az erejét és tartalékait, hogy Mókusokat kergessen az erdőben? Még mindig a tündék elleni büntető hadjáraton töri a fejét Dol Blathannába?

– Hagyjuk a politikát – mosolyodott el Sabrina. A kelleténél kissé hosszabb orra és a ragadozószeme a klasszikus boszorkaábrázolásokhoz tette hasonlatossá. – Holnap, a gyűlésen orrvérzésig kipolitizáljuk majd magunkat. És meghallgatunk majd mindenféle... prédikációkat is. A békés együttélés szükségességéről... A barátságról... A királyaink terveivel és szándékaival szembeni szolidáris pozíció elfoglalásának elengedhetetlen voltáról... Mit is fogunk még mi meghallgatni, Yennefer? Mivel készül még a számunkra holnap a Káptalan és Vilgefortz?

– Hagyjuk a politikát.

Sabrina Glevissig a függői csendes csilingelésétől kísérve ezüstösen felkacagott.

– Helyes. Várjunk holnapig. Holnap... Holnap mindenre fény derül. Ah, ez a politika, ezek a véget nem érő tanácskozások... Hogy milyen fatális hatással vannak az ember bőrére! Szerencsére van egy remek krémem, higgy nekem, drágám, úgy elillannak a ráncok, mint a lenge szellő... Megadjam a receptjét?

– Köszönöm, drágám, de nincs rá szükségem. Tényleg.

– Ah, tudom. Az iskolában mindig irigyeltem a bőrödet. Istenek, hány éve is már?

Yennefer úgy tett, mintha visszabiccentene valakinek a mellettük elsétálok közül. Sabrina ellenben a vajákra mosolygott, és élvezettel kidomborította mindazt, amit nem takart el a fekete sifon. Geralt ismét nagyot nyelt, igyekezvén nem túlságosan tolakodóan bámulni a nő rózsaszín mellbimbóit, melyek túlságosan is láthatóvá váltak az átlátszó szövet alatt. Rémülten pillantott Yenneferre. A varázslónő rámosolygott, de túlságosan is jól ismerte. Veszettül dühös volt.

– Oh, bocsáss meg – szólalt meg hirtelen Yennefer. – Ott látom Filippát, feltétlenül muszáj beszélnem vele. Geralt, engedd meg. Pá, Sabrina.

– Pá, Yenna – nézett Sabrina Glevissig a vaják szemébe. – Még egyszer gratulálok az... ízlésedhez.

– Köszönöm. – Yennefer hangja gyanúsan hűvös maradt. – Köszönöm, drágám.

Filippa Eilhartot Dijkstra társaságában találták. Geraltnak, aki valaha futólag kapcsolatban állt a redaniai kémmel, alapvetően örülnie kellett volna – végre talált egy ismerőst, aki hozzá hasonlóan nem tartozott a testvériséghez. De nem örült.

– Örülök, hogy látlak, Yenna – cuppantott Filippa a levegőbe Yennefer fülbevalója mellett. – Üdv, Geralt. Mindketten ismeritek Dijkstra grófot, igaz?

– Hát ki ne ismerné! – Yennefer biccentett, és odanyújtotta a kacsóját Dijkstrának, amit a kém tiszteletteljesen megcsókolt. – Örülök, hogy újra láthatom, grófom.

– Részemről az öröm – biztosította Vizimir király titkosszolgálatának feje –, hogy újra láthatlak, Yennefer. Különösképp ilyen kedves társaságban. Geralt uram, legmélyebb tiszteletem...

Geralt, aki visszatartotta magát még mélyebb tiszteletének bizonygatásától, megszorította a feléje nyújtott kezet – legalábbis megpróbált így tenni, mert a kéz méretei meghaladták a normákat, és a kézfogást gyakorlatilag lehetetlenné tették. A hatalmas kém halványbézs doubletet viselt, meglehetősen informális módon kigombolva. Látszott rajta, hogy kényelmesen érzi magát benne.

– Jól láttam – mondta Filippa –, hogy Sabrinával beszélgettetek?

– Beszélgettünk – horkant fel Yennefer. – Láttad, mi van rajta? Ehhez már tényleg az kell, hogy se ízlése, se szégyenérzete ne legyen valakinek... A fenébe is, idősebb nálam vagy... Hagyjuk is. Még ha lenne mit mutogatnia! Undok majom!

– Megpróbált titeket kifaggatni? Mindenki tudja, hogy Kaedweni Henseltnek kémkedik.

– Igazán? – kérdezte Yennefer meglepetést tettetve, amit – helyesen – remek tréfaként értékeltek.

– És ön, gróf uram, jól mulat az ünnepségünkön? – kérdezte Yennefer, amikor Filippa és Dijkstra abbahagyta a nevetést.

– Hallatlanul jól – hajolt meg urasan Vizimir király kémje.

– Ha figyelembe vesszük – mosolyodott el Filippa –, hogy a grófunk hivatalból van itt, az ilyesfajta megerősítés hallatlanul hízelgő. És ahogy minden hasonló bók is, kevéssé őszinte. Alig egy perccel ezelőtt vallotta be nekem, hogy szívesebben ülne a kedves, otthonos félhomályban, fáklyák és nyárson megpörkölődött húsok bűzében. Hiányzik neki a hagyományos, szósszal és sörrel végiglocsolt asztal is, amihez csapkodhatná a korsóját a mocskos, részeges dalok ritmusára, és ami alá reggeltájban kecsesen becsusszanhatna, hogy aztán elszenderedjen a csontokon rágódó agarak között. Az érveim pedig, melyek a lakomázás általunk gyakorolt módjának felsőbbrendűségét voltak hivatottak bizonyítani, képzeld csak el, süket fülekre találtak.

– Valóban? – nézett a vaják a kémre immár több jóindulattal. – És mik voltak ezek az érvek, ha szabad kérdeznem?

Ezúttal az ő kérdése volt az, amelyet nyilvánvaló módon remek tréfaként értékeltek, mert mindkét varázslónő egyszerre felnevetett.

– Ah, férfiak – mondta Filippa. – Semmit sem értetek. Hát a félhomályban és a füstben, az asztal mögött ülve kelthetnénk csodálatot a ruhánkkal és az alakunkkal?

Geralt nem talált szavakat; így csak meghajolt. Yennefer finoman megszorította a karját.

– Ah – szólalt meg. – Ott látom Triss Merigoldot. Feltétlenül muszáj váltanom vele néhány szót... Bocsássatok meg, hogy most magatokra hagyunk benneteket. Viszlát, Filippa. Biztosan találunk még ma este alkalmat egy kis csevejre. Hát nem így van, gróf uram?

– Kétségkívül – mosolyodott el Dijkstra, és mélyen meghajolt. – Szolgálatára, Yennefer. Csak biccentenie kell.

Odamentek Trisshez, aki az égszínkék és a szeladon különböző árnyalataiban tündökölt. Amikor meglátta őket, Triss abbahagyta a beszélgetést két varázslóval, vidáman felnevetett, átkarolta Yennefert, és a fül melletti levegőbe csókolás rituáléja is megismétlődött. Geralt elfogadta a felé nyújtott kezet, de úgy döntött, szembemegy a ceremóniával – átölelte a gesztenyehajú varázslónőt, és nyomott egy csókot puha, barackosan pihés arcocskájára. Triss kissé elpirult.

A varázslók bemutatkoztak. Az egyikük Drithelm volt Pont Vanisból, a másik a testvére, Detmold. Mindketten a koviri Esterad király szolgálatában álltak. Mindketten szűkszavúnak bizonyultak, és az első adandó alkalommal mindketten továbbálltak.

– Filippával beszélgettetek és Dijkstrával, Tretogorból – jegyezte meg Triss a nyakában függő, ezüstbe és briliánsok közé foglalt lazúrkő szívecskét babrálva. – Természetesen tudjátok, kicsoda is Dijkstra?

– Tudjuk – felelte Yennefer. – Beszélt veled? Megpróbált kikérdezni?

– Megpróbált – mosolyodott el sokatmondóan a varázslónő, és felkacagott. – Meglehetősen óvatosan. De Filippa ott tett neki keresztbe, ahol csak tudott. És én még azt gondoltam, hogy a lehető legjobb viszonyban vannak.

– Remek viszonyban vannak – figyelmeztette komolyan Yennefer. – Vigyázz, Triss! Egy szót se szólj előtte... Tudod, kiről.

– Tudom. Vigyázni fogok. Ha már itt tartunk... – eresztette le Triss a hangját. – Mi újság nála? Láthatom majd?

– Ha rászánod magad, hogy órákat tarts Arethusában – mosolyodott el Yennefer –, nagyon is gyakran láthatod majd.

– Ah – nyílt Triss szeme tágabbra. – Értem. Akkor Ciri...

– Halkabban, Triss. Beszélgessünk erről később. Holnap. A tanácskozás után.

– Holnap? – húzódott Triss szája különös mosolyra. Yennefer a szemöldökét ráncolta, de még mielőtt visszakérdezhetett volna, hirtelen némi mozgolódás támadt a teremben.

– Már itt is vannak – köszörülte meg a torkát Triss. – Megjöttek végre.

– Igen – helyeselt Yennefer, elszakítva tekintetét a barátnője szemeitől. – Már itt vannak. Geralt, végre itt az alkalom, hogy megismerd a Káptalan és a Főtanács tagjait. Ha úgy adódik, bemutatlak, de nem fog megártani, ha már korábban tudod, ki kicsoda.

Az összegyűlt varázslók szétrebbentek, tiszteletteljesen hajolva meg a terembe bevonuló személyek előtt. A sor élén egy korosodó, de életerős férfi haladt rendkívül egyszerű gyapjúöltözetben. Egy magas nő lépdelt mellette; éles arcvonásai voltak és fekete, simára fésült haja.

– Az ott Aelle-i Gerhart, akit Hen Gedymdeithként ismernek, a legidősebb élő varázsló – számolt be félhangon Yennefer. – A mellette vonuló nő Tissaia de Vries. Nem sokkal fiatalabb Hennél, de nem átall elixíreket használni.

A páros mögött egy vonzó nő haladt csipkével díszített, rezedaszínű ruhájában susogva, akinek rendkívül hosszú, mélyarany haja volt.

– Francesca Findabair, akit Enid an Gleannának, a Völgyek Százszorszépének hívnak. Ki ne essen a szemed, vajákom. Szokás őt tartani a legszebb nőnek a világon.

– A Káptalan tagja? – suttogta csodálkozva a férfi. – Nagyon fiatalnak tűnik. Szintén mágikus elixírek?

– Nem az ő esetében. Francesca tisztavérű tünde. Figyeld meg a férfit, aki kíséri. Roggeveen-i Vilgefortz. Ő valóban fiatal. De hallatlanul tehetséges.

A „fiatal” meghatározás, mint azt Geralt jól tudta, a varázslók esetében százéves korig bezárólag volt érvényben. Vilgefortz harmincötnek látszott. Magas volt és jókötésű, rövid zekét hordott lovagmódra, de természetesen címer nélkül. Ezenkívül pokolian jóképű volt. Ez még annak ellenére is szembetűnő volt, hogy az oldalán a hatalmas őzszemű és egyenesen lélegzetelállító szépségű Francesca Findabair szállt szinte könnyedén.

– Az az alacsony férfi, aki Vilgefortz mellett megy, Artaud Terranova – magyarázta Triss Merigold. – Öten együtt alkotják a Káptalant...

– És az a furcsa arcú lány, aki Vilgefortz mögött megy?

– Az az asszisztense, Lydia van Bredevoort – közölte hűvös hangon Yennefer. – Jelentéktelen személy, de az arcába bámulni rendkívül tapintatlan dolog. Figyelj inkább arra a háromra, akik hátul mennek, azok a Tanács tagjai. Cidarisi Fercart, Oxenfurti Radcliffe és Carduin Lan Exeterből.

– Ez az egész Tanács? A teljes tagsága? Azt hittem, többen vannak.

– A Káptalan öt főt számlál, a Tanácsban további öt foglal helyet. Filippa Eilhart is a Tanács tagja.

– Nekem még mindig nem jön ki – csóválta a fejét a férfi, Triss pedig felkacagott.

– Nem mondtad el neki? Te komolyan semmit sem tudsz, Geralt?

– Mégis miről?

– Hiszen Yennefer is tagja a Tanácsnak. A soddeni csata óta. Nem dicsekedtél még el neki, kedveském?

– Nem, kedveském – nézett a varázslónő egyenesen a barátnője szemébe. – Először is, nem szeretek dicsekedni. Másodszor, nem volt időnk erre. Nagyon régóta nem láttam Geraltot, rengeteg pótolnivalónk van. Egészen hosszú lista gyűlt róluk össze. Ennek a listának megfelelően intézzük a dolgainkat.

– Természetesen – mondta bizonytalanul Triss. – Hmm... Ilyen hosszú idő után... Megértem. Van miről beszélgetni...

– A beszélgetések – mosolyodott el kétértelműen Yennefer, a vajákot is megajándékozva közben egy újabb fátyolos pillantással – a lista végén helyezkednek el. A legeslegvégén, Triss.

A gesztenyebarna varázslónő szemmel láthatóan zavarba jött, kissé el is vörösödön.

– Megértem – ismételte, zavarában a lazúrkő szívecskével babrálva.

– Nagy örömömre szolgál, hogy megérted. Geralt, hozz nekünk bort. Ne, ne attól az apródtól. Attól, a messzebbitől.

Szót fogadott, csalhatatlanul érezve ki a nő hangjából a parancsot. Miközben elvette a kupákat az apród kezében tartott tálcáról, diszkréten figyelte a két varázslónőt. Yennefer gyorsan és halkan beszélt, Triss Merigold leeresztett fejjel hallgatta. Amikor visszaért, Triss már nem volt ott. Yennefer semmiféle érdeklődést nem tanúsított a neki hozott bor iránt, így aztán mindkét felesleges kupát az asztalra tette.

– Nem volt ez túlzás esetleg? – kérdezte hűvösen.

Yennefer szemei ibolyakék lángra gyúltak.

– Ne próbálj idiótát csinálni belőlem. Azt hitted, nem tudok rólad és róla?

– Ha arról van szó...

– Pont arról – vágott közbe a nő. – Ne vágj ostoba képeket, és tartózkodj a kommentároktól. De mindenekelőtt ne is próbálj hazudni. Hosszabb ideje ismerem Trisst nálad, kedveljük egymást, remekül megértjük egymást, és mindig meg is fogjuk érteni, függetlenül a különféle apró... incidensektől. Most viszont úgy tűnt a számomra, hogy kételyei támadtak. Eloszlattam hát őket, és ennyi. Ne térjünk többé vissza erre.

Esze ágában sem volt. Yennefer kisimította arcából a fürtjeit.

– Egy percre most itt hagylak, muszáj beszélnem Tissaiával és Francescával. Egyél valamit, mert korog a gyomrod. És légy óvatos. Néhányan biztosan letámadnak majd. Ne hagyd magad, és ne tedd tönkre a reputációmat.

– Efelől nyugodt lehetsz.

– Geralt?

– Hallgatlak.

– Nemrég annak a kívánságnak adtál hangot, hogy megcsókolj, itt, mindenki előtt. Még mindig időszerű?

– Még mindig.

– Próbáld meg nem elkenni a rúzsomat.

A szeme sarkából az egybegyűltekre pillantott. Figyelték a csókot, de nem tolakodóan. Filippa Eilhart, aki kissé távolabb állt egy csapat fiatal varázslóval, rákacsintott, és úgy tett, mintha tapsolna.

Yennefer elszakította az ajkát az ajkától, mélyen felsóhajtott.

– Apróság, de milyen örvendetes – morogta. – Na, megyek. Nemsokára visszajövök. És később, a bankett után... Hmmm...

– Igen?

– Ne egyél semmi fokhagymásat, kérlek.

Amikor elment, a vaják félredobta az illemet, kigombolta a doubletet, kiitta mindkét kupát, és megpróbált komolyan foglalkozni az evéssel. Semmi sem lett belőle.

– Geralt.

– Gróf uram.

– Ne szólíts így – fintorodott el Dijkstra. – Nem vagyok én semmiféle gróf. Vizimir parancsolta, hogy így mutatkozzak be, hogy ne hergeljem az udvaroncokat és a mágusokat a bugris származásommal. Na, hogy sikerül csodálatot keltened a ruháddal és az alakoddal? És azt tettetned, hogy jól szórakozol?

– Nem kell tettetnem. Nem hivatalból vagyok itt.

– Érdekes – mosolyodott el a kém. – De megerősíti azt az általános vélekedést, mely szerint egyedi és megismételhetetlen vagy a magad nemében. Merthogy mindenki más hivatalból van itt.

– Pont ettől féltem. – Geralt is célszerűnek látta elmosolyodni. – Éreztem, hogy egyedüli leszek itt a magam nemében. Mármint, aki nem a jó helyen jár.

A kém átvizsgálta a közelükben lévő tálalóedényeket, aztán az egyikből kiemelte és elropogtatta egy Geralt számára ismeretlen növény hosszú, zöld hüvelyét.

– Ha már itt tartunk – mondta –, köszönet a Michelet testvérekért. Egész csomó ember sóhajtott fel megkönnyebbülten Redaniában, amikor mind a négyet levágtad az oxenfurti kikötőben. Jót röhögtem, amikor a nyomozáshoz beidézett medikus az egyetemről megnézte a sebeket, és azt mondta, kiegyenesített kaszát használtak hozzá.

Geralt nem kommentálta. Dijkstra újabb hüvelyest dugott a szájába.

– Kár – folytatta rágás közben –, hogy nem jelentkeztél a podesztánál, miután kinyírtad őket. Volt rájuk vérdíj, élve vagy halva. Nem is kevés.

– Túl sok a gond az adóbevallással – szánta rá magát a vaják is egy zöld hüvelyesre, aminek viszont olyan íze volt, mint valami szappanos zellernek. – Azonkívül sürgősen tovább kellett állnom akkor, mivel... De lehet, hogy untatlak, Dijkstra, hiszen te úgyis tudsz mindenről.

– Ugyan már – mosolyodott el a kém. – Nem tudok mindenről. Hiszen honnan is tudhatnék?

– Filippa Eilhart beszámolójából, hogy ne menjünk túl messzire.

– Beszámolók, elbeszélések, pletykák. Végig kell hallgatnom őket, ilyen a szakmám. De a szakmám egyúttal arra is kényszerít, hogy mindezt egy nagyon sűrű szitán átszűrjem. Legutóbb, képzeld csak el, olyan hírek is eljutottak hozzám, hogy valaki kinyírta a hírhedt Professzort és a két kamerádját. Az anchori fogadóban történt. Annak, aki csinálta, szintén kissé sietős volt a dolga ahhoz, hogy felvegye a jutalmát.

Geralt vállat vont.

– Pletykák. Szűrd át őket sűrű szitán, meglátod, mi marad belőlük.

– Nincs rá szükség. Tudom, mi marad. Az a valami leggyakrabban egy kísérlet a szándékos dezinformációra. Aha, ha már a dezinformációnál tartunk, hogy érzi magát a kicsi Cirilla, az a szegény, beteges kislány, aki annyira hajlamos a torokgyíkra? Egészséges volna?

– Hagyd abba, Dijkstra – felelte hűvösen a vaják egyenesen a kém szemébe nézve. – Tudom, hogy hivatalból vagy itt, de ne ess a túlbuzgóság bűnébe.

A kém felröhögött. A mellettük elhaladó két varázslónő csodálkozva nézett rájuk. És kíváncsian.

– Vizimir király – mondta Dijkstra, amikor abbahagyta a röhögést – extra prémiumot fizet nekem minden megfejtett titokért cserébe. A túlbuzgóság biztosítja a tisztes megélhetésemet. Ki fogsz nevetni, de nekem feleségem és gyerekeim vannak.

– Nem találok ebben semmi nevetségeset. Dolgozz hát a feleséged és a gyerekeid megélhetéséért, de ne az én kontómra, ha szabad kérnem. Nekem úgy tűnik, ebben a teremben nincs hiány titkokban és rejtélyekben.

– Épp ellenkezőleg. Egész Arethusa egyetlen hatalmas rejtély. Bizonyára észrevetted? Valami lóg itt a levegőben, Geralt. Csak hogy világos legyek, hozzáteszem, hogy nem a kandeláberekre értem.

– Nem értem.

– Azt meghiszem. Mert én magam sem értem. Márpedig nagyon szeretném megérteni. Hát te nem szeretnéd? Ah, elnézést. Hiszen te úgyis bizonyára mindenről tudsz. Az elbűvölő Vengerbergi Yennefer beszámolójából, hogy ne menjünk túl messzire. Ha csak belegondolok, hogy voltak idők, amikor velem is előfordult, hogy megtudtam egyet, s mást az elbűvölő Yennefertől. Ah, de hol van már a tavalyi hó?

– Igazán nem tudom, mire gondolsz, Dijkstra. Megtenned, hogy szabatosabban fogalmazod meg a gondolataidat? Próbáld meg. Azzal a feltétellel, hogy nem hivatalból teszed. Bocsáss meg, de nem áll szándékomban az extra prémiumodért megdolgozni.

– Azt gondolod, hogy megpróbállak aljas módon rászedni? – fintorodott el a kém. – Csellel információkat kiszedni belőled? Megsértesz, Geralt. Engem egyszerűen csak érdekel, hogy te magad is ugyanazokat a szabályszerűségeket figyeled-e meg a teremben, amik nekem szúrtak szemet.

– És mi az, ami ennyire szemet szúrt?

– Nem furcsállod a koronás fők teljes hiányát, ami könnyűszerrel megfigyelhető ezen a gyűlésen?

– Cseppet sem furcsállom. – Geraltnak sikerült végre rátűznie egy marinált olajbogyót a fogpiszkálójára. – A királyok bizonyára jobban kedvelik a hagyományos lakomákat, asztal mellett, ami alá reggeltájban kecsesen becsusszanhatnak. Azonkívül...

– Mi van azonkívül? – tömött Dijsktra négy olajbogyót a szájába, melyeket mindenféle restelkedés nélkül a kezével kapott föl a tálcáról.

– Azonkívül – nézett a vaják a teremben kerengő tömegre –, a királyoknak nem volt kedve ezzel vesződni. Kémek egész hadát küldték ide maguk helyett. A testvériségből és azon kívülről is. Bizonyára azért, hogy kikémleljék, mi lóg itt a levegőben.

Dijkstra az asztalra köpte az olajbogyók magjait, leemelt egy kis ezüstállványról egy hosszú villát, és turkálni kezdett vele egy mély kristály salátástálban.

– Vilgefortz pedig – mondta, egy pillanatra sem hagyva abba a turkálást – gondoskodott róla, hogy egyetlen kém se hiányozzon. Itt fő neki az összes király kémje egy fazékban. Miért van szüksége Vilgefortznak az összes király kémjeire egy fazékban, vaják?

– Fogalmam sincs. És vajmi kevéssé érdekel. Megmondtam, magánügyben vagyok itt. Hogy úgy mondjam, kívül esek a fazékon.

Vizimir király kémje kihalászott a salátástálból egy aprócska polipot, és undorodva nézegette.

– Ezek ezt eszik – csóválta a fejét tettetett együttérzéssel, aztán Geralthoz fordult. – Hallgass végig figyelmesen, vaják – mondta halkan. – Az elképzeléseid a magánszférádról, az a nagy magabiztosságod, hogy téged semmi sem érdekel, és nem is érdekelhet... Megdöbbent engem, és ez hazardériára sarkall. Van némi vénád a hazárdjátékhoz?

– Beszélj világosabban, ha kérhetlek.

– Fogadást ajánlok – emelte fel Dijkstra a villát a rátűzött lábasfejűvel együtt. – Állítom, hogy az elkövetkezendő egy órán belül Vilgefortz hosszabb beszélgetésre fog invitálni. Állítom, hogy a beszélgetés során bebizonyítja majd neked, hogy nem vagy magánember, és hogy te is a fazeka része vagy. Ha tévedek, megeszem ezt a szart a szemed láttára, a csápjaival meg mindennel együtt. Áll a fogadás?

– Mit kell megennem, ha veszítek?

– Semmit – nézett gyorsan körbe Dijkstra. – Ha veszítesz, beszámolsz nekem arról, miről beszélgettél Vilgefortz-cal.

A vaják egy pillanatig hallgatott, nyugodtan nézve a kémre.

– Búcsúzom, gróf uram – mondta végül. – Köszönöm a csevejt. Tanulságos volt.

Dijsktra könnyedén legyintett.

– Ennyire...

– Ennyire – szakította félbe Geralt. – Búcsúzom.

A kém vállat vont, a polipot a villával együtt a salátástálba dobta, sarkon fordult, és továbbállt. Geralt utána se nézett. Lassan átvonult a következő asztalhoz, égve a vágytól, hogy nekiláthasson a salátalevelek és citromgerezdek között az ezüsttálcán tornyosuló hatalmas, halványrózsaszín garnéláknak. Kívánta őket, de mivel még mindig érezte magán a fürkész pillantásokat, szerette volna a rákokat disztingvált módon, a formaságok megtartása mellett magába tömni. Tüntető lassúsággal közelített, kimérten és méltóságteljesen nyúlva egy-egy falat után a többi tálalóból.

A szomszéd asztalnál ott állt Sabrina Glevissig egy számára ismeretlen, lángvörös hajú varázslónővel merülve beszélgetésbe. A vörös fehér szoknyát és fehér zsorzsettből készült blúzocskát viselt. A blúza, hasonlóan Sabrináéhoz, szintén teljességgel átlátszó volt, de volt rajta néhány stratégiai ponton elhelyezett appliqué és hímzés. A fölvarrt díszeknek, mint ahogy azt Geralt észrevette, volt egy érdekes tulajdonsága: felváltva hol elrejtettek, hol feltártak egyes részleteket.

A varázslónők majonézes langusztaszeletkékkel tömték magukat csevegés közben. Halkan beszélgettek, ráadásul az Ősi Nyelven. Bár nem az ő irányába néztek, egyértelmű volt, hogy róla beszélnek. Tapintatlanul kiélesítette érzékeny vajákhallását, és közben úgy tett, mintha kizárólag a garnélák érdekelnék.

– ...Yenneferrel? – kérdezett vissza a vöröshajú a gyöngysorát babrálva, amit úgy tekert körbe a nyakán, hogy végül úgy festett, akár egy nyakörv. – Komolyan beszélsz, Sabrina?

– Abszolút – válaszolta Sabrina Glevissig. – Nem hiszed el, de már jó pár éve tart. Esküszöm, csodálkozom, hogy hogyan bírhatja ki azzal az undok libával.

– Mit kell ezen csodálkozni? Megbabonázta, a hatalmában tartja. Hát nem csináltam ilyet elégszer én is?

– De hiszen vaják. Őket nem lehet elvarázsolni. Nem ilyen hosszú időre, mindenesetre.

– Akkor hát szerelem – sóhajtott fel a vörös. – A szerelem pedig vak.

– Ő a vak – fintorodott el Sabrina. – Elhiszed, Marti, hogy úgy merészelt bemutatni neki, mint az iskolatársnőjét? Bloede pest, idősebb nálam vagy... Hagyjuk is. Én mondom neked, olyan féltékeny erre a vajákra, mint a fene. A kis Merigold épp csak rámosolygott, az a boszorkány meg jól lehordta, és nem válogatott a szavakban, utána meg elhajtotta. És ebben a pillanatban is... Nézz csak oda. Ott áll, beszélget Francescával, de a vajákról le sem veszi a szemét.

– Fél – vihogott fel a vörös –, hogy lecsapjuk a kezéről, ha más nem, legalább ma éjszakára. Mit szólsz, Sabrina? Megpróbáljuk? Vonzó egy fickó, nem olyan, mint a mi kis beképzelt sápkórosaink a komplexusaikkal meg a követeléseikkel...

– Halkabban beszélj, Marti – sziszegte Sabrina. – Ne nézz rá, és ne vigyorogj! Yennefer figyel minket. És ne engedj a stílből. El akarod csábítani? Rossz ízlésre vall.

– Hmm, igazad van – ismerte be némi gondolkodás után Marti. – De hogyha ő jönne ide hirtelen, és maga ajánlaná föl?

– Akkor – vetett egy pillantást a vajákra Sabrina Glevissig fekete ragadozószemeivel –, gondolkodás nélkül odaadnám magam, akár még a puszta kövön is.

– Én pedig – vihorászott Marti – még egy sün hátán is.

A vaják az abroszra meredve garnéla és salátalevél mögé rejtette ostoba arckifejezését; e pillanatban hallatlanul boldoggá tette a tény, hogy a véredényei mutációja lehetetlenné tette a számára, hogy elpiruljon.

– Geralt, a vaják?

Lenyelte a garnélát, és megfordult. Az ismerős arcvonásokkal megáldott varázsló ibolyakék doubletje hímzett hajtókájához érve alig észrevehetően elmosolyodott.

– Vole-i Dorregaray. Hiszen ismerjük egymást. Akkor találkoztunk...

– Emlékszem. Ne haragudj, egy pillanatig nem ismertelek meg. Örülök, hogy...

A varázsló ezúttal kissé észrevehetőbben mosolyodott el, és leemelt két serleget az apród által hordozott tálcáról.

– Figyellek egy ideje – mondta, miközben Geraltnak nyújtotta az egyik serleget. – Mindenkivel, akinek csak Yennefer bemutatott, közölted, hogy örülsz. Álszentség, vagy csak a kritikai érzék hiánya?

– Udvariasság.

– Velük szemben? – mutatott Dorregaray széles mozdulattal a mulatozókra. – Higgy nekem, nem érdemes megerőltetned magad. Dölyfös, irigy és képmutató banda, nemhogy nem fogják kellően értékelni az udvariasságodat, de egyenesen szarkazmusnak veszik majd. Velük, vajákom, a maguk módjára kell bánni: erőszakosan, arrogánsán, udvariatlanul; akkor legalább imponálsz majd nekik. Innál velem egy kis bort?

– Azt a lőrét, amit itt felszolgálnak? – mosolygott rá kedvesen Geralt.

– A legnagyobb undorral. Na, de ha egyszer neked ízlik... Erőt veszek magamon.

Sabrina és Marti, akik a saját asztaluknál hegyezték a fülüket, hangos nevetésben törtek ki. Dorregaray mindkettejüket megvetéssel teli tekintettel mérte végig, megfordult, és kupáját a vaják serlegéhez koccintva elmosolyodott – de ezúttal őszintén.

– Ott a pont – helyeselt fesztelenül. – Gyorsan tanulsz. A pokolba is, hol tanultad te meg így forgatni a szavakat, vajákom? Az országutakon, ahol folyton a kihalófélben lévő létformák nyomában kóborolsz? Egészségedre. Nevetni fogsz, de egyike vagy azon keveseknek e teremben, akiknek kedvem van ilyen tósztot ajánlani.

– Valóban? – kortyolt Geralt a borba, aztán finoman cuppogott, kiélvezve az ízeit. – Annak ellenére, hogy kihalófélben lévő létformák lemészárlásával foglalkozom?

– Ne forgasd ki a szavaimat – veregette vállon barátságosan a varázsló. – Alig kezdődött még el a bankett. Bizonyára letámadnak majd még néhányan, úgyhogy gazdálkodj okosabban a csípős riposztokkal. Ami pedig a szakmádat illeti... Benned, Geralt, legalább van annyi méltóság, hogy nem aggatod körbe magad trófeákkal. De nézzél csak körül. Na, bátran, félre a jó modorral, ezek szeretik, ha bámulják őket.

A vaják engedelmesen Sabrina Glevissig kebleire szegezte a tekintetét.

– Nézd meg – ragadta karon Dorregaray, és ujjával a mellettük elhaladó, tülljeit lobogtató varázslónőre bökött. – Sárkány-agámabőr topánka. Észrevetted?

Bólintott, de őszintétlenül, mivelhogy kizárólag azt látta, amit nem takart el az átlátszó tüllblúzocska.

– Oh, kérlek, sziklakobra – azonosította tévedhetetlenül a varázsló a következő teremben parádézó topánkát. A divat, amely a boka fölötti araszig kurtította a szoknyahosszt, ugyancsak megkönnyítette a dolgát. – Ott meg... Fehér leguán. Szalamandra. Sárkánykígyó. Pápaszemes kajmán. Baziliszkusz... Egytől egyig kihalással fenyegetett hüllők. A pokolba is, hát nem lehet marha- vagy sertésbőr cipőt hordani?

– Te meg, Dorregaray, mint mindig, a bőrökről? – szólította meg a varázslót Filippa Eilhart megállva mellettük. – A tímárságról és a cipészmesterségről? Milyen egy triviális és ízetlen téma.

– Egyeseknek ez ízetlen, másoknak meg amaz – fintorodott el megvetően a varázsló. – Szép felvarrásokat látok a ruhádon, Filippa. Nem tévedek, az ott valóban gyémánthermelin? Rendkívül ízléses. Bizonyára tisztában vagy vele, hogy ezt a fajt, épp a gyönyörű szőrtakarója okán, teljességgel kiirtották húsz évvel ezelőtt?

– Harminc – javította ki Filippa egymás után rakosgatva a szájába az utolsó garnélákat; azokat, amelyeket Geraltnak nem sikerült felfalnia. – Tudom, tudom, a faj kétségtelenül feltámadna poraiból, ha ráparancsolnék a varrónőmre, hogy kócgombolyagokkal varrja körbe a ruhámat. Fontolóra is vettem. De a kóc színe nem illett a szoknyámhoz.

– Menjünk át ahhoz az asztalhoz a túloldalra – javasolta a vaják fesztelenül. – Láttam arra egy jókora tál fekete kaviárt. És tekintve, hogy a lapátorrú tok már szintén majdnem mind egy szálig kipusztult, sietnünk is kell.

– Kaviár a te társaságodban? Erről álmodoztam – rebegtette meg a szempilláit Filippa, a férfi karja alá csúsztatta a kezét; izgató fahéj- és nárdusillat csapott fel belőle. – Induljunk hát, késlekedés nélkül. Velünk tartasz, Dorregaray? Nem? Na, akkor ég veled, mulass jól!

A varázsló felhorkant és félrefordult. Sabrina Glevissig és a vörös barátnője olyan pillantásokkal kísérte a távozókat, melyek mérgesebbek voltak még a kihalással fenyegetett sziklakobránál is.

– Dorregaray – morogta Filippa, miközben mindenféle feszengés nélkül Geralt oldalához simult – a cidarisi királynak, Ethainnak kémkedik. Légy óvatos. A hüllői meg a bőrök csak a bevezetés, ami a faggatózást megelőzi. Sabrina Glevissig pedig szorgosan hegyezte a fülét...

– ...mert a kaedweni Henselt királynak kémkedik – fejezte be a férfi. – Tudom, említetted. És az a vörös, a barátnője...

– Nem vörös, hanem festett. Hát nincs neked szemed? Az Marti Sodergren.

– Ő kinek kémkedik?

– Marti? – nevetett fel Filippa, elővillantva fogait erősen rúzsozott ajkai közül. – Senkinek. Martit nem érdekli a politika.

– Vérlázító. Azt hittem, itt mindenki kémkedik.

– Sokan – húzta össze a szemét a varázslónő. – De nem mindenki. Nem Marti Sodergren. Marti javas. És nimfomán. Ah, a ménkűbe, nézd csak! Mind egy szálig felzabálták a kaviárt! Az utolsó szemig! Fényesre nyalták a paterát! És mi mihez kezdünk most?

– Most – mosolyodott el Geralt ártatlanul – közölni fogod velem, hogy valami lóg itt a levegőben. Elmondod, hogy félre kell dobnom a semlegességem, és választanom. Fogadást ajánlasz nekem. Arról, hogy mi lehet a díjam ebben a fogadásban, még csak álmodni sem merek. De tudom, mit kell majd tennem, hogyha veszítek.

Filippa Eilhart hosszasan hallgatott, le sem véve a vajákról a szemét.

– Gondolhattam volna – szólt halkan. – Dijkstra nem bírta megállni. Ajánlatot tett neked. Pedig előre figyelmeztettem, hogy megveted a kémeket.

– Nem a kémeket vetem meg. A kémkedés az, amit megvetek. És a megvetést vetem meg. Ne ajánlj nekem semmiféle fogadást, Filippa. Valóban, én is érzem, hogy valami lóg itt a levegőben. És hadd lógjon csak kedvére. Engem ez nem érint, és nem is érdekel.

– Mondtad már ezt nekem valamikor. Oxenfurtban.

– Örülök, hogy nem felejtetted el. A körülményeire, remélem, szintén emlékszel?

– Pontosan. Akkor nem árultam el neked, kinek szolgál az a bizonyos Rience, vagy hogy is hívták. Hagytam, hogy elmeneküljön. Eh, hogy milyen dühös voltál rám akkor...

– Finoman szólva.

– Eljött az ideje, hogy tisztázzam magam. Holnap megkapod tőlem azt a Rience-et. Ne szakíts félbe, ne vágj pofákat. Ez itt nem valamiféle Dijkstra-féle fogadás. Ez ígéret, és én megtartom az ígéreteimet. Ne, csak semmi kérdés, kérlek. Várj holnapig. Most pedig koncentráljunk a kaviárra és a banális kis pletykákra.

– Nincs kaviár.

– Egy pillanat.

A nő gyorsan körbenézett, megmozgatta a kezét, és elmormolt egy igét. Az ugrás közben ívben megfeszülő halat formázó ezüstedény azonnal megtelt a kihalással fenyegetett lapátorrú tok ikrájával. A vaják elmosolyodott.

– Jól lehet lakni illúzióval?

– Nem. De a sznob ízlést kellemesen el lehet vele kényeztetni. Kóstold meg.

– Hmm... Valóban... Finomabbnak tűnik, mint a valódi...

– És nem hizlal – felelte büszkén a varázslónő, újabb púpos kanál kaviárra csöpögtetve citromlevet. – Kérhetnék tőled egy pohár fehérbort?

– Szolgálatodra. Filippa?

– Hallgatlak.

– Állítólag a konvenciók megtiltják itt az igék használatát. Nem lenne hát akkor biztonságosabb a kaviár illúziója helyett magának az íznek az illúzióját elővarázsolni? Magát az érzetet? Hiszen képes lennél...

– Természetes, hogy képes lennék – nézett rá Filippa Eilhart a pohár kristályán keresztül. – Egy ilyesfajta ige egyszerűbb még a csép felépítésénél is. De ha csak az íz érzete lenne a miénk, megfosztanánk magunkat az élvezettől, amit maga a tevékenység okoz. A folyamat, az azt kísérő rituális mozdulatok, gesztusok... A folyamatot kísérő beszélgetés, a szemkontaktus... Megörvendeztethetlek egy mulatságos hasonlattal, szeretnéd?

– Hallgatlak, előre is örülve.

– Az orgazmus érzetét is képes lennék elővarázsolni.

Mire a vaják ismét meg bírt volna szólalni, odalépett hozzájuk egy alacsony, karcsú varázslónő, akinek hosszú, egyenes szalmasárga haja volt. Azonnal felismerte – ő volt az a sárkány-agáma cipőcskében és a zöld tüllblúzocskában, amely még olyan csekély részleteket sem fedett el, mint a bal melle fölötti aprócska anyajegy.

– Elnézést – mondta-, de meg kell zavarnom ezt a kis flörtöt. Filippa. Radcliffe és Detmold arra kér, beszélj velük egy percet. Sürgősen.

– Mit lehet tenni, ha így van, megyek. Pá, Geralt. Később meg flörtölünk!

– Aha! – taksálta a tekintetével a szőke. – Geralt. A vaják, akiért majd’ megbolondul Yennefer? Figyeltelek téged, és azon törtem a fejem, vajon ki is lehetsz. Szörnyen meggyötört!

– Ismerem az effajta gyötrelmet – válaszolta udvariasan mosolyogva. – E pillanatban épp átélem.

– Elnézést a baklövésért. Keira Metz vagyok. Ó, kaviár!

– Vigyázz, illúzió.

– Az ördögbe is, igazad van! – eresztette el a varázslónő a kanalat, mintha csak egy császárskorpió farka volna. – Ki volt ilyen szemtelen, hogy... Te? Képes vagy négyes fokozatú illúziót létrehozni? Te?

– Én – hazudta tovább mosolyogva. – A mágia mestere vagyok, azért tettetem vajáknak magam, hogy megőrizzem az inkognitómat. Mit gondolsz, érdekelhetne Yennefert valaha egy egyszerű vaják?

Keira Metz egyenesen a szemébe nézett, és elfintorodott. A nyakában ankh-keresztet formázó, cirkóniákkal kirakott ezüstmedál függött.

– Bort esetleg? – kérdezte a férfi, hogy megtörje a kellemetlen hallgatást. Attól tartott, hogy a tréfája nem lelt kedvező fogadtatásra.

– Nem, köszönöm... mestertársam – felelte fagyos hangon Keira. – Nem iszom. Nem tehetem. Szándékomban áll ma éjszaka teherbe esni.

– Kivel? – kérdezte közelebb lépve Sabrina Glevissig vörösre festett barátnője, aki ravaszul elhelyezett fölvarrásokkal díszített, átlátszó kis fehér zsorzsett blúzt viselt. – Kivel? – ismételte ártatlanul rebegtetve hosszú pilláit.

Keira sarkon fordult, és végigmérte a fehér leguán topánjától az aprócska gyöngyös diadémjáig.

– És neked ahhoz aztán mi közöd?

– Semmi. Szakmai kíváncsiság. Nem mutatsz be a kísérődnek, a híres Ríviai Geraltnak?

– Nem szívesen. De tudom, hogy nem hagyod magad lerázni. Geralt, ez itt Marti Sodergren, javas. Az afrodiziákumok a specialitásai.

– Muszáj üzletről beszélnünk? Oh, hagytatok nekem is egy kis kaviárt? Milyen kedves tőletek.

– Vigyázat – vágta rá kórusban Keira és a vaják. – Illúzió.

– Tényleg az! – Marti Sodergren föléhajolt, összeráncolta az orrocskáját, aztán a kezébe vette a poharat, és a kárminvörös rúzsfoltra pillantott. – Hát persze, Filippa Eilhart. Mégis ki venné a bátorságot ilyen pimaszságra! Undok kígyó. Tudjátok, hogy redaniai Vizimirnek kémkedik?

– És hogy nimfomániás? – kockáztatta meg a vaják.

Martiből és Keirából egyszerre robbant ki a nevetés.

– Hát erre számítottál volna, amikor elkápráztattad és flörtölni próbáltál? – kérdezte a javas. – Ha igen, akkor tudnod kell, hogy valaki rútul rászedett. Filippa egy ideje már nem leli kedvét a férfiakban.

– Vagy lehet, hogy nő vagy? – biggyesztette le Keira Metz csillogó ajkait. – Lehet, hogy csak tetteted a férfit, mágusmester társunk? Hogy megőrizd az inkognitódat? Tudod, Marti, alig egy perce ismerte be nekem, hogy szeret színlelni.

– Szeret és tud is – mosolyodott el rosszmájúan Marti. – Nem igaz, Geralt? Nem is olyan régen láttalak, amint úgy teszel, mintha csapnivaló lenne a hallásod, és nem ismernéd az Ősi Nyelvet.

– Számtalan hibája van – közölte hűvösen Yennefer, ahogy közelebb lépett, és dölyfösen karon ragadta a vajákot. – Gyakorlatilag kizárólag csak hibái vannak. Lányok, az időtöket vesztegetitek.

– Úgy tűnik – hagyta rá Marti Sodergren, aki továbbra is rosszmájúan mosolygott. – Akkor hát jó szórakozást kívánunk. Gyere, Keira, igyunk valami... alkoholmenteset. Hátha én is rászánom magamat valamire ma éjszaka?

– Uff – szusszant fel a vaják, amikor továbbálltak. – Épp időben, Yen. Köszönöm.

– Köszönöd? De talán nem őszintén. Ebben a teremben pontosan tizenegy nő van, aki átlátszó blúzban kérkedik a cicijével. Itt hagylak téged fél órára, aztán azon kaplak, hogy kettejükkel még beszédbe is elegyedsz...

Yennefer hirtelen elhallgatott, és a hal formájú edényre meredt.

– ...és illúziót eszel – tette hozzá. – Oh, Geralt, Geralt. Gyere. Itt az alkalom, hogy bemutassalak néhány embernek, akiket érdemes megismerned.

– Az egyik közülük Vilgefortz lenne?

– Érdekes – hunyorított rá a varázslónő –, hogy épp róla kérdezel. Igen, Vilgefortz az, aki szeretne megismerni és elbeszélgetni veled. Előre figyelmeztetlek, lehet, hogy a beszélgetés közhelyesnek és könnyednek fog tűnni, de ne tévesszen ez meg. Vilgefortz egy rutinos, hallatlanul intelligens spíler. Nem tudom, mit akar tőled, de légy óvatos.

– Óvatos leszek – sóhajtott fel a férfi. – De nem hiszem, hogy a rutinos spílered képes lenne meglepni. Nem azok után, amiken itt keresztülmentem. Kémek vetették rám magukat, kihalóban levő hüllők és hermelinek támadtak rám. Nem létező kaviárral etettek. Férfiakban kedvüket nem lelő nimfománok kérdőjelezték meg a férfiasságomat, azzal fenyegettek, hogy sünháton erőszakolnak meg, terhességgel ijesztgettek, sőt, még orgazmussal is, és olyannal, amihez nem társulnak rituális mozdulatok. Brrr...

– Te ittál?

– Egy kevés cidarisi fehérbort. De valószínűleg valami afrodiziákum volt benne... Yen? Ha beszélgettem ezzel a Vilgefortz-cal, visszamegyünk Loxiába?

– Nem megyünk vissza Loxiába.

– Tessék?

– Arethusában szeretném tölteni ezt az éjszakát. Veled. Mit is mondtál, afrodiziákum? A borodban? Milyen érdekes...

– Ó, te jó ég, te jó ég – sóhajtott Yennefer elnyújtózkodva, és a vaják combjára vetette a combját. – Te jóságos, jóságos ég! Olyan régen nem szeretkeztem már... Olyan szörnyen régen.

Geralt kiszabadította ujjait a nő fürtjei közül; semmit sem fűzött hozzá. Először is, mert a kijelentés akár provokáció is lehetett, és félt a csalétekbe rejtett horogtól. Másodszor, mert nem szerette volna szavakkal elrontani a nő gyönyörének ízét, melyet még mindig ott érzett az ajkán.

– Olyan régen nem szeretkeztem már olyan férfival, aki szerelmet vallott nekem, és akinek szerelmet vallottam – dorombolta a nő egy perc múlva, mikorra világossá vált, hogy a vaják nem harap rá a csalira. – Elfelejtettem, milyen is tud lenni ilyenkor. Te jó ég, te jó ég.

A varázslónő még jobban kinyújtózkodott, és a karjait megfeszítve két kézzel megragadta a párna sarkait; ettől aztán holdfény öntözte mellei olyan formát öltöttek, mely azonnal borzongást keltett a vaják gerince tövében. Átölelte a nőt; mindketten mozdulatlanul feküdtek, ahogy a hév kialudt-kihűlt bennük.

A szobácska ablakán túl kabócák cirregtek, de hallani lehetett távoli, halk hangokat és nevetést is, melyek arról árulkodtak, hogy a bankett a meglehetősen kései óra ellenére is tovább tartott.

– Geralt?

– Igen, Yen?

– Mesélj róla.

– A beszélgetésről Vilgefortz-cal? Most? Elmesélem reggel.

– Most, kérlek.

A férfi a szoba sarkában álló szekreterre nézett. Könyvek, albumok és más holmik hevertek rajta, amiket az ideiglenesen Loxiába költöztetett adepta nem vitt magával. Gondosan a könyveknek támasztva ott ült egy gömbölyded kis rongybaba is fodros szoknyájában, amely gyűrött volt a folytonos ölelgetéstől. Nem vitte magával a babát, gondolta a vaják magában, hogy Loxiában, a közös dormitóriumban ne tegye ki magát a barátnői gúnyolódásának. Nem vitte magával a babácskáját. És most bizonyára nem tud nélküle elaludni.

A baba őt bámulta a gombszemeivel. A vaják elfordította a tekintetét.

Amikor Yennefer bemutatta a Káptalannak, figyelmesen szemügyre vette a varázslók elitjét. Hen Gedymdeith csak egy röpke, fáradt pillantást szentelt neki – látszott, hogy a bankettnek már sikerült elárasztania és kimerítenie az aggastyánt. Artaud Terranova arcán kétértelmű vigyorral hajolt meg előtte, tekintetét hol rá, hol Yenneferre kapva; de rögvest komolyabbá vált a többiek pillantásai hatására. Francesca Findabair égkék tündetekintete kifürkészhetetlen volt és kemény, akár az üveg. Amikor bemutatták neki, a Völgyek Százszorszépe rámosolygott. A mosolya, bár hihetetlenül szép volt, rettegéssel töltötte el a vajákot. Tissaia de Vries, bár látszólag a kézelői és az ékszerei szüntelen igazgatása foglalta le, lényegesen kevésbé szépen, de lényegesen őszintébben mosolygott rá a prezentáció során. És épp Tissaia volt az, aki azonnal beszélgetésbe elegyedett vele, felidézve az egyik nemes, vajáki cselekedetét, melyre ő maga mellesleg nem emlékezett, és gyanította, hogy az ujjából szopta a varázslónő.

És ekkor kapcsolódott be a beszélgetésbe Vilgefortz. Vilgefortz Roggeveenből, a tiszteletreméltó megjelenésű, nemes és szép vonású, őszinte és becsületes hangú varázsló. Geralt tudta, hogy azokból, akik így festenek, bármit ki lehet nézni.

Röviden beszélgettek, nyugtalansággal teli szemek tekintetét érezve magukon. Yennefer a vajákot figyelte. Vilgefortzot a szép szemű fiatal varázslónő nézte, aki szüntelenül próbálta elrejteni az arca alsó felét a legyezője mögött. Váltottak néhány semmitmondó megjegyzést, minekutána Vilgefortz azt ajánlotta, hogy szűkebb körben folytassák a beszélgetést. Geraltnak úgy tűnt, hogy Tissaia de Vries volt az egyetlen személy, akit ez a felvetés meglepett.

– Elaludtál, Geralt? – szakította ki Yennefer mormolása a merengésből. – Úgy volt, hogy elmeséled nekem, miről beszélgettetek.

A baba a szekreteren őt nézte gombszemeivel. A férfi elfordította a tekintetét.

– Alighogy kiértünk a kerengőre – kezdett bele ,– egy perccel később az a különös arcú lány...

– Lydia van Bredevoort. Vilgefortz asszisztense.

– Igen, valóban, említetted. Jelentéktelen személy. Szóval hát, amint kiléptünk a kerengőre, az a bizonyos jelentéktelen személy megállt, Vilgefortzra nézett, és kérdezett tőle valamit. Telepatikusan.

– Ez nem volt tapintatlanság tőle. Lydia nem használhatja a hangját.

– Rájöttem. Mert Vilgefortz nem telepátia útján válaszolt. Azt felelte...

– Igen, Lydia, remek ötlet – felelte Vilgefortz. – Sétáljunk végig a Dicsőség Képcsarnokán. Alkalmad nyílik majd egy pillantást vetni a mágia történetére, Ríviai Geralt. Nem kételkedem abban, hogy már ismered a mágia történetét, de most alkalmad nyílik megismerkedni a vizuális történetével is. Ha a festészet szakavatottja volnál, ne rémülj meg. A képek többsége Arethusa lelkes diákjainak munkája. Lydia, légy oly szíves, és világítsd meg némiképp az itt uralkodó homályt.

Lydia van Bredevort végighúzta a kezét a levegőben, és a folyosón azonnal világosabb lett.

Az első kép egy antik vitorlás hajót ábrázolt, melyet az örvénylő vízből ágaskodó zátonyok között hányt-vetett a forgatag. A hajó orrában fehér köpenyes férfi állt, akinek a fejét fénylő aureola koronázta.

– Az első partraszállás – találta ki a vaják.

– Természetesen – helyeselt Vilgefortz. – A Száműzöttek Hajója. Jan Bekker uralma alá hajtja az Erőt. Lecsendesíti a hullámokat, bebizonyítva, hogy egyáltalán nem szükségszerű, hogy a mágia gonosz és pusztító legyen, hanem akár életet is menthet.

– Valóban sor került valaha erre az eseményre?

– Kétlem – mosolyodott el a varázsló. – Sokkal valószínűbb, hogy az első út és a partraszállás idején Bekker a hajó oldalán lógva hányta az epét a többiekkel együtt. Az Erőt csak a valami furcsa véletlen folytán szerencsés partraszállást követően sikerült az uralma alá hajtania. Menjünk tovább. Íme, újból Jan Bekkert látod, amint az első település megalapításának színhelyén a vizet arra kényszeríti, hogy a sziklából feltörjön. És itt pedig, kérlek, Bekker a térdeplő telepesek gyűrűjében szétkergeti a felhőket és feltartóztatja a szélvihart, így védve meg a termést.

– És ez? Ez a kép miféle eseményt ábrázol?

– A Kiválasztottak Felfedezése. Bekker és Giambattista mágikus tesztnek veti alá a sorra érkező telepesek gyermekeit, hogy felfedezzék közöttük a Forrásokat. A kiválasztott gyermekeket elszakítják majd a szüleiktől, és magukkal viszik Mirthébe, a mágusok első székhelyére. Történelmi pillanatot veszel éppen szemügyre. Mint látod, minden gyermek rémült, csak az a talpraesett barna lányka nyújtja arcán bizalommal telt mosollyal a kezét Giambattista felé. Ő a később híressé vált Glanville-i Ágnes, az első nő, aki varázslóvá vált. Az a fehérnép mellette pedig az édesanyja. Valahogy olyan szomorú.

– És ez a tömegjelenet?

– A Novigradi Unió. Bekker, Giambattista és Monck egyezséget köt az uralkodókkal, a papokkal és a druidákkal. Amolyan megnemtámadási szerződés, valamint a mágia és az állam szétválasztása. Rémes egy giccs. Menjünk tovább. Emitt pedig Geoffrey Monckot látjuk, ahogyan útnak indul a Pontaron felfelé, amit akkor még Aevon y Pont ar Gwennelennek, az Alabástromhidak Folyójának hívtak. Monck Loc Muinne-ba hajózott, hogy rábeszélje az ottani tündéket, vegyenek magukhoz egy csapat gyermeket – Forrást –, akiket majd a tündemágusok fognak tanítani. Talán érdekelhet téged, hogy a gyermekek között volt egy kisfiú, akit később Aelle-i Gerhartnak neveztek. Néhány pillanattal ezelőtt ismerted meg. Azt a kisfiút ma Hen Gedymdeithnek hívják.

– Ez itt – nézett a varázslóra a vaják – egyenesen csatajelenetért kiált. Elvégre néhány évvel Monck sikerrel koronázott expedíciója után a tretogori Raupenneck marsall hadserege vérfürdőt rendezett Loc Muinne-ban és Est Haemletben, lemészárolva az összes tündét, korra vagy nemre való tekintet nélkül. És kezdetét vette a háború, amely a shaerraweddi vérfürdővel ért véget.

– De hiszen tiszteletreméltó történelmi ismereteid – mosolyodott el ismét Vilgefortz – tudni engedik a számodra, hogy azokban a háborúkban a jelentős varázslók közül egyetlen sem vett részt. Ezért aztán a téma egyetlen adeptát sem ihletett arra, hogy a megfelelő jelenetet megfesse. Menjünk tovább.

– Menjünk. És itt, ezen a vásznon, miféle esemény volna ez? Ah, tudom. Fehér Raffard kibékíti a civódó királyokat, és véget vet a Hatéves Háborúnak. Itt pedig Raffardot látjuk, amint visszautasítja a felkínált koronát. Szép, nemes gesztus.

– Úgy véled? – billentette oldalra a fejét Vilgefortz. – Mit mondhatnék, mindenesetre precedens értékű gesztus volt. Raffard elfogadta ellenben az első tanácsos tisztét, és ténylegesen ő uralkodott, mivel a király egy debil volt.

– A Dicsőség Képcsarnoka... – morogta a vaják a következő festményhez lépve. – Na és ez itt micsoda?

– Az első Káptalan összehívásának és a Törvény beiktatásának történelmi pillanata. Balról ülnek: Herbert Stammelford, Aurora Henson, Ivo Richert, Glanville-i Agnes, Geoffrey Monck és Radmir Tor Carneddből. Ez itt, ha őszinte lehetek, szintén egyenesen csatajelenetért kiált kiegészítésként. Nem sokkal ezután ugyanis egy brutális háború során leszámoltak mindazokkal, akik nem akarták elismerni a Káptalant és a Törvénynek alávetni magukat. Többek között Fehér Raffarddal. De erről hallgatnak a történelmi traktátusok, hogy ne ártsanak a szép legendájának.

– Itt pedig... Hmmm... Igen, ezt valószínűleg egy adepta festette. Ráadásul nagyon fiatal...

– Kétségkívül. Ez különben is egy allegória. Én a győzedelmes nőiség allegóriájának nevezném. Levegő, Víz, Föld és Tűz. És a négy híres varázslónő, az őselemek erői feletti uralom mesterei. Glanville-i Ágnes, Aurora Henson, Nina Fioravanti és Kiara Larissa de Winter. Tekints csak a következő, sikerültebb vászonra. Itt is Kiara Larissát láthatod, amint megnyitja az akadémiát a fiatal lányok számára. Az épületben, ahol éppen magunk is tartózkodunk. Ezek a portrék pedig Arethusa híres alumnái. Íme a győzedelmes nőiség és a szakma fokozatos elnőiesedésének hosszú története: Muriveli Yanna, Nora Wagner és a testvére, Auguszta, Jade Glevissig, Letícia Charbonneau, Ilona Laux-Antille, Carla Demetia Crest, Violenta Suarez, April Wenhaver... És az egyetlen még élő: Tissaia de Vries...

Továbbsétáltak. Lydia van Bredevoort selyemruhája selymesen susogott, és a susogásában fenyegető titok rejtezett.

– És ez? – torpant meg Geralt. – Miféle borzasztó egy jelenet ez?

– Radmir mágus mártírhalála, akit elevenen megnyúztak Falka lázadása idején. A háttérben pedig Mirthe városa lángol, mivel Falka azt parancsolta, hogy a lángok martaléka legyen.

– Amiért is nem sokkal ezután maga Falka is a lángok martaléka lett. A máglyán.

– Ez egy közismert tény, a temeriai és redaniai gyerekek a mai napig eljátsszák Falka megégetését Saovine előestéjén. Forduljunk vissza, hogy megnézhesd a galéria másik oldalát is... Látom, hogy kérdezni szeretnél valamit. Hallgatlak.

– Elgondolkodtató az időrend. Természetesen tudom, hogyan működnek a fiatalság elixírjei, de az, hogy a vásznakon egyszerre jelennek meg élő és régóta halott személyek...

– Más szavakkal: csodálkozol, hogy találkoztál a banketten Hen Gedymdeith-tel és Tissaia de Vriesszel, de nem volt ott közöttünk Bekker, Glanville-i Ágnes, Stammelford vagy Nina Fioravanti?

– Nem. Tudom, hogy nem vagytok halhatatlanok...

– Mi a halál? – szakította félbe Vilgefortz. – Szerinted?

– A vég.

– Minek a vége?

– A létezésnek. Nekem úgy tűnik, elkezdtünk filozofálni.

– A természet nem ismeri a filozófia fogalmát, Ríviai Geralt. Filozófiának azokat a Természet megismerésére tett szánalmas és nevetséges próbálkozásokat szokás nevezni, amelyekre az emberek ragadtatják magukat. Filozófiának számítanak az ilyesfajta próbálkozások eredményei is. Mindez olyan, mintha egy fej cékla tárná fel létezésének okait és következményeit, mindezt a Gumó és a Zöld örök és titokzatos Konfliktusa feletti elmélkedés eredményének nevezve, az esőt pedig Kifürkészhetetlen Első Mozgatónak ismerve el. Mi, varázslók nem vesztegetjük az időnket azzal, hogy kifürkésszük, mi is a Természet. Mi tudjuk, micsoda ő, mivel magunk is a Természet vagyunk. Értesz engem?

– Igyekszem, de beszélj lassabban, kérlek. Ne felejtsd el, hogy egy fej céklával beszélsz.

– Elgondolkodtál valaha azon, mi történt akkor, amikor Bekker arra kényszerítette a vizet, hogy feltörjön a sziklából? Nagyon egyszerűen azt szokás mondani: Bekker uralma alá hajtotta az Erőt. Engedelmességre bírt egy őselemet. Leigázta a természetet, az irányítása alá vonta... Milyen a kapcsolatod a nőkkel, Geralt?

– Tessék?

Lydia van Bredevoort selyemsusogás közepette megfordult, és várakozásba dermedt. Geralt látta, hogy egy becsomagolt képet tart a hóna alatt. Fogalma sem volt, honnan került az a kép oda, egy perccel azelőtt még nem volt Lydiánál semmi. A nyakában lágyan megremegett az amulett.

Vilgefortz elmosolyodott.

– Arról kérdeztelek – emlékeztette –, mik a nézeteid a férfi és a nő közötti viszony tekintetében.

– Milyen tekintetének a tekintetében?

– Lehetséges-e a véleményed szerint egy nőt engedelmességre kényszeríteni? Természetesen valódi nőkről beszélek, nem nőstényekről. Lehetséges uralkodni egy valódi nő fölött? A hatalmadba keríteni? Elérni azt, hogy alávesse magát az akaratodnak? És ha igen, miféle módon? Válaszolj.

Az apró rongybaba le sem vette róluk gombszemeit. Yennefer elfordította a tekintetét.

– Válaszoltál?

– Válaszoltam.

A varázslónő a férfi könyökére szorította bal kezét, a jobbat pedig a melleit simogató ujjaira.

– Mit?

– Hiszen tudod.

– Megértetted hát – szólalt meg valamivel később Vilgefortz. – És talán mindig is értetted. Akkor hát azt is megérted, hogy ha elvész és semmivé foszlik az akarat és az alázat, a parancs és az engedelmesség, az úr és az alávetett fogalma, akkor érhető el az egység. A közös lét, az egyetlen egésszé való összekapcsolódás; hogy kölcsönösen átjárják egymást. Amikor valami ilyesmi létrejön, már nem számít többé a halál. Ott, a bálteremben, jelen van Jan Bekker, aki maga volt a sziklából feltörő víz. Azt mondani, hogy Bekker halott, olyan, mintha azt állítanád, hogy a víz halt meg. Pillants csak arra a vászonra. Rápillantott.

– Kivételesen gyönyörű – mondta egy perccel később. És azonnal megérezte a vajákmedalion enyhe remegését.

– Lydia – mosolyodott el Vilgefortz – köszöni az elismerő szavakat. Én pedig gratulálok az ízlésedhez. A tájkép a legendás szerelmesek, Lodi Cregennan és Lara Dorren aep Shidhal találkozását ábrázolja, akiket szétválasztott és elpusztított a megvetés ideje. A férfi varázsló volt, a nő tünde, az Aen Saevherne, vagyis a Beavatottak elitjének tagja. Az, ami a békülés kezdete lehetett volna, tragédiára vált.

– Ismerem a történetet. Mindig is mesének tartottam. Hogyan történt valójában?

– Azt – komolyodott el a varázsló – senki sem tudja. Vagyishogy szinte senki. Lydia, akaszd ide a képed emellé. Geralt, csodáld meg Lydia ecsetjének újabb alkotását. Ez itt Lara Dorren aep Shidhal portréja, amely egy antik miniatúra nyomán készült.

– Gratulálok – hajolt meg a vaják Lydia van Bredevoort előtt; a hangja még csak meg sem remegett. – Valódi mestermű.

A hangja még csak meg sem remegett, noha Lara Dorren aep Shidhal Ciri szemeivel nézett vissza rá a portréból.

– Mi történt ezután?

– Lydia a galériában maradt. Mi pedig mindketten kimentünk a teraszra. És elszórakozott kissé a kontómra.

– Erre, Geralt, ha megengeded. Csak a sötét lapokra lépj, kérlek.

A mélyben ott morajlott a tenger, Thanedd szigetét hullámtörés fehér habja vette körül. A hullámok a pontosan alattuk elterülő Loxia falain törtek meg. Arethusához hasonlóan Loxia is csak úgy szikrázott a fényektől. Garstang fölébük magasodó sziklatömbje azonban fekete volt és kihalt.

– Holnap – követte a varázsló a vaják tekintetét – a Káptalan és a Tanács tagjai magukra öltik tradicionális öltözéküket, az antik metszetekről számodra is ismerős uszályos, fekete köpenyeket és a csúcsos süvegeket. Hosszú pálcákkal és botokkal is felfegyverezzük magunkat, így válva hasonlatossá a mágusokhoz és a boszorkányokhoz, akikkel a gyerekeket ijesztgetik. Ez amolyan hagyomány. Néhány más küldött társaságában elindulunk, fel, Garstangba. Ott aztán egy speciálisan előkészített teremben fogunk tanácskozni. A többiek pedig Arethusában várják majd a visszatértünket és a döntéseinket.

– Az, hogy a tanácskozás Garstangon zajlik, szűk körben, szintén hagyomány?

– Nagyon is. Régi és gyakorlati megfontolások diktálta. Megesett, hogy a varázslók tanácskozásai viharosakká váltak, és meglehetősen aktív véleménycserére került sor. Az egyik ilyen cserebere során egy gömbvillám megrongálta Nina Fioravanti coiffure-jét és ruháját. Nina pedig, egy egész évet szentelve a munkának, hallatlanul erős antimágikus aurával és blokáddal vette körbe Garstang falait. Azóta semmilyen ige nem működik Garstangban, a viták pedig sokkal nyugodtabban zajlanak. Különösen, amikor nem felejtik el elkobozni a vitatkozók késeit.

– Értem. És az a magányos torony Garstang felett, egészen a csúcson, micsoda? Valami fontos épület?

– Az ott Tor Lara, a Sirály-torony. Rom. Hogy fontos-e? Valószínűleg igen.

– Valószínűleg?

A varázsló a korlátnak támaszkodott.

– A tünde feljegyzések szerint Tor Lara egyfajta teleport-összeköttetésben áll a titokzatos, máig felfedezetlen Tor Zireaellel, a Fecske-toronnyal.

– Hogyhogy? Nem sikerült feltárnotok azt a teleportot? Nem hiszem.

– Helyesen teszed. A portált feltártuk, de le kellett zárnunk. Voltak tiltakozók; mindenki majd’ megőrült, hogy kísérletezhessen vele, mindenki szeretett volna Tor Zirael, a tündemágusok és bölcsek mitikus székhelyének felfedezőjeként elhíresülni. A portál azonban visszafordíthatatlanul eltorzult, és a működése kaotikussá vált. Voltak áldozatok, ezért hát lezárták. Gyerünk, Geralt, kezd hűvös lenni. Óvatosan. Csak a sötét lapokra lépj.

– Miért csak a sötétekre?

– Ezek az épületek romokban vannak. Nedvesség, abrázió, erős szelek, a levegő sótartalma, mindezek fatális hatással vannak a falakra. A felújítás túlságosan sokba kerülne, úgyhogy illúziót használunk. A presztízs, hiszen érted.

– Nem egészen.

A varázsló intett egyet a kezével, és a terasz eltűnt. Ott álltak a szakadék felett, a messze alattuk a habokból kinyúló sziklafogakkal tűzdelt mélység felett. Sötét kőlapok vékonyka szalagján álltak, melyeket mintha trapézként függesztettek volna ki Arethusa tornáca és a teraszt tartó pillér között.

Geralt csak nehezen őrizte meg az egyensúlyát. Ha ember lett volna, és nem vaják, nem is lett volna képes megőrizni. De még őt is meg lehetett lepni. A hirtelen tett mozdulat nem kerülhette el a varázsló figyelmét, és az arcán is bizonyára beállt némi változás. A szél meghimbálta a keskeny pallón, a szakadék a hullámok baljóslatú morajlásával szólította magához.

– Félsz a haláltól – konstatálta mosolyogva Vilgefortz. – Mégiscsak félsz tőle.

A rongybaba őket nézte gombszemeivel.

– Rászedett téged – duruzsolta Yennefer a vajákhoz bújva. – Nem voltál veszélyben, bizonyára biztosított téged is, magát is egy levitációs mezővel. Nem kockáztatta volna... Mi történt azután?

– Átmentünk Arethusa egy másik szárnyába. Egy nagyobb szobába vezetett, ami valószínűleg valamelyik tanárnőnek volt a dolgozószobája, vagy talán még a rektoré is. Leültünk az asztalhoz, amin egy homokóra állt. Pergett a homok. Megéreztem Lydia parfümjének az illatát, tudtam, hogy ott járt előttünk a szobában...

– És Vilgefortz?

– Feltette a kérdést.

– Miért nem lettél varázsló, Geralt? Sosem vonzott téged a Művészet? Légy őszinte.

– Az leszek. Vonzott.

– Akkor hát miért nem engedelmeskedtél a vágy hívó szavának?

– Beláttam, hogy okosabb, ha a józan ész vezérel.

– Hogy érted?

– A vajákmesterségben töltött éveim megtanították arra, hogy ne akarjak tovább nyújtózni, mint ameddig a takaróm ér. Tudod, Vilgefortz, ismertem egyszer egy törpöt, aki gyerekkorában arról álmodozott, hogy egyszer tünde lesz. Mit gondolsz, az lett volna belőle, ha engedelmeskedik a vágy hívó szavának?

– Ez hasonlat akart lenni? Párhuzam? Mert ha igen, akkor egyáltalán nem találó. A törp nem lehetett tünde. Mert az anyja sem volt tünde.

Geralt sokáig hallgatott.

– Hát igen – felelte végül. – Kitalálhattam volna. Turkáltál egy kicsit az életrajzomban. Elárulnád nekem, mi célból?

– Talán – mosolyodott el kissé a varázsló – egy képről álmodom a Dicsőség Képcsarnokában? Mi ketten, egy asztalnál, a bronztáblácskán pedig ez a felirat: „Roggeveeni Vilgefortz egyezséget köt Ríviai Geralttal”.

– Az egy allegória volna – felelte a vaják. – A címe pedig: „A tudás győzelmet arat a tudatlanság felett”. Jobban örülnék egy realisztikusabb képnek, ami azt a címet viselné: „Vilgefortz elmagyarázza Geraltnak, miről is van szó”.

Vilgefortz összefonta az ujjait a szája előtt.

– Hát nem egyértelmű?

– Nem.

– Elfelejtetted? A kép, amelyről álmodom, a Dicsőség Képcsarnokában függ, eljövendő nemzedékek tekintenek rá, akik pontosan tudják, miről is van szó, hogy miféle eseményt ábrázol a festmény. A vásznon a festett Vilgefortz és Geralt megállapodik és egyezséget köt, melynek hatására Geralt nem holmi vágy vagy vonzalom hívó szavát követve, hanem valódi elhivatottságból végre a mágusok sorába lép, véget vetve korábbi, nem kimondottan értelmes és semmiféle jövővel sem kecsegtető egzisztenciájának.

– Ha csak belegondolok – mondta a vaják egy nagyon hosszú percnyi hallgatás után –, hogy nem sokkal ezelőtt még azt hittem, hogy engem már semmi sem lephet meg. Higgy nekem, Vilgefortz, sokáig nem fogom elfelejteni ezt a bankettet és a különös események eme feriaeját. Valóban, festményre kívánkozik. A címe pedig „Geralt elhagyja Thanedd szigetét, nevetéstől pukkadozván”.

– Nem értettelek meg – hajolt előre kissé a varázsló. – Elvesztem valahol választékos szavakkal sűrűn átszőtt mondandód szóvirágai között.

– Annak, hogy nem értettél meg, számomra világosak az okai. Túlságosan is különbözünk, hogy megértsük egymást. Te a Káptalan hatalmas mágusa vagy, aki elérte a Természettel való egységet. Én csavargó vagyok, egy vaják, egy mutáns, aki a világot járja, és pénzért intéz el szörnyeket...

– A szóvirágokat – szakította félbe a varázsló – közhelyek szorították ki.

– Túlságosan is különbözünk. – Geralt nem hagyta, hogy félbeszakítsák. – És az az apróság, hogy az anyám, mintegy véletlen, varázslónő volt, nem képes ezt a különbséget eltörölni. És csak úgy, kíváncsiságból: a te anyád mi volt?

– Fogalmam sincs – felelte Vilgefortz nyugodt hangon.

A vaják azonnal elhallgatott.

– A Koviri Körzet druidái – vette fel egy perccel később a fonalat a varázsló – találtak rám egy Lan Exeter-i kanálisban. Magukhoz vettek, és felneveltek. Druidának, magától értetődik. Tudod, ki az a druida? Az egy amolyan mutáns, egy csavargó, aki a világot járja, és szent tölgyek előtt hajlong.

A vaják hallgatott.

– Azután pedig – folytatta Vilgefortz – bizonyos druida rituálék során fény derült a képességeimre. Olyan képességekre, amelyek egyértelműen és vitathatatlanul meghatározni engedték a származásomat. Két olyan ember nemzett, természetesen véletlenül, akik közül legalább az egyik varázsló volt.

Geralt hallgatott.

– Az, aki szerény képességeimre fényt derített, természetesen olyan varázsló volt, akivel véletlenül találkoztam – beszélt tovább nyugodt hangon Vilgefortz. – És ő volt az is, aki óriási kegyet gyakorolt velem szemben: tanulást ajánlott és a képességeim tökéletesítését, valamint a Mágusok Testvériségébe való bebocsáttatás reményét.

– Te pedig – szólt tompán a vaják – elfogadtad az ajánlatát.

– Nem. – Vilgefortz hangja egyre hűvösebbé és kellemetlenebbé vált. – Elutasítottam, udvariatlan, egyenesen bugris módon. Minden haragomat rázúdítottam a vén trottyosra. Azt akartam, hogy hibásnak érezze magát, ő, és az egész mágikus testvérisége. Hibásnak, természetesen, a Lan Exeter-i kanálisért, hibásnak, mert egy vagy két rohadék mágus, szívtelen és emberi érzések híján való semmirekellő a születésem után dobott bele a kanálisba, és nem előtte. A varázsló, nyilvánvaló módon, se nem értette, se nem foglalkozott azzal, amit akkor elmondtam neki. Vállat vont, és továbbállt, egyszerre érzéktelen, arrogáns, a legmélyebb megvetésre méltó szukafattyakként bélyegezve meg magát és általában a konfrátereit is.

Geralt hallgatott.

– A druidákból szívből elegem volt – folytatta Vilgefortz. – Hagytam hát a fenébe a szent tölgyeket, és elindultam a nagyvilágba. Mindenféle dolgokat csináltam. Néhányat a mai napig szégyellek. Végül aztán zsoldos katona lettem. A sorsom a továbbiakban, mint azt sejtheted, meglehetősen közhelyesen alakult. Győzedelmes katona, vert katona, martalóc, útonálló, erőszaktevő, gyilkos, végül a kötél elől a világ végéig menekülő szökevény. Elmenekültem a világ végére. És ott, a világ végén, megismertem egy nőt. Egy varázslónőt.

– Vigyázz – suttogta a vaják, és a szemei összeszűkültek. – Vigyázz, Vilgefortz, hogy az erőnek erejével keresett hasonlóságok ne vezessenek túlságosan messzire.

– A hasonlóságok ezzel véget is értek. – A varázsló nem vette le róla a tekintetét. – Merthogy én nem boldogultam az érzéssel, amelyet az iránt a nő iránt tápláltam. Az ő érzését viszont nem értettem, és ő sem igyekezett a segítségemre lenni ebben. Elhagytam. Mert promiszkuis volt, arrogáns, rosszmájú, érzéketlen és rideg. Mert nem lehetett felette dominálni, az ő dominanciája pedig megalázó volt. Elhagytam, mert tudtam, hogy csak azért érdeklődött irántam, mert az intelligenciám, a személyiségem és az izgató titokzatosságom elhomályosította azt a tényt, hogy nem vagyok varázsló, márpedig neki csakis varázslókat volt szokása egy éjszakánál többel megtisztelni. Elhagytam, mert... Mert olyan volt, mint az anyám. Hirtelen megértettem, hogy az, amit iránta érzek, egyáltalán nem szerelem, hanem egy sokkal komplikáltabb, erős, de nehezen meghatározható érzés: a félelem, a szomorúság, a düh, a lelkiismeret-furdalás és az expiáció igénye, a bűntudat, a veszteség és megbántottság, a szenvedés és a vezeklés perverz szükségletének keveréke. A gyűlölet volt az, amit az iránt a nő iránt éreztem.

Geralt hallgatott. Vilgefortz félrenézett.

– Elhagytam – folytatta egy perccel később. – És nem tudtam élni az ürességgel, amely körülvett. És hirtelen megértettem, hogy nem a nő hiánya okozza az ürességet, hanem annak a hiánya, amit akkor éreztem. Paradox, nem igaz? Talán nem is kell befejeznem, kitalálod, hogyan volt tovább. Varázsló lettem. Gyűlöletből. És csak akkor értettem meg, milyen ostoba voltam. Összetévesztettem az eget az éjjel a tó színén visszaverődő csillagok fényével.

– Mint azt helyesen észrevetted, a közöttünk levő párhuzamok nem egészen voltak párhuzamosak – morogta Geralt. – A látszat ellenére kevés a közös bennünk, Vilgefortz. Mit akartál bebizonyítani azzal, hogy elmesélted a történeted? Azt, hogy a varázslómesterséghez vezető út, bár kacskaringós és nehéz, mindenki előtt nyitva áll? Még az ilyen, már elnézést a párhuzamért, fattyak és lelencek előtt is, a csavargók és a vajákok előtt...

– Nem – szakította félbe a varázsló. – Nem állt szándékomban bebizonyítani, hogy ez az út mindenki előtt nyitva áll, mert ez egyértelmű, és rég nem titok már. Az a tény sem szorult bizonyításra, hogy egyesek számára egészen egyszerűen nincs más út.

– Akkor hát – mosolyodott el a vaják – nincs választásom? Muszáj veled megkötnöm azt a bizonyos festményre kívánkozó egyezséget és varázslóvá válnom? Kizárólag a genetikára való tekintettel? Ugyan már. Ismerem egy kevéssé az öröklődés elméletét. Az apám, mint azt nem kevés nehézség árán kiderítettem, csavargó volt, egy faragatlan, bajkeverő, kakaskodó alak. Az is lehet, hogy az esetemben az apai ágon kerültek a gének túlsúlyba, nem az anyain. Az a tény, hogy magam is egészen jól verekszem, ezt igazolná.

– Való igaz – mosolyodott el gúnyosan a varázsló. – A homokóra kis híján lepergett, és én, Roggeveeni Vilgefortz, a mágia mestere, a Káptalan tagja, még mindig itt értekezem, nem minden élvezet híján, egy faragatlan, kakaskodó alakkal, egy faragatlan, kakaskodó csavargó fiával. Olyan dolgokról és ügyekről beszélgetünk, melyek, mint az közismert, megszokott témák a faragatlan, kakaskodó alakok tábortüzeinél. Mint a genetika, példának okáért. Honnan ismered te egyáltalán ezt a szót, drága kiskakasom? Az ellanderi szentély iskolájából, ahol szótagolni tanítanak, meg a huszonnégy rúnát leírni? Mi hajtott arra, hogy olyan könyveket olvass, amelyekben ilyen és ehhez hasonló szavakat használnak? Hol cizelláltad a retorikád és az ékesszólásod? És miért tetted? Hogy vámpírokkal társalogj? Én drága genetikai csavargóm, akire rámosolyog Tissaia de Vries. Én vajákom, te kakaska, aki olyan izgalomba hozod Filippa Eilhartot, hogy a keze is beleremeg. Akinek az említésére Triss Merigold arcát elönti a pír. Vengerbergi Yennefert már nem is említem.

– Talán jobb is, hogy nem említed. A homokórában már valóban olyan kevés homok maradt, hogy szinte megszámolhatnánk a szemeket. Ne fess több képet, Vilgefortz. Mondd el, miről van szó. Mondd el nekem egyszerű szavakkal. Képzeld el, hogy ott ülünk a tábortűz mellett, két csavargó, a malacot sütögetjük, amit épphogy csak elloptunk, és hasztalanul próbálunk berúgni a nyírfalétől. Elhangzik egy egyszerű kérdés. Válaszolj. Mint csavargó a csavargónak.

– Hogy hangzik az egyszerű kérdés?

– Miféle egyezséget ajánlasz nekem? Miféle megállapodást kellene megkötnünk? Miért akarod, hogy én is a fazekadban főjek, Vilgefortz? Az üstödben, ahol, nekem úgy tűnik, forrni készül? Mi az ami, már a kandelábereken kívül, lóg itt a levegőben?

– Hmm – gondolkodott el a varázsló, vagy úgy tett, mintha azt tenné. – A kérdés nem egyszerű, de megpróbálok válaszolni. De nem úgy, mint csavargó a csavargónak. Úgy fogok válaszolni... mint az egyik bérelt kakas a másik, hozzá hasonlónak.

– Úgy legyen.

– Akkor hát ide hallgass, kakas cimbora. Szép kis ütés ígérkezik. Durva gyilok életre-halálra, nem lesz ott pardon. Az egyik győz, a másikat a hollók tépik szét. Én mondom neked, cimbora, állj inkább azokhoz, akiknek több az esélye. Hozzánk. Azokat meg hagyd a fenébe, és bő nyállal köpj a pofájukba, mert nincs azoknak semmi esélye, a francnak kéne velük együtt megdöglened. Nem, nem, cimbora, ne vágj itt nekem ilyen ocsmány pofákat, tudom én, mit akarsz mondani. Azt akarod mondani, hogy semleges vagy. Hogy magasról szarsz erre is, arra is, hogy egész egyszerűen kihúzod a balhét a hegyekben, Kaer Morhenban. Rossz ötlet, cimbora. Velünk lesz minden, amit szeretsz. Ha nem állsz mellénk, azt mind elveszted. És akkor aztán felzabál az üresség, a semmi és a gyűlölet. Elpusztít a megvetés ideje, ami közeleg. Úgyhogy legyen eszed, és állj a jó oldalra, amikor majd választanod kell. Mert választanod kell majd. Elhiheted nekem.

– Hallatlan – mosolyodott el ocsmányul a vaják –, hogy milyen szinten vérlázítónak találja mindenki a semlegességem. Hogy milyen szinten válok miatta egyezményekre és megállapodásokra vonatkozó javaslatok, együttműködési ajánlatok, a választás és a jó oldalra állás elengedhetetlenségéről szóló tanmesék célpontjává. Fejezzük be ezt a beszélgetést, Vilgefortz. Az idődet vesztegeted. Ebben a játszmában nem vagyok méltó ellenfeled. Nem látok lehetőséget arra, hogy mi ketten egy képre kerüljünk a Dicsőség Képcsarnokában. Kiváltképp nem egy csatajelenetben.

A varázsló hallgatott.

– Állítsd csak fel – folytatta Geralt – ezen a te sakktábládon a királyokat, királynőket, az elefántokat és a tornyokat, velem ne is törődj, mert nekem annyi a jelentőségem ezen a sakktáblán, mint a pornak, ami belepi. Ez nem az én játszmám. Azt mondod, választanom kell majd? Közlöm veled, hogy tévedsz. Nem fogok választani. Alkalmazkodni fogok az eseményekhez. Alkalmazkodni fogok ahhoz, amit mások választanak. Mindig is ezt csináltam.

– Fatalista vagy.

– Az vagyok. Bár ez megint egy olyan szó, amit nem kellene ismernem. Ismétlem, ez nem az én játszmám.

– Úgy volna? – hajolt át Vilgefortz az asztal felett. – Ebben a játszmában, vajákom, a sakktáblán ott áll már a fekete ló, amit jóban-rosszban összekötnek veled a végzet kötelékei. Tudod, kiről beszélek, igaz? Talán csak nem szeretnéd a lányt elveszíteni? Tudd, hogy csak egy módja van annak, hogy el ne veszítsd.

A vaják szemei összeszűkültek.

– Mit akartok ti attól a gyerektől?

– Csak egy módja van annak, hogy ezt megtudd.

– Figyelmeztetlek. Nem hagyom, hogy bántódása essék...

– Csak egy módja van annak, hogy ezt megtehesd. Felajánlottam neked a módját, Ríviai Geralt. Vedd fontolóra az ajánlatom. Ott van rá az egész éjszaka. Gondolkozz, és nézd közben az eget. A csillagokat. És ne téveszd össze őket azokkal, amelyek a tó színén verődnek vissza. A homokóra lepergett.

– Féltem Cirit, Yen.

– Feleslegesen.

– De...

– Higgy nekem – ölelte át a nő. – Higgy nekem, kérlek. Ne foglalkozz Vilgefortz-cal. Az egy spíler. Rá akart szedni, provokálni próbált. És részben sikerült is neki. De ennek nincs jelentősége. Ciri az oltalmam alatt áll, és Arethusában biztonságban lesz, itt kibontakoztathatja majd a képességeit, és senki sem fogja akadályozni ebben. Senki. Azt viszont, hogy vaják legyen belőle, felejtsd el. Másban tehetséges. És más dolgokra rendeltetett. Nekem elhiheted.

– Elhiszem.

– Ez jelentős előrelépés. Vilgefortz-cal pedig ne foglalkozz. A holnapi nap sok dolgot megvilágít, és sok gondot megold majd.

A holnapi nap, gondolta magában a férfi. Valamit titkol előttem. És én félek megkérdezni. Codringhernek igaza volt. Iszonyú csávába keveredtem. De most már semmit sem tehetek. Meg kell várnom, mit hoz az a holnapi nap, ami állítólag mindent meg kell majd világítson. Bíznom kell benne. Tudom, hogy történni fog valami. Kivárom. És alkalmazkodni fogok a helyzethez.

A szekreterre nézett.

– Yen?

– Itt vagyok.

– Amikor itt tanultál Arethusában... Amikor olyan szobában aludtál, mint ez... Volt babád, ami nélkül képtelen voltál elaludni? Amit a szekreterre ültettél napközben?

– Nem – moccant meg hirtelen Yennefer. – Nekem még babám se volt. Ne kérdezz engem erről, Geralt. Kérlek, ne kérdezz róla.

– Arethusa – suttogta a férfi körbenézve. – Arethusa Thanedd szigetén. Az otthona. Olyan sok évig... Amikor innen kikerül, már felnőtt nő lesz...

– Hagyd abba. Ne gondolj erre, és ne beszélj erről. Ehelyett...

– Mi az, Yen?

– Szeress engem.

Átölelte a nőt. Megérintette. Rátalált. Yennefer, aki egyszerre volt hihetetlenül lágy és feszes, hangosan felsóhajtott. A szavak, melyeket kimondtak, félbeszakadtak, elhaltak a sóhajok és a felgyorsult lélegzet közepette, elvesztették a jelentőségüket, szertefoszlottak. Elhallgattak hát, egymás keresésébe, az igazság keresésébe merültek. Hosszú ideig kutattak, gondosan és nagyon alaposan, félve a szentségtörő kapkodástól, könnyelműségtől és hanyagságtól. Erősen, hathatósan és szenvedéllyel kutattak, félve a szentségtörő kételkedéstől és határozatlanságtól. Óvatosan kutattak, félve a tapintat szentségtörő hiányától.

Egymásra találtak, leküzdötték a félelmet, és egy pillanattal később rátaláltak az igazságra, amely szörnyű, vakító világossággal lobbant fel a szemhéjuk mögött, amely nyögéssel szakította szét elszántan összeszorított ajkaikat. És akkor az idő görcsösen megremegett és megállt, minden semmivé foszlott, és az érintés vált az egyetlen működő érzéki tapasztalattá.

Egy örökkévalóság telt el, visszatért a valóság, az idő ismét megremegett, és újra megindult, lassan, nehézkesen, mint egy óriási, megrakott szekér. Geralt kinézett az ablakon. A hold még mindig ott függött az égbolton, bár annak, ami egy pillanattal azelőtt történt, alapjában véve a földre kellett volna löknie.

– Te jó ég, te jó ég – mondta hosszú percnyi csönd után Yennefer, lassú mozdulattal törölve le egy könnycseppet az arcáról.

Ott feküdtek a széttúrt ágynemű közepén mozdulatlanul; borzongás közepette, párolgó meleg és kihunyóban levő boldogság közepette, hallgatás közepette, körülöttük pedig ott gomolygott a sötétség homálya, melyet átitatott az éjszaka illata és a kabócák hangjai. Geralt tudta, hogy az ehhez hasonló pillanatokban a varázslónő telepatikus képességei érzékenyek és rendkívül erősek voltak, ezért hát szép dolgokra és történésekre gondolt elmélyülten. Olyan dolgokra, amelyek örömet kellett okozzanak a nőnek. A napfelkelte kirobbanó világosságára. A hajnalban a hegyi tó fölött függő ködre. Kristálytiszta vízesésekre, amelyekben lazacok ugrálnak; úgy ragyognak, mintha színezüstből volnának. A bojtorján harmattól nehéz levelein koppanó meleg esőcseppekre.

Neki gondolta mindezt. Yennefer elmosolyodott, ahogyan a gondolatait hallgatta; a mosoly pillái holdfényárnyával remegett ott az arcán.

– Egy ház? – kérdezte hirtelen Yennefer. – Miféle ház? Neked van egy házad? Házat akarsz építeni? Ah... Bocsáss meg. Nem szabadna...

A férfi hallgatott. Dühös volt magára. Miközben neki gondolkodott, akaratlanul is hagyta, hogy beleolvasson a gondolataiba róla.

– Szép álom – simogatta végig Yennefer finoman a karját. – Egy ház. A saját kezeddel épített ház, a házban pedig te és én. Te lovakat és juhokat nevelnél, én a kertet művelném, ételeket főznék, és a gyapjút kártolnám, amit piacra hordanánk. A pár garasért, amit a gyapjú meg a mindenféle termény eladásából nyernénk, megvennénk mindazt, amire szükségünk van, teszem azt bronzsahanokat és vasvillákat. Időről időre meglátogatna minket Ciri a férjével és a három gyerekével, időnként benézne Triss Merigold, hogy eltöltsön velünk pár napot. Szépen és méltóságteljesen öregednénk. Ha pedig unatkoznék, játszanál nekem esténként valamit a saját kezűleg fabrikált dudádon. A dudajáték, mint az köztudott, a legjobb remédium a levertségre.

A vaják hallgatott. A varázslónő halkan megköszörülte a torkát.

– Bocsáss meg – mondta egy perccel később.

A férfi felkönyökölt, odahajolt hozzá, megcsókolta. A nő hirtelen mozdulattal átölelte. Egyetlen szó nélkül.

– Mondj valamit.

– Nem akarlak elveszíteni, Yen.

– Hiszen itt vagyok neked.

– Ennek az éjszakának egyszer vége lesz.

– Egyszer mindennek vége lesz.

Nem, gondolta magában. Nem akarom, hogy így legyen. Fáradt vagyok. Túlságosan is fáradt, hogy elfogadjam az olyan végek kilátását, melyek egyben kezdetek is, amelyek után mindent újra elölről kell kezdeni. Azt szeretném...

– Ne beszélj – tette a nő egy gyors mozdulattal az ajkaira az ujját. – Ne mondd el nekem, mit szeretnél, és mire vágysz. Mert még kiderülhet, hogy nem leszek képes a vágyaidat teljesíteni, és ez fáj nekem.

– És te mire vágysz, Yen? Miről álmodsz?

– Csupa elérhető dologról.

– És én?

– Te már az enyém vagy.

A férfi hosszan hallgatott. És kivárta azt a pillanatot, amikor a nő törte meg a hallgatást.

– Geralt?

– Mhm?

– Szeress, kérlek.

Kezdetben, egymással eltelve, mindketten telve voltak képzelőerővel és leleménnyel, ötlettől duzzadtak, felfedezői hévvel, és vágytak az újdonságra. Mint általában, hamar kiderült, hogy ez egyszerre túlságosan sok és túlságosan kevés. Egyszerre értették meg mindketten, hogy aztán újra bizonyítsák szerelmüket egymás felé.

Mikor Geralt magához tért, a hold még mindig a helyén volt. A kabócák vadul húzták, mintha ők is szerették volna őrülten és önfeledten leküzdeni a nyugtalanságot és a félelmet. Arethusa bal szárnyának egyik közeleső ablakából egy aludni vágyó fenemód üvöltözött és átkozódott csendet követelve. A másik oldalon egy ablakban valaki láthatóan művészibb lelkületű lelkesen tapsolt és gratulált nekik.

– Ó, Yen... – suttogta a vaják szemrehányóan.

– Megvolt rá az okom... – csókolta meg a nő, aztán a párnába fúrta az arcát. – Megvolt rá az okom, hogy kiabáljak. Úgyhogy kiabáltam. Az ilyesmit nem szabad elfojtani, egészségtelen és természetellenes dolog. Ölelj át, ha lehet.

Lara Teleportja, melyet felfedezője keresztnevének nyomán Benavent Portáljának is neveznek. Thanedd szigetén található, a Sirály-torony utolsó emeletén. Állandó, időszakosan működő. Működési elvei: ismeretlenek. Célállomás: ismeretlen, valószínűleg spontán omlás következtében torzult, nem kizárt számos elágazás v. szórás megléte.

Vigyázat: a teleport kaotikus, és halálos veszélyt jelent. A kísérletezés kategorikusan tilos. A Sirály-toronyban és közvetlen környezetében a mágia használata, különös tekintettel a teleportációs mágiára, nem engedélyezett. A Káptalan kivételes esetekben mérlegeli a Tor Larába történő belépésre és a teleport vizsgálatára jogosító engedélyek iránti kérelmeket. A kérelmet megkezdett kutatói tevékenységgel, illetve tárgyköri specializációval szükséges alátámasztani.

Bibliográfia: Geoffrey Monck, „Az Ősi Nép Mágiája) Immanuel Benavent, „Tor Lara portálja”; Nina Fioravanti, „A teleportáció elmélete és gyakorlata”, Ransant Alvaro, „A titok kapui”

Prohibita (a tiltott artefaktumok jegyzéke),

Ars Magica,

Ed. LVIII

Negyedik fejezet

Kezdetben csak a lüktető, vibráló káosz volt és a képek kaszkádja, a kavargás, a zajokkal és hangokkal teli szakadék. Ciri egy égig érő tornyot látott, melynek a tetején villámok táncoltak. Ragadozó madár vijjogását hallotta, és ő maga volt az a madár. Óriási sebességgel repült, alatta pedig ott volt a háborgó tenger. Egy aprócska rongybabát látott, és hirtelen ő maga volt az a baba, körülötte pedig kabócahangoktól lüktető sötétség gomolyogott. Egy megtermett fekete-fehér macskát látott, és hirtelen ő maga volt az a macska, körülötte pedig ott volt egy homályba burkolózó ház, a megsötétült faburkolat, a gyertyák és a régi könyvek illata. Hallotta, ahogyan valaki néhányszor kimondja a nevét, magához hívja. Ezüstös lazacokat látott átugrani vízesések felett, hallotta a levélnek verődő esőt kopogni. Azután Yennefer furcsa, elnyújtott kiáltását hallotta. És ez a kiáltás volt az, ami felébresztette, ami kiszakította az időtlenség és a zűrzavar szakadékából.

Most, amikor hasztalan próbálta magában felidézni álmát, csak a lant és a fuvola halk hangjait, a tamburin csörgését, éneket, nevetést hallott. A folyosó végén álló szobában Kökörcsin még mindig javában mulatott egy csapat véletlenül megismert vágánssal.

Az ablakon át betűzött egy holdfénysugár, megvilágítva kissé a homályt és álombéli tájjá változtatva a loxiai szobát. Ciri félredobta a lepedőjét. Fojt róla a veríték, a haja a homlokához tapadt. Este sokáig nem tudott elaludni, alig jutott lélegzethez, noha tárva-nyitva volt az ablak. Tudta, mi volt az oka. Mielőtt elindult volna Geralttal, Yennefer védő varázslatokkal vette körbe a szobáját. Úgyszólván azért, hogy senki se léphessen be, de Ciri sejtette, sokkal inkább arról volt szó, hogy ő ne léphessen ki. Egészen egyszerűen bebörtönözték. Bár a Geralttal való találkozás láthatóan elégedettséggel töltötte el, Yennefer nem felejtette még el és nem is bocsátotta meg neki az önkényes és őrült szökést Hirundumba, melynek köszönhetően erre a találkozásra sor került.

Őt magát a Geralttal való találkozás szomorúsággal és csalódottsággal töltötte el. A vaják szűkszavú volt, feszült, nyugtalan, és láthatóan nem volt őszinte. A beszélgetéseik meg-megszakadtak és botladoztak, befejezetlen, félbeszakadó mondatokban és kérdésekben érve véget. A vaják tekintete és gondolatai minduntalan elvándoroltak tőle, messzire szaladtak. Ciri tudta, merre szálltak.

A folyosó végén lévő szobácskából Kökörcsin magányos és halk éneke hallatszott, és a lant húrjainak zenéje, amely úgy zúgott, akár kavicsok között a csermely. Felismerte a dallamot, melyen a bárd már néhány napja dolgozott. A ballada – ahogy azzal Kökörcsin többször is eldicsekedett – a „Megfoghatatlan” címet viselte, és a bárdok későősszel Vartburg várában megrendezett éves versenyén volt hivatott győzelmet szerezni a költőnek. Ciri elmerült a szövegében.

Eső áztatta tetők felett szállsz

Tavirózsák között buksz alá

De megértelek én így is egyszer

Megérem azt a percet talán...

Paták dobogtak, lovasok vágtattak az éjszakában, tűzvészek fénye bomlott ki az égen a látóhatáron. Egy ragadozó madár felvijjogott, és felszállni készülve kibontotta szárnyát. Ciri ismét álomba merült, hallgatva, ahogyan valaki néhányszor kimondja a nevét. Egyszer Geralt volt az, egyszer Yennefer, egyszer Triss Merigold, végül – ráadásul jó néhányszor – egy számára ismeretlen, sovány, szőke és szomorú lány, aki egy szaruba és bronzba foglalt miniatúrából nézett vissza rá.

Azután meglátta a fekete-fehér macskát, és egy pillanattal később ő maga volt az a macska, az ő szemein keresztül látta a világot. Idegen, sötét ház vette körül. Óriási, könyvekkel teli polcokat látott, egy néhány gyertyatartóval megvilágított pulpitust, és mellette két, tekercsek fölé hajoló férfit. Az egyik férfi köhécselt, és a száját törölgette a zsebkendőjével. A másik, egy hatalmas fejű törpe, kerekes karosszékében ült. Mindkét lába hiányzott.

– Hihetetlen... – sóhajtott fel Fenn tekintetével végigfutva a foszladozó pergamenen. – El sem akarom hinni... Honnan szerezted ezeket az iratokat?

– Ha elmondanám, el sem hinnéd – köhögött fel Codringher. – Most már érted, kicsoda valójában Cirilla, Cintra hercegkisasszonya? Az Ősi Vér Gyermekei... Ő az utolsó hajtás a gyűlöletnek ezen az átkozott fáján! Az utolsó ág, és rajta az utolsó mérgezett almácska...

– Az Ősi Vér... Ilyen messze visszamenőleg... Pavetta, Calanthe, Adalia, Elén, Fiona...

– És Falka.

– Az istenekre, ez lehetetlen! Először is, Falkának nem voltak gyerekei! Másodszor, Fiona a törvényes leánya volt...

– Először is, semmit sem tudunk Falka ifjúságáról. Másodszor pedig, ne nevettess, Fenn. Hiszen tudod, hogy a „törvényes” szó hallatán röhögőgörcsöm támad. Én hiszek ennek az iratnak, mert véleményem szerint autentikus és igazat állít. Fiona, Pavetta dédnagymamája, Falka lánya volt, azé az emberbőrbe bújt szörnyetegé. Az ördögbe is, nem hiszek ezekben a mindenféle tébolyult jóslatokban, próféciákban és más marhaságokban, de amikor most eszembe jut Itlina jövendölése...

– A szennyezett vér?

– Szennyezett, tisztátalan, elátkozott, sokféleképpen lehet érteni. A legenda szerint pedig, ha emlékszel, éppen Falka volt elátkozott, mert Lara Dorren aep Shiadhal rontást hozott az anyjára...

– Ezek mesék, Codringher.

– Igazad van, ezek mesék. De tudod, mikor szűnnek meg a mesék mesék lenni? Abban a pillanatban, amint valaki hinni kezd bennük. És az Ősi Vérről szóló mesében hisz valaki. Különösen abban a szakaszban, amelyik arról szól, hogy Falka véréből születik meg a bosszúálló, aki elpusztítja a régi világot, és a romjaira újat épít.

– És ez a bosszúálló Cirilla volna?

– Nem. Nem Cirilla. A fia.

– Aki pedig Cirillát keresteti...

– Az Emhyr van Emreis, Nilfgaard császára – fejezte be hűvösen Codringher. – Most már érted? Cirilla akaratán kívül a trónörökös anyjává kell legyen. A főhercegé, aki a Sötétség Főhercegévé kell váljon, aki annak az ördögfajzat Falkának az utódja és megbosszulója lesz. A világ pusztulásának, majd újjáépítésének, ha jól sejtem, irányított és ellenőrzött formában kell majd lezajlania.

A nyomorék sokáig hallgatott.

– Nem gondolod – kérdezte végül –, hogy értesíteni kellene erről Geraltot?

– Geralt? – fintorodott el Codringher. – Az meg mégis kicsoda? Véletlenül csak nem az a naiv alak, aki nemrég bemesélte nekem, hogy nem a haszonért dolgozik? Ohó, azt meghiszem, hogy nem dolgozik a maga hasznára. A máséra dolgozik. A tudta nélkül, mellesleg. Rience-et követi, akit pórázon rángatnak, és közben nem érzi a nyakörvet a saját torkán. Nekem kellene a tudtára adnom? Segítenem azoknak, akik maguk akarják megkaparintani az aranytojást tojó tyúkot, hogy aztán megzsarolják Emhyrt, vagy a kegyeibe férkőzzenek? Nem, Fenn. Ennyire azért nem vagyok hülye.

– A vajákot pórázon rángatják? De kicsoda?

– Gondolkozz.

– Rosseb!

– Szabatos a szóválasztás. Az egyetlen személy, aki hatással van rá. Akiben megbízik. De én nem bízom a nőben. És soha nem is bíztam. Magam is bekapcsolódom ebbe a játszmába.

– Ez egy veszélyes játszma, Codringher.

– Nem léteznek biztonságos játszmák. Csak olyan játszmák vannak, amelyek megérik a fáradságot, és amelyek nem. Fenn, fivérem, hát nem érted, mi hullott az ölünkbe? Az aranytyúk, ami senki másnak, csak nekünk hozza óriási tojását, csupa sárgálló aranyból...

Codringher köhögésben tört ki. Amikor elvette a zsebkendőt a szájától, vérfoltok maradtak rajta.

– Arany ebből ki nem gyógyít – mondta Fenn a társa kezében tartott zsebkendőre nézve. – De nekem se adja vissza a lábaim...

– Ki tudja?

Valaki bezörgetett az ajtón. Fenn nyugtalanul fészkelődni kezdett kerekes székében.

– Vársz valakit, Codringher?

– Persze. Azokat, akiket Thaneddre küldök. Az aranytyúkért.

Ne nyisd ki, kiáltotta Ciri. Ne nyisd ki azt az ajtót! A halál vár mögötte! Ne nyisd ki azt az ajtót!

– Már nyitom is, már nyitom – kiabálta Codringher félretolva a reteszeket, aztán odafordult a nyávogó macskához. – Te meg csendben maradsz, te nyavalyás bestia...

Hirtelen elhallgatott. Az ajtóban nem azok álltak, akiket várt. Az ajtóban három olyan illető állt, akiket nem is ismert.

– Codringher úr őnagysága?

– A méltóságos úr üzleti ügyben elutazott – öltötte magára egy félkegyelmű arckifejezését az ügyvéd, és kissé csipogósra változtatta a hangját. – Én a méltóságos úr komornyikja vagyok, a nevem Glomb, Mikael Glomb. Miben lehetek a kegyelmes urak szolgálatára?

– Semmivel – közölte az egyik illető, egy magas féltünde. – Ha a méltóságos úr nincs itthon, csak hagyunk neki egy levelet, meg egy üzenetet. Íme a levél.

– Bizonyos lehet, hogy átadom – hajolt meg alázatosan Codringher, aki ugyancsak szépen beleélte magát a nehéz felfogású lakáj szerepébe, és kinyújtotta kezét a vörös zsinórral átkötött pergamentekercs után. – És az üzenet?

A tekercset átkötő zsinór úgy tekeredett ki, akár egy támadó kígyó; rásuhintott, és szorosan körbefonta a férfi csuklóját. A magas erősen megrántotta. Codringher elvesztette az egyensúlyát, előre repült, és hogy ne zuhanjon neki a féltündének, bal tenyerét ösztönösen a mellének támasztotta. Ebben a helyzetben képtelen volt menekülni a tőr elől, amellyel hasba szúrták. Tompán felkiáltott, és megrándult hátrafelé, de a csuklójára csavarodó mágikus zsinór nem engedte. A féltünde ismét magához rántotta, és újra döfött. Ezúttal Codringher fennakadt a pengén.

– Íme az üzenet és az üdvözlet Rience-től – sziszegte a magas féltünde, a tőrt erősen felfelé rántva, úgy zsigerelve ki az ügyvédet, mintha csak valami hal volna. – Eredj a pokolba, Codringher. Egyenesen a pokolba.

Codringher felhördült. Érezte, ahogyan a pugio éle a bordáin és a mellcsontján recseg és csikorog. A földre csúszott, és összegömbölyödött. Kiáltani akart, hogy figyelmeztesse Fennt, de csak rikoltani tudott; még ezt a rikoltást is azonnal elfojtotta a vérfolyam.

A magas féltünde keresztüllépett a testén, és a nyomában belépett a házba a másik kettő is. Azok emberek voltak.

Fenn nem hagyta magát meglepni.

Íj húrja pendült; az egyik gazfickó hanyatt vágódott, miután a homloka közepén találta az acélgolyó. Fenn félregördült karosszékével a pulpitustól, hasztalan próbálva remegő kezeivel számszeríját újratölteni.

A magas odaugrott hozzá, egy erős rúgással felborította a karosszékét. A törpe a padlóra szórt papírok közé gurult. Ahogyan ott kalimpált tehetetlenül aprócska karjaival és csonkolt lábaival, leginkább egy sebesült pókra emlékeztetett.

A féltünde félrerúgta a számszeríjat, eltávolítva Fenn keze ügyéből. Rá se hederítve a kúszni próbáló nyomorékra, gyorsan átnézte a pulpituson heverő iratokat. A figyelmét egy szaruba és bronzba foglalt, aprócska miniatúra keltette fel, amely egy szőke lányt ábrázolt. Felemelte, a hozzákötözött cédulával együtt.

A másik rosszarcú hagyta a társukat, akit a számszeríj lövedéke eltalált, és közelebb lépett. A féltünde kérdően felvonta a szemöldökét. A rosszarcú megcsóválta a fejét.

A féltünde a ruhája mellébe rejtette a miniatúrát és néhány, az asztalról elemelt iratot. Azután kihúzott a kalamárisból egy köteg tollat, és meggyújtotta őket a gyertyatartó felett. Forgatta; engedte, hogy a gyutacs alaposan tüzet fogjon, aztán a pulpitusra hajította a tekercsek közé, amelyek azon nyomban lángra lobbantak.

Fenn felüvöltött.

A magas féltünde leemelt a lángoló asztalról egy üveg tinta eltüntetésére szolgáló folyadékot, a kapálózó törpe fölé állt, és ráöntötte az egész tartalmát. Fenn elnyújtva felüvöltött. A másik gazfickó lerántott a könyvszekrényről egy tekercsnyalábot, és a nyomorékra hányta.

A tűz a pulpitusról egészen a mennyezetig csapott. Egy másik, kisebb palack tintatörlő nagy durranással felrobbant, a lángok a könyvszekrényeket nyaldosták. A tekercsek, göngyölegek és akták feketedni kezdtek, pöndörödni, lángra gyulladtak. Fenn üvöltött. A magas hátrább lépett a lángoló pulpitustól, papírból újabb gyutacsot tekert, és meggyújtotta. A másik rosszarcú még egy nyaláb velintekercset hajított a nyomorékra.

Fenn üvöltött.

A féltünde fölötte állt, kezében ott tartotta a lángoló gyutacsot.

Codringher fekete-fehér kandúrja egy közeli falon telepedett le. Sárga szemeiben ott játszott a tűzvész visszfénye, mely a nappal szörnyű paródiájává változtatta a barátságos éjszakát. Kiáltásoktól lett hangos a környék. Tűz! Tűz! Vizet! Emberek rohantak a ház felé. A kandúr megdermedt, csodálkozva és megvetéssel figyelte őket. Azok az ostobák szemmel láthatóan éppen oda igyekeztek, a lángok torkának irányába, ahonnan neki alighogy sikerült kijutnia.

Codringher macskája közömbösen félrefordulva visszatért véráztatta mancsainak nyalogatásához.

Ciri verejtékben úszva ébredt, kezeivel úgy szorongatta a lepedőjét, hogy szinte már fájt. Körülötte csend honolt, a bársonyos sötétséget mintha tőrrel döfte volna át egy holdfénysugár.

Tűzvész. Tűz. Vér. Rémálom... Nem emlékszem, semmire sem emlékszem...

Mélyet sóhajtott az üde éjszakai levegőből. A fullasztó érzés semmivé lett. Tudta, miért.

Nem működtek a védő varázslatok.

Valami történt, gondolta magában Ciri. Kiugrott az ágyból, és szaporán felöltözött. Felkötötte a tőrét is. Nem volt nála a kardja; Yennefer elvette tőle, és Kökörcsin gondjaira bízta. A költő már minden bizonnyal aludt, csend honolt Loxiában. Ciri már azon gondolkodott, hogy ne menjen és keltse-e fel, amikor hirtelen erős lüktetést érzett a füleiben, és a fejébe szállt a vér.

Az ablakon beeső holdfénysugár úttá változott. Az út végén, a messzi távolban, egy ajtó állt. Az ajtó kinyílt, és ott állt Yennefer.

Gyere.

A varázslónő háta mögött újabb ajtók tárultak fel. Egyik a másik után. Végtelenül sok. A sötétségben oszlopok fekete tömbjei rajzolódtak ki homályosan. Vagy talán szobroké... Álmodom, gondolta Ciri, de maga se hitte. Álmodom. Nincs itt semmiféle út, ez csak fény, egy fénysugár. Ezen nem lehet járni...

Gyere.

Szót fogadott.

Ha nincsenek a vaják ostoba skrupulusai, ha nincsenek az életidegen elvei, számos későbbi eseménynek egészen más lett volna a folyása. Számos eseményre valószínűleg egyáltalán sor sem került volna. És akkor a világ története másképp alakult volna.

De a világ története úgy alakult, ahogyan alakult – és ennek a kizárólagos oka az volt, hogy a vajáknak skrupulusai voltak. Amikor reggel felébredt, és érezte, hogy rájött a szükség, nem azt tette, amit mindenki más tett volna – nem lépett tehát ki a kis erkélyre, és nem vizelt bele a sarkantyúka cserepébe. Neki skrupulusai voltak. Halkan felöltözött, fel sem ébresztve Yennefert, aki mélyen, mozdulatlanul aludt, alig-alig lélegzett. A vaják kilépett a szobából, és elindult a kertbe.

Még tartott a bankett, de – már a hangokból ítélve – csak csökevényes formában. A bálterem ablakai még mindig fényárban úsztak, amely elárasztotta az átriumot és a bazsarózsaágyásokat. Így hát a vaják kissé távolabbra húzódott, az egyre sűrűbb bozótosba, hogy ott aztán a világosodó égboltra függessze tekintetét, mely immár a pitymallat bíbor szalagjával lángolt a horizonton.

Ahogyan fontos dolgokon mélázva, lassacskán visszafelé indult, erősen megrándult a medalionja. Amikor megragadta, érezte az egész testén végigfutó remegést. Kétség sem fért hozzá – Arethusában valaki átkokat szórt. Geralt hegyezte a fülét, és fojtott kiáltásokat, lármát és dübörgést hallott a palota bal szárnyának kerengőjéről kiszűrődni.

Bárki más haladéktalanul sarkon fordult volna, hogy aztán sietős léptekkel elinduljon a saját dolgára, úgy téve, mintha mit sem hallott volna. És akkor talán a világ története is másképpen alakult volna. De a vajáknak skrupulusai voltak, és szokása volt oktalan, életidegen elvek szerint cselekedni.

Amikor futva elérte a kerengőt és a folyosót, dúlt ott a harc. Néhány szürke zekét viselő bandita egy földre döntött, alacsony varázslót tett éppen ártalmatlanná. Az ártalmatlanná tételét Dijkstra, Vizimir, Redania királya titkosszolgálatának a főnöke vezényelte. Mielőtt Geralt bármihez is kezdhetett volna, őt magát is ártalmatlanná tették – két újabb szürke bandita a falhoz szorította, egy harmadik pedig a melléhez szorította korsekéje hárompengéjű hegyét.

A rosszarcúak mellén egytől egyig redaniai sassal díszített ringráf lógott.

– Ilyenkor mondják azt, hogy nyakig szarban van valaki – magyarázta neki halkan Dijkstra közelebb lépve. – Neked pedig, vajákom, úgy látszik, veleszületett tehetséged van arra, hogy belecsöppenj az ilyesmibe. Állj csak nyugodtan, és igyekezz nem felhívni magadra mások figyelmét.

A redaniaiak végre ártalmatlanná tették az alacsony varázslót, és a kezénél fogva felemelték. Artaud Terranova volt az, a Káptalan tagja.

A fény, amely látni engedte a részleteket, a Keira Metz feje fölött függő gömbből áradt; ő volt az a varázslónő, akivel Geralt tegnap ott csevegett a banketten. Alig ismert rá – lebegő tülljeit komor férfiruhára cserélte, oldalán pedig tőr lógott.

– Bilincseljétek meg – adta ki kurtán a parancsot. Kezében kékes fémből készült bilincsek csörrentek.

– Ne merészeld azokat rám rakni! – kiabálta Terranova. – Ne merészeld, Metz! A Káptalan tagja vagyok!

– Voltál. Most egyszerű áruló vagy. És úgy is fognak kezelni, mint egy árulót.

– Te pedig egy rühes kurva vagy, aki...

Keira hátralépett, kissé megringatta a csípőjét, és teljes erőből, ököllel arcon ütötte a férfit. A varázsló feje úgy pattant hátra, hogy egy pillanatig az volt az érzése Geraltnak, hogy le fog szakadni a törzséről. Terranova ott lógott fennakadva az őt tartók karjában, miközben az orrából és a szájából ömlött a vér. A varázslónő nem csapott le újra, bár a kezét felemelte. A vaják észrevette az ujjaira húzott bokszer bronzos csillanását. Nem csodálkozott. Keira törékeny felépítésű nő volt, nem mérhetett ekkora ütést valakire puszta kézzel.

Nem mozdult. A rosszarcúak erősen fogták, a korseke hegye a mellkasába fúródott. Geralt nem volt benne biztos, megmozdult volna-e, ha szabad. Hogy tudta volna-e, mit tegyen.

A redaniaiak a varázsló hátracsavart kezeire kattintották a bilincset. Terranova felkiáltott, megrándult, összegörnyedt, és önkéntelenül öklendezve hördült fel. Geralt már tudta, miből készültek a bilincsei. Vas és dimeritium ötvözete volt; egy olyan ritka ásványé, melynek a sajátossága a mágikus képességek elfojtásában rejlett. Az ilyesfajta elfojtást a mágusok számára meglehetősen kellemetlen mellékhatások kísérték.

Keira Metz felemelte a fejét, és félresöpörte haját a homlokából. És akkor látta meg a vajákot.

– Mi a büdös francot keres ez itt? Honnan került ez ide?

– Belecsöppent – válaszolta szenvtelenül Dijkstra. – Tehetsége van a belecsöppenéshez. Mihez kezdjek vele?

Keira elkomorult, néhányszor toppantott a földön magas szárú csizmája sarkával.

– Vigyázz rá. Most nincs erre időm.

Sietősen távozott, a redaniaiak pedig követték, magukkal vonszolva Terranovát. A sugárzó gömb a varázslónő után röppent, de már hajnal volt, gyorsan világosodott. A Dijkstra által kiadott jelre a banditák elengedték Geraltot. A kém közelebb lépett, és a vaják szemébe nézett.

– Őrizd meg a feltétlen nyugalmadat.

– Mi folyik itt? Mi a...

– És a feltétlen hallgatásodat.

Keira Metz egy röpke pillanattal később visszatért, de nem egyedül. Egy szürkésszőke varázsló kísérte, akit előző este a Ban Ard-i Detmoldként mutattak be Geraltnak. Amikor meglátta a vajákot, elkáromkodta magát, és öklével a tenyerébe csapott.

– A mindenségit! Ez az, amelyik úgy megtetszett Yennefernek?

– Ez – helyeselt Keira. – Ríviai Geralt. A gond az, hogy nem tudom, hányadán állunk Yenneferrel...

– Én sem tudom – vonta meg a vállát Detmold. – Mindenesetre most már belekeveredett. Túl sokat látott. Vigyétek Filippához, majd ő eldönti. Bilincseljétek meg.

– Arra nincs szükség – jelentette ki látszólag álmatagon Dijkstra. – Én felelek érte. Elviszem, ahová kell.

– Remek, hogy így alakult – bólintott Detmold. – Mert nekünk nincs erre időnk. Gyere, Keira, odafent kezdenek a dolgok zavarossá válni...

– Milyen kis idegesek – morogta a redaniai kém a távozók után nézve. – A gyakorlat hiánya, semmi több. Pedig az államcsínyek és a puccsok olyanok, mint a zsenge céklaleves. A legjobb hidegen tálalva. Induljunk, Geralt. És jegyezd meg: nyugodtan, méltóságteljesen, felfordulás nélkül. Ne kényszeríts rá, hogy megbánjam, hogy se nem bilincseltettelek, se nem kötöztettelek meg.

– Mi folyik itt, Dijkstra?

– Még nem jöttél rá? – A kém ott sétált mellette, a három redaniai hátramaradt. – Mondd már meg őszintén, vajákom, hogy is volt az, hogy épp itt bukkantál fel?

– Féltem, hogy a sarkantyúka elhervad.

– Geralt – nézett rá sandán Dijkstra. – A fejed búbjáig merültél a szarba. Felbuktál belőle, és igyekszel a szádat a felszínen tartani, de a lábaddal még mindig nem találod a pöcegödör alját. Valaki segítő kezet nyújt neked, azt kockáztatva, hogy maga is összemocskolja magát és szaglani kezd. Úgyhogy hanyagoljuk az ostoba tréfákat. Yennefer volt, aki megparancsolta, hogy ide gyere, igaz?

– Nem. Yennefer alszik a jó meleg ágyban. Ez most megnyugtatott téged?

A hatalmas kém hirtelen odafordult hozzá, megragadta a vaják karjait, és odaszorította a folyosó falához.

– Nem, nem nyugtatott meg engem, te átkozott barom – sziszegte. – Hát nem fogtad még fel, te ütődött, hogy a tisztes, királyaikhoz hű varázslók nem alszanak ma éjjel? Hogy egyáltalán le sem feküdtek az ágyaikba? A Nilfgaard pénzelte árulók alszanak a jó meleg ágyban. Akik eladták magukat, akik maguk is puccsra készültek, csak épp későbbre időzítették. Nem tudták, hogy átláttak a terveiken, és keresztülhúzták a számításaikat. Így hát épp most rángatják ki őket a meleg dunyhából, vágják szájba bokszerrel, és tesznek a mancsaikra dimeritiumabroncsot. Az árulóknak vége, felfogtad? Ha nem szeretnél te is elsüllyedni velük együtt, ne add tovább az idiótát! Maga mellé állított Vilgefortz tegnap este? Vagy talán már korábban átállított Yennefer? Beszélj! Gyorsan, mert a szar kezdi elönteni a szádat!

– Zsenge céklaleves, Dijkstra – emlékeztette Geralt. – Vezess Filippához. Nyugodtan, méltóságteljesen, felfordulás nélkül.

A kém elengedte, hátralépett.

– Indulás – mondta hűvösen. – Azon a lépcsőn, felfelé. De befejezzük ezt a beszélgetést. Megígérem neked.

Ott, ahol a négy folyosó összetalálkozott, a boltozatot tartó oszlop tövében, lámpások és mágikus gömbök világítottak. Itt gyülekeztek a redaniaiak és a varázslók. Utóbbiak között ott voltak a Tanács tagjai is – Radcliffe és Sabrina Glevissig. Sabrina Keira Metzhez hasonlóan szürke férfiruhát viselt. Geralt rájött, hogy a szeme előtt végrehajtott puccsban az érdekcsoportokat az egyenruhák alapján lehet megkülönböztetni.

Triss Merigold a földön térdelt egy vértócsában fekvő test fölé hajolva. Geralt felismerte benne Lydia van Breedevoortot. A hajáról és a selyemruhájáról ismert rá. Az arcáról nem ismerte volna fel, mert az már nem arc volt. Az egy rettenetes, szörnyű koponya volt, egészen az arca közepéig fedetlenül maradt, csillogó fogakkal és torz, beesett, rosszul összenőtt állkapocscsonttal.

– Takarjátok le – mondta tompán Sabrina Glevissig. – Amikor meghalt, az illúzió szertefoszlott... A fenébe is, takarjátok le valamivel!

– Hogyan történt, Radcliffe? – kérdezte Triss, visszahúzva a kezét a Lydia mellcsontja alá döfött tőr aranyozott markolatától. – Hogyan történhetett ez meg? Úgy volt, hogy nem lesznek halottak!

– Ránk támadt – morogta a varázsló, és leeresztette a fejét. – Amikor elvezették Vilgefortzot, ránk vetette magát. Nagy lett a kavarodás... Magam sem tudom, hogyan... Az a saját tőre.

– Takarjátok le az arcát! – fordult félre hirtelen Sabrina. Megpillantotta Geraltot; ragadozószemei antracitként ragyogtak fel.

– Ez meg honnan került ide?

Triss villámgyorsan felpattant, és a vajákhoz ugrott. Geralt ott látta a kezét közvetlenül az arca előtt. Aztán egy villanást látott, és lágyan alámerült a sötétségbe. Egy kezet érzett a gallérján, aztán egy erős rántást.

– Fogjátok, különben elesik. – Triss hangja természetellenes volt, tettetett harag zengett benne. A nő újra megrántotta, úgy, hogy egy pillanatra közvetlenül mellette legyen.

– Bocsáss meg – hallotta sietve suttogni. – Muszáj volt.

Dijkstra emberei fogták meg.

Megmozgatta a fejét. A többi érzékszervére hagyatkozott. A folyosókat mozgolódás uralta, a levegő hullámzott, szagokat hozott magával. És hangokat. Sabrina Glevissig átkozódott, Triss csitítgatta. A kaszárnyáktól bűzlő redaniaiak magatehetetlen, szoknyája selymével susogó testet vonszoltak a padlón. Vér. A vér szaga. És az ózon szaga. A mágia szaga. Emelt hangok. Lépések, cipősarkak ideges koppanása.

– Igyekezzetek! Kezd ez az egész túlságosan hosszúra nyúlni! Már Garstangban kellene lennünk!

Filippa Eilhart. Zaklatott.

– Sabrina, keresd meg gyorsan Marti Sodergrent. Ha kell, rángasd ki az ágyából. Gedymdeith rosszul van. Lehet, hogy infarktus. Hadd viselje Marti a gondját. De ne mondj semmit, se neki, se annak, akivel hál. Triss, keresd meg és hozd Garstangba Dorregarayt, Drithelmet és Carduint.

– Minek?

– Királyokat képviselnek. Hadd értesüljön csak Ethain és Esterad az akciónkról és a következményeiről. Elhozod őket... Triss, véres a kezed! Kicsoda?

– Lydia.

– A büdös francba. Mikor? Hogyan?

– Hát fontos az, hogy hogyan? – Hűvös, nyugodt hang. Tissaia de Vries. Szoknyasusogás. Tissaia báli ruhában volt. Nem a felkelők egyenruhájában. Geralt hegyezte a fülét, de nem hallotta a dimeritium-bilincsek csilingelését.

– Úgy teszel, mintha meghatna? – ismételte Tissaia. – Mintha aggódnál? Ha az ember lázadást szervez, ha felfegyverzett banditákat ereszt be az éjszaka közepén, akkor számolnia kell az áldozatokkal. Lydia meghalt, Hen Gedymdeith haldoklik. Egy perccel ezelőtt láttam szétvert arccal Artaud-t. Mennyi áldozat lesz még, drága Filippa Eilhart?

– Nem tudom – vetette vissza keményen Filippa. – De nem hátrálok meg.

– Természetesen. Te semmi elől sem hátrálsz meg.

A levegő megremegett, ismerős ritmusban koppantak a cipősarkak a földön. Filippa feléje tartott. Geralt megjegyezte a lépései ideges ritmusát, amikor előző nap együtt sétáltak át a termen Arethusában, hogy belakmározzanak a kaviárból. Megjegyezte a fahéj és a nárdus illatát. Az illatuk most szódabikarbóna szagával keveredett. Geralt kizártnak tartotta, hogy valaha is bármiféle államcsínyben vagy puccsban vegyen részt, de azon elgondolkodott, vajon ha részt is venne, eszébe jutna-e előtte megtisztítani a fogait.

– Nem lát téged, Fil – közölte látszólag álmatagon Dijkstra. – Semmit sem lát, és semmit sem látott. Az a széphajú ott elvakította.

Hallotta, ahogyan Filippa levegőt vesz, és érezte minden mozdulatát, de tehetetlenséget színlelve, esetlenül ingatta meg a fejét. A varázslónő nem hagyta magát megtéveszteni.

– Ne játszd meg magad, Geralt. Triss elhomályosíthatta a látásodat, de hiszen az eszedet nem vette el. Hogy a csudába kerültél ide?

– Belecsöppentem. Hol van Yennefer?

– Boldogok a tudatlanok. – Filippa hangjában nyoma sem volt gúnynak. – Mert hosszabb lesz életük. Légy hálás Trissnek. Enyhe rontás volt, a hályog hamarosan leválik. Te pedig nem láttad azt, amit nem volt szabad látnod. Figyelj rá, Dijkstra. Mindjárt visszajövök.

Újra mozgolódás támadt. Hangok. Keira Metz csengő szopránja, Radcliffe nazális basszusa. Redaniai bakancsok dobogása. És Tissaia de Vries felemelt hangja.

– Engedjétek el! Hogy merészeltétek? Hogy merészeltétek ezt tenni vele?

– Ez egy áruló! – Radcliffe orrhangján.

– Sohasem fogom elhinni!

– A vér nem válik vízzé. – Filippa Eilhart, hűvösen. – Emhyr császár pedig szabadságot ígért a tündéknek. És saját, független államot. Itt, ezeken a földeken. Természetesen az emberek lemészárlása után. És ennyi elég is volt, hogy azonnal eláruljon minket.

– Válaszolj! – Tissaia de Vries, feldúltan. – Válaszolj neki, Enid!

– Válaszolj, Francesca.

Dimeritiumbilincs csörgése. És Francesca Findabair, a Völgyek Százszorszépe, a földkerekség legszebb asszonyának zengő tünde hangsúlyai.

– Va vort a me, Dh’oine. N’aen te a dice’n.

– Elég neked ennyi, Tissaia? – Filippa hangja; mintha csak ugatna. – Most már hiszel nekem? Te, én, mi mindannyian Dh’oine vagyunk, és mindig is azok voltunk neki: emberek, akiknek neki, az Aen Seidhének nincs mit mondania. És te, Fercart? Neked mit ígért Vilgefortz és Emhyr, hogy úgy döntöttél, elárulsz minket?

– Menj a pokolba, te aberrált lotyó!

Geralt visszafojtotta a lélegzetét, de nem hallotta az állkapoccsal ütköző bokszer zaját. Filippa fegyelmezettebb volt Keiránál. Vagy nem volt nála bokszer.

– Radcliffe, vidd az árulókat Garstangba! Detmold, nyújtsd a karod de Vries nagymesternek. Induljatok. Rögtön csatlakozom hozzátok.

Lépések. Fahéj és nárdus illata.

– Dijkstra.

– Itt vagyok, Fil.

– Az alárendeltjeidre már nincsen itt szükség. Térjenek csak vissza Loxiába.

– De biztos volna az, hogy...

– Loxiába, Dijkstra!

– Parancsára, kegyelmes asszonyom – csendült a kém hangja gúnyosan. – Az apródok távoznak, megcselekedték, ami rájuk tartozott. Mostantól ez már kizárólag a varázslók ügye. Akkor hát én magam is késlekedés nélkül eltűnök őnagysága szépséges szeme elől. Köszönetet a puccsban nyújtott segítségért és együttműködésért nem vártam, de biztos vagyok abban, hogy nagyságod megőriz hálás emlékezetében.

– Bocsáss meg, Sigismund. Köszönöm a segítséget.

– Nincs mit, részemről a megtiszteltetés. Hé, Voymir, szedd össze az embereket. Öten velem maradnak. A többit vezesd le a hegyről, és szállítsd fel a Kardhal fedélzetére. Csak csendesen, lábujjhegyen, semmi zajongás, semmi feltűnés. Oldalfolyosókon. Loxiában és a kikötőben egy mukkot se! Ez parancs!

– Semmit sem láttál, Geralt – szólt suttogva Filippa Eilhart, fahéj, nárdus és szódabikarbóna illatát árasztva a vaják felé. – Semmit sem hallottál. Vilgefortz-cal sosem beszéltél. Dijkstra most magával visz téged Loxiába. Igyekszem majd ott megtalálni téged, amikor... Amikor mindez véget ér. Ígértem neked valamit tegnap, és én állom a szavam.

– Mi van Yenneferrel?

– Lehet, hogy megszállta valami – tért vissza Dijkstra csoszogva. – Yennefer, Yennefer... Az unalomig. Ne is foglalkozz vele, Fil. Vannak ennél fontosabb dolgaink is. Megtalálták Vilgefortznál azt, amiről úgy sejtették, hogy nála lesz?

– Persze. Tessék, ez itt a tied.

– Ohó! – zörgött a széthajtogatott papír. – Ohó! Ohó, ohó! Gyönyörű! Nitert dózse! Kiváló! Báró...

– Diszkrétebben, nevek nélkül. És nagyon kérlek, ha visszatértél Tretogorba, ne kezdd azonnal a kivégzésekkel. Ne kelts a kelleténél korábban botrányt.

– Nincs mitől félned. A fiúkák ezen a listán, akik úgy odavannak a nilfgaardi aranyért, biztonságban lesznek. Egyelőre. Ők lesznek az én drága kis marionettfiguráim, akiket majd a zsinórocskáikon rángathatok. Később pedig aztán majd a nyakacskáikra kerülnek a zsinórocskáik... Kíváncsi volnék, voltak-e más listák? Kaedweni, temeriai, aedirni árulók? Szívesen vetnék rájuk egy pillantást. Ha csak a szemem sarkából is...

– Tudom, hogy szívesen tennéd. De semmi közöd hozzá. Azokat a listákat Radcliffe és Sabrina Glevissig kapta meg, azt már ők tudják majd, hogyan akarják felhasználni. Most pedig búcsúzom. Sietek.

– Fil.

– Hallgatlak.

– Add vissza a vaják látását. Hadd ne botladozzon a lépcsőkön.

Arethusa báltermében továbbra is tartott a bankett, de hagyományosabb, megszokottabb formát öltött. Az asztalokat a helyükre tolták, a varázslók és varázslónők ki tudja, honnan szerzett fotelokat, székeket és zsámolyokat hordtak be a terembe, aztán kényelembe helyezkedtek, és változatos mulatságoknak szentelték magukat. Ezek a mulatságok pedig jobbára illetlenek voltak. Egy népes csoport, körbeülve egy méretes hordó kerítésszaggatót, iszogatott, cseverészett, és időről időre harsány nevetésben tört ki. Azok, akik nemrég még finomkodva szurkálták a kifinomult falatokat az ezüstvilláikkal, most mindenféle restelkedés nélkül rágcsálták a két kézre fogott báránybordákat. Néhányan szenvedélyesen kártyáztak, ügyet sem vetve a körülöttük lévőkre. Néhányan aludtak. Valami párocska szenvedélyesen csókolózott a sarokban, és a lelkesedés, amely a tevékenységüket kísérte, arra engedett következtetni, hogy nem fognak a csókolózásnál megállni.

– Nézd csak meg őket, vaják – hajolt át Dijkstra a kerengő korlátján, a magasból nézve le a varázslókra. – Amilyen vidáman mulatnak, azt gondolnád, kölkök. Közben meg a Tanácsuk éppen kipicsázta kis híján az egész Káptalanjukat, és árulásért állítják ítélőszék elé őket, mert Nilfgaarddal komáztak. Nézd csak meg azt a párocskát. Mindjárt keresnek maguknak egy félreeső kis zugot, és mielőtt még végeznének a bagzással, Vilgefortz lógni fog. Ah, milyen furcsa is ez a világ...

– Fogd be, Dijkstra.

A Loxiába vezető út lépcsősorok cikkcakkjával harapott a hegyoldalba. A lépcsők elhanyagolt élősövénnyel, virágágyásokkal és elszáradt cserepes agávékkal díszített teraszokat kötötték össze. Az egyik teraszon, amelyen áthaladtak, Dijkstra megállt, odalépett a falhoz, az ott sorakozó, kőből faragott kimérafejekhez, melyeknek a szájából víz csordogált. A kém lehajolt, hosszan ivott.

A vaják közelebb lépett a balusztrádhoz. A tenger aranyfénnyel csillogott, az égbolt még a Dicsőség Képtárában függő képeken láthatónál is giccsesebb árnyalatot öltött. Lent, a mélyben az Arethusából szélnek eresztett redaniai egységeket látta, ahogyan fegyelmezett alakzatban a kikötő felé tartottak. Éppen most keltek át a sziklahasadék két oldalát összekötő kis hídon.

Az, ami hirtelen magára vonta a figyelmét, egy magányos, tarka alak volt. Az alak azért volt ennyire szembetűnő, mert gyorsan mozgott. És a redaniaiakkal ellentétes irányba. Felfelé, Arethusába.

– Nos – sürgette Dijkstra a torkát köszörülve. – Ha menni kell, hát menni kell.

– Ha annyira menned kell, menj csak egyedül.

– Hát persze – fintorodott el a kém. – Te pedig visszamész a hegyre megmenteni a te Yennefered. És akkora felfordulást csinálsz, mint egy részeg törpe. Loxiába megyünk, vajákom. Neked tévképzeteid vannak, vagy valami ahhoz hasonló? Azt gondolod, hogy a régóta titkolt szerelmem miatt juttattalak ki Arethusából? Hát nem. Kijuttattalak onnan, mert szükségem van rád.

– Mihez?

– Ugratsz? Arethusában tizenkét kisasszonyka tanul Redania legelőkelőbb családjaiból. Nem kockáztathatom, hogy konfliktusba kerüljek a mélyen tisztelt rektorasszonnyal, Margarita Laux-Antille-lel. A rektor nem adja ki nekem Ciriilát, Cintra hercegkisasszonyát, akit Yennefer magával hozott Thaneddre. Neked viszont kiadja. Hogyha megkéred erre.

– Honnan az a nevetséges feltételezés, hogy megkérem?

– Abból a nevetséges feltevésből, hogy szeretnéd garantálni Cirilla biztonságát. Az én védelmem, Vizimir király védelme alatt biztonságban lesz. Tretogorban. Thanedden nincs biztonságban. Tartsd meg magadnak a csípős megjegyzéseidet. Igen, tudom, hogy a királyok tervei kezdetben nem voltak éppen a legszebbek a lánnyal szemben. De ez megváltozott. Mostanra nyilvánvalóvá vált, hogy az élő, egészséges és biztonságban lévő Cirilla a közelgő háborúban többet is érhet, mint tíz nehézlovas regiment. Halottan viszont fabatkát sem ér.

– Filippa Eilhart tudja, mire készülsz?

– Nem tudja. Még csak azt sem tudja, hogy tudom, hogy a lány Loxiában van. Az én valaha hőn szeretett Filippám ugyan magasan hordja az orrát, de Redania királya még mindig Vizimir. Én Vizimir parancsait teljesítem, magasról szarok a varázslók áskálódásaira. Cirilla felszáll a Kardhalra, és elhajózik Novigradba, ahonnan majd továbbmegy Tretogorba. És biztonságban lesz. Hiszel nekem?

A vaják az egyik kimérafejhez hajolt, ivott egyet a szörnyűséges pofázmányából csordogáló vízből.

– Hiszel nekem? – ismételte Dijkstra fölötte állva.

Geralt felegyenesedett, megtörölte a száját, és teljes erőből állon vágta a férfit. A kém megtántorodott, de nem esett el. A legközelebb álló redaniai odaugrott, és meg akarta ragadni a vajákot, de csak a levegőbe kapott, aztán rögtön utána a földre csüccsent, vért és egy fogat köpve maga elé. Akkor aztán mindannyian rárontottak. Tülekedés támadt, összevisszaság, zűrzavar és kavarodás, és épp ez kellett a vajáknak.

Az egyik redaniai nagy csattanással arccal egy kiméra kőfejének vágódott, a pofából csordogáló víz pedig azonnal vöröses árnyalatot kapott. A másik kéztővel kapott egyet a gégéjére; úgy görnyedt össze, mintha csak a genitáliáit tépték volna ki. A harmadik, akit könyékkel vágott szemen, jajgatva ugrott félre. Dijkstra medveölelésébe fogta a vajákot, Geralt pedig erővel lesújtott sarkával a lába közepére. A kém felüvöltött, és elkezdett hallatlanul nevetségesen, fél lábon táncolni.

A következő rosszarcú tőrrel akart a vajákra lecsapni, de a levegőbe sújtott. Geralt egyik kezével a könyökét, a másikkal a csuklóját ragadta meg, és csavart egyet rajta, vele együtt a földre döntve két másikat is, akik épp próbáltak volna felállni. A bandita, akit megragadott, erős volt, és esze ágában sem volt elengedni a tőrét. Geralt erősített a szorításán, és egy roppanással eltörte a kezét.

Dijkstra, továbbra is egy lábon szökdécselve, felemelte a földről a korsekét, és arra készült, hogy a falhoz szögezze a vajákot háromélű hegyével. Geralt félrehajolt, két kézzel megragadta a fegyver nyelét, és az emelő tanult közönség számára ismerős elvét alkalmazta. A kém, amint látta a szeme előtt a fal tégláit és fugáit egyre nagyobbra nőni, elengedte a korsekét, de így is túlságosan késő volt már ahhoz, hogy elkerülje az ágyéka a kiméra vízzel csordogáló pofájával való ütközését.

Geralt kihasználta a korsekét, hogy egy újabb rosszarcút döntsön le a lábáról, aztán a kövezetnek támasztotta a nyelét, és a csizmája csapásával félbetörte, kardhosszúságúra kurtítva. Ki is próbálta a botját, először a szétvetett lábakkal a kimérafejen csücsülő Dijkstrát vágva tarkón, majd rögtön ezután a törött kezű nagydarab üvöltését hallgattatva el.

A doublet varrása már rég megadta magát mindkét hóna alatt, és ettől a vaják határozottan jobban érezte magát.

Az utolsó talpon maradt rosszarcú szintén korsekével támadt, azt gondolván, hogy a hosszúsága előnyt jelent majd a számára. Geralt orrtövön vágta, a rosszarcú pedig lendületből egy agávés cserépbe csüccsent. Egy másik, szerfelett konok redaniai belekapaszkodott a vaják combjába, és fájdalmasan beleharapott. A vaják dühbe gurult, és egy erős rúgással megszabadította a kis rágcsálót a további rágás lehetőségétől.

A lépcsőn a lihegő Kökörcsin szaladt fel, meglátta, mi folyik, és elfehéredett, mint a fal.

– Geralt! – kiáltott fel egy pillanattal később. – Ciri eltűnt! Sehol sincs!

– Számítottam rá – vágott rá a vaják a doronggal a következő redaniaira, aki nem akart nyugodtan feküdni. – Te aztán megváratod az embert, Kökörcsin. Megmondtam neked tegnap, ha bármi történik, azon nyomban röpülsz Arethusába! Elhoztad a kardom?

– Mind a kettőt!

– A másik kard Cirié, te idióta – vágott oda Geralt a nagydarabnak, aki az agávéból próbált kikászálódni.

– Nem értek én a kardokhoz – lihegte a poéta. – Az istenekre, ne üsd már őket tovább! Nem látod a redaniai sasokat? Ezek Vizimir király emberei! Ez árulást és lázadást jelent, ezért tömlöcbe is kerülhet az ember...

– Vérpadra – mordult fel Dijkstra, miközben előhúzta a tőrét, és ingatag léptekkel közeledett hozzájuk. – Mindketten vérpadra kerültök...

Többet már nem mondhatott, mert négykézlábra zuhant, miután halántékon verték egy korsekenyél darabjával.

– Kerékbe törnek... – taksálta komolyan Kökörcsin. – Előtte izzó fogókkal megszaggatnak...

A vaják bordán rúgta a kémet. Dijkstra az oldalára dőlt, mint valami leterített jávorszarvas.

– Felnégyelnek – saccolta a költő.

– Hagyd abba, Kökörcsin. Add ide mindkét kardot. És eredj innen, de gyorsan. Menekülj a szigetről. Menekülj, amilyen messze csak tudsz!

– És te?

– És visszamegyek a hegyre. Meg kell mentenem Cirit... És Yennefert. Dijkstra, feküdj szépen, és hagyd békén azt a tőrt!

– Ezt nem úszod meg szárazon – zihálta a kém. – Idehozom az... Utánad megyek...

– Nem jössz utánam.

– De megyek. Ötven emberem van a Kardhal fedélzetén...

– És van közöttük felcser?

– He?

Geralt a kém mögé állt, előre hajolt, megragadta a lábfejét, megrántotta, aztán egy hirtelen és nagyon erős mozdulattal csavart rajta egyet. Roppant. Dijkstra felüvöltött, és elájult. Kökörcsin akkorát kiáltott, mintha a saját ízületéről lett volna szó.

– Az, hogy a felnégyelés után mit csinálnak velem – morogta a vaják –, már vajmi kevéssé érdekel.

Arethusában csend honolt. A bálteremben mostanra már csak néhány igazi túlélő maradt, akiknek már zajongani sem volt ereje. Geralt elkerülte a termet; nem akarta, hogy bárki is észrevegye.

Nem minden nehézség nélkül, de megtalálta a szobácskát, ahol Yenneferrel éjszakázott. A palota folyosói igazi labirintust alkottak, ráadásul mindegyik ugyanúgy festett.

A rongybaba őt nézte gombszemeivel.

Leült az ágyra, erősen a kezei közé szorította a fejét. A szoba padlója nem volt véres. De a szék támláján ott lógott a fekete ruha. Yennefer átöltözött. Férfimódra, az összeesküvők álruhájába?

Vagy fehérneműben vonszolták el. Dimeritiumbilincsben.

Az ablakmélyedésben ott ült Marti Sodergren, a javas. Amikor meghallotta a férfi lépteit, felemelte a fejét. Könnyek áztatták az arcát.

– Hen Gedymdeith halott – mondta elcsukló hangon. – A szíve. Semmit sem tehettem... Miért hívtak olyan későn? Sabrina megütött. Pofonvágott. Miért? Mi történt itt?

– Nem láttad Yennefert?

– Nem, nem láttam. Hagyj engem. Egyedül akarok lenni.

– Mutasd meg nekem a legrövidebb utat Garstangba. Kérlek.

Arethusa fölött három, bozóttal benőtt terasz helyezkedett el, azokon túl meredekké és megközelíthetetlenné vált a hegyoldal. A szakadék fölött ott magasodott Garstang. Az alapjainál még sötét, egyenletesen sima, a sziklához simuló kőtömb volt a palota. Csak a felsőbb szintjei csillogtak márvánnyal és színes üvegablakokkal, az fénylett aranyosan a napfényben kupolái bádogjával.

A Garstangba és azon túl, egészen a csúcsra vezető kőút kígyóként tekergett a hegy körül. Volt azonban még egy út, egy rövidebb – a teraszokat összekötő lépcsősorok, melyek közvetlenül Garstang alatt egy alagút sötét szájába vesztek. Épp ez volt az a lépcső, amit Marti Sodergren a vajáknak mutatott.

Közvetlenül az alagút túloldalán egy híd állt, amely a szakadék két szélét kötötte össze. A hídon túl a lépcsősor meredeken kapaszkodott felfelé, és elfordult, elveszett egy kanyarulatban. A vaják felgyorsította lépteit.

A lépcsősor korlátját faunok és nimfák szobrocskái díszítették. Úgy tűnt, mintha a szobrok életre keltek volna. Megmozdultak. A vaják medalionja elkezdett erősen rángatózni.

Megdörzsölte a szemét. A szobrok látszólagos mozgása abban állt, hogy változtatták az alakjukat. A sima kő viharos szél és só marta, likacsos, alaktalan masszává változott. És utána rögtön vissza is változott újra.

Tudta, mit jelent ez. A Thaneddet elfedő illúzió meg-megingott, eltűnőben volt. A hidacska is részben illúzió volt. Az álcán, mely lyukacsos volt, akár a tyúkkas, keresztülásított a szakadék és a mélyében zúgó vízesés.

Nem voltak sötét kőlapok, amelyek kijelölték volna a biztonságos utat. Lassan kelt át a hídon, ügyelve minden lépésre, lélekben átkozódva az elvesztegetett idő miatt. Amikor a szakadék túloldalán találta magát, egy feléje futó ember lépteit hallotta meg.

Azonnal ráismert. Dorregaray szaladt fentről lefelé a lépcsőkön, a cidarisi Ethain király szolgálatában álló varázsló. Nem felejtette el Filippa Eilhart szavait. Azokat a varázslókat, akik semleges királyokat képviseltek, megfigyelőként hívták Garstangba. De Dorregaray olyan iramban rohant a lépcsőkön, ami azt sugallta, hogy a meghívást hirtelen visszavonták.

– Dorregaray!

– Geralt? – szuszogott a varázsló. – Mit keresel te itt? Ne álldogálj, menekülj! Gyorsan, irány lefelé, Arethusába!

– Mi történt?

– Árulás!

– Micsoda?

Dorregaray hirtelen megrándult, és valahogy furcsán felköhögött; aztán rögtön ezután előregörnyedt, és egyenesen a vajáknak zuhant. Még mielőtt elkaphatta volna, Geraltnak sikerült észrevennie a hátából kiálló nyílvessző szürke tollazását. A varázslóval a karjaiban megtántorodott, és ez mentette meg az életét, mert a második, ugyanolyan nyílvessző ahelyett, hogy a torkát fúrta volna keresztül, a kőfaun behízelgően mosolygó pofázmányába csapódott, lesodorva az orrát az arca egy részével együtt. A vaják elengedte Dorregarayt, és a lépcsősor balusztrádja mögé bukott. A varázsló rázuhant.

Az íjászok ketten voltak, és mindkettőnek mókusfarok volt a sapkáján. Az egyik a lépcsősor tetején maradt az íját ajzva, a másik előhúzta a kardját hüvelyéből, és előrerohant a lépcsőkön, több fokot is átugorva egyszerre. Geralt lelökte magáról Dorregarayt, kardját előrántva pattant fel. Nyílvessző zendült; a vaják félbeszakította dalát, gyors pengecsapással térítve le a nyilat útjáról. A másik tünde már közel járt, de a félrevert nyílvessző láttán egy pillanatra megtorpant. De csak egy pillanatra. A vajákra vetette magát, a vágásra készülve forgatta a kardját. Geralt rövid, átlós mozdulattal védett, úgy, hogy a tünde pengéje végigcsusszanjon a fegyvere élén. A tünde elvesztette az egyensúlyát, a vaják könnyedén fordult, és a nyaka oldalánál vágta meg, a füle tövében. Egyetlenegyszer. Elég volt.

A lépcsősor tetején az íjász ismét megfeszítette íját, de az ideget már nem sikerült elengednie. Geralt villanást látott, a tünde felkiáltott, széttárta a kezét, és előre zuhant, végiggurulva a lépcsőkön. Lángolt a zeke a hátán.

A lépcsőkön újabb varázsló futott végig. A vaják láttán megállt, felemelte a kezét. Geralt nem fecsérelte az időt magyarázkodásra: a földre vetette magát, a tüzes villám pedig sziszegve repült el fölötte, finom porrá zúzva a faunstatuát.

– Elég! – kiabálta. – Én vagyok, a vaják!

– A mindenségit – lihegte a varázsló, miközben felé rohant. Geralt nem emlékezett rá a bankettről. – Téged is az egyik tünde banditának néztelek... Mi van Dorregaray-jal? Él?

– Talán igen...

– Gyorsan, a híd túloldalára!

Áthúzták Dorregarayt, némi szerencsével, merthogy a nagy sietségben nem is figyeltek az ingadozó és szertefoszlóban levő illúzióra. Senki sem üldözte őket, de a varázsló ennek ellenére kinyújtotta a kezét, elskandált egy igét, és egy újabb villámmal lerombolta a hidat. Kövek dübörögtek fel a szakadék falain.

– Ez fel kell tartóztassa őket – mondta.

A vaják letörölte a Dorregaray szájából folyó vért.

– Átlőtték a tüdejét. Tudsz neki segíteni?

– Én tudok – szólalt meg Marti Sodergren, aki erőlködve mászott felfelé a lépcsőkön Arethusa felől, az alagúton át. – Mi történik itt, Carduin? Ki lőtte meg?

– Scoia’tael – törölte meg a varázsló ruhaujjával a homlokát. – Garstangban dúl a harc. Átkozott banda, egyik rosszabb, mint a másik! Filippa éjjel bilincsbe veri Vilgefortzot, Vilgefortz és Francesca Findabair meg Mókusokat hoz a szigetre! Tissaia de Vries pedig... A büdös francba, na az aztán szép kis zűrzavart csinált!

– Carduin, beszélj értelmesebben!

– Nem fogom fecsegésre fecsérelni az időmet! Loxiába menekülök, onnan pedig azonnal elteleportálok Kovirba. Azok meg ott, Garstangban, hadd mészárolják csak le egymást! Ennek most már semmi jelentősége! Háború van! Az egész csetepatét Filippa főzte ki, hogy lehetővé tegye, hogy a királyok háborút indítsanak Nilfgaard ellen! Meve Lyriából és Demawend Aedirnből Nilfgaardot provokálták! Értitek?

– Nem – mondta Geralt. – És egyáltalán nem is akarjuk érteni. Hol van Yennefer?

– Hagyjátok abba! – kiabálta Marti Sodergren Dorregaray fölé hajolva. – Segítsetek nekem! Tartsátok meg! Nem bírom kihúzni a nyilat!

Segítettek neki. Dorregaray jajgatott és reszketett; rázkódtak a lépcsők is. Geralt eleinte azt hitte, hogy Marti gyógyító igéinek a mágiája okozza. De Garstang volt az. Hirtelen kirobbantak a vitrázsok, a palota ablakaiban tűz villant, füst gomolygott.

– Még mindig harcolnak – csikorgatta a fogait Carduin. – Azok ott nem tréfálnak, egyik ige a másik után...

– Igék? Garstangban? De hiszen ott antimágikus aura van!

– Tissaia kisded játéka. Hirtelen csak eldöntötte, kinek az oldalára álljon. Feloldotta a blokádot, megszűntette az aurát, és semlegesítette a dimeritiumot. Akkor aztán mind egymás torkának ugrottak! Vilgefortz és Terranova az egyik, Filippa és Sabrina a másik oldalon...

Meghasadtak az oszlopok, és beomlott a boltozat... Francesca pedig megnyitotta a föld alá vezető bejáratot, ahonnan hirtelen előugrottak ezek a tünde ördögfajzatok... Kiabáltunk, hogy semlegesek vagyunk, de Vilgefortz csak nevetett. Mielőtt még sikerült volna a védelmünket felépítenünk, Drithelm nyilat kapott a szemébe, Rejean meg úgy tele lett tűzdelve, mint valami sündisznó... Az események további alakulását nem vártam ki. Marti, sokáig tart még? El kell tűnnünk innen!

– Dorregaray nem fog tudni járni – törölte a javas véres kezeit fehér báli ruhájába. – Teleportálj minket, Carduin.

– Innen. Talán elment az eszed. Túl közel van Tor Lara. Lara portálja sugárzik, és minden teleportot eltérít. Innen nem lehet teleportálni!

– Ő nem tud járni! Muszáj vele maradnom...

– Akkor maradj! – állt fel Carduin. – És mulass jól! Nekem kedves az életem! Visszamegyek Kovirba! Kovir semleges!

– Szép – köpött ki a vaják az alagútban eltűnő varázsló után nézve. – Kollegialitás meg szolidaritás! De én sem maradhatok itt veled, Marti. Garstangba kell mennem. A te semleges konfrátered szétcseszte a hidat. Van másik út?

Marti Sodergren szipogott egyet. Aztán felemelte a fejét, és helyeslően bólintott.

Már Garstang fala alatt járt, amikor Keira Metz a nyakába zuhant. Az út, amit a javas mutatott neki, lépcsők szerpentinjével összekapcsolt függőkerteken keresztül vezetett. A lépcsőfokokat erősen benőtte a borostyán és a lonc; a növényzet megnehezítette a hegymászást, de el is rejtette őt. Sikerült észrevétlenül eljutnia egészen a palota faláig. Keira akkor zuhant rá, amikor a bejáratot kereste, és mindketten a kökénybokrokban kötöttek ki.

– Kivertem egy fogamat – állapította meg a varázslónő komoran, kissé selypítve hozzá. Kócos volt, piszkos, vakolat és korom borította, arcán pedig hatalmas véraláfutás éktelenkedett.

– És talán a lábam is eltört – tette hozzá, és vért köpött. – Te vagy az, vaják? Rád zuhantam? Hogy a csudába?

– Én is épp ezen töprengek.

– Terranova kihajított az ablakon.

– Fel tudsz állni?

– Nem, nem tudok.

– Be akarok jutni. Észrevétlenül. Merre?

– Minden vajáknak – köpött újra Keira, és feljajdult, ahogyan próbált felkönyökölni – elment az esze? Garstangban dúl a harc! Olyan forró ott a talaj, hogy stukkók záporoznak a falakról! Keresed a bajt?

– Nem. Yennefert keresem.

– Hah! – Keira felhagyott az erőlködéssel, és hanyatt feküdt. – Szeretném, ha engem is így szeretne valaki. Végy a karjaidba.

– Talán majd máskor. Egy kicsit sietek.

– Végy a karjaidba, ha mondom! Megmutatom neked az utat Garstangba. El kell kapnom azt a szukafattya Terranovát. Na, mire vársz? Egyedül nem találod meg a bejáratot, de ha mégis, végeznek veled azok a tünde szukafattyak... Járni nem tudok, de arra azért még képes vagyok, hogy vessek pár igét. Ha valaki az utunkat állja, meg fogja bánni.

A nő felkiáltott, amikor felemelte.

– Bocsánat.

– Nem számít – karolta át a vaják nyakát. – A lábam. Még mindig érezni rajtad a parfümjeit, tudod? Ne, ne arra. Fordulj meg, és indulj el felfelé. Van egy másik bejárat, Tor Lara irányából. Talán ott nincsenek tündék... Auuu! Óvatosabban, a fenébe is!

– Bocsánat. Honnan került ide a Scoia’tael?

– A föld alatt voltak. Thanedd üreges, akár egy dióhéj, van ott egy hatalmas kaverna, be lehet futni hajóval, ha tudja az ember, merre. Valaki elárulta nekik, merre... Auuuu! Figyelj oda! Ne rázz úgy!

– Bocsánat. Akkor hát a Mókusok a tengeren jöttek? Mikor?

– Fene se tudja, mikor. Lehet, hogy tegnap, vagy talán egy hete? Mi Vilgefortz ellen készültünk, ő pedig ellenünk. Vilgefortz, Francesca, Terranova és Fercart... Alaposan csőbe húztak minket. Filippa azt hitte, az a céljuk, hogy szép lassan átvegyék a hatalmat a Káptalanban, hogy nyomást gyakoroljanak a királyokra... Miközben ők a gyűlés alatt akartak leszámolni velünk... Geralt, én ezt nem bírom ki... A lábam... Fektess le egy pillanatra. Auuuuu!

– Keira, ez nyílt törés. Csorog a vér a nadrágszáradból.

– Fogd be, és figyelj! Mert a te Yenneferedről van szó. Beértünk Garstangba, a tanácsterembe. Antimágikus blokád alatt van, de a dimeritiumra nem hat, biztonságban éreztük magunkat. Elkezdődött a civakodás. Tissaia és azok a semlegesek üvöltöttek ránk, mi meg visszaüvöltöttünk rájuk. Vilgefortz pedig hallgatott és mosolygott...

– Ismétlem, Vilgefortz áruló! A nilfgaardi Emhyrrel egyezkedett, és az összeesküvésbe másokat is belevont! Megszegte a Törvényt, elárult minket és a királyainkat...

– Lassan a testtel, Filippa. Tisztában vagyok vele, hogy a kegyek, amelyekben Vizimir részesít, többet jelentenek a számodra a Testvériséggel való szolidaritásnál. Ugyanez vonatkozik rád is, Sabrina, mert te ugyanolyan szerepet játszol Kaedwenben. Keira Metz és Triss Merigold Temeriai Foltest érdekeit képviselik, Radcliffe eszköz Aedirni Demawend kezében...

– Mit köze van ennek mindehhez, Tissaia?

– Nem kell, hogy a királyok érdekei egyezzenek a mieinkkel. Pontosan tudom, miről van itt szó. A királyok megkezdték a tündék és a másfajúak exterminációját. Lehetséges, hogy te, Filippa, ezt helyesnek tartod. Lehetséges, hogy te, Radcliffe, azt tartod megfelelőnek, ha segítjük Demawendet a Scoia’tael elleni hajtóvadászatokban. De én ellene vagyok. És nem csodálkozom Enid Findabairen, hogy ellene van. De mindez még nem jelent árulást. Ne szakíts félbe! Pontosan tudom, mit terveztek el a királyaitok, tudom, hogy háborút akarnak ránk szabadítani. Azok a tettek, amelyek ezt a háborút hivatottak megelőzni, talán árulást jelentenek a te Vizimired szemében, de nem az enyémben. Ha ítélkezni szeretnél Vilgefortz és Francesca felett, ítélkezz hát felettem is!

– Miféle háborúról beszéltek itt? A királyom, Koviri Esterad nem támogat semmiféle agresszív műveletet Nilfgaard császársága ellen! Kovir semleges, és az is marad!

– A Tanács tagja vagy, Carduin! Nem pedig a királyod nagykövete!

– És ki mondja ezt, Sabrina?

– Elég! – csapott öklével az asztalra Filippa. – Kielégítem a kíváncsiságodat, Carduin. Azt kérded, ki készül háborúra? Nilfgaard készül rá, akinek szándékában áll minket megtámadni és elpusztítani. De Emhyr van Emreis emlékszik Sodden hegyére, és ezúttal úgy döntött, bebiztosítja magát, és a kizárja varázslókat a játékból. Ebből a célból vette fel a kapcsolatot Roggeveeni Vilgefortz-cal. Megvásárolta, hatalmat és címeket ígérve. Igen, Tissaia. Vilgefortz, a soddeni csata hőse lesz ugyanis Észak összes elfoglalt országának helytartója és uralkodója. Vilgefortz az, aki Terranova és Frecart segítségével kormányozni fogja a provinciákat, amelyek a leigázott királyságok helyén létrejönnek, ő az, aki a nilfgaardi korbáccsal lecsap majd az országait lakó, a Császárságért robotoló rabszolgákra. Francesca Findabair pedig, Enid an Gleanna, a Szabad Tündék államának királynője lesz. Természetesen nilfgaardi protektorátusként jön létre, de a tündéknek ez is elég, ha egyszer Emhyr császártól szabad kezet kapnak arra, hogy embereket gyilkoljanak. A tündék pedig semmire sem vágynak jobban, minthogy a Dh’oine-t lemészárolják.

– Ezek súlyos vádak. Ezért aztán a bizonyítékaiknak is hasonlóképpen nyomósnak kell majd lennie. De mielőtt a mérleg serpenyőjébe vetnéd őket, Filippa Eilhart, tudatában kell lenned az álláspontomnak. Lehetséges, hogy valaki bizonyítékokat gyártson, lehetséges a tetteket és motivációikat interpretálni. De ami megtörtént, nem lehet megváltoztatni. Te megtörted a Testvériség egységét és szolidaritását, Filippa Eilhart. Bilincsbe verted a Káptalan tagjait, mint valami banditákat. Úgyhogy ne merészeld felajánlani, hogy bármiféle pozíciót is betöltsek az új Káptalanban, amit a te magát királyoknak kiárusító, puccsista bandád kíván létrehozni. Halál és vér választ el minket. Hen Gedymdeith halála. És Lydia van Bredevoort vére. A vér, amit megvetésedben kiontottál. Te voltál a legjobb tanítványom, Filippa Eilhart. Mindig is büszke voltam rád. De most csak megvetést érzek irántad.

Keira Metz sápadt volt, mint a holdvilág.

– Egy ideje – suttogta – mintha valahogy elcsendesedett volna Garstangban. Lassan vége... A palotában kergetőznek. Öt emelete van, hetvenhat terme és szobája. Van hol fogócskázniuk...

– Yenneferről akartál beszélni. Igyekezz! Félek, hogy elájulsz.

– Yenneferről? Ah, igen... Minden úgy ment, ahogyan elterveztünk, amikor hirtelen megjelent Yennefer. És bevezette a terembe azt a médiumot...

– Kicsodát?

– Egy lányt, talán úgy tizennégy éveset. Szürke haj, hatalmas zöld szemek... Mielőtt még sikerült volna jobban szemügyre vennünk, a lány jövendölni kezdett. A Dol Angra-i eseményekről beszélt. Senki sem kételkedett abban, hogy igazat mond. Transzban volt, és transzban nem hazudik az ember.

– Tegnap éjjel – mondta a médium – Lyria felségjegyeit és Aedirn zászlajait hordozó katonai egységek agressziót követtek el Nilfgaard császársága ellen. Támadást intéztek Glevitzingen, Dol Angra egy határmenti erődje ellen. A környező falvakban heroldok trombitálták ki Demawend király nevében, hogy mától Aedirn veszi át a hatalmat az egész ország felett. Fegyveres felkelésre hívták fel a lakosságot Nilfgaard ellenében...

– Ez lehetetlen! Ez aljas provokáció!

– Könnyen veszed a szádra ezt a szót, Filippa Eilhart – mondta nyugodt hangon Tissaia de Vries. – De ne áltasd magad, a kiabálásod nem szakítja meg a transzot. Beszélj csak, gyermek.

– Emhyr van Emreis császár parancsba adta, hogy a csapásra ellencsapás legyen a válasz. A nilfgaardi csapatok ma hajnalban bevonultak Lyriába és Aedirnbe.

– Hát ilyen módon – mosolyodott el Tissaia – mutatták meg a királyaink, milyen bölcs, felvilágosult és békeszerető uralkodók is. A varázslók közül pedig azt bizonyították be néhányan, kinek az ügyét is szolgálják valójában. Azokat, akik elejét vehették volna a hódító háborúnak, elővigyázatosan dimeritiumbilincsbe verték, és ostoba vádakat sorakoztattak fel ellenük...

– Ez az egész szemenszedett hazugság!

– A picsába veletek mind! – kiáltott fel hirtelen Sabrina Glevissig. – Filippa! Mit jelentsen ez az egész? Mit akar jelenteni ez a csetepaté Dol Angrában? Hát nem abban állapodtunk meg, hogy nem kezdjük túl korán? Miért nem bírta az a kibaszott Demawend visszafogni magát? Miért kellett annak a cafat Mevének...

– Hallgass, Sabrina!

– Dehogyis, hadd beszéljen – emelte fel a fejét Tissaia de Vries. – Hadd beszéljen csak Kaedweni Henselt határvonalra összpontosított seregeiről. Hadd beszéljen csak Temeriai Foltest csapatairól, melyek most már bizonyára sorra eresztik vízre a csónakokat, amiket eddig a Jaruga menti bozótosban rejtegettek. Hadd beszéljen csak a Redaniai Vizimir vezénylete alatti felderítő hadosztályról, amely ott állomásozik a Pontar mellett. Hát te azt gondoltad, Filippa Eilhart, hogy mi mind süketek és vakok vagyunk?

– Ez egyetlen hatalmas, átkozott provokáció! Vizimir király...

– Vizimir királyt – szakította félbe szenvtelen hangon a szürkehajú médium – tegnap éjjel meggyilkolták. Merénylő szúrta halálra. Redaniának immár nincsen királya.

– Redaniának már régóta nem volt királya – állt fel Tissaia de Vries.

– Redaniában a méltóságos Filippa Eilhart őkegyelme uralkodott, aki méltó utódja volt a Fehér Raffardnak. Aki képes az abszolút uralomért feláldozni több tízezer életet.

– Ne hallgassatok rá! – kiabálta Filippa. – Ne hallgassatok erre a médiumra! Ő egy eszköz, egy esztelen eszköz... Kit szolgálsz te, Yennefer? Ki utasított arra, hogy elvezesd ide ezt a szörnyeteget?

– Én voltam – felelte Tissaia de Vries.

– Hogy volt tovább? Mi történt a lánnyal? Yenneferrel?

– Nem tudom – hunyta le a szemét Keira. – Tissaia hirtelen feloldotta a blokádot. Egyetlen igével. Életemben nem láttam ehhez foghatót... Elhódított és blokkolt minket, közben szabadon engedte Vilgefortzot és a többieket... Francesca pedig megnyitotta a föld alá vezető bejáratot, és Garstangban hirtelen csak úgy hemzsegni kezdett a Scoia’tael. Valami furcsa alak vezette őket páncélban és szárnyas nilfgaardi sisakban. Egy fickó segített neki, akinek volt valami folt az arcán. Az képes volt igéket vetni. És mágiával fedezni magát...

– Rience.

– Lehet, nem tudom. Forróság volt... Beomlott a mennyezet. Igék és lövések... Mészárlás... Közülük megölték Fercartot, közülünk megölték Drithelmet, megölték Radcliffe-et, megölték Marqaurdot, Rejeant és Bianca d’Este-t... Triss Merigold tele zúzódásokkal, Sabrina megsebesült... Amikor Tissaia meglátta a holttesteket, megértette, hogy hibázott, próbált minket megvédeni, próbálta lecsillapítani Vilgefortzot és Terranovát... Vilgefortz az arcába nevetett, és kigúnyolta. Akkor aztán elvesztette a fejét, és elmenekült. Oh, Tissaia... Annyi halott...

– Mi történt a lánnyal és Yenneferrel?

– Nem tudom – tört ki köhögésben a varázslónő, vért köpött. Nagyon laposan vette a levegőt, és láthatóan nehezére esett. – Az egyik robbanás után egy pillanatra elvesztettem az eszméletemet. Az a sebhelyes és a tündéi ártalmatlanná tettek. Terranova először belém rúgott, aztán meg kihajított az ablakon.

– Nem csak a lábaddal van baj, Keira. Eltörtek a bordáid.

– Ne hagyj itt.

– Muszáj. Visszajövök érted.

– Na persze.

Kezdetben csak a vibráló káosz volt, az árnyak lüktetése, homály és fény gomolygása, mélyről felhangzó, motyogó hangok kórusa. A hangok hirtelen felerősödtek, kiabálás és dübörgés szakadt fel körülötte. A fény a homályban falikárpitokat és gobelineket elemésztő tűzzé vált, mely mintha magukból a falakból, a balusztrádokból és a boltozatot tartó oszlopokból tört volna fel szikracsóváival.

Ciri fulladozott a füsttől, és megértette, hogy ez már nem álom.

A kezeire támaszkodva megpróbált felállni. A tenyerével valami nedvességre talált; lenézett. Vértócsában térdelt. Közvetlenül mellette egy mozdulatlan test feküdt. Egy tünde teste. Azonnal rájött.

– Kelj fel.

Yennefer ott állt mellette. A kezében tőr volt.

– Yennefer kisasszony... Hol vagyunk mi? Semmire sem emlékszem...

A varázslónő gyorsan kézen ragadta.

– Itt vagyok melletted, Ciri.

– Hol vagyunk mi? Miért lángol minden? Ki ez a... Ez itt?

– Azt mondtam neked egyszer, nagyon, nagyon régen, hogy a Káosz érted nyújtja a kezét. Emlékszel? Nem, bizonyára nem emlékszel. Ez a tünde érted nyújtotta a kezét. Késsel kellett elintéznem, mert a megbízói csak arra várnak, hogy valamelyikünk felfedje magát azzal, hogy mágiát használ. És arra is sor kerül majd, de most még nem jött el az ideje... Teljesen magadhoz tértél már?

– Azok a varázslók... – suttogta Ciri. – Azok ott a nagyteremben... Mit mondtam én nekik? És miért mondtam azt? Én egyáltalán nem akartam... De muszáj volt beszélnem! Miért? Miért, Yennefer kisasszony?

– Halkan, randaság. Hibát követtem el. Senki sem tökéletes.

Lentről durranás hallatszott és egy velőtrázó sikoly.

– Gyere. Szaporán. Nincs időnk.

Végigfutottak a folyosón. A füst egyre sűrűbb lett; fojtogatta, fullasztotta, elvakította őket. A falak csak úgy rázkódtak a robbanásoktól.

– Ciri – torpant meg Yennefer a folyosók találkozásánál, és erősen megszorította a lány kezét. – Hallgass most végig, hallgass figyelmesen. Nekem itt kell maradnom. Látod azokat a lépcsőket? Lemész rajtuk...

– Ne! Ne hagyj magamra!

– Muszáj. Ismétlem, lemész azon a lépcsősoron. Egészen a legaljára. Lesz ott egy ajtó, mögötte egy hosszú folyosóval. A folyosó végén van az istálló, egy felnyergelt ló áll benne. Egyetlenegy. Kivezeted, és a nyergébe ülsz. Betanított ló, a Loxiába tartó küldöncök használják. Ismeri az utat, elég megnógatni. Ha Loxiában leszel, megkeresed Margaritát, és a gondjaira bízod magad. Egyetlen lépésre se tágíts tőle...

– Yennefer kisasszony! Ne! Nem akarok egyedül lenni!

– Ciri – szólt halkan a varázslónő. – Egyszer már elmondtam neked, hogy minden, amit csak teszek, a te javadat szolgálja. Bízz bennem. Kérlek téged, bízz bennem. Szaladj.

Ciri már a lépcsőkön járt, amikor még egyszer meghallotta Yennefer hangját. A varázslónő az oszlop mellett állt, nekitámasztva a fejét.

– Szeretlek, kislányom – mondta alig hallhatóan. – Szaladj.

A lépcső közepén kerítették be. Alulról két tünde mókusfarokkal a sapkáján, felülről egy feketébe öltözött férfi. Ciri gondolkodás nélkül átugrott a korláton, és egy mellékfolyosóba menekült. Utánafutottak. Gyorsabb volt náluk, és gond nélkül meg is lépett volna előlük, ha a folyosó nem egy ablaknyílásban végződik.

Kinézett. A falon úgy kétarasznyi széles kőperem futott végig. Ciri átemelte a lábát az ablakpárkányon, és kilépett. Elhúzódott az ablaktól, hátát a falhoz szorította. A távolban ott csillogott a tenger.

Az ablakból egy tünde hajolt ki. Világos haja volt és zöld szeme; a nyakában selyemkendőt viselt. Ciri gyorsan arrébb húzódott, továbbindulva a másik ablak felé. De abból a másikból a feketeruhás férfi nézett ki. Neki fekete és undok volt a szeme, arcán vöröses folt éktelenkedett.

– Megvagy, te ribanc!

Lenézett. Maga alatt, valahol nagyon mélyen, egy udvart látott. Az udvar fölött pedig, úgy tízlábnyira a kőperem alatt, amin állt, egy hidacska volt, amely két kerengőt kötött össze. Annyi, hogy nem is híd volt. Egy híd maradványa volt. Keskeny kis kőpalló a széttöredezett korlát maradványaival.

– Mire vártok? – kiabálta a sebhelyes. – Másszatok ki, és kapjátok el!

A szőke tünde óvatosan kilépett a párkányra, a falhoz szorította a hátát. Kinyújtotta a kezét. Közel volt.

Ciri nagyot nyelt. Az a kőpalló, a híd maradványa, nem volt keskenyebb, mint a hinta Kaer Morhenban, márpedig ő több tucatszor felugrott arra a hintára, tudta, hogyan kell csillapítani az ugrást és az egyensúlyát megtartani. De a vajákhintát négy láb választotta el a földtől, a kőpadló alatt pedig olyan mély szakadék ásított, hogy az udvar kőlapjai kisebbnek tűntek a tenyerénél is.

Ugrott, földet ért, megingott, a törött korlátba kapaszkodva visszanyerte az egyensúlyát. Biztos léptekkel érte el a kerengőt. Képtelen volt tartóztatni magát – sarkon fordult, és odamutatta a behajtott könyökét az üldözőinek, olyan mozdulattal, amit Yarpen Zigrin, a törp tanított neki. A sebhelyes férfi hangosan elkáromkodta magát.

– Ugorj! – üvöltött a párkányon álló szőke tündére. – Ugorj utána!

– Neked talán elment az eszed, Rience – közölte hűvös hangon a tünde. – Ugorj magad, ha annyira szeretnél.

Ahogyan az lenni szokott, a szerencse megcsalta, nem kísérte sokáig az útján. Amikor végigfutott a kerengőn, és előbukkant a fal túloldalán, a kökénybokrok között, elkapták. Az, aki elkapta és pokolian erős szorításával mozdulatlanságra kárhoztatta, alacsony, némiképp elhízott férfi volt, feldagadt orral és szétrepedt szájjal.

– Hát itt vagy – sziszegte a férfi. – Hát itt vagy, babuskám!

Ciri szabadulni próbált, és felordított, mert a karjaira szoruló kezek hirtelen a fájdalom olyan rohamával bénították meg, amivel szemben tehetetlen maradt. A férfi felröhögött.

– Ne csapkodj, szürke madárka, mert megpörkölöm a tollacskáidat. Engedd csak, hadd nézzelek meg magamnak. Hadd vegyem már szemügyre azt a kiscsibét, aki ennyit megér Nilfgaard császárának, Emhyr van Emreisnek. És Vilgefortznak.

Ciri abbahagyta a kapálózást. Az alacsony férfi megnyalta repedt ajkát.

– Érdekes – sziszegett fel a férfi újra, közelebb hajolva hozzá. – Olyan értékes volnál, de én, gondolj csak bele, nem adnék érted egy lyukas garast sem. Hogy milyen csalfa is a látszat. Hó! Én kincsem! Mi lenne, ha nem Vilgefortz, nem Rience, nem az a tollas sisakos piperkőc lenne az, aki Emhyrnek ajándékba ad, hanem a vén Terranova? Vajon kegyes lenne-e akkor Emhyr a vén Terranovához? Mit mondasz erre, te kis jövőbelátó? Hiszen te tudsz jövendölni!

A férfi lehelete elviselhetetlenül bűzös volt. Ciri fintorogva fordította el a fejét. A férfi félreértette.

– Ne csattogtasd nekem a csőröd, kismadár! Én nem félek ám a madárkáktól. Vagy talán kellene? Mi, te hamis jósnő? Te játszott néző? Hát félnem kellene nekem a madárkáktól?

– Félned – suttogta Ciri, ahogy megérezte a szédülést és a hideget, amely hirtelen végigfutott a testén.

Terranova a fejét hátravetve felnevetett. A nevetése fájdalmas üvöltésre vált. Egy hatalmas szürke bagoly hangtalanul szállt alá, és a szemeibe mélyesztette a karmait. A varázsló elengedte Cirit, hirtelen mozdulattal lelökte magáról a baglyot, hogy aztán rögtön utána térdre rogyjon és az arcához kapjon. Ujjai közül vér bugyogott. Ciri felkiáltott, hátrált. Terranova elemelte az arcától véres és nyálkával borított kezeit, és vad, elcsukló hangon egy igét kezdett el skandálni. Nem sikerült befejeznie. A háta mögött homályos alak bukkant fel, a vajákpenge felsüvített a levegőben, és közvetlenül a tarkója alatt átvágta a nyakát.

– Geralt!

– Ciri.

– Nincs idő érzelegni – szólt le a fal tetejéről a bagoly, miközben feketehajú nővé változott. – Meneküljetek! A Mókusok mindjárt itt vannak!

Ciri kiszabadította magát Geralt karjaiból, döbbenten nézett oda. A fal tetején ülő bagoly-nő borzasztóan festett. Megpörkölődött, a ruhája rongyos volt, korom- és vérfoltok lepték be.

– Te kis szörnyeteg – mondta a bagoly-nő a magasból nézve le rá. – Azért a kis szerencsétlenül időzített jóslatodért meg kellene... De ígértem valamit a vajákodnak, és én mindig állom a szavam. Nem adhattam neked Rience-et, Geralt. Helyette őt adom neked. Élve. Meneküljetek!

Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach dühös volt. A lányt, akit a parancsnak megfelelően el kellett volna fognia, csak egy pillanatra látta, de mielőtt bármihez is kezdhetett volna, azok az átkozott varázslók elszabadították Garstangban a poklot, lehetetlenné téve, hogy bármihez is hozzákezdhessen. Cahir utat tévesztett a füstben és a tűzben, vaktában keringett a folyosókon, futott végig lépcsősorokon és kerengőkön, átkozva Vilgefortzot, Rience-et, magát és az egész világot.

Egy tündével találkozva tudta meg, hogy a lányt a palotán túl, az Arethusába vezető úton látták menekülni. És akkor a szerencse rámosolygott Cahirra. A Scoia’tael talált az istállóban egy felnyergelt lovat.

– Fuss előre, Ciri. Közel járnak. Feltartóztatom őket, te meg fuss. Fuss, ahogy a lábad bírja! Mint a Vágóhídon!

– Te is magamra akarsz hagyni?

– Itt leszek közvetlenül mögötted. De ne nézz hátra!

– Add ide a kardom, Geralt.

A férfi ránézett. Ciri ösztönösen hátralépett. Még sohasem látta ilyennek a szemét.

– Ha a kardod nálad van, talán kénytelen leszel ölni vele. Képes vagy rá?

– Nem tudom. Add ide a kardom.

– Fuss. És ne nézz hátra.

Paták dübörögtek fel az úton. Ciri hátranézett. És félelemtől bénultan torpant meg.

Egy fekete lovag volt a nyomában, ragadozó madár szárnyaival ékes sisakjában. Susogtak a szárnyak, fekete köpenye lobogott. A paták szikrákat hánytak az út kövén.

Képtelen volt megmozdulni.

A fekete ló átverekedte magát az út menti bokrokon, a lovas hangosan felkiáltott. A kiáltásában ott volt Cintra. Ott volt benne az éjszaka, a gyilkolás, a vér és a tűzvész. Ciri leküzdötte a bénító félelmet, és menekülőre fogta. Lendületből átugrotta az élősövényt, és egy aprócska, medencés – szökőkutas udvaron ért földet. Az udvarnak nem volt kijárata, magas és sima falak övezték. A ló felhorkant, közvetlenül a háta mögött. Ciri hátrálni kezdett, megbotlott és összerezzent, amikor hátával a kemény, konok falnak ütközött. Csapdába esett.

A ragadozó madár csapkodni kezdett szárnyaival, felszállni készült. A fekete lovag megrántotta a lova gyeplőjét, és átugratta az élősövényt, amely az udvartól még elválasztotta. A ló patái feldobogtak az udvart borító kőlapokon, a ló megsiklott, elcsúszott, a farára huppant. A lovag megingott a nyeregben, előredőlt. A ló felpattant, a lovag pedig lezuhant, páncélzatával csörömpölve a kövön. Mégis azonnal felállt, gyorsan elállva a sarokba szorított Ciri útját.

– Nem érhetsz hozzám! – kiáltotta a lány, miközben előhúzta a kardját. – Soha többé nem érhetsz hozzám!

A lovag lassan közeledett, úgy magasodva fölébe, akár egy hatalmas, fekete torony. Sisakján lengedeztek és susogtak a szárnyak.

– Nem menekülsz előlem, Cintrai Oroszlánfiók – lángolt a kegyetlen szempár a sisak résében. – Ezúttal nem. Ezúttal nincs már hová menekülnöd, te őrült kisasszonyka.

– Nem érhetsz hozzám – ismételte a lány rémülettől elfúló hangon, hátát a kőfalnak támasztva.

– Muszáj. Parancsot teljesítek.

Amikor a lovag érte nyújtotta a kezét, hirtelen elszállt belőle a félelem, a helyét pedig fékevesztett düh vette át. Rémülettől feszes és dermedt izmai működésbe léptek, akár a rugó, minden Kaer Morhenban tanult mozdulata magától ment végbe, akadálytalanul és könnyedén. Ciri felugrott, a lovag utána vetette magát, de nem volt felkészülve a fordulatra, amellyel a lány minden erőfeszítés nélkül kicsúszott a keze ügyéből. A kard felsüvített és belékapott, tévedhetetlenül találva a páncél lemezei közé. A lovag megtántorodott, fél térdre zuhant, vállvértje alól élénkpiros sugárban tört fel a vér. Tébolyultan üvöltve Ciri ismét tett egy fordulatot a férfi körül, és újra lecsapott, ezúttal egyenesen a sisakharangra, két térdre döntve a lovagot. A düh és a téboly teljességgel elvakította, mostanra semmit sem látott a gyűlöletes szárnyakon kívül.

A fekete tollak szanaszét szóródtak, az egyik szárny leesett, a másik a véres vállvérten lógott. A lovag, aki még mindig hiába próbált a térdéről felemelkedni, a páncélkesztyűjével utánakapva igyekezett feltartóztatni a kard élét, és fájdalmasan nyögött fel, amikor a vajákpenge széthasította a sodronyhálót és a tenyerét. A következő ütés ereje alatt leesett a sisakja; Ciri félreugrott, hogy lendületet szerezzen az utolsó, halálos csapáshoz.

Nem sújtott le.

Nem volt többé fekete sisak, nem voltak többé a ragadozó madár szárnyai, melyek susogása rémálmaiban üldözte. Nem volt többé cintrai fekete lovag. Egy vértócsában térdeplő sápadt, fekete hajú fiú volt, kábult, kék szemekkel, a rettegés grimaszára torzult ajkakkal. A cintrai fekete lovag elesett a kardcsapásától, megszűnt létezni, a félelemkeltő szárnyakból csak összevagdosott tollak maradtak. A rémült, görnyedt, vérző ifjú senki sem volt. Nem ismerte, sosem látta korábban. Nem érdekelte. Nem félt tőle, nem gyűlölte. És nem akarta megölni.

A kardját a padlóra dobta.

Megfordult, amikor meghallotta a Garstang felől feléje rohanó Scoia’tael kiáltásait. Rájött, hogy egy perc múlva bekerítik az udvaron. Rájött, hogy utolérik az úton. Gyorsabbnak kellett lennie náluk. Odafutott a patkóival a kövezet lapjain kopogó fekete lóhoz, és egy kiáltással vágtára fogta, futtában pattanva fel a nyergébe.

– Hagyjatok itt... – nyögte Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach, egészséges kezével lökve félre az őt felemelő tündéket. – Semmi bajom! Könnyű seb... Eredjetek utána. Eredjetek a lány után...

Az egyik tünde felkiáltott, Cahir arcára vér fröccsent. Egy másik Scoia’tael megtántorodott és térdre rogyott, mindkét kezét felhasított gyomrába mélyesztve. A többiek félreugrottak, kardjukat villongatva rebbentek szét az udvaron.

Egy fehérhajú szörnyeteg támadta meg őket. A falról vetette magát rájuk. Olyan magasról, ahonnan lehetetlen volt anélkül leugrani, hogy lábát ne törje. Ahonnan lehetetlen volt lágyan a földre érkezni, szabad szemmel követhetetlen pörgésbe fogni és a másodperc törtrésze alatt ölni. De a fehérhajú szörnyeteg épp ezt tette. És gyilkolni kezdett.

Elkeseredetten harcolt a Scoia’tael. Túlerőben voltak. De esélyük sem volt. Cahir rémülettől tágra nyílt szemei előtt vérfürdő zajlott.

A szürke hajú lány, aki alig egy perce megsebezte, gyors volt, hihetetlenül mozgékony, olyan, akár a kölykeit védő nősténymacska. De a fehérhajú szörnyeteg, aki a Scoia’taelre rontott, olyan volt, akár egy zerrikán tigris. Cintra szürke hajú szüze, aki valami érthetetlen okból nem ölte meg őt, őrültnek tetszett. A fehérhajú szörnyeteg nem volt őrült. Nyugodt volt és hűvös. Nyugodtan és hűvösen gyilkolt.

Semmi esélye sem volt a Scoia’taelnek. A holttesteik sorra az udvar kőlapjaira rogytak. De nem hátráltak. Még akkor, amikor már csak ketten maradtak, sem menekültek el; még egyszer a fehérhajú szörnyetegre támadtak. A szörnyeteg Cahir szeme láttára vágta le egyikük kezét a könyöke fölött, míg a másikra egy látszólag könnyed, hanyag vágással csapott le, amely mégis hátravetette a tündét, átbillentette a szökőkút peremén, és a vízbe döntötte. A víz kárminvörös hullámmal csapott át a medence szélén.

A levágott karú tünde a szökőkút mellett térdelt, réveteg tekintettel bámulta a csonkot, amelyből ömlött a vér. A fehérhajú szörnyeteg a hajánál fogva megragadta, és gyors kardvágással elmetszette a torkát.

Amikor Cahir kinyitotta a szemét, a szörnyeteg ott állt mellette.

– Ne ölj meg... – suttogta, felhagyva a vértől iszamós földről való felemelkedésre tett kísérletekkel. A szürke hajú lány által szétkaszabolt tenyere megszűnt sajogni; elgémberedett.

– Tudom, ki vagy, nilfgaardi – rúgta félre a fehérhajú szörnyeteg a szétszabdalt szárnyú sisakot. – Makacsul és hosszan üldözted őt. De most már sohasem okozhatsz kárt neki.

– Ne ölj meg...

– Egy okot adj. Csak egyet. Igyekezz.

– Én voltam... – suttogta Cahir. – Én voltam az, aki kihoztam őt akkor Cintrából. A tűzvészből... Megmentettem. Megmentettem az életét...

Amikor kinyitotta a szemét, a szörnyeteg már nem volt ott, egyedül maradt az udvaron a tündék holttestével. A szökőkút vize zúgott, túlcsordult a medence szélén, szétmosta a vért a kövezeten. Cahir elvesztette az eszméletét.

A torony lábánál álló épület egyetlen hatalmas terem volt, vagy inkább egyfajta perisztülion. Az oszlopcsarnok feletti, bizonyára illuzórikus tető lyukakkal volt tele, melyeken beszökött a fény. Tekintélyes mellbőségű, alulöltözött kariatidák formájára faragott oszlopok és pilaszterek tartották. Ugyanilyen kariatidák tartották a díszes kapu ívét is, amelyben Ciri eltűnt. A portálon túl Geralt egy lépcsősort vett észre, amely felfelé vezetett. A toronyba.

Halkan elkáromkodta magát. Nem értette, a lány miért arra futott. Ahogyan a falak tetején rohant a nyomában, látta, ahogyan a lova elesik. Látta, ahogyan ügyesen felpattan, de ahelyett, hogy továbbfutott volna a csúcs körül tekergő szerpentinen, hirtelen felfelé kezdett szaladni, a magányos torony irányába. Csak később vette észre a tündéket az úton. A tündék annyira el voltak foglalva azzal, hogy a felfelé rohanó emberekre lövöldözzenek a nyilaikkal, hogy nem látták se Cirit, se őt. Közeledett az erősítés Arethusa felől.

Épp Ciri nyomába akart indulni a lépcsőkön, amikor meghallotta azt a neszt. A feje fölül. Gyorsan hátrafordult. Nem madár volt az.

Széles ruhaujjaival suhogva Vilgefortz repült be a tető egyik résén, és lassan leereszkedett a padlóra.

Geralt odaállt a torony bejárata elé, előhúzta a kardját, és felsóhajtott. Őszintén remélte, hogy a drámai, végső leszámolásra Vilgefortz és Filippa Eilhart között kerül majd sor. Neki magának az ilyesfajta drámához a legkevésbé sem volt kedve.

Vilgefortz leporolta a zekéjét, megigazította a kézelőit, a vajákra nézett, és a gondolataiba olvasott.

– Átkozott egy dráma – sóhajtott fel.

Geralt nem kommentálta.

– Felment a toronyba?

Nem felelt. A varázsló bólintott.

– Akkor hát íme a zárszó – közölte hűvösen. – A művet megkoronázó befejezés. Vagy talán maga a végzet? Tudod, hová vezetnek azok a lépcsők? Tor Larába. A Sirály-toronyba. Onnan nincs kiút. Mindennek vége.

Geralt úgy hátrált, hogy az oldalát védjék a portált megtámasztó kariatidák.

– Hát persze – sziszegte a varázsló kezeit figyelve. – Mindennek vége. A cinkosaid fele halott. A Thaneddre rángatott tündék hullái ott fekszenek sorban innen egészen Garstangig. A többi elmenekült. A varázslók és Dijkstra emberei közelednek Arethusa felől. A nilfgaardi, akinek Cirit kellett volna magával vinnie, mostanra bizonyára elvérzett. Ciri pedig ott van, a toronyban. Nincs onnan kiút? Örömmel hallom. Ez azt jelenti, hogy egyetlen út vezet oda. Az, amelyiket elállom.

Vilgefortz legyintett.

– Javíthatatlan vagy. Még mindig képtelen vagy helyesen felmérni a helyzetet. A Káptalan és a Tanács megszűnt létezni. Emhyr császár seregei észak felé tartanak: a varázslók tanácsától és segítségétől megfosztott királyok elveszettek, akár a gyerekek. Nilfgaard nyomására úgy dőlnek majd össze a királyságaik, mint a kártyavárak. Felajánlottam neked tegnap, ma újra megteszem: csatlakozz a győztesek táborához. A vesztesekre pedig köpj bő nyállal.

– Te vagy a vesztes. Emhyr számára csak eszköz voltál. Neki Ciri volt a fontos, ezért küldte ide azt a tagot a szárnyas sisakjában. Kíváncsi vagyok, mihez kezd veled Emhyr, amikor beszámolsz neki a missziód kudarcáról.

– Vaktában lövöldözöl, vajákom. És nyilvánvaló, hogy nem találsz. És ha azt mondanám neked, hogy épp Emhyr az én eszközöm?

– Nem hinnék neked.

– Geralt, légy belátó. Hát te tényleg színházasdit akarsz játszani, a Jó és a Rossz elcsépelt, utolsó harcát? Megújítom a tegnapi ajánlatomat. Még egyáltalán nincs túl késő. Még mindig választhatsz, a jó oldalra állhatsz...

– Arra az oldalra, aminek ma kissé megritkítottam a sorait?

– Ne mosolyogj, a démoni mosolyaid rám nincsenek hatással. Az a néhány levágott tünde? Artaud Terranova? Apróságok, jelentéktelen tények. Napirendre lehet térni felettük.

– Hiszen ez csak természetes. Ismerem én a világnézetedet. A halál nem számít, nem igaz? Főleg, ha a másé?

– Ne legyél közhelyes. Sajnálom Artaud-t, de ez van, mit lehet tenni. Nevezzük ezt... a számlák kiegyenlítésének. Végül is, én kétszer is megpróbáltalak megölni. Emhyr türelmetlenné vált, hát bérgyilkosokat uszíttattam rád. Mindkét esetben igazán húzódzkodva tettem. Én, amint látod, még mindig abban reménykedem, hogy egyszer még közös képet festenek rólunk.

– Mondj le erről a reményedről, Vilgefortz.

– Tedd el a kardod. Lépjünk be együtt Tor Larába. Nyugtassuk meg az Ősi Vér Gyermekét, aki valahol odafönt bizonyára majd’ meghal az ijedtségtől. És menjünk el innen. Együtt. Ott leszel mellette. Végignézheted, amint beteljesül a végzete. És Emhyr császár? Emhyr császár megkapja, amit akart. Mert elfelejtettem neked mondani, hogy bár Codringher és Fenn halott, a művük és elgondolásuk tovább él, és nagyon is jól van.

– Hazudsz. Tűnj el innen. Mielőtt még bő nyállal köpnék a pofádba.

– Nekem tényleg nincs kedvem megölni téged. Nem szívesen ölök.

– Valóban? És Lydia van Bredevoort?

A varázsló elfintorodott.

– Ne vedd a szádra ezt a nevet, vajákom.

Geralt marka erősebben szorult a kard markolatára. Gúnyosan elmosolyodott.

– Miért kellett Lydiának meghalnia, Vilgefortz? Miért parancsoltad, hogy meghaljon? El kellett terelje rólad a figyelmet, igaz? Időt kellett nyerjen neked, hogy ellenállóvá válhass a dimeritiumra, hogy telepatikus jelzést küldhess Rience-nek? Szegény Lydia, a sérült arcú művész. Mindenki tudta, hogy a személye jelentéktelen. Mindenki. Őt leszámítva.

– Hallgass.

– Meggyilkoltad Lydiát, varázsló. Kihasználtad őt. És most Cirit akarod kihasználni? Az én segítségemmel? Nem. Nem lépsz be Tor Larába.

A varázsló hátralépett. Geralt teste megfeszült, készen állt az ugrásra és a csapásra. De Vilgefortz nem emelte fel a kezét, csak oldalra nyújtotta kissé. A kezében hirtelen vaskos, hatlábnyi bot materializálódott.

– Tudom – mondta –, mi akadályoz meg téged a helyzet józan felmérésében. Tudom, mi bonyolítja és nehezíti meg a számodra, hogy helyesen lásd a jövőt. Az arroganciád az, Geralt. Leszoktatlak erről az arroganciáról. Leszoktatlak ím ennek a pálcának a segítségével.

Geralt összehúzta a szemét, és kissé felemelte a kardot.

– Reszketek a türelmetlenségtől.

Néhány héttel később, amikorra a driádok igyekezetének és Brokilon vizének hála már felgyógyult, Geralt eltöprengett azon, milyen hibát vétett a harcban. És arra a következtetésre jutott, hogy harc közben egyet sem vétett. Az egyetlen hibát a harc előtt követte el. Menekülnie kellett volna, mielőtt még a harc kezdetét veszi.

A varázsló gyors volt, a bot villámként villogott a kezei között. Annál is nagyobb volt Geralt meglepetése, amikor parád közben a dorong és kard fémesen csendült fel. De nem volt ideje arra, hogy csodálkozzon. Vilgefortz támadott, a vaják kénytelen volt hárítva és forogva tekeregni körülötte. Félt attól, hogy karddal védje a támadást. Az az átkozott dorong vasból volt, és ráadásul még mágikus is.

Négyszer adódott számára helyzet ellentámadásra és csapásra. Négyszer sújtott le. Halántékra, nyakra, hónaljra, combra. Bármelyik csapása halálos lett volna. De mindegyiket kivédték.

Egyetlen másfajú sem lett volna képes kivédeni ezeket a vágásokat. Geralt lassan kezdte érteni. De már túlságosan is késő volt.

A támadást, amivel a varázsló elérte, nem látta. A csapás a falhoz lökte. Elrugaszkodott a hátával, nem sikerült félreugrania, végrehajtania a fintát, az ütés beléfojtotta a szuszt. Még egyet kapott, a vállára; megint hátraröpült, egy pilaszterbe, egy kariatida kiálló mellébe verve a tarkóját. Vilgefortz ügyes mozdulattal odaugrott, meglendítette a dorongot, és gyomorba vágta a bordái alatt. Erősen. Geralt összecsuklott, és akkor kapott egyet a halántékára. A térdéből hirtelen elszállt az erő, rájuk zuhant. És ezzel a küzdelem véget ért. Alapjában véve.

Esetlenül próbált a kardja mögé bújni. Amikor a penge a fal és a pilaszter közé ékelődött, üveges, vibráló jajszóval pattant el az ütés erejétől. Bal kezével eltakarta a fejét; a dorong lendületből csapott le, és eltörte az alkarcsontját. A fájdalom teljességgel elvakította.

– Akár a füleden is kiverhetném az agyvelődet – mondta valahol a messzi távolban Vilgefortz. – De hiszen ezt leckének szántam. Tévedtél, vajákom. Összetévesztetted az eget az éjjel a tó színén visszaverődő csillagok fényével. Aha, hányni kezdtél? Remek. Agyrázkódás. Vér folyik az orrodból? Kiváló. Na, akkor a viszontlátásra. Egyszer. Talán.

Már semmit sem látott és semmit sem hallott. Süllyedt, alámerült valami melegben. Azt hitte, Vilgefortz továbbállt. Úgyhogy csodálkozott, amikor a lábára lendületből lesújtott egy vasdorong csapása, szétzúzva a combcsontja szárát.

A további csapásokra, ha voltak is olyanok, már nem emlékezett.

– Tarts ki, Geralt, ne add fel – ismételte szüntelenül Triss Merigold. – Tarts ki. Ne halj meg... Kérlek, ne halj meg...

– Ciri...

– Ne beszélj. Mindjárt kihúzlak innen. Tarts ki... Az istenekre, nincs erőm...

– Yennefer... Nekem muszáj...

– Neked semmit sem muszáj! Te semmit sem tehetsz! Tarts ki, ne add fel... Ne ájulj el... Ne halj meg, kérlek...

Holttestekkel borított kövezeten vonszolta végig a nő. A vaják látta a saját mellkasát és hasát, csatakosan az orrából folyó vértől. Látta a lábát. Valahogy különös szögben hajolt meg, és lényegesen rövidebbnek tűnt az egészségesnél. Nem érzett fájdalmat. A hideget érezte, az egész teste hideg, zsibbadt és idegen volt. Hánynia kellett.

– Tarts ki, Geralt. Közeledik a segítség Arethusából. Már nincs sok...

– Dijkstra... Ha Dijkstra elkap engem... akkor nekem már végem...

Triss elkáromkodta magát. Kétségbeesésében.

Lépcsőkön vonszolta végig. Törött lába és karja fel-felpattant a fokokon. A fájdalom újjáéledt, a zsigereibe, a halántékába mart, kisugárzott egészen a szeméig, a füléig, a feje búbjáig. Nem kiabált. Tudta, hogy a kiabálás enyhülést hoz, de nem kiabált. Csak a száját nyitotta ki, az is könnyített rajta.

Durranást hallott.

A lépcső tetején ott állt Tissaia de Vries. Haja kócos volt, arcát por borította. Mindkét kezét felemelte, a tenyerei fellángoltak. Elkiáltott egy igét, és az ujjain táncoló láng vakító és süvöltő, izzó gömbként rontott a mélybe. A vaják összeomló falak robaját és a megégettek szörnyű üvöltését hallotta valahol alattuk.

– Tissaia, ne! – kiabálta kétségbeesetten Triss. – Ne tedd ezt!

– Ide nem jönnek be – közölte a nagymester oda sem fordítva a fejét. – Ez itt Garstang Thanedd szigetén. Senki sem hívta ide ezeket a királyi apródokat, akik a rövidlátó uralkodóik parancsainak engedelmeskednek!

– Megölöd őket!

– Hallgass, Triss Merigold! A Testvériség egysége elleni merénylet nem járt sikerrel, a szigeten még mindig a Káptalan uralkodik! A királyoknak pedig el a kezekkel a Káptalan dolgaitól! Ez a mi konfliktusunk, és mi magunk fogjuk megoldani! Megoldjuk a magunk ügyeit, aztán pedig véget vetünk ennek az idióta háborúnak! Mert mi, varázslók vagyunk, akik felelősséggel tartoznak a világ sorsáért!

A kezeiből újabb gömbvillám lövellt ki, a robbanás megsokszorozódott echója végigsöpört az oszlopok és kőfalak között.

– Takarodjatok! – kiáltott ismét. – Ide nem jöttök be! Takarodjatok!

Elhalkultak a mélyben a kiáltások. Geralt rájött, hogy az ostromlók visszahúzódtak a lépcsőtől, mentették az irhájukat. A szemei előtt elmosódott Tissaia alakja. Nem mágia volt. Ő kezdte elveszíteni az eszméletét.

– Menekülj innen, Triss Merigold – hallotta a varázslónő szavait, melyek valahonnan a távolból, mintha egy fa túloldaláról jutottak volna el a fülébe. – Filippa Eilhart már elmenekült, elrepült a bagolyszárnyain. A cinkosa voltál ebben az aljas összeesküvésben, meg kellene büntetnem téged. De elég a vérből, a halálból, a szerencsétlenségből! Takarodj innen! Eredj Arethusába, a szövetségeseidhez! Teleportálj. A Sirály-torony portálja nincs többé. Összeomlott a toronnyal együtt. Félelem nélkül teleportálhatsz. Ahová csak akarsz. Akár még a te Foltest királyodhoz is, akiért a Testvériséget elárultad!

– Nem hagyom itt Geraltot... – jajdult fel Triss. – Nem kerülhet a redaniaiak kezére... Súlyosan megsebesült... Belső vérzései vannak... Nekem pedig nincs már erőm! Nincs erőm, hogy teleportot nyissak! Tissaia! Segíts nekem, kérlek!

Sötétség. Metsző hideg. A távolból, egy kőfalon túlról, Tissaia de Vries hangja:

– Segítek neked.

Evertsen Peter, † 1234, Emhyr Deithwen császár bizalmasa és a Császárság hatalmának egyik tényleges megteremtője. Az Északi Háborúk (ld.) idején a hadsereg főintendánsa, az 1290. évet követően a korona főkincstárnoka. Emhyr uralmának befejező szakaszában a Császárság koadjutorának rangjára emelték. Morvran Voorhis császár uralkodásának idején visszaélés hamis vádjával illették, bűnösnek találták, bebörtönözték; Winneburg várában.

† Poszthumusz rehabilitálta Jan Calveit császár, 1328-ban.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

V. kötet

Reszkessetek, mert ím eljő a Népek Pusztítója. A földeteket letiporják, és felosztják kötéllel. Városaitok lerontatnak, lakatlanokká lesznek. Denevér, bagoly és holló költözik majd a házaitokba, kígyó rak fészket bennük.

Aen Ithlinnespeath

Ötödik fejezet

Az egység parancsnoka megállította hátasát, leemelte a sisakját, és ujjaival átfésülte ritkás, izzadságtól összetapadt haját.

– Az útnak vége – ismételte, látva a trubadúr kérdő tekintetét.

– He? Hogyhogy? – csodálkozott Kökörcsin. – Miért?

– Nem megyünk tovább. Látja? Az a folyócska, ami odalent csillog, a Szalag. Csak a Szalagig kellett magát elkísérnünk. Úgy értem, ideje elválnunk.

Az egység maradéka megállt mögöttük, de egy sem szállt le a katonák közül a lóról. Mindannyian nyugtalanul nézegettek oldalra. Kökörcsin a szeme elé tartotta a kezét, úgy állt fel a kengyelben.

– Hol látod te azt a folyót?

– Mondtam én, odalent. Induljon csak el a szurdokban, seperc alatt odatalál.

– Vezessetek már el legalább a partig – tiltakozott Kökörcsin. – Mutassátok meg a gázlót...

– Persze, van is azon mit mutatni. Május óta más sincs, csak az aszály, hát leapadt a víz is, kisekélyedett a Szalag is. Akárhol átmegy a lovával...

– Megmutattam Venzlav király levelét a kommandánsotoknak – közölte a trubadúr felfújva magát. – A kommandáns pedig megismerkedett a levél tartalmával, és én magam hallottam, ahogy megparancsolta, hogy kísérjetek el egészen Brokilonig. Ti meg itt akartok engem hagyni, a sűrűjében? Mi lesz, ha eltévedek?

– Nem téved el – mordult rá komoran egy másik katona, aki közelebb lépett ugyan hozzájuk, de egészen eddig hallgatott. – Nem lesz ideje eltévedni. Előbb is megtalálja annál a szépasszonyoknak a nyila.

– Hogy ti micsoda ijedős egy fajankók vagytok! – gúnyolódott Kökörcsin. – Hogy ti hogy féltek azoktól a driádoktól. Hiszen Brokilon csak a Szalag túlpartján kezdődik. A Szalag a határ. Még át sem léptük!

– Azoknak a határa – magyarázta a parancsnok körbepislogva – addig ér, ameddig a nyílvesszejük. A vessző meg, amit arról az oldalról kilőnek, simán elröpül ám egészen az erdő széléig, és még elég ereje lesz ahhoz, hogy a sodronyinget átfúrja. Maga makacskodott, hogy oda akar menni, a maga dolga, a maga bőre. De nekem drága ám az életem. Én innen tovább nem megyek. Akkor már előbb dugnám darázsfészekbe a fejemet!

– Megmondtam nektek – tolta hátra Kökörcsin a fején a kalpagját, és kihúzta magát a nyeregben –, hogy misszióra indulok Brokilonba. Én egy, mondhatni, delegát vagyok. A driádoktól nem félek. De kérlek titeket, hogy szíveskedjetek elkísérni egészen a Szalag partjáig. Mi lesz, ha bekerítenek valami zsiványok ebben a bozótban?

A másik, a komor, kényszeredetten felnevetett.

– Zsiványok? Itt? Fényes nappal? Jóuram, fényes nappal itt egy teremtett lelket se fog találni. A szépasszonyok az utóbbi időben, aki csak feltűnik a Szalag partján, arra mind lőnek az íjaikkal, meg aztán nem egyszer képesek ám azok messze a mi oldalunkra is átmerészkedni. Nem, a zsiványoktól csak ne féljen.

– Úgy igaz – helyeselt a parancsnok. – Ugyancsak ostoba kellene legyen az a zsivány, hogy fényes nappal a Szalag partjára jöjjön. Azért nem vagyunk mink sem ostobák. Maga csak egymagában megy, páncél meg fegyver nélkül, katonának meg, már megbocsásson, de egyáltalán nem néz ki, az messziről látszik. Hát talán még szerencséje is lehet. De ha minket meglátnak a szépasszonyok, lóháton, fegyverbe’, akkor aztán a napot is eltakarják majd előlünk azok a röpködő nyilaik.

– Hah, hát igen, mit tehet az ember – veregette meg a lova nyakát Kökörcsin, és lenézett a mélyútra. – Akkor magam megyek. Viszlát, jó katonák. Köszönöm a kíséretet.

– Ne siessen már annyira – nézett a komor baka az égre. – Közel az este. Mikor a pára felszáll majd a vízről, akkor menjen. Mert akkor, na, tudja...

– Mit?

– Nem olyan biztos a lövés a ködbe’. Ha kegyes lesz magához a sors, eltéveszti a szépasszonya. De hát azok, jó uram, ritkán tévesztik ám el...

– Megmondtam nektek...

– Úgy a, mondani, azt mondta, tudom én. Hogy egy amolyan misszijóra indul hozzájuk. De mondok én magának valamit: misszijóval vagy processzijóval, azoknak mindegy. Magába eresztenek egy cselőkét, oszt’ kész.

– Hát nektek feltett szándékotok a frászt hozni rám? – fújta fel magát újra a poéta. – Minek néztek ti engem, valami városi tollrágónak? Én, drága katona urak, több csatamezőt láttam, mint ti mind együttvéve. És a driádokról is többet tudok, mint ti. Ha más nem, hát azt, hogy sosem lőnek figyelmeztetés nélkül.

– A minap még úgy volt, az igaz – mondta halkan az egység parancsnoka. – A minap még figyelmeztettek. Fa törzsébe vagy az ösvénybe eresztették a nyilat, az jelentette, hogy ahol a cselőke, ott a szél, egy lépést se tovább. Ha az ember azon nyomban sarkon fordult, meg is úszhatta ép bőrrel. De mostan más idők járnak. Mostan egyből úgy lőnek, hogy öljenek is.

– Honnan ez a gyűlölség?

– Hát – morogta a katona –, látja, az úgy volt. Amikor a királyok a fegyverszünetet Nilfgaarddal megkötötték, igencsak nekimentek a tündék bandáinak. Úgy látszik, erősen megszorongatták őket mindenütt, mert nincs olyan este, hogy a maradékuk ne szökne át Bruggén, hogy Brokilonban keressen menedéket. És hát amikor a mieink a tündéket üldözik, megesik az néha, hogy a szépasszonyokkal összecsapjanak, amikor azok a Szalag túloldaláról segíteni jönnek. És hát olyan is volt, hogy a mi hadseregünk lendült neki kissé üldözőben... Érti, ugye?

– Értem – nézett Kökörcsin figyelmesen a katonára, és bólintott. – Miközben a Scoia’taelt üldöztétek, átléptétek a Szalagot. Driádokat öltetek. És most a driádok ugyanazzal fizetik nektek vissza. Háború van.

– Úgy van, uram, a számból vette ki a szót. Háború. Mindig halálra ment itt a harc, nem is az életre, de most aztán már nagyon rosszul áll a dolog. Igen nagy a gyűlölség köztük meg közöttünk. Megmondom én magának még egyszer, ha nem hajtja a szükség, ne menjen oda.

Kökörcsin nagyot nyelt.

– A lényeg épp az – húzta ki magát a nyeregben, ugyancsak erőlködve öltve magára marcona képet és derék tartást –, hogy a szükség hajt. És indulok. Rögtön. Este, nem este, köd, nem köd, menni kell, ha hív a kötelesség.

A hosszú évek gyakorlata megtette a magáét. A trubadúr hangja szépen és fenyegetően zengett, szigorúan és hűvösen; ércesen és hős módjára csendült. A katonák őszinte csodálattal tekintettek rá.

– Mielőtt elindulna – oldozta le a parancsnok a nyeregről lapos fakulacsát –, hörpintsen csak egy kis pálinkát. Hörpintsen csak derekasan...

– Könnyebb lesz magának meghalni – tette hozzá komoran az a másik, a szűkszavú.

Kökörcsin kortyolt egyet a kulacsból.

– A gyáva – jelentette ki méltóságteljesen, amint csak abbahagyta a köhögést, és újra levegőhöz jutott – többször hal meg sír előtt. A bátor egyszer ízli a halált. De Fortuna asszony kedvez a merésznek, míg a gyávát megvetéssel méri.

A katonák még nagyobb csodálattal tekintettek rá. Nem tudták, és nem is tudhatták, hogy Kökörcsin egy hőseposz szavait idézi. Ráadásul olyanét, amit valaki más írt.

– Ezzel pedig – húzott elő a költő a ruhája melléből egy csörgő kis bőrerszényt – hadd háláljam meg nektek a kíséretet. Mielőtt még az erődbe visszatérnétek, mielőtt még a szigorú szolgálat-anya újra keblére vonna, térjetek be egy kocsmába, igyatok egyet az egészségemre.

– Köszönjük, jó uram – pirult el kissé a parancsnok. – Bőkezű velünk, mink meg hiszen... Bocsássa meg, hogy magára hagyjuk, de...

– Mit se tesz. Ég veletek.

A bárd hetykén bal fülére csapta kalpagját, sarkával meglökte a lovát, és elindult lefelé a mélyúton, miközben „A bullerlyni menyegző”, egy híres és kivételesen trágár huszárnóta dallamát fütyörészte.

– Az erődben meg azt mondta a kornétás – hallotta még a komor fickó szavait –, hogy ez egy ingyenélő, gyáva tökkelütött. Pedig harcos és derék egy úr ez, még ha rímkovács is.

– Az ám, úgy igaz – felelt a parancsnok. – Ő aztán nem ijedős, mondani se lehetne. Még a szeme se rebbent, én figyeltem. És még fütyörészik is, hallod? Ho, ho... Figyelted, mit mondott? Hogy ő olyan renegát. Te csak ne félj, nem neveznek ki akárkit renegátnak. Helyén kell legyen az ember esze, hogy renegátot csináljanak belőle...

Kökörcsin sietősebbre fogta, szeretett volna a lehető leggyorsabban távolabb kerülni tőlük. Nem akarta rontani a saját jó hírét, amiért épp hogy csak megdolgozott. De tudta, hogy hosszasabb fütyörészésre már nem futja a nyál rémülettől cserepesedő ajkain.

A szurdok sötét volt és nyirkos, a nedves agyag és az azt borító rothadt levélszőnyeg elfojtotta a költő által Pegazusnak keresztelt herélt szürke pej patáinak dobogását. Pegazus lassan, lehorgasztott fejjel lépdelt. Egyike volt azon kevés lovaknak, akiknek mindig minden mindegy.

Az erdő véget ért, de az égersávval kimért folyómedertől még széles, náddal benőtt rét választotta el Kökörcsint. A költő megállította a lovát. Óvatosan körbenézett, de semmit sem vett észre. A fülét hegyezte, de csak a békák zenéjét hallotta.

– Na, lovacskám – köszörülte meg a torkát. – Egyszer halunk meg. Előre.

Pegazus felemelte kissé a fejét, és kérdően hegyezte általában lógó füleit.

– Jól hallottad. Előre.

A paripa vonakodva elindult, patái alatt cuppogott a mocsár. A békák nagyokat ugorva menekültek a ló lábai alól. Néhány lépéssel előttük susogva és hápogva szállt fel egy kacsa, minek következtében a trubadúr szíve egy pillanatra kihagyott, utána viszont nagyon is szaporán és erőteljesen látott újra munkához. Pegazus még csak rá sem hederített a kacsára.

– Ment a hős... – mormolta Kökörcsin, megtörölve hideg verejtékkel kivert nyakát a ruhája melléből előhúzott kendővel. – Ment rettenthetetlenül, át a vad bereken, ügyet sem vetve a szökkenő varangyokra s a repülő sárkányokra... Ment és ment... Míg el nem ért a végtelen víztükörig...

Pegazus felhorkant és megállt. Ott álltak a folyó partján, a kengyel fölé érő nád és káka között. Kökörcsin megtörölte verejtékes arcát, a kendőt a nyakára kötötte. Hosszasan bámulta a túlpart sűrű égeresét, míg a szeme is könnybe nem lábadt. Semmit és senkit sem vett észre. A víz színét az áramlat hajtotta hínár fodrozta, közvetlenül felettük türkiz-narancs jégmadarak suhantak el. A levegő rajzó rovaroktól vibrált. Halak nyelték a kérészeket, hatalmas köröket hagyva a vízen maguk után.

Mindenütt, amerre csak a szem ellát, hódvárak látszottak; a lomha folyam mosta letört ágak, kidöntött és körberágott fatörzsek. Itt aztán van hód, gondolta magában a költő; hihetetlen, mennyi. És nem is csoda. Senki sem háborgatja itt azokat az átkozott farágókat. Nem merészkednek el eddig a zsiványok, a vadászok, se a méhészek, még a minden lében kanál prémvadászok se helyezik ki erre a csapdáikat. Azok, akik mégis megpróbálkoztak vele, kaptak egy nyilat a torkukba, és a rákok csipegették el a partmenti iszapban őket. Én ostoba meg itt töröm magam szabad akaratomból, itt, a Szalag partjánál, a folyónál, ami olyan hullaszagot áraszt, hogy nem nyomja el még a kálmos és a menta illata sem...

Mélyet sóhajtott.

Pegazus mellső lábaival lassan a vízbe lépett, leeresztette a fejét a víz színéig, hosszan ivott; aztán elfordította a fejét, és Kökörcsinre nézett. Csörgött a víz a szájából és az orrlyukaiból. A poéta bólintott, ismét felsóhajtott, hangosan szipogott egyet.

– Nézte a hős a háborgó mélységet – szavalta halkan, igyekezve nem vacogtatni a fogát. – Nézte, és elindult előre, mivel az ő szíve nem ismert félelmet.

Pegazus lehorgasztotta a fejét és a füleit.

– Nem ismert félelmet, ha mondom.

Pegazus megrázta a fejét, megcsörgetve a kantárszár és a zabla karikáit. Kökörcsin oldalba bökte a sarkával. A paripa patetikus rezignációval vonult be a vízbe.

A Szalag sekély volt, de erősen benőtte a növényzet. Mire elértek a sodor közepére, Pegazus lábai már hosszú gazfonatokat vontak maguk után. A ló lassan és erőlködve lépegetett, minden lépésével megpróbálva lerázni magáról a zavaró hínárokat.

A jobb part nádasai és égerfái nem voltak már messze. Olyannyira nem voltak messze, hogy Kökörcsin érezte, ahogyan a gyomra lesüllyed, mélyre, nagyon mélyre, egészen le a nyeregig. Tisztában volt azzal, hogy a folyó közepén, a hínárban megrekedve pompás célpontot jelent, amit lehetetlen nem eltalálni. Lelki szemeivel már látta is az előrehajló íjak ívét, a megfeszülő húrokat és az őrá célzó nyílvesszők éles hegyét.

Megszorította a ló oldalát a combjával, de érdekelte is az Pegazust. Ahelyett, hogy sietősebbre fogta volna, megállt, és felemelte a farkát. Lócitromok csobbantak a vízbe. Kökörcsin hosszasan feljajdult.

– A hősnek – dörmögte félig lehunyt szemmel – nem sikerült átkelnie a dübörgő zuhatagon. Hősi halált halt, számos lövedék által keresztülfúratva. Örök időkre eltakarta a búzakék áradat, ölelésébe fogadta a hínár, mely úgy zöldellt, akár a nefrit. Mindenestül nyoma veszett, nem maradt más, csak a lószar, melyet a messzi tenger felé sodort az ár...

Pegazus, aki láthatóan megkönnyebbült, noszogatás nélkül is élénkebben indult meg a part felé, és a part menti, kevésbé hínáros sodorban még némi szökdécselést is megengedett magának, alaposan eláztatva ezzel Kökörcsin nadrágját és csizmáit. A költő mindezt még csak észre sem vette – a gyomrára szegeződő nyílvesszők víziója egy pillanatra sem hagyta nyugodni, a rettegés pedig úgy kúszott végig a hátán és a nyakán, akár egy hatalmas és síkos pióca. Merthogy az égerfákon túl, kevesebb, mint száz lépésnyire a folyóparti fű nedves, zöldellő sávjától a hangásból az erdő függőleges, sötét, fenyegető fala emelkedett ki.

Brokilon.

Néhány lépésnyire tőle, a folyó folyásirányában egy lócsontváz fehérlett a parton. A csalán és a káka utat tört magának bordái ketrecén keresztül. Hevert ott még néhány más, kisebb csont is, ami nem úgy tűnt, mintha lóé lett volna. Kökörcsin megremegett, és elfordította a tekintetét.

A megsürgetett paripa cuppogva és nagy csobogással kikászálódott a part menti mocsárból; az iszap csúnyán kezdett bűzleni. A békák egy pillanatra megszakították koncertjüket. Nagy lett a csend. Kökörcsin lehunyta a szemét. Nem szavalt már, nem improvizált. Az ihlet és a képzelet ismeretlen távlatokba szállt valahova tovább. Csak a jeges, undorító félelem maradt; ez a markáns, ámde mindenfajta alkotói impulzustól megfosztott benyomás.

Pegazus hegyezni kezdte lógó füleit, és nyugodtan elcammogott a Driádok Erdeje irányába. Amelyet sokan a Halál Erdejének hívtak.

Átléptem a határt, gondolta magában a költő. Most dől el minden. Amíg a folyó partján voltam és a vízben, lehettek nagylelkűek. De most már nem. Most már betolakodó vagyok. Mint ahogyan az is... Lehet, hogy utánam is csak a csontváz marad... Figyelmeztetésképp az utánam következőknek... Ha a driádok itt vannak... Ha engem figyelnek...

Eszébe jutottak az íjásztornák, a vásári versenyek és a lövészbemutatók, a nyílhegyekkel teletűzdelt és megtépázott vesszőfogók és szalmabábok. Mit érez az, akit egy nyílvessző eltalál? Ütést? Fájdalmat? Vagy talán... semmit?

A környéken nem voltak driádok, vagy nem döntötték még el, mihez kezdjenek a magányos lovassal, mert a költő félelemtől dermedten, de élve, épen és egészségesen jutott el az erdőig. A fákhoz való eljutást bokrokkal benőtt, gyökerekkel és ágakkal meredező széltörés csapdája gátolta, de Kökörcsinnek egyébként sem állt a legkevésbé sem a szándékában elmenni egészen az erdő széléig, beleveszni meg aztán még annyira sem. Arra még rá tudta magát venni, hogy kockáztasson – de az öngyilkosságra nem.

Borzasztóan lassan szállt le a lóról, a kantárszárat egy égnek meredő gyökérhez kötötte. Általában nem tette ezt meg – Pegazusnak nem volt szokása eltávolodni a gazdájától. Kökörcsin viszont nem volt biztos abban, hogyan reagál majd a ló a nyilak süvítésére és susogására. Egészen addig inkább se magát, se Pegazust nem tette ki efféle zajnak.

Leemelte a nyeregkápáról a lantját: egyedi, pompás hangszer volt, karcsú nyakkal. Egy tündelány ajándéka, gondolta magában, végigsimítva a faintarziát. Megtörténhet, hogy visszaszáll az Ősi Népre... Hacsak a driádok nem hagyják a holttestem mellett...

Nem messze tőle vénséges, vihar kidöntötte fa hevert. A poéta leült a törzsére, térdének támasztotta a lantot, megnyalta az ajkait, izzadt tenyerét a nadrágjába törölte.

A nap nyugatra hajlott. A Szalagról felszállott a pára, szürkésfehér fátylat borítva a rétekre. Hűvösödött. Darvak krúgatása hangzott fel, aztán elhalt, csak a békák kórusa maradt.

Kökörcsin a húrokba csapott. Először, aztán másodszor, végül harmadszor. Meghúzta a húrfeszítőket, felhangolta a hangszert, és játszani kezdett. Egy perccel később pedig énekelni.

Yviss, m’evelienn vente cáelm en tell

Elaine Ettariel Aep cor me lode deith ess’viell

Yn blath que me darienn

Aen minne vain tegen a me

Yn toin av muireánn que dis eveigh e aep llea...

A nap alábukott az erdő mögött. Brokilon hatalmas fáinak árnyékában azonnal beállt a sötétség.

L’eassan Lamm feainne renn, ess’ell,

Elaine Ettariel, Aep cor...

Nem hallotta. Megérezte a jelenlétét.

– N’te mire daetre. Sh’aente vort.

– Ne lőj... – suttogta, engedelmesen nem nézve körbe. – N’aen aespar a me... Békével jöttem...

– N’ess a tearth. Sh’aente.

Szót fogadott, bár az ujjai zsibbadtak és fáztak a húrokon, az ének pedig nehezen szakadt fel a torkáról. De a driád hangja nem volt ellenséges, ő pedig, az ördögbe is, profi volt.

L’eassan hamm feainne renn, ess’ell,

Elaine Ettariel,

Aep cor aen tedd teviel e gwen Yn blath que me darienn

Ess yn e evellien a me

Que shaent te cáelm a’vean minne me striscea...

Ezúttal megengedett magának egy röpke pillantást a válla felett. Az, ami a fatörzs mellé, nagyon is közel hozzá lekuporodott, egy repkénnyel befutott bokorra emlékeztette. De nem bokor volt. A bokroknak nem szoktak hatalmas, csillogó szemei lenni.

Pegazus halkan felhorkant, és Kökörcsin tudta, hogy a háta mögött, a sötétségben valaki megsimogatja a lova orrcimpáit.

– Sh’aente vort – kérlelte újra a háta mögött kucorgó driád. Hangja az eső verte levelek susogására emlékeztette.

– Én... – kezdte. – Én a... Én Geraltnak, a vajáknak a barátja vagyok... Tudom, hogy Geralt... Hogy Gwynbleidd itt van nálatok Brokilonban. Azért jöttem...

– N’te dice’en. Sh’aente, va.

– Sh’aent – kérte a háta mögül lágyan egy újabb driád, már-már kórusban a harmadikkal. És talán a negyedikkel. Nem volt benne biztos.

– Yea, sh’aente, taedh – mondta ezüstösen csengő hangon az, ami egy pillanattal korábban még tőle néhány lépésre növő nyírfácskának tetszett a költő számára. – Ess’laine... Taedh... Te, énekelj... Még Ettarielről... Igen?

Szót fogadott.

Téged szeretni csak célja életemnek

Ettariel, szépséges

Engedd megőrizni kincsként emlékedet

S a varázslat virágát

Szerelmed jelét, s zálogát

Melyet harmatcsepp ezüstöz könnyként...

Ezúttal meghallotta a lépteket.

– Kökörcsin.

– Geralt!

– Igen, én vagyok. Abbahagyhatod végre a zajongást.

– Hogyan találtál rám? Honnan tudtad, hogy Brokilonban vagyok?

– Triss Merigoldtól... A fenébe... – Kökörcsin megint megbotlott, és el is vágódott volna, ha a mellette haladó driád nem tartja meg ügyesen, törékeny alkatát figyelembe véve meglepően erősen kapva utána.

– Gar’ean, táedh – figyelmeztette ezüstös hangján. – Va cáelm.

– Köszönöm. Borzasztóan sötét van itt... Geralt? Hol vagy?

– Itt. Ne maradj le.

Kökörcsin felgyorsította a lépteit, megint megbotlott, és kis híján a vajáknak zuhant, aki ott állt meg előtte a sötétben. A driádok nesztelenül haladtak mellettük tovább.

– Hogy milyen pokolian sötét... Messze van még?

– Nincs messze. Mindjárt a táborba érünk. Ki tudja még Trissen kívül, hogy itt bujkálok? Elfecsegted valakinek?

– Venzlav királynak muszáj volt elmondanom. Kellett a menlevél, hogy Bruggén átutazhassak. Olyan idők járnak manapság, hogy kár is vesztegetni rájuk a szót... Ahhoz is a beleegyezése kellett, hogy expedícióra induljak Brokilonba. De hát Venzlav ismer téged, kedvel... Kinevezett engem, képzeld csak, a követének. Biztos vagyok benne, hogy megőrzi a titkod, megkértem rá. Ne légy dühös, Geralt.

A vaják közelebb lépett. Kökörcsin nem látta az arckifejezését, csak a fehér haját, és a soknapos borosta még a sötétségben is kivehető fehér sörtéjét.

– Nem vagyok dühös – érezte meg a vállán a vaják kezét, és úgy tűnt neki, hogy az eddig hűvös hangja is megváltozott kissé. – Örülök, hogy eljöttél, te szukafatty.

– Hideg van itt – rázkódott meg Kökörcsin, amitől megreccsentek az ülőhelyükül szolgáló gallyak. – Tüzet is gyújthatnánk...

– Még csak eszedbe se jusson – morogta a vaják. – Elfelejtetted, hol vagy?

– Hogy ők ennyire... – nézett körbe a trubadúr ijedten. – Semmi tűz, igaz?

– A fák gyűlölik a tüzet. Ők is.

– A mindenségit. Itt fogunk ücsörögni a hidegben? És ebben az átkozott sötétségben? Ha kinyújtom a kezem, a saját ujjaimat sem látom...

– Akkor ne nyújtsd ki.

Kökörcsin felsóhajtott, előrehajolt, megdörzsölte a könyökét. Hallotta, ahogy a mellette ülő vaják vékonyka gallyakat pattint el az ujjai között.

Hirtelen zöld fényecske ragyogott fel a sötétségben; kezdetben erőtlen volt és homályos, de gyorsan világosodni kezdett. Az első után sorra villantak fel a következők, más-más helyeken, úgy mozogva és táncolva, akár a szentjánosbogarak vagy a lidércfények a mocsár felett. Az erdő villogó árnyakkal kelt életre hirtelen, Kökörcsin látni kezdte a körülöttük lévő driádok sziluettjeit. Az egyikük közelebb lépett, és letett eléjük valamit, ami valamiféle izzó növénygombolyagra emlékeztetett. A költő óvatosan kinyújtotta a kezét, közelebb tartotta hozzá a tenyerét. A zöldellő parázs teljesen hideg volt.

– Mi ez itt, Geralt?

– Korhadék és valamiféle moha. Csak itt nő, Brokilonban. És csak ők tudják, hogyan kell ezt az egészet úgy összefonni, hogy világítson. Köszönöm, Fauve.

A driád nem válaszolt, de nem is ment el. Melléjük kuporodott. A homlokát koszorú övezte, hosszú haja a vállára hullott. A fényben a haja zöldnek tűnt, de lehet, hogy valóban az volt. Kökörcsin tudta, hogy a driádok haja a legfurcsább színekben pompázhatott.

– Taedh – mondta a lány dallamosan, a trubadúrra emelve a két párhuzamos, sötét álcafesték-csíkkal keresztezett, aprócska arcában csillogó szemeit. – Ess’ve vort shaente aen Ettariel? Shaente a’veann vort?

– Nem... Talán később – válaszolt neki udvariasan, gondosan válogatva meg szavait az Ősi Nyelven. A driád felsóhajtott, előre hajolt, gyengéden megsimogatta a mellette fekvő lant nyakát, és rugalmasan felpattant. Kökörcsin csak nézett utána, ahogyan elindult az erdő felé, a többiek irányába, akiknek az árnyéka fel-felvillant imbolyogva a zöld lámpácskák homályos fényében.

– Talán csak nem sértettem meg, ugye? – kérdezte halkan. – A saját dialektusukban beszélnek, nem ismerem az udvariassági formákat...

– Nézd meg, kiáll-e egy kés a gyomrodból. – A vaják hangjában nem volt se gúny, se tréfa. – A driádok a sértésre gyomorba döfött késsel válaszolnak. Ne félj, Kökörcsin. Úgy tűnik, sokkal többet is hajlandóak neked megbocsátani a nyelvbotlásaidnál. Nyilvánvalóan ínyükre volt a koncert, amit az erdő szélén adtál. Most ard táedh vagy, a nagy bárd. Várják az „Ettariel virágának” a folytatását. Ugye tudod, hogy van tovább? Mert hát végül is nem a te balladád.

– A fordítás a sajátom. Gazdagítottam is itt-ott a tündedallamot, észrevetted?

– Nem.

– Ahogy sejtettem. Szerencsére a driádok jobban értenek nálad a művészethez. Valahol olvastam, hogy rendkívül muzikálisak. Ezért is találtam ki az én ügyes kis tervemet, amiért, csak úgy mellékesen mondom, még meg sem dicsértél.

– Megdicsérlek – mondta némi hallgatás után a vaják. – Tényleg ügyes volt. De a szerencse is melléd szegődött, mint általában. Az íjaikkal kétszáz lépésre is célba találnak. Általában nem várnak addig, míg átér valaki a folyón az ő oldalukra, és elkezd énekelni. Nagyon érzékenyek a kellemetlen szagokra. Ha viszont a hullát magával sodorja a Szalag, nem nekik bűzlik ott az erdő szélén.

– Ah, ugyan – köszörülte meg a torkát a poéta, és nagyot nyelt. – A legfontosabb, hogy sikerrel jártam, és megtaláltalak. Geralt, te meg hogyan...

– Van borotvád?

– He? Hát persze, hogy van.

– Reggel kölcsönadod. Ez a szakáll kezd az idegeimre menni.

– Hát a driádoknak nem volt... Hmmm... Hát igen, igaz is, nekik alapvetően semmi szükségük a borotvára. Kölcsönadom, persze. Geralt?

– Mi az?

– Nincs nálam semmi ennivaló. Vajon ard táedh, a nagy bárd remélhet némi vacsorát a driádoknál vendégségben?

– Nem esznek vacsorát. Soha. Az őrszemek Brokilon határán pedig még reggelit sem esznek. Szenvedhetsz egészen délig. Én már hozzászoktam.

– De amikor megérkezünk a fővárosukba, abba a híres, vadon szívében rejtező Duen Canellbe...

– Sosem érkezünk meg oda, Kökörcsin.

– Hogyhogy? Azt hittem, hogy... Hiszen te... Hiszen menedéket adtak neked. Hiszen... téged megtűrnek...

– A megfelelő szót használtad.

Hosszan hallgattak.

– Háború – szólalt meg végül a költő. – Háború, gyűlölet és megvetés. Mindenütt. Minden szívben.

– Költőieskedsz.

– De hiszen így van.

– Pontosan így. Na, mondd, miért jöttél. Mesélj, mi történt a világban azalatt, míg engem itt gyógyítottak.

– Először is – köszörülte meg halkan a torkát Kökörcsin – te mondd el nekem, mi is történt valójában Garstangban.

– Triss nem mesélte el neked?

– Elmesélte. De én szeretném megismerni a te verziódat.

– Ha ismered Triss verzióját, akkor pontosabb és minden bizonnyal szavahihetőbb verziót is ismersz. Mesélj nekem arról, mi történt később, amikor én már Brokilonban voltam.

– Geralt – suttogta Kökörcsin. – Én tényleg nem tudom, mi történt Yenneferrel és Cirivel... Senki sem tudja. Triss is...

A vaják hirtelen megmozdult, az ágak felreccsentek.

– Talán Ciriről vagy Yenneferről kérdeztelek? – mondta elváltozott hangon. – Beszélj a háborúról.

– Semmit sem tudsz? Semmi hír nem jutott el ide?

– Volt, ami igen. De szeretnék mindent tőled hallani. Beszélj, kérlek.

– A nilfgaardiak – kezdett bele a bárd percnyi hallgatás után – megtámadták Lyriát és Aedirnt. Hadüzenet nélkül. Az ok állítólag Demawend seregeinek a támadása volt valami határmenti erőd ellen Dol Angrában, amire a varázslók thaneddi gyűlésének az idején került sor. Egyesek azt mondják, provokáció volt. Hogy nilfgaardiak voltak, akik beöltöztek Demawend katonáinak. Hogy igazából hogyan volt, azt talán sosem tudjuk meg. Mindenesetre Nilfgaard részéről villámgyors és összpontosított volt az ellencsapás: hatalmas hadsereg lépte át a határt, ami hetek, ha nem hónapok óta gyülekezhetett Dol Angrában. Spallát és Scalát, két lyriai határvárat menet közben vették be, alig három nap alatt. Rívia felkészült a többhavi ostromra, de két nap után kapitulált a céhek és a kereskedők nyomására, akiknek azt ígérték, hogy ha a város megnyitja a kapuit és megfizeti a sarcot, nem fogják kifosztani...

– Megtartották az ígéretüket?

– Meg.

– Érdekes. – A vaják hangja ismét megváltozott kissé. – Ígéreteket megtartani ezekben a mai időkben? Arról már nem is beszélek, hogy korábban még csak fel sem merült, hogy ilyen ígéreteket tegyenek, mert senki sem várta őket. Az iparosok és a kereskedők nem megnyitották a várak kapuit, hanem megvédték őket, minden céh a saját bástyáját vagy zúzművét.

– A pénznek nincs hazája, Geralt. A kupeceknek édes mindegy, kinek az uralma alatt keresik a pénzt. A nilfgaardi palatínusnak édes mindegy, kitől fogja beszedni az adókat. A halott kereskedők nem keresnek pénzt, és nem is fizetnek adókat.

– Mondd tovább.

– Rívia kapitulációja után Nilfgaard hadserege sosem látott tempóban északnak indult, szinte egyáltalán nem is ütközve ellenállásba. Demawend és Meve seregei folyamatosan vonultak vissza, képtelenek voltak frontot alkotni a döntő csatához. A nilfgaardiak eljutottak egész Aldersbergig. Hogy ne vonhassák ostromzár alá az erődöt, Demawend és Meve rászánta magát, hogy csatába bocsátkozzon. A hadseregük helyzete nem volt éppen a legjobb... A kutya mindenit, ha több fény lenne, lerajzolnám neked...

– Ne rajzold. És fogd rövidebbre. Ki győzött?

– Hallotta, uram? – verekedte keresztül magát az egyik nótárius zihálva és verejtékezve az asztalt körülvevő csoporton. – Megérkezett a futár a csatatérről! Győztünk! Megnyertük a csatát! Viktória! Miénk, a miénk ez a nap! Megvertük az ellenséget, tönkrevertük!

– Halkabban – fintorodott el Evertsen. – Szétrobban a fejem ettől a maga kiabálásától. Igen, hallottam, hallottam. Megvertük az ellenséget. Miénk a nap, miénk a csatatér, és a Viktória is a miénk. Micsoda szenzáció.

A végrehajtók és a nótáriusok elcsendesültek, csodálkozva néztek a felettesükre.

– Ön nem örvend, kamarás uram?

– Örvendek. De képes vagyok ezt halkan megtenni.

A nótáriusok maguk elé bámulva hallgattak. Tacskók, gondolta magában Evertsen. Izgatott kis szarosok. Rajtuk különben nem is csodálkozom, de kérem, hogy ott, a dombon még maga Menno Coehoorn és Elan Trahe, sőt, még az ősz szakállú Braibant tábornok is kiabál, ugrál örömében, és gratulációként egymást veregetik hátba. Viktória! Miénk a nap! Kié kellett volna legyen? Aedirn és Lyria királyságainak összesen háromezer lovast és tízezer gyalogos katonát sikerült mozgósítania, aminek az ötödét már az invázió első napjaiban megállásra késztették, elvágták az erődökben és a várakban. A megmaradt sereg egy része visszavonulni kényszerült a könnyűlovasság messzire nyúló rajtaütései és a Scoia’tael egységeinek diverziós támadásai által fenyegetett szárnyak védelmére. A maradék öt- vagy hatezer – a soraikban nem több mint ezerkétszáz lovaggal – csatába bocsátkozott az Aldersberg alatti mezőkön. Coehoorn tizenháromezres sereget uszított rájuk, benne tíz páncélos zászlóaljjal, a nilfgaardi lovagok színe-virágával. És most örül, röhög, buzogánnyal csapkodja a combját és sört követel... Viktória! Micsoda szenzáció.

Heves mozdulattal összesöpörte és egy kupacba gyűjtötte az asztalt beborító jegyzeteket és térképeket, felemelte a fejét, és körbenézett.

– Hegyezzétek a fületeket – vetette oda nyersen a nótáriusoknak. – Utasításokat fogok adni.

Az alárendeltjei várakozásba dermedtek.

– Valamennyiőtök – kezdte – figyelmesen végighallgatta tegnap a Coehoorn hadseregtábornok által a zászlósokhoz és a tisztekhez intézett beszédet. Felhívom hát a kegyelmes urak figyelmét, hogy az, amit a tábornok a katonáknak mondott, titeket nem érint. Nektek más feladatokat és parancsokat kell végrehajtanotok. Az én parancsaimat.

Evertsen elgondolkodott, megtörölte a homlokát.

Háború a palotáknak, béke a kunyhóknak, mondta tegnap a parancsnokoknak Coehoorn. Ismeritek ezt az elvet, tette rögtön hozzá, megtanították nektek a katonai akadémián. Ez az elv máig volt érvényben, holnaptól el kell felejtenetek. Holnaptól más elv lesz érvényben, amely mostantól az általunk vezetett háború jelszavává válik. A jelszó és a parancsom pedig így szól: háború mindennek, ami él. Háború mindennek, amin a tűz fog. Felperzselt földet kell magatok után hagyjatok. Holnaptól kiterjesztjük a háborút a vonalon túlra, amely mögé az egyezmény aláírása után majd visszavonulunk. Mi visszavonulunk majd, de ott, a vonalon túl, felperzselt föld kell maradjon. Rívia és Aedirn királyságait hamuvá kell változtatnunk! Emlékezzetek Soddenre! Ma felvirradt a bosszú napja!

Evertsen hangosan megköszörülte a torkát.

– Mielőtt még a katonák felperzselt földet hagynának maguk után – szólt a hallgató nótáriusokhoz –, a ti feladatotok lesz az, hogy kicsikarjatok abból a földből és abból az országból mindent, amit csak lehet, mindent, ami hazánk gazdagságát növelheti. Te, Audegast, a már begyűjtött és elraktározott mezőgazdasági termények berakodásával és kivitelével fogsz foglalkozni. Azt, ami még a földeken van, és amit nem fognak elpusztítani Coehoorn vitéz lovagjai, be kell takarítani.

– Kevés az emberem, kamarás uram...

– Lesz elég rabszolga. Majd munkára hajtjátok azokat. Marder és te... Elfelejtettem, hogy hívnak...

– Helvet. Evan Helvet, kamarás uram.

– Ti foglalkoztok majd az állatállománnyal. Csordákba kell rendezni, a kijelölt pontokra terelni karanténozásra. Ügyelni kell a száj- és körömfájásra és a más nyavalyákra. A beteg vagy gyanús példányokat levágni, a dögöt elégetni. A maradékot elhajtani délre a kijelölt útvonalakon.

– Parancsára.

És most a különleges megbízások, gondolta magában Evertsen az alárendeltjeit szemlélve. Kit jelöljek rá ki? Egytől egyig kölyök, tejfelesszájú, aki keveset látott még, semmit sem élt át... Eh, hiányoznak azok a jó öreg, tapasztalt kamarások... Háborúk, háborúk, mindig csak a háborúk... A katonák tömegével és gyakran halnak, de ha az arányokat figyelembe vesszük, a kamarások se sokkal ritkábban. Csakhogy a harcosok között észre sem veszed a csorbát, mert folyton folyvást újak jönnek, hiszen mindenki szeretne harcos lenni. De ki szeretne kamarás vagy nótárius lenni? Ki az, aki, mikor hazatérve a fiai megkérdik, milyen tetteket hajtott végre a háborúban, arról szeretne mesélni, hogyan mérte vékával a gabonát, számolta a bűzlő állatbőröket, és mázsálta a viaszt, hogyan vezette a göröngyös, tehénszarral borított úton a zsákmánnyal megrakott szekérkonvojt, hajtotta a bőgő és bégető nyájat, nyelve a port, a bűzt és a legyeket...

A különleges megbízások. A guleti kohó az óriási kemencéivel. Az izzítókemencék, a cinkkohók és az eysenlaani vashámor, ötszáz mázsa éves termeléssel. Az aldersbergi ólomöntödék és gyapjúmanufaktúrák. A vengerbergi malátamalmok, szeszfőzdék, szövőgyárak és kelmefestő műhelyek...

Leszerelni és elszállítani. Így parancsolta Emhyr császár, az Ellenségei Kurgánján Táncoló Fehér Láng. Két szóval. Leszerelni és elszállítani, Evertsen.

A parancs az parancs. Végre kell hajtani.

Hátra van még a legfontosabb. Az ércbányák és a hozamuk. A készpénz. Az értéktárgyak. A műalkotások. De ezzel majd magam foglalkozom. Személyesen.

A horizonton látható fekete füstoszlopok mellett újabbak törtek fel. És újabbak. A hadsereg megkezdte Coehoorn parancsainak a végrehajtását. Aedirn királysága a tűzvészek birodalmává vált.

Az úton zakatolva és sűrű porfelhőket verve ostromgépek hosszú oszlopa haladt. Aldersberg ellen, amely még mindig védte magát. És Vengerberg, Demawend király fővárosa ellen.

Peter Evertsen nézte és számolt. Kalkulációkat végzett. Átszámolta. Peter Evertsen a Császárság főkamarása volt, háború idején a hadsereg első kamarása. Huszonöt éve töltötte be ezt a tisztet. Számok és kalkulációk, ez volt az egész élete.

Egy onager ötszáz florinba kerül, egy trebuchet kétszázba, egy petraria minimum százötven, a legegyszerűbb ballista nyolcvan. A képzett személyzet tizedfél florin havi zsoldot vesz fel. Az oszlop, amely Vengerberg felé halad, beleszámolva a lovakat, az ökröket és az apróbb felszerelést, minimum háromszáz grzywnát ér. A grzywnából, vagy másképpen fél font súlyú tiszta érc márkából hatvan florint vernek. Egy nagyobb bánya éves termelése öt-hatezer grzywna...

Az ostromoszlopot a könnyűlovasság előzte meg. Evertsen a lándzsazászlóiról felismerte az egyik Cintrából átcsoportosított egységet, Winneburg hercegének taktikai zászlóalját. Igen, gondolta magában, ezeknek van miért örülnie. A csatát megnyerték, Aedirn seregét szétverték. A tartalékos egységeket nem fogják a reguláris hadsereg elleni kemény harcokba bevonni. A visszavonulókat fogják üldözni, a szétszóródott, vezetőjüktől megfosztott csapatokat semmisítik majd meg; gyilkolni, fosztogatni és gyújtogatni fognak. Örülnek, merthogy kellemes, vidám kis háborúnak ígérkezik ez. Olyasfajta háborúcskának, ami nem erőlteti meg az embert. És meg sem öli.

Evertsen kalkulációkat végzett.

A taktikai zászlóalj tíz szokványos zászlóaljat tömörít, és kétezer lovast számlál. Bár a winneburgiak bizonyára már egyetlen nagyobb csatában sem vesznek majd részt, a kisebb összecsapásokban nem kevesebb, mint az állomány egy hatoda elesik. Aztán jönnek majd a táborok és bivakok, a romlott étel, a mocsok, a tetvek, a szúnyogok, a szennyezett víz. Eljön, ami mindig, az elkerülhetetlen: a tífusz, a vérhas és a malária, ami nem kevesebb, mint a negyedét elviszi. Ehhez kell még hozzávenni az általányt – az előre nem látható baleseteket, ami általában az állomány ötödét érinti. Nyolcszáz tér majd haza. Nem több. De bizonyára kevesebb.

Az országúton újabb zászlóaljak haladtak át, a lovasság után felbukkantak a gyalogos hadtestek is. Ott masíroztak az íjászok sárga kabátjukban és kerek sisakjukban, a számszeríjászok lapos vaskalapjukban, a pavézések és a pikások. Mögöttük mentek a pajzsvivők, Vicovaro és Etolia rákként felpáncélozott veteránjai, hátrább pedig szedett-vedett társaság – metinnai knechtek, thurni, maechti, gesói és ebbingi zsoldosok...

A hőség ellenére az egységek élénken meneteltek, a katonabocskorok felverte por csak úgy gomolygott az út fölött. Dübörögtek a dobok, lobogtak a zászlók, lengedezve villogtak a pikák, gerelyek, alabárdok és gléfék hegyei. Lelkesen és vidáman masíroztak a harcosok. A győztes hadsereg menetelt ott. A legyőzhetetlen hadsereg. Tovább, fiúk, előre, harcra! Vengerbergre! Szétzúzni az ellenséget, megbosszulni Soddent! Élvezzük ezt a vidám kis háborút, tömjük tele zsákmánnyal a zsákunk, és haza, haza!

Evertsen nézte. És számolt.

– Vengerberg egyheti ostrom után esett el – fejezte be Kökörcsin. – Csodálkozni fogsz, de ott vitézül és a végsőkig védték a céhek a bástyáikat és a kijelölt falrészeket. Így hát lemészárolták a teljes helyőrséggel együtt a város lakosságát is, nagyjából úgy hatezer embert. Ennek a hírére hatalmas menekülthullám indult. A szétvert ezredek és a civil lakosság elkezdett tömegesen Temeriába és Redaniába menekedni. Menekültek tömegei vonultak a Pontar völgyében és Mahakam hágóin. De nem mindenkinek sikerült elszöknie. A nilfgaardiak portyázó lovassága követte őket, elvágta a menekülők útját... Tudod, miért volt az egész?

– Nem tudom. Nem értek én a... Nem értek én a háborúhoz, Kökörcsin.

– A foglyok miatt volt. A rabszolgák miatt. A lehető legtöbb embert akarták rabul ejteni. Nilfgaardnak ez a legolcsóbb munkaerő. Ezért üldözték olyan ádázul a menekülőket. Az egy hatalmas embervadászat volt, Geralt. Könnyű zsákmányra. Merthogy a hadsereg kereket oldott, senki se védte a menekülő embereket.

– Senki?

– Szinte senki.

– Nem fog sikerülni – hörögte Villis körbenézve. – Nem tudunk elmenekülni... A mindenségit, olyan közel van a határ... Olyan közel...

Rayla felállt a kengyelben, a fenyővel borított dombok közt kanyargó országútra nézett. Az utat, ameddig csak a szem ellát, hátrahagyott ingóságok, lótetemek, az út szélére lökött szekerek és kézikocsik borították. Ezek mögött, az erdőn túlról fekete füstoszlopok törtek az égre. Egyre közelebbről lehetett hallani a kiabálást, a harcok egyre erősödő zaját.

– Most csinálják ki a hátvédet... – törölte le Villis az arcáról a kormot és a verejtéket. – Hallod, Rayla? Beérték a hátvédet, és épp felkoncolják őket! Nem fog sikerülni!

– Most mi vagyunk a hátvéd – válaszolta szárazan a zsoldosnő. – Most rajtunk a sor.

Villis elsápadt, az egyik hallgatózó katona hangosan felsóhajtott. Rayla megrántotta a kantárszárat, megfordította erősen hörgő, a fejét felemelni is alig bíró hátasát.

– Úgysem sikerülne elmenekülnünk – közölte nyugodt hangon. – Egy perc, és a lovak összeesnek. Beérnek és levágnak, mielőtt még elérnénk a hágót.

– Hagyjunk itt mindent, és vessük be magunkat az erdőbe – mondta Villis, rá se nézve a nőre. – Mindenki egyedül, mindenki magáért. Talán így sikerül... túlélni.

Rayla nem válaszolt, tekintetével és a feje biccentésével mutatott a hágó felé, az útra, a határ felé vonuló menekültek hosszú oszlopának utolsó soraira. Villis megértette. Undorítóan elkáromkodta magát, leugrott a nyeregből, megtántorodott, és a kardjára támaszkodott.

– Le a lóról! – kiáltott rekedten a katonákra. – Eltorlaszolni az utat, amivel csak lehet! Mit bámultok? Egyszer szült az anyánk, egyszer is döglünk meg! Katonák vagyunk! Mi vagyunk a hátvéd! Fel kell tartóztatnunk az üldözőket, késleltetnünk kell...

Elhallgatott.

– Ha késleltetjük az üldözőket, az embereknek lesz idejük átjutni Temeriába, a hegyek túlsó oldalára – fejezte be Rayla, miközben ő is leszállt a lóról. – Nők és gyerekek vannak ott. Mit meresztitek úgy a szemeteket? Ez a mi mesterségünk. Ezért fizetnek minket, elfelejtettétek volna?

A katonák egymásra néztek. Rayla egy pillanatig azt hitte, hogy mégis csak menekülőre fogják, hogy az átázott és kimerült lovakat egy utolsó, lehetetlen erőpróbára kényszerítik, hogy elhajtanak a menekülők oszlopa után, a megváltást jelentő hágók felé. Tévedett. Rosszul ítélte meg őket.

Egy kocsit az országútra borítottak. Sietve barikádot emeltek. Átmenetit. Alacsonyat. Teljességgel hatástalant.

Nem kellett sokáig várniuk. A szorosba két hörgő, botladozó ló rontott be habzó nyálát fröcskölve szanaszét. Csak az egyik hordott a hátán lovast.

– Blaise!

– Készüljetek... – csúszott le a zsoldos a nyeregből a katonák karjába.

– Készüljetek, a kutya istenit... Itt jönnek rögtön utánam...

A ló felhorkant, táncolva tett néhány lépést oldalra, a farára esett, teljes súlyával az oldalára zuhant, kirúgott a lábával, a nyakát nyújtotta, felnyerített hosszan.

– Rayla... – hörögte Blaise tekintetét elfordítva. – Adjatok... Adjatok nekem valamit... Elvesztettem a kardomat...

A harcosnő a tűzvészek égre törő füstoszlopait szemlélve a felfordított kocsinak támasztott csatabárd felé intett fejével. Blaise megragadta a fegyvert, megtántorodott. A bal nadrágszára átázott a vértől.

– Mi van a többiekkel, Blaise?

– Felkoncolták őket – nyögött fel a zsoldos. – Egytől egyig. Az egész egységet... Rayla, ez nem Nilfgaard... Ezek Mókusok... A tündék értek be minket. A Scoia’tael megy az élen, a nilfgaardiak előtt.

Az egyik katona szívszaggatóan feljajdult, a másik teljes súlyával a földre rogyott, tenyerébe temetve az arcát. Villis elkáromkodta magát, miközben megszorította a félpáncélja szíjait.

– Mindenki a helyére! – kiáltotta Rayla. – A torlasz mögé! Nem kapnak el minket élve! Ezt megígérem nektek!

Villis kiköpött, azután gyorsan letépte a vállvértjéről Demawend király különleges hadosztályának háromszínű, fekete-arany-vörös kokárdáját, és bevágta a gazba. Rayla, aki éppen a saját jelvényét simítgatta és tisztogatta, kényszeredetten elmosolyodott.

– Nem tudom, segít-e ez neked, Villis. Nem tudom.

– Megígérted, Rayla.

– Megígértem. És állom a szavam. Mindenki a helyére, fiúk! Számszeríjakat és íjakat fel!

Nem kellett sokáig várniuk.

Mire az első rohamot visszaverték, csak hatan maradtak. Rövid küzdelem volt, de heves. A Vengerbergből mozgósított katonák úgy harcoltak, akár az ördögök, konokságukban semmivel sem maradtak el a zsoldosok mögött. Egyikük sem akart élve a Scoia’tael kezére kerülni. Inkább a harcban akartak meghalni. És meghaltak, nyílvesszőktől átlyuggatva, meghaltak gerelydöfések és kardcsapások alatt. Blaise fekve halt meg, két tünde tőreivel keresztüldöfve, akik rátámadva lerántották a barikádról. Egyik tünde sem állt fel többé. Blaise-nél is volt tőr.

A Scoia’tael nem hagyta őket megpihenni. Rájuk rontott a második kommandó. Villis, amikor harmadszorra döfték át gerellyel, összerogyott.

– Rayla! – kiáltotta alig érthetően. – Megígérted!

A zsoldosnő, aki épp a soron következő tündét terítette le holtan, fürgén odafordult.

– Ég veled, Villis – támasztotta a földön fekvő férfi mellcsontja alá a kardhegyét, és erősen megtaszította. – Viszlát a pokolban!

Egy perccel később magára maradt. Scoia’tael kerítette be minden oldalról. A harcosnő, akit tetőtől talpig vér borított, felemelte a kardját, megforgatta, megrázta fekete varkocsát. Ott állt a holttestek között, borzasztóan, eltorzult arccal, akár egy démon. A tündék hátráltak.

– Gyertek! – kiáltotta vadul. – Mire vártok? Nem kaptok el élve! Én a Fekete Rayla vagyok!

– Gláeddyv vort, beanna – mondta nyugodt hangon egy szépséges, szőke tünde egy kerub arcával és egy gyermek hatalmas, búzavirágkék szemeivel. A nőt körülvevő, még mindig tétovázó Scoia’tael mögül lépett elő. Hófehér lova hörgött, erősen ingatta a fejét föl és alá, erélyesen kaparta patájával az országút véráztatta homokját.

– Gláeddyv vort, beanna – ismételte a lovas. – Dobd el a kardodat, asszony.

A zsoldosnő rettenetes kacajt hallatott, és megtörölte az arcát a kesztyűje szárával, szétkenve rajta a porral és vérrel vegyes izzadságot.

– Túlságosan is sokba került ahhoz a kardom, hogy eldobjam, tünde! – kiáltotta. – Ha el akarod tőlem venni, ahhoz el kell törnöd az ujjaimat! Én a Fekete Rayla vagyok! Na, gyertek!

Nem kellett sokáig várnia.

– Senki sem sietett Aedirn segítségére? – kérdezte egy hosszú perccel később a vaják. – Hiszen léteztek állítólag szövetségek. Egyezmények a kölcsönös segítségnyújtásról... Szerződések...

– Redania – köszörülte meg a torkát Kökörcsin – káoszba süllyedt Vizimir halála után. Tudsz róla, hogy Vizimir királyt meggyilkolták?

– Tudok.

– Hedvig királynő vette át az uralmat, de az országon a zűrzavar lett úrrá. És a terror. Vadászat a Scoia’tael és a nilfgaardi kémek ellen. Dijkstra feldúlta az egész országot, tocsogtak a kínpadok a vérben. Dijkstra még mindig nem tud járni. Gyaloghintóban hozzák-viszik.

– Sejtettem. Téged is üldözőbe vett.

– Nem. Megtehette volna, de nem üldözött. Ah, mindegy. Mindenesetre a káoszba merült Redania nem volt abban a helyzetben, hogy olyan hadsereget állítson ki, ami képes Aedirn támogatására.

– És Temeria? Miért nem segített Foltest király Temeriából Demawendnek?

– Amint csak a támadás kezdetét vette Dol Angrában – mondta halkan Kökörcsin –, Emhyr van Emreis követet küldött Vizimába...

– Az ördögbe is – sziszegte Bronibor a zárt ajtót bámulva. – Miről vitatkoznak ezek ennyi ideig? Miért alacsonyodott le Foltest egyáltalán a tárgyalásig, miért tart egyáltalán audienciát ennek a nilfgaardi kutyának? Le kellett volna fejezni, a fejét meg elküldeni Emhyrnek! Egy zsákban!

– Az istenekre, vajda uram – fulladozott Willemer atya. – Mégiscsak követ! A követ személye szent és sérthetetlen! Nem illendő...

– Nem illendő? Megmondom én magának, mi nem illendő. Nem illendő tétlenül állni és végignézni, ahogyan egy hódító olyan országokat dúl fel, amelyekkel szövetségben állunk! Lyria már elesett, és Aedirn is el fog esni! Demawend nem tartóztatja fel egyedül Nilfgaardot! Azonnal expedíciós hadsereget kell küldenünk Aedirnbe, a Jaruga bal partjára intézett csapással kell enyhítenünk Demawend terhét! Ott kevés a haderő, a zászlóaljak nagyját Dol Angrába csoportosították át! Mi meg itt tanácskozunk! Ahelyett, hogy harcolnánk, locsogunk! És mindennek a tetejébe a nilfgaardi követ vendégeskedik nálunk!

– Hallgasson, vajda uram – illette az ellanderi Hereward herceg hűvös pillantással a vén katonát. – Ez politika. Messzebbre kell kissé látni az embernek ehhez a lova orránál meg a dzsidájánál. A követet ki kell hallgatni. Emhyr császár nem ok nélkül küldte el hozzánk.

– Hát persze, hogy nem ok nélkül – mordult fel Bronibor. – Emhyr épp most zúzza porrá Aedirnt, és tudja, hogy ha bevonulunk, és velünk együtt Redania és Kaedwen, akkor legyőzzük, visszavetjük őket a Dol Angra túloldalára, Ebbingbe! Tudja, hogy ha lecsapunk Cintrára, akkor érzékeny pontján találjuk, rákényszerítjük, hogy két fronton folytassa a harcot! Ettől retteg! Úgyhogy megpróbál ránk ijeszteni, hogy ne avatkozzunk közbe. Ilyen, és nem más feladattal érkezett ide ez a nilfgaardi követ!

– Akkor hát a követet ki kell hallgatni – ismételte a herceg. – És a királyságunk érdekeinek megfelelő döntést kell hozni. Demawend meggondolatlanul provokálta Nilfgaardot, és most viseli ennek a következményeit. Nekem ellenben egyáltalán nem sürgős Vengerbergért meghalni. Az, ami Aedirnben folyik, nem a mi bajunk.

– Nem a miénk? Hát maga meg mi az öreg ördögöt hord itt össze? Az, hogy a nilfgaardiak ott vannak Aedirnben és Lyriában, a Jaruga jobb partján, az, hogy csakis Mahakam választ el minket tőlük, maga szerint másnak a baja? Ehhez az kell, hogy egy csepp esze se legyen...

– Elég a vitából! – figyelmeztette Willemer. – Egy szót se többet. A király érkezik.

A terem ajtaja kitárult. A királyi tanács tagjai székeikkel nyikorogva felálltak. Számos szék üres maradt. A korona-hetman és a parancsnokok többsége az egységeivel volt a Pontar völgyében, Mahakamban és a Jarugánál. Üresek voltak azok a székek is, melyeket általában a varázslók foglaltak el. A varázslók... Igen, gondolta magában Willemer atya, a varázslók által elfoglalt helyek itt, a vizimai királyi udvarban, nagyon sokáig üresen maradnak majd. Ki tudja, nem mindörökre-e.

Foltest király szaporán átvágott a termen, megállt a trónszéke mellett, de nem ült le, csak előrehajolt, az asztalnak támasztva ökleit. Nagyon sápadt volt.

– Vengerberg ostrom alatt áll – mondta halkan Temeria királya –, és órákon belül el fogják foglalni. Nilfgaard feltartóztathatatlanul nyomul észak felé. A bekerített egységek még harcban állnak, de ez már semmin sem változtat. Aedirn elveszett. Demawend király Redaniába menekült. Meve királynő sorsa ismeretlen.

A tanács hallgatott.

– A keleti határunkat, vagyis a Pontar völgyének száját a nilfgaardiak néhány napon belül elérik – folytatta Foltest, továbbra is rendkívül halkan. – Hagge, Aedirn utolsó erődje nem tartja már magát sokáig, márpedig Hagge már a mi keleti határunkat jelenti. A déli határunkon pedig... valami nagyon rossz dolog történt. Ervyll, Verden királya hűbéresküt tett Emhyr császárnak. Feladta és megnyitotta előtte a Jaruga torkolatánál fekvő erődjeit. Nastrogban, Rozrogban és Bodrogban, amik a szárnyainkat voltak hivatottak védeni, már nilfgaardi őrség állomásozik.

A tanács hallgatott.

– Ennek köszönhetően – folytatta Foltest – Ervyll megőrizhette királyi címét, de Emhyr lett a hűbérura. Verden tehát formálisan királyság még, a gyakorlatban azonban már nilfgaardi provincia. Értitek, hogy mit jelent ez? A helyzet a visszájára fordult. A verdeni erődök és a Jaruga torkolata immár Nilfgaard kezén vannak. Nem indíthatom meg a folyón való átkelést. És nem gyengíthetem az ott állomásozó hadsereget olyan hadtest létrehozásával, amelynek az volna a célja, hogy behatoljon Aedirn területére, és Demawend hadseregét támogassa. Nem tehetem meg. Engem terhel a felelősség az országomért és az alattvalóimért.

A tanács hallgatott.

– Emhyr van Emreis császár, Nilfgaard imperátora – vette föl ismét a fonalat a király – ajánlatot tett nekem... egy egyezményre. Elfogadtam ezt az ajánlatot. Azonnal elétek tárom, miben áll ez az egyezmény. És ti, amikor meghallgattatok, meg fogjátok érteni... El fogjátok ismerni, hogy... Azt mondjátok majd...

A tanács hallgatott.

– Azt mondjátok majd... – fejezte be Foltest. – Azt mondjátok majd, hogy békét hozok nektek.

– Hát így hunyászkodott meg Foltest – morogta a vaják újabb gallyat roppantva szét az ujjai között. – Kiegyezett Nilfgaarddal. A sors kegyeire bízta Aedirnt...

– Igen – hagyta rá Kökörcsin. – Bevonult viszont a hadseregével a Pontar völgyébe, elfoglalta és megerősítette Hagge erődjét. A nilfgaardiak pedig nem vonultak a Mahakam hágóira, és nem lépték át a Jarugát Soddennél, nem támadták meg Bruggét, amit Ervyll kapitulációja és hűbéresküje miatt a markukban tartanak. Kétségkívül ez volt az ára Temeria semlegességének.

– Cirinek igaza volt – suttogta a vaják. – A semlegesség... A semlegesség többnyire hitvány dolog.

– Hogy mi?

– Semmi. És mi van Kaedwennel, Kökörcsin? Miért nem segített Kaedweni Henselt Demawendnek és Mevének? Hiszen megvolt az egyezmény, szövetség kötötte őket össze. De még ha Henselt Foltest példáját követve szarik is az iratok aláírásaira és pecsétjeire, és semmibe veszi egy király adott szavát, azért csak nem hülye? Hát nem érti, hogy miután Aedirn elesett, Temeriával pedig megköttetett az egyezség, rajta a sor, hogy ő a nilfgaardiak listáján a következő? Kaedwen a józan észnek engedelmeskedve kellene, hogy Demawendet támogassa. Nincs már a világon se hit, se igazság, de azért józan ész talán van még a földön? Mi, Kökörcsin? Van még józan ész ezen a földön? Vagy semmi sem maradt már itt, csak megvetés és szukafattyak?

Kökörcsin elfordította a fejét. A zöld lámpások közel voltak, szoros gyűrűbe zárták őket. Korábban észre sem vette, de most megértette. Minden driád az ő történetét hallgatta.

– Hallgatsz – szólt Geralt. – Márpedig ez azt jelenti, hogy Cirinek volt igaza. Hogy Codringhernek volt igaza. Mindenkinek igaza volt. Csak nekem, a naiv, idejétmúlt és ostoba vajáknak nem volt igazam.

Digod százados, akit a csúfnevéről Félgarnyecnek ismertek, félrehajtotta a sátor ponyváját, aztán erősen fújtatva és dühösen dörmögve belépett. A káplárok katonás tartást és arckifejezést öltve magukra pattantak fel a helyükről. Zyvik ügyes mozdulattal rádobott egy bundát a nyergek között álló vodkáshordócskára, mielőtt még a századosa szeme hozzászokhatott volna a félhomályhoz. Na nem mintha Digod éppen heves ellenzője lett volna a szolgálatban és a táborban történő italozásnak; inkább arról volt szó, hogy a hordót mentsék. Nem a semmivel érdemelte ki a százados becenevét – az a hír járta, hogy kedvező feltételek mellett képes volt derekasan és tiszteletet parancsolóan rövid időn belül felhörpinteni félgarnyec pálinkát is. A kupányi kincstári katonacsajkát úgy hajtotta fel a százados, mintha csak pintes volna, egy hajtásra, és még a fülét is csak ritkán áztatta el mindeközben.

– Na hogy volt, százados uram? – kérdezte Bode, a lövészkáplár.

– Mit határoztak ott a méltóságos parancsnokok? Mik a parancsok? Átlépünk a határon? Beszéljen kend!

– Mindjárt – nyögött fel Félgarnyec. – Micsoda hőség, hogy a fene vinné el... Mindjárt előadok én nektek mindent. De előbb adjatok már innom valamit, mert úgy kiszáradt a torkom, mint a tapló. De aztán azt ne mondjátok, hogy nincs mit, mer’ egy versztányira bűzlik a sátor a pálinkától. És tudom is, honnan bűzlik. Onnan, az alól a bunda alól.

Zyvik szitkokat mormolva előhúzta a hordócskát. A káplárok tömör csoportba verődtek, felcsördültek a csarkák és óncsajkák.

– Aaaah – törölte meg a százados a bajuszát és a szemét. – Uuuuuh, micsoda mocsok egy disznóság ez. Onts még, Zyvik!

– Na rajta, mondja már! – kezdett türelmetlenkedni Bode. – Mik azok a parancsok? Megyünk a nilfgaardiaknak, vagy tovább ácsorgunk itt a széleken, mint fasz a lagziban?

– Hát így viszkettek egy kis harcért? – hördült fel hosszasan Félgarnyec, kiköpött, aztán nehezen a nyeregre huppant. – Olyan sietős a széleken túlra, Aedirnbe? Mehetnétek, mi? Vérszomjas kis farkasok vagytok, mást sem csináltok, csak az agyaraitokat vicsorgatjátok.

– Az ám – felelte hűvösen a kicsi Stahler egyik lábáról a másikra állva. Mint régi lovas katonának, mindkettő olyan görbe volt, mint a kampó. – Az ám, százados uram. Öt éjszakája csizmában alszunk, készenlétben. Hát akkor azt is szeretnénk tudni, mi legyen. Vagy harcolunk, vagy vissza az erődbe.

– Átmegyünk a határon – jelentette be kurtán Félgarnyec. – Holnap hajnalban. Öt bandérium, a Barna előre. Na, de mostan figyelni, mert mostan mondom, mit parancsolt nekünk, századosoknak meg káplároknak a vajda meg az Ard Carraigh-i Mansfeld őrgróf őméltósága, aki egyenesen a királytól érkezett. Hegyezzétek a fületeket, mert nem mondom el kétszer. Márpedig nem éppen szokványos egy parancsok ezek.

Csend támadt a sátorban.

– A nilfgaardiak végigvonultak Dol Angrán – mondta a százados. – Eltaposták Lyriát, négy nap alatt elérték Aldersberget, ott aztán a döntő ütközetben tönkreverték Demawend seregét. Menet közben, alig hatnapi ostrom után, árulással bevették Vengerberget. Mostan meg fürgén mennek északnak, maguk előtt tolva az aedirni sereget a Pontar völgye felé és Dol Blathanna irányába. Felénk jönnek, Kaedwen felé. Ezért hát a Barna Bandériumnak a következő a parancs: átkelni a határon, és erőltetett menetben délre vonulni, egyenesen a Virágok Völgye felé. Három nap múlva ott kell állanunk a Dyfne-folyócskának a partján. Mondom, három nap múlva, ami azt jelenti, hogy nyargalni fogunk. A Dyfne folyóján túl egy lépést se. Egy lépést se, mondom. Rövidesen felbukkannak majd a nilfgaardiak a túlparton. Akikkel aztán, mostan fülelni és figyelni, nem bocsátkozni harcba. Semmi esetre sem, megértettétek? Még ha a folyón akarnának átkelni valahol, akkor is csak mutatni nekik, a jelvényeinket megmutatni nekik, hogy tudják, hogy mi vagyunk azok, a kaedweni hadsereg.

A sátorban még nagyobb lett a csend, bár úgy tűnt, hogy már nem is lehetne nagyobb.

– Hát hogy van ez? – mordult fel végül Bode. – Ne üssük a nilfgaardit? Háborúba megyünk, vagy se? Hát hogy van ez, százados uram?

– Ilyen a parancs. Nem háborúba megyünk, hanem... – vakarta meg Félgarnyec a nyakát. – Hanem testvéri segítséggel. Átlépjük a határt, hogy védelmet nyújtsunk Felső-Aedirn népének... Vissza, miket hordok én itt össze... Nem Aedirn az, hanem Alsó-Marchia. Így mondta Mansfeld őrgróf őméltósága. Így vagy úgy, mondta akkor, Demawend vereséget szenvedett, bedobta a törülközőt, és ott fekszik kiterítve, mert rosszul uralkodott, meg szarra való volt a politikája. Úgyhogy neki már lőttek, ahogyan egész Aedirnnek is. A mi királyunk szép kis summát kölcsönözött Demawendnek, merthogy segített neki, ekkora gazdagságot meg nem szabad veszni hagyni, mostan van hát itt az ideje azt a pénzt behajtani, kamatostul. Azt sem engedhetjük, hogy az Alsó-Marchiában élő földijeink és fivéreink nilfgaardi szolgasorba kerüljenek. Föl kell őket, tudjátok, szabadítani. Mert az ott, Alsó-Marchia, a mi örökös földünk, valaha az a föld Kaedwen jogara alá tartozott, és mostan ez alá a jogar alá tér is vissza. Egészen a Dyfne folyócskájáig. Ezt az egyezséget kötötte a mi kegyelmes Henselt királyunk a nilfgaardi Emhyrrel. De egyezség, nem egyezség, a Barna Bandériumnak a folyónál kell állania. Megértettétek?

Senki sem válaszolt. Félgarnyec elfintorodott, legyintett egyet.

– Eh, a kutya mindeneteket, szart sem értitek, látom én. De ne aggódjatok, mert én se sokat. De a király őméltósága, a grófok, a vajdák meg a nemes urak, azok vannak azért, hogy értsék is. Mi meg a hadsereg vagyunk! Minekünk a parancsot kell követni: három nap alatt el kell jutni a Dyfne-folyóig, ott megállni, és állni, mint a cövek. És ennyi. Töltsél, Zyvik.

– Százados uram... – dadogott fel Zyvik. – És mi lesz akkor... Mi lesz, ha az aedirni sereg ellenáll? Eltorlaszolja az utat? Hisze’ fegyveresen kelünk át az országukon. Akkor mi lesz?

– És hogyha a mi földijeink és fivéreink – szólt közbe rosszmájúan Stahler-, azok, akiket nekünk úgymond fel kéne szabadítani... Hogyha azok elkezdenek íjakkal lőni, kövekkel dobálni? He?

– Három nap múlva a Dyfne partján kell állanunk – jelentette ki nyomatékosan Félgarnyec. – Nem később. Hogyha valaki késleltetni vágyna minket avagy feltartóztatni, világos, hogy nem a barátunk. És aki nem a barátunk, azt kardélre kell hánynunk. De fülel és figyel! A parancsot hallgatja! Se falut, se kunyhót fel nem égetni, a népek jószágát el nem vinni, nem rabolni, fehérnépet meg nem gyalázni! Vésse mindenki a maga meg a katonái emlékezetébe, mert aki ezt a parancsot megszegi, lógni fog. Vagy tízszer is elismételte ezt a vajda: nem támadni megyünk, bazdmeg, hanem testvéri segítséggel! Mit vigyorogsz, Stahler? Ez parancs, a kutya mindenségit! És most eredjen mindenki a szakaszához, talpra állítani nekem mindenkit, úgy ragyogjanak a lovak meg a rüsztung, mint a telihold! Szürkületre minden bandérium mustrára felsorakozzon, maga a vajda fog itten a zászlósokkal mustrálni. Hogyha meg valamelyik szakasz szégyent hoz rám, megemlegeti meg a káplár, ohó, de megemlegeti! Ez parancs!

Zyvik lépett ki utoljára a sátorból. A zavaró napfénytől hunyorogva figyelte a táborban uralkodó felfordulást. A káplárok a szakaszaikhoz siettek, rohangáltak és átkozódtak a századosok, a nemesek, a kornétások és az apródok láb alatt voltak. A Ban Ard-i páncélosok a mezőn ügettek fel-alá porfelhőket verve. Rettenetes volt a hőség.

Zyvik megszaporázta lépteit. Elhaladt a négy, előző nap Ard Carraighból érkezett skald mellett, akik az őrgróf gazdagon díszített sátra vetette árnyékban ültek. A skaldok éppen a győztes hadműveletről, a király zsenialitásáról, a parancsnokok éleslátásáról és az egyszeri katona vitézségéről költöttek balladát. Mint általában, most is a művelet előtt tették, hogy ne vesztegessék az időt.

– Köszöntöttek fivéreink, köszöntöttek kenyééérrel, sóval... – énekelte próbaképpen a skaldok egyike. – Megmentő szabadítóik köszöntötték, köszöntötték kenyééérrel, sóval... Hé, Hrafnir, dobj már valami nem túl elcsépelt rímet arra, hogy „sóval”!

A másik skald dobott egy rímet. Zyvik nem hallotta, mit.

A tóparti füzek között táborozó szakasz felpattant, amint csak meglátták.

– Felkészülni! – kiabálta Zyvik, elég messze állva meg ahhoz, hogy a lehelete ne befolyásolhassa az alárendeltjei morálját. – Mielőtt még a napocska négyujjnyival magasabbra emelkedne, mindenki szemlére! Minden úgy csillogjon, ahogy maga a napocska, fegyver, rüsztung, lószerszám, ló egyaránt! Mustra lesz itt, és ha valaki szégyent hoz rám a százados előtt, hát a lábát kitépem annak a fattyának! Egy-kettő!

– Megyünk a harcba – találta ki Kraska, a lovas katona, aki épp az ingét tűrte sietősen a gatyájába. – Megyünk a harcba, káplár uram?

– Hát mit gondoltál? Hogy táncba, a Kepebálba? Átlépjük a határt. Holnap virradatkor megindul az egész Barna Bandérium. A százados nem mondta, milyen alakzatban, de hisze’ úgyis a mi szakaszunk megy majd legelöl, mint mindig. Na, egy-kettő, emeljétek fel a seggetek! Egy pillanat, vissza. Elmondom most rögtön, mert utána biztosan nem lesz már rá idő. Ez nem a szokásos kis háború lesz, fiúk. Valami újmódi marhaságot találtak ki a nagyságék. Valami felszabadítás, vagy mi a szösz. Nem az ellenséget megyünk verni, hanem arra a, na, az örökös földjeinkre, azzal a, na hogy is hívják, testvéri segítséggel. Most figyelni, mit mondok: az aedirni népeket nem bántani, nem rabolni...

– Hogy van az? – tátotta el a száját Kraska. – Hogy van az, hogy: nem rabolni? Hát a lovakat meg mivel fogjuk etetni, káplár uram?

– Lovaknak abrakot rabolni, de mást semmit. De az embereket nem levágni, kunyhókat fel nem égetni, földeket el nem pusztítani... Csukd be a szádat, Kraska! Nem falugyűlés ez, hanem hadsereg, a jó édes anyádat! A parancsot meghallgatni, mert különben lógni fogsz! Megmondtam, nem gyilkolni, nem gyújtogatni, a fehérnépet... – Zyvik elhallgatott, és gondolkodóba esett. – A fehérnépet – fejezte be egy pillanatra rá – csak csendben gyalázni, és úgy, hogy senki se lássa.

– A hídon aztán a Dyfne-folyó felett – fejezte be Kökörcsin – kezet szorítottak. Mansfeld őrgróf Ard Carraighból és Menno Coehoorn, a nilfgaardi hadsereg főparancsnoka Dol Angrából. Kezet szorítottak a sebekből vérző, végét járó Aedirn királysága felett, megpecsételve, ahogy bandita módjára megosztoztak a prédán. Ez volt a legundorítóbb gesztus, amit csak a történelem ismer.

Geralt hallgatott.

– Ha már az undorító dolgoknál tartunk – fogott bele egy pillanattal később meglepően nyugodtan –, mi van a varázslókkal, Kökörcsin? Azokra gondolok ott, a Káptalanban és a Tanácsban.

– Demawend mellett egy sem maradt – kezdett bele egy pillanatra rá a költő. – Foltest pedig az összeset, akik csak szolgálták, elhajtotta Temeriából. Filippa Tretogorban van, Hedvig királynőnek segít úrrá lenni a káoszon, ami még mindig Redanián uralkodik. Ott van vele Triss és még hárman, a nevükre nem emlékszem. Vannak néhányan Kaedwenben. Sokan menekültek Kovirba és Hengforsba. A semlegességet választották, mert Esterad Thyssen és Niedamir, mint tudod, semlegesek voltak, és most is azok.

– Tudom. És Vilgefortz? És azok, akik vele tartottak?

– Vilgefortz eltűnt. Mindenki arra számított, hogy felbukkan majd a leigázott Aedirnben, mint Emhyr helytartója... De nyoma veszett. Neki, és az összes cinkosának. Kivéve...

– Mondd, Kökörcsin.

– Kivéve egy varázslónőt, aki királynő lett.

Filavandrel aep Fidhail csendben várta a választ. A királynő is hallgatott az ablakon kibámulva. Az ablak a kertekre nézett, amelyek nem sokkal azelőtt még Dol Blathanna előző uralkodójának, a vengerbergi zsarnok helytartójának örömei és büszkeségei voltak. A Szabad Tündék elől menekülve, akik Emhyr császár seregeinek avantgárdjaként haladtak, az emberi helytartónak még sikerült elszállíttatnia a tündék ősöreg palotájából az értékek nagyját, még a bútorzat egy részét is. De a kerteket nem vihette magával. Elpusztította őket.

– Nem, Filavandrel – mondta végül a királynő. – Ez még korai, túlságosan is korai. Ne gondolkodjunk a határaink kiterjesztésén, hiszen egyelőre még a pontos vonalaikban sem lehetünk biztosak. Kaedweni Henseltnek esze ágában sincsen betartani az egyezményt és visszavonulni a Dyfne partjáról. A kémek azt jelentették, hogy egyáltalán nem vetette el a támadásra vonatkozó terveit. Akármelyik pillanatban lesújthat ránk.

– Akkor hát semmit sem értünk el.

A királynő lassan előre nyújtotta a kezét. A pillangó, amely az ablakon beszállt, csipkés kézelőjére telepedett, ott nyitogatta-csukogatta hegyes végű szárnyacskáit.

– Többet értünk el – mondta a királynő, halkan, hogy el ne ijessze a lepkét –, mint amennyit várhattunk. Száz év után visszaszereztük végre, ami a miénk, a Virágok Völgyét...

– Nem nevezném így – mosolyodott el szomorúan Filavandrel. – Most, hogy a seregek átvonultak rajta, sokkal inkább a Hamvak Völgye ez.

– Újra van saját országunk – fejezte be a királynő a lepkét figyelve. – Újra Nép vagyunk, nem pusztán számkivetettek. A hamu termékennyé varázsolja a földet. Tavasszal újra kivirágzik a Völgy.

– Ez túl kevés, Százszorszép. Még mindig túl kevés. Engedtünk a hangunkból. Nemrég még azzal dicsekedtünk, hogy a tengerbe taszítjuk vissza az embereket, amelyen túlról ideérkeztek. Most pedig leszűkítjük a határainkat és a törekvéseinket Dol Blathannára...

– Emhyr Deithwen ajándékba adta nekünk Dol Blathannát. Mit vársz tőlem, Filavandrel? Többet kellene követelnem? Ne felejtsd el, hogy még ajándékot elfogadva is meg kell tartani a mértéket. Különösen, ha Emhyr ajándékairól van szó, mert Emhyr semmit sem ad ingyen. A földeket, amiket nekünk adományozott, nekünk kell megtartanunk. És az erőink, melyekkel bírunk, épphogy csak elégségesek Dol Blathanna megtartására.

– Hívjuk vissza a kommandókat Temeriából, Redaniából és Kaedwenből – javasolta a fehérhajú tünde. – Hívjuk vissza az összes emberekkel harcoló Scoia’taelt. Most már királynő vagy, Enid, hallgatni fognak a parancsodra. Most, hogy van már egy talpalatnyi föld, amely a sajátunk, a harcuk értelmét vesztette. A kötelességük most az, hogy visszatérjenek hozzánk, és megvédjék a Virágok Völgyét. Harcoljanak csak szabad népként a saját határaikat védve. Most viszont haramiaként pusztulnak el az erdőkben!

A tündenő leeresztette a fejét.

– Emhyr nem egyezik bele – suttogta. – A kommandóknak tovább kell harcolnia.

– Miért? Mi célból? – egyenesedett fel Filavandrel aep Fidhail hirtelen.

– Többet is mondok. Nem szabad támogatnunk őket és segíteni nekik. Ez volt Foltest és Henselt feltétele. Temeria és Kaedwen tiszteletben fogja tartani az uralmunkat Dol Blathanna felett, de csakis akkor, ha hivatalosan elítéljük a Mókusok harcát, és elhatárolódunk tőlük.

– Azok a gyermekek haldokolnak, Százszorszép. Nap mint nap halnak, elpusztulnak az egyenlőtlen küzdelemben. Az Emhyrrel kötött titkos egyezményt követően az emberek a kommandókra vetik majd magukat, és eltiporják őket. Ezek a mi gyermekeink, a mi jövőnk! A mi vérünk! És te közlöd velem, hogy el kell határolódnunk tőlük? Que’ss aen me dicette, Enid? Vorsaeke’llan? Aen vaine?

A lepke felrepült, csapkodni kezdett a szárnyaival, elszállt az ablak felé, a forró levegő légáramai közt forogva, melyek magukkal ragadták. Francesca Findabair, akit Enid an Gleannának neveztek, aki valaha varázslónő volt, most pedig az Aen Seidhe, a Szabad Tündék királynője, felemelte a fejét. Könnyek csillogtak csodálatos, kék szemeiben.

– A kommandóknak – ismételte tompán – tovább kell folytatniuk a harcot. Szét kell bomlasztaniuk az emberi királyságokat, meg kell nehezíteniük a háborús előkészületeiket. Ez volt Emhyr parancsa, és én nem szegülhetek Emhyrnek ellen. Bocsáss meg nekem, Filavandrel.

Filavandrel aep Fidhail a nőre nézett, mélyen meghajolt.

– Megbocsátok, Enid. De nem tudom, hogy ők megbocsátanak-e.

– Egyetlenegy varázsló sem volt, aki újra átgondolta volna a történteket? Még akkor sem, amikor Nilfgaard gyilkolni kezdett, és felégette Aedirnt, egyikük sem hagyta ott Vilgefortzot, nem csatlakozott Filippához?

– Egyikük sem.

Geralt sokáig hallgatott.

– Nem hiszem – mondta végül, nagyon halkan. – Nem hiszem el, hogy egy sem fordult el Vilgefortztól, amikor az árulása valódi okai és következményei napvilágra kerültek. Én, ahogyan az már mindenki számára nyilvánvaló, egy naiv, oktalan és idejétmúlt vaják vagyok. De még mindig nem hiszem, hogy egyetlen varázslónak sem ébredt volna fel a lelki ismerete.

Tissaia de Vries odabiggyesztette finomra csiszolt, díszes aláírását a levél utolsó mondata alá. Hosszas gondolkodás után melléillesztette az ideogramot is, amely a valódi nevét jelentette. A nevét, amit senki sem ismert. A nevét, amit nagyon régóta nem használt. Azóta, hogy varázslónő lett.

Pacsirta.

Félretette a tollat. Nagy gonddal, egyenesen, pontosan a teleírt pergameníven keresztbe. Egy hosszú percig mozdulatlanul ült a lemenő nap vörös gömbjét nézve. Azután felállt. Az ablakhoz lépett. Egy ideig a háztetőket figyelte. Házakét, ahol épp most hajtották álomra a fejüket a hétköznapi emberek, fáradtan a maguk hétköznapi, emberi életétől és gondjától, tele hétköznapi, emberi nyugtalansággal a sors, a holnap miatt. A varázslónő az asztalon heverő levélre nézett. A levélre, amelyet a hétköznapi emberekhez címzett. Annak, hogy a hétköznapi emberek többsége nem tudott olvasni, nem volt semmi jelentősége.

Megállt a tükör előtt. Megigazította a haját. Megigazította a ruháját. Lesöpört a buggyos ujjáról egy nem létező porszemet. Kiegyenesítette a nyakában a spinellnyakláncot.

A tükör alatt szabálytalanul álltak a gyertyatartók. Bizonyára a szolgálólány mozdította meg és tolta félre őket, amikor takarított. A szolgálólány. Egy hétköznapi nő. Egy hétköznapi ember, akinek a szeme tele van félelemmel mindattól, ami közeleg. Egy hétköznapi ember, aki elveszett a megvetés idején. Egy hétköznapi ember, aki reményt és biztos holnapot keres nála, a varázslónőnél...

Egy hétköznapi ember, akinek a bizalmával visszaélt.

Az utcán lépések hangzottak fel, nehéz katonabakancsok kopogása. Tissaia de Vries meg sem rezzent, oda sem fordította a fejét az ablakhoz. Közömbös volt számára, kinek a lépései azok. A király katonái? A prévôt volna az áruló letartóztatási parancsával? Bérgyilkosok? Vilgefortz pribékjei? Nem érdekelte.

A lépések elhalkultak a távolban.

A tükör alatt rosszul álltak a gyertyatartók. A varázslónő kiegyenesítette őket, korrigálta az asztalkendő elhelyezkedését, hogy a sarka pontosan középre essen, szimmetrikus legyen a gyertyatartók négyszögletes talpával. Lecsatolta csuklójáról az arany karpereceket, és szép szabályosan ráhelyezte őket a kisimított asztalkendőre. Kritikusan szemügyre vett mindent, de a legapróbb hibát sem találta. Minden rendesen, szabályosan feküdt. Úgy, ahogyan feküdnie kellett.

Kihúzta a kis komód fiókját, előhúzott belőle egy rövid, csontnyelű kést.

Büszke és rezzenéstelen volt az arca. Halott.

A házban csend honolt. Akkora csend, hogy hallani lehetett, ahogyan az asztal lapjára lehull a hervadó tulipán egy szirma.

A vérvörös napkorong lassan alábukott a háztetők mögött.

Tissaia de Vries leült az asztal melletti karosszékbe, elfújta a gyertyát, még egyszer megigazította a levelén keresztbefektetett tollat, és mindkét csuklóján felvágta az ereit.

Az egész napos utazás és az élmények okozta fáradtság megtette a hatását. Kökörcsin felriadva ébredt rá, hogy valószínűleg mesélés közben nyomta el az álom, és egy mondat közepén fogott hortyogásba. Megmozdult, és rögtön majdnem le is gurult a gallyrakásról – Geralt nem feküdt már ott mellette, és nem egyensúlyozta ki a vackukat.

– Hol... – köszörülte meg a torkát felülve. – Hol is hagytam abba? Aha, a varázslóknál... Geralt? Hol vagy?

– Itt – válaszolta a vaják; alig látta a homályban. – Folytasd, kérlek. Éppen Yenneferről szerettél volna mesélni.

– Hallgass meg. – A költő pontosan tisztában volt azzal, hogy a nevezett személyről a legkevésbé sem állt szándékában akár csak szót is ejteni. – Én tényleg semmit...

– Ne hazudj. Ismerlek.

– Ha olyan jól ismersz – gurult dühbe a trubadúr –, akkor mi az ördögnek erősködsz, hogy beszéljek róla? Ha egyszer ismersz, mint a rossz pénzt, tudnod kellene, miért hallgatok róla, hogy miért nem ismétlem el neked a fél füllel hallott pletykákat! Arra is rá kellene jönnöd, miféle pletykák azok, és miért akarlak tőlük megkímélni!

– Que suecc’s? – pattant fel az egyik mellettük alvó driád az emelt hangjára ébredve.

– Bocsáss meg – felelte halkan a vaják. – Te is.

Brokilon zöld lámpásai mostanra kialudtak, csak néhány pislákolt még haloványan.

– Geralt – törte meg a csendet Kökörcsin. – Mindig azt mondtad, hogy te kívül állsz ezen, hogy neked édes mindegy... Ő hihetett ebben. Hitt ebben, amikor Vilgefortz-cal együtt belekezdett ebbe a játszmába...

– Elég – mondta Geralt. – Egy szót se többet. Amint meghallom azt a szót, hogy „játszma”, kedvem támad megölni valakit. Ah, add azt a borotvát. Meg akarok végre borotválkozni.

– Most? Még sötét van...

– Nekem sosincs sötét. Én ilyen csodabogár vagyok.

Amikor a vaják kitépte a kezéből a piperekészletét tartalmazó erszényt, és elindult a patak irányába, Kökörcsin megállapította, hogy mindenestül elszállt az álmossága. Az égen már felfénylett a virradat ígérete. Felállt, és megindult az erdőbe, óvatosan haladva el az összebújva szunnyadó driádok mellett.

– Te is azok közé tartoztál, akiknek része volt ebben?

A férfi hirtelen hátrafordult. A fenyőnek támaszkodó driád haja ezüstszínű volt; tisztán látszott még a hajnali derengésben is.

– Ugyancsak utálatos egy látvány – mondta a nő összefonva a mellén karjait. – Valaki, aki mindenét elvesztette. Tudod, dalnokom, érdekes dolog ez. Annak idején úgy tűnt nekem, hogy lehetetlen mindenedet elveszíteni, hogy valami mindig megmarad neked. Mindig. Hogy még a megvetés idején is, amikor a naivitás képes magát a legkegyetlenebb módon megbosszulni, még akkor sem lehet mindenedet elveszíteni. Ő viszont... Elvesztett néhány kvart vért, a rendes járás lehetőségét, részben a bal keze használatának képességét, a vajákkardját, a szeretett nőt, a lányát, akihez csoda révén jutott, a hitét... Na gondoltam magamban, de valamijének, valamijének bizonyára kellett maradnia? Tévedtem. Neki már semmije sincsen. Még borotvája sem.

Kökörcsin hallgatott. A driád meg sem mozdult.

– Azt kérdeztem, volt-e részed mindebben – folytatta egy pillanattal később. – De talán szükségtelen volt feltennem a kérdést. Magától értetődő, hogy megvolt a részed. Magától értetődő, hogy a barátja vagy. Ha pedig valakinek vannak barátai, de ennek ellenére mindenét elveszíti, magától értetődő, hogy a barátai a hibásak. Azért, amit tettek, illetve azért, amit nem tettek meg. Azért, mert nem tudták, mit kellene tenniük.

– És mit tehettem? – suttogta a férfi. – Mit tehettem volna én?

– Nem tudom – válaszolta a driád.

– Nem mondtam el neki mindent...

– Azt tudom.

– Nem vagyok hibás semmiért.

– Az vagy.

– Nem! Nem vagyok...

Felpattant, megreccsentek alatta a fekhely ágai. Geralt ott ült mellette, az arcát dörzsölte. Szappanszaga volt.

– Nem vagy? – kérdezte hűvösen. – Kíváncsi volnék, mit is álmodhattál. Hogy béka vagy? Nyugodj meg. Nem vagy az. Hogy egy tökfilkó vagy? Na, ebben az esetben lehet, hogy profetikus álom volt.

Kökörcsin körbenézett. Teljesen egyedül voltak a tisztáson.

– Hol van az a... Hol vannak mind?

– Az erdő szélén. Készülődj, eljött az időd.

– Geralt, egy perccel ezelőtt még egy driáddal beszéltem. Akcentus nélkül beszélte a közöst, és azt mondta nekem...

– Ebből az egységből senki sem beszéli akcentus nélkül a közöst. Csak álmodtad, Kökörcsin. Ez itt Brokilon. Nem egy dolgot álmodhat itt az ember.

Az erdő szélén magányos driád várt rájuk. Kökörcsin azonnal felismerte – ő volt az a zöldes hajú, aki éjjel elhozta nekik a lámpást, és rá akarta venni, hogy tovább énekeljen. A driád felemelte a kezét, rájuk parancsolva, hogy álljanak meg. A másik kezében íj volt, nyíllal a húrján. A vaják a trubadúr vállára tette a kezét, és erősen megszorította.

– Történik itt valami? – suttogta Kökörcsin.

– Nagyon is. Maradj csöndben, és ne mozdulj!

A Szalag völgyét borító sűrű köd elnyomta a hangokat és zajokat, de nem eléggé, hogy Kökörcsin ne hallja meg a víz csobbanását és a lovak horkantásait. Lovasok keltek át a folyón.

– Tündék – találta ki. – Scoia’tael? Brokilonba menekülnek, igaz? Egy egész kommandó...

– Nem – morogta vissza Geralt a ködbe bámulva. A költő tudta, hogy a vaják látása és hallása hallatlanul éles és érzékeny, de képtelen volt rájönni, hogy a látása vagy a hallása alapján ítél. – Ez nem kommandó. Ez az, ami a kommandóból megmaradt. Öt vagy hat lovas, három lógós. Maradj itt, Kökörcsin. Odamegyek.

– Gar’ean – mondta figyelmeztetően a zöldhajú driád az íját felemelve. – N’te va, Gwynbleidd! Ki’rin!

– Thaess aep, Fauve – felelt a vaják meglepően élesen. – Maespar que va’en, ell’ea? Kérlek, lőj csak. Ha mégsem, fogd be, és ne próbálj rám ijeszteni, mert már semmivel sem lehet rám ijeszteni. Beszélnem kell Milva Barringgel, és megteszem, akár tetszik neked, akár nem. Maradj itt, Kökörcsin.

A driád leeresztette a fejét. És az íját is.

A párából kilenc ló bontakozott ki, és Kökörcsin látta, hogy valóban csak hat hordozott közülük lovast a hátán. Megpillantotta a növényzetből előbukkanó és elébük induló driádok sziluettjeit is. Észrevette, hogy három lovasnak segíteni kellett, hogy a hátasáról leszálljon, és hogy úgy kellett őket támogatni, hogy képesek legyenek elindulni Brokilon menekülést jelentő fái felé. Újabb driádok szaladtak át kísértetként a széltörésen és az ereszkedőn, eltűntek a Szalag fölött úszó ködben. A túlparton kiáltás harsant, lónyerítés, a víz csobbanása. A költő hallani vélte nyilak süvítését is. De nem volt biztos benne.

– Követték őket... – dünnyögte. Fauve megfordult, erősen az íj markolatára szorítva a kezét.

– Ilyen dalt énekelj te, taedh – horkant rá. – N’te shaent a’minne, ne Ettarielről. Szerelem, nem. Nincs itt ideje. Most az ölés ideje, igen. Olyan dal, igen!

– Én – hümmögte a férfi – nem vagyok hibás azért, ami történik...

A driád hallgatott egy ideig, félrenézve.

– Én sem – válaszolta, és gyorsan eltűnt az erdő sűrűjében.

Egy órába se telt, és a vaják visszatért. Két felnyergelt lovat vezetett: Pegazust és egy pej kancát. A kanca cafrangja vérfoltos volt.

– Ez a tündék lova, igaz? Azoké, akik átkeltek a folyón?

– Igen – válaszolta Geralt. Az arca és a hangja valahogy más, idegen volt. – A tündék kancája. Pillanatnyilag viszont engem szolgál. De amint lesz rá alkalmam, lecserélem egy olyan lóra, amelyik tudja, hogyan kell a hátán sebesültet vinni, de ha a sebesült le is esik róla, ott marad mellette. Ezt a kancát nyilvánvalóan senki sem tanította meg erre.

– Elmegyünk?

– Te elmész – dobta oda a vaják a költőnek Pegazus kantárszárát. – Ég veled, Kökörcsin. A driádok elvezetnek úgy kétmérföldnyire a folyón felfelé, hogy ne fuss bele a bruggei zsoldosokba, akik bizonyára még mindig ott tekeregnek a túlsó oldalon.

– És te? Itt maradsz?

– Nem. Nem maradok.

– Megtudtál valamit. A Mókusoktól. Megtudtál valamit Ciriről, ugye?

– Ég veled, Kökörcsin.

– Geralt... Hallgass meg...

– Mit kellene meghallgatnom? – kiabálta a vaják, és hirtelen elcsuklott a hangja. – Hiszen én... Nem hagyhatom hiszen a sorsára! Teljesen magára maradt... Nem maradhat magára, Kökörcsin. Te nem érted ezt. Senki sem érti, de én tudom. Ha magányos lesz, ugyanaz történik majd vele, ami valaha... Az, ami velem történt valaha... Te nem érted ezt...

– De értem. És ezért megyek veled.

– Te megőrültél. Tudod te, hová indulok?

– Tudom. Geralt, én... Én nem mondtam el neked mindent. Én... Hibásnak érzem magam. Semmit sem tettem, nem tudtam, mit kellene tennem... De most már tudom. Veled akarok menni. El akarlak kísérni. Nem beszéltem neked... Ciriről, a pletykákról, amik keringenek. Találkoztam koviri ismerősökkel, akik viszont hallották a követek beszámolóit, akik Nilfgaardból érkeztek vissza... Ha jól sejtem, ezek a pletykák eljuthattak a Mókusokhoz is. Hogy már mindent tudsz azoktól a tündéktől, akik a Szalagon átkeltek. De engedd meg... hogy én legyek az... Hogy én mondjam el neked...

A vaják gyámoltalanul leeresztett karokkal, sokáig hallgatott.

– Pattanj a nyeregbe – mondta végül megváltozott hangon. – Elmondod útközben.

Aznap reggel szokatlan zűrzavar uralkodott a Loc Grim palotában, az imperátor nyári rezidenciáján. Annál is inkább szokatlan, merthogy mindenféle megindultság, izgatottság és élénkség teljességgel ellentétes volt a nilfgaardi nemesség szokásaival, a nyugtalanság vagy izgalom kifejezésre juttatását pedig az éretlenség jelének tekintették. Az ilyesfajta viselkedést a nilfgaardi méltóságok köreiben olyan helytelenítéssel és megvetéssel fogadták, hogy még az éretlen ifjúság is szégyellt élénkséget avagy izgalmat tanúsítani, pedig tőlük aztán igen kevesen vártak illő viselkedést.

Aznap reggel azonban Loc Grimben nem volt jelen az ifjúság. Loc Grimben semmi keresnivalója sem volt az ifjúságnak. A palota óriási tróntermét komoly és rideg arisztokraták, lovagok és udvaroncok töltötték meg, akik egytől egyik mindannyian ceremoniális udvari feketét öltöttek magukra, melyet kizárólag a fodrok és kézelők fehérje rázott fel. A férfiakat kevés, ámde éppoly komoly és rideg dáma kísérte, akik számára a szokás megengedte, hogy öltözékük feketéjét némi szerény ékszerrel derítsék fel. Mindannyian úgy tettek, mintha előkelők, komolyak és ridegek volnának. De pokolian izgatottak voltak.

– Azt beszélik, hogy csúnya. Sovány és csúnya.

– De hát állítólag királyi vér.

– Törvénytelen nászból?

– Szó sincs róla. Törvényes.

– Felül hát akkor a trónra?

– Ha az imperátor úgy határoz...

– Teringettét, nézzetek csak Ardal aep Dahy-ra és de Wett hercegre... Hogy micsoda képet vágnak... Mintha ecetet ittak volna.

– Halkabban, gróf uram... Csodálkozol, hogy ilyen képet vágnak? Ha a szóbeszéd beigazolódik, Emhyr arcul csapja a régi nemzetségeket. Megalázza őket...

– A szóbeszéd nem fog beigazolódni. Emhyr nem veszi feleségül azt a lelencet! Nem teheti meg...

– Emhyrnek mindent szabad. Ügyeljen arra, mit beszél, báró uram! Ügyeljen arra, mit beszél. Akadtak már olyanok, akik azt állították, hogy Emhyr nem teheti meg ezt vagy amazt. Vérpadon végezték.

– Azt beszélik, már alá is írta a dekrétumot a lányt illető járandóságokról. Háromszáz grzywna életjáradék, el tudjátok ezt képzelni?

– És princesszi cím. Látta már közületek valaki?

– Rögtön, ahogy megérkezett, Liddertal grófnő gondjaira bízták, a házat pedig gárdistákkal vették körül.

– A grófnőre bízták, hogy némi jó modort oltson abba a taknyosba. Azt mondják, hogy ez a ti princesszetek úgy viselkedik, mint valami tehenészlány...

– Mi olyan különös ebben? Északról származik, abból a barbár Cintrából...

– Annál is kevésbé valószínűek a pletykák az Emhyrrel kötendő házasságáról. Nem, nem, ez abszolúte lehetetlen. Az imperátor de Wett legfiatalabb lányát veszi feleségül, ahogyan azt eltervezték. Nem veszi el nőül ezt az uzurpátort!

– Legfőbb ideje, hogy valakit végre nőül vegyen. A dinasztiára való tekintettel... Legfőbb ideje, hogy legyen egy kis főhercegünk...

– Nősüljön hát, de ne ezzel a jöttmenttel!

– Halkabban, csak semmi egzaltáció. Kezeskedem róla, nemes uraim, hogy erre a frigyre nem fog sor kerülni. Miféle cél szentelhetne meg egy ilyesfajta mariage-t?

– Ez politika, drága grófnő. Háborúban állunk. Eme frigy politikai és stratégiai jelentőséggel bírna... A dinasztia, melyből a princessz származik, birtokolja az Alsó-Yarra menti területekre vonatkozó törvényes címeket és igazolt hűbéri jogokat. Ha őt tenné az imperátor hitvesévé... Hah, az tökéletes lépés volna. Nézzetek csak oda, Esterad király követeire, hogy sutyorognak...

– Akkor hát támogatja ezt a különös parentélát, méltóságos hercegünk? Talán egyenesen ezt tanácsolta Emhyrnek, mi?

– Az az én dolgom, őrgróf uram, hogy mit támogatok, és mit nem. Azt pedig nem tanácsolnám, hogy az imperátor döntéseit megkérdőjelezze.

– Akkor hát döntésre jutott már?

– Nem hiszem.

– Akkor hát tévedésben van, ha nem hiszi.

– Mit akar ezzel mondani, asszonyom?

– Emhyr elbocsátotta az udvarból Tarnhann bárónéját. Megparancsolta, hogy térjen vissza a férjéhez.

– Szakított Dervla Tryffin Broinne-nal? Az lehetetlen! Dervla volt a favoritja három éve...

– Ismétlem: elbocsátotta az udvarból.

– Így igaz. Azt mondják, az Aranyhajú Dervla szörnyű botrányt csapott. Négy gárdista ültette be erőnek erejével a hintóba...

– Örülni fog a férje...

– Azt kétlem.

– A Hatalmas Napra! Emhyr szakított Dervlával? Szakított vele amiatt a lelenc miatt? Azért az északi vademberért?

– Halkabban... Halkabban, a devlába is...

– Ki támogatja ezt? Melyik oldal támogatja ezt?

– Halkabban, megkértelek. Minket néznek...

– Az a perdita... Akarom mondani, princessz... Csúnya állítólag... Ha az imperátor meglátja...

– Azt akarjátok mondani, hogy még nem is látta?

– Nem volt rá ideje. Egy órával ezelőtt érkezett Darn Ruachból.

– Emhyrnek sosem voltak ínyére a csúnyák. Aine Dermott... Clara aep Gwydolyn Gor... És hát Dervla Tryffin Broinne egy igazi szépség...

– Lehet, hogy idővel megszépül az a lelenc is...

– Ha jól megmosdatják? Az északi hercegkisasszonyok állítólag ritkán mosdanak...

– Válogassa meg a szavait. Akiről beszél, lehet, hogy az imperátor hitvese...

– Gyerek még. Nem több tizennégy évesnél.

– Ismétlem, politikai frigy volna... Pusztán formális...

– Ha így volna, az Aranyhajú Dervla az udvarban maradt volna. Az a cintrai lelenc politikailag és formálisan felült volna Emhyr mellé a trónra... De esténként Emhyr odaadta volna neki játszani a tiarát meg a koronaékszereket, ő maga meg átvonult volna Dervla hálójába... Legalábbis addig, míg az a takony el nem éri azt a kort, hogy biztonságosan szülhessen.

– Hmmm... Igen... Van benne valami. Hogy is hívják azt a... princesszt?

– Xerella, vagy valami ilyesmi.

– Ugyan már, nem is igaz. A neve... Zirilla. Igen, talán Zirilla.

– Barbár egy név.

– Halkabban, az ördögbe is...

– És több komolyságot. Úgy viselkedtek, akár a taknyosok!

– Válogassa meg a szavait! Válogassa meg, hogy sértésnek ne vehessem azokat!

– Ha elégtételt követel, tudja, hol keressen, őrgróf uram!

– Halkabban! Csendet! Az imperátor...

A heroldnak nem kellett különösebben megerőltetnie magát. Elég volt a pálcájával egyszer a földre csapnia, hogy az arisztokraták és lovagok fekete barettel díszes fői úgy hajoljanak meg, akár vihar sújtotta kalászok. Csend szállt a trónteremre, akkora, hogy a heroldnak a hangját szintúgy nem kellett különösebben megerőltetnie.

– Emhyr van Emreis, Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd!

Az Ellenségei Kurgánján Táncoló Fehér Láng belépett a terembe. Megszokott fürge lépteivel vonult végig a nemesség sorfalai között, erélyesen lendítve jobb karját. Fekete öltözéke semmiben sem különbözött az udvartartása viseletétől, hacsak nem vesszük figyelembe a fodrok hiányát. Az imperátor szokás szerint fésületlen fekete haját keskeny aranykarika tartotta viszonylagos rendben, nyakában ott csillogott császári lánca.

Emhyr meglehetős hanyagsággal telepedett le az emelvényen álló trónra, a könyökét a karfának támasztotta, állát pedig a tenyerébe. Nem vetette át a lábait a trónszék másik karfáján, ami azt jelentette, hogy a ceremóniálé változatlanul érvényben van. Egyetlen lehajtott fej sem emelkedett feljebb akár csak egy hüvelyknyire is.

Az imperátor hangosan megköszörülte a torkát, a legkevésbé sem változtatva a testtartásán. Az udvartartása sóhajtott egyet, és felegyenesedett. A herold ismét a földre csapott pálcájával.

– Cirilla Fiona Elen Riannon, Cintra királynője, Brugge hercegnője és Sodden duquesája, Inis Ard Skellig és Inis An Skellig örökösnője, Attre és Abb Yarra fejedelemasszonya!

Minden tekintet az ajtó felé fordult, ahol ott állt a magas és méltóságteljes Stella Congreve, Liddertal grófnője. A grófnő oldalán pedig ott haladt az egy pillanattal korábban felsorolt valamennyi tiszteletreméltó cím birtokosa. Egy sovány, szőke, rendkívül sápadt, kissé görnyedt lányka hosszú, égszínkék ruhában. Egy ruhában, amelyben szemmel láthatóan kényelmetlenül és feszélyezve érezte magát.

Emhyr Deithwen felegyenesedett trónszékében, az udvaroncok azonnal meghajoltak köszöntésképpen. Stella Congreve észrevétlenül megtaszította a szőke leányzót, és mindketten végigvonultak a hajlongó arisztokraták, Nilfgaard legelőkelőbb családjai képviselőinek sorfalai között. A lány mereven és bizonytalanul lépdelt. Meg fog botlani, gondolta magában a grófnő.

Cirilla Fiona Elen Riannon megbotlott.

Randa és vézna, gondolta magában a grófnő a trónhoz közeledve. Esetlen, mindennek a tetejébe nem is valami okos. De szépséget faragok belőle. Királynét csinálok belőle, Emhyr, ahogy parancsoltad.

Nilfgaard Fehér Lángja a trónja magaslatáról nézett le rájuk. Mint mindig, kissé hunyorgott, az ajkain gúnyos kis mosoly árnyéka táncolt.

Cintra királynője másodszorra is megbotlott. Az imperátor a trónszék karfájának támasztotta a könyökét, az arcához érintette a tenyerét.

Mosolygott. Stella Congreve elég közel volt már hozzá ahhoz, hogy felismerje azt a mosolyt. Ijedtében megdermedt. Valami nincs rendjén, gondolta magában rémülten, valami nincs rendjén. Fejek fognak repülni. A Hatalmas Napra, fejek fognak repülni...

Visszanyerte a lélekjelenlétét, meghajolt, térdhajtásra kényszerítve a lánykát is.

Emhyr van Emreis nem állt fel a trónról. De finoman fejet hajtott. Az udvaroncok visszafojtották a lélegzetüket.

– Királynő – szólt Emhyr. A lány összehúzta magát. Az imperátor nem nézett rá. A teremben összegyűlt nemességre nézett.

– Királynő – ismételte. – Boldog vagyok, hogy a palotámban és a birodalmamban üdvözölhetlek. Császári szavamat adom, hogy közel a nap, amikor minden téged megillető cím visszaszáll rád a földekkel együtt, melyek törvényes örökségedet jelentik, melyek jog szerint és vitathatatlanul téged illetnek meg. A trónbitorlók, akik birtokaidon uraskodnak, háborút indítottak ellenem. Rám támadtak, azt hirdetve mindeközben, hogy a te jogaidat védik, és igaz érdeked. Tudja hát meg az egész világ, hogy hozzám, és nem hozzájuk fordulsz segítségért. Tudja meg az egész világ, hogy itt, az én birodalmamban részesülsz fejedelmet megillető tiszteletben és királyi címben, míg az ellenségeim között csupán számkivetett maradtál. Tudja azt az egész világ, hogy az én birodalmamban biztonságot élvezel, míg az ellenségeim nemcsak, hogy megtagadták tőled koronádat, de megpróbáltak az életedre is törni.

Nilfgaard császárának tekintete Kovir uralkodója, Esterad Thyssen követein és a Hengforsi Szövetség királya, Niedamir nagykövetén állapodott meg.

– Ismerje meg az egész világ az igazságot, s vele a királyok is, akik úgy tűnt, nem tudják, kinek az oldalán az igazság és a becsület. És tudja meg az egész világ, hogy a segítség nem tagadtatik meg tőled. A magad és magam ellenségei legyőzetnek. Cintrában, Soddenben és Bruggében, Attréban, a Skellige-szigeteken és a Yarra torkolatában újra béke fog uralkodni, te pedig helyet foglalsz trónodon honfitársaid és minden, az igazságot szerető ember örömére.

Az égszínkék ruhás lány még mélyebbre eresztette a fejét.

– Mielőtt még erre sor kerülne – folytatta Emhyr –, a téged megillető tisztelettel fognak veled bánni a birodalmamban, mind, ami engem, mind, ami valamennyi alattvalómat illeti. És mivel a királyságodban továbbra is lobog a háború lángja, Nilfgaard tiszteletének, megbecsülésének és barátságának bizonyítékául Rowan és Ymlac princesszének, Darn Rowan vára úrnőjének címét adományozom neked, ahová most elindulsz, hogy ott várhasd ki a békésebb, boldogabb idők eljövetelét.

Stella Congreve uralkodott magán, nem engedte, hogy az arcán akár csak a csodálkozás árnya is átfusson. Nem tartja itt, maga mellett, gondolta magában, Darn Rowanba küldi, a világ végére, ahol ő maga sosem jár. Nyilvánvaló, hogy nem áll szándékában a szépet tenni ennek a lánynak, hogy nem a gyors nősülésen töri a fejét. Nyilvánvaló, hogy még csak látni se kívánja néhanapján. Akkor hát minek szabadult meg Dervlától? Mi folyik itt?

Felocsúdott, gyorsan kézen fogta a princesszt. Az audiencia véget ért. Amikor elhagyták a termet, a császár nem nézett utánuk. Az udvaroncok meghajoltak.

Amikor kiléptek, Emhyr van Emreis átvetette a lábát a trónszék karfáján.

– Ceallach – mondta. – Ide hozzám.

A sénéchal a ceremóniálé diktálta távolságra állt meg uralkodójától, és üdvözlésképpen meghajolt.

– Közelebb – szólt Emhyr. – Gyere közelebb, Ceallach. Halkan fogok beszélni. És azt, amit mondani fogok, csakis a te füleidnek szánom.

– Fenség...

– Mi várható még a mai napra?

– A Koviri Esterad király követe megbízólevelének átvétele és a formális exekvatúra kibocsátása – sorolta gyorsan a sénéchal. – Az új Provinciák és Palatinátusok helytartóinak, prefektusainak és palatínusainak kinevezése. Egy grófi cím és apanázs jóváhagyása...

– A követ részére az exekvatúrát kibocsátjuk, és privát audiencián fogadjuk. A többi ügy holnapra marad.

– Igenis, fenség.

– Tudasd Eiddon vikomtjával és Skellennel, hogy a nagykövet audienciája után azonnal jelenjenek meg a könyvtárban. Titokban. Te is ott leszel. És elhozod magaddal azt a te híres mágusodat, azt a jóst... Hogy is hívják?

– Xarthisius, fenség. A városon túl lakik a tornyában...

– Nem érdekel, hol lakik. Küldesd el érte az embereidet, és hozzák el a lakosztályomba. Csendesen, észrevétlenül, titokban.

– Fenség... Észszerű volna, hogy az az asztrológus...

– Parancsot adtam, Ceallach.

– Igenis.

Három órába se telt, és minden megidézett találkozott a császári könyvtárban. Az, hogy hívatták, korántsem lepte meg Vattier de Rideaux-t, Eiddon vikomtját. Vattier volt ugyanis a katonai hírszerzés feje. Emhyr nagyon is gyakran hívatta magához Vattier-t – végtére is háború dúlt. A tény, hogy hívatták, a Kuviknak is nevezett Stefan Skellent sem lepte meg, aki az imperátor mellett a vizsgálóbíró, a hírszerzés és a különleges feladatok szakértőjének tisztjét töltötte be. Kuvik soha semmin sem lepődött meg.

A harmadik odahívott személyt azonban roppant módon meglepte a tény, hogy hívatták. Annál is inkább, mert a császár éppen hozzá fordult elsőként.

– Xarthisius mester.

– Császári fenség...

– Meg kell határoznom egy bizonyos személy tartózkodási helyét. Egy olyan személyét, aki eltűnt, vagy elrejtették. Lehetséges, hogy fogságban tartják. A varázslók, akiket korábban megbíztam ezzel, csalódást okoztak. Vállalod?

– Milyen távolságra tartózkodik... tartózkodhat tőlünk az a személy?

– Hogyha tudnám, nem lenne szükségem a boszorkányságaidra.

– Elnézését kérem, császári fenség... – dadogta az asztrológus. – A dolog úgy áll, hogy a nagy távolság megnehezíti az asztromanciát, gyakorlatilag kizárja... Hmm, hmm... Hogyha pedig az a személy mágikus védelem alatt áll... Megpróbálhatom, de...

– Röviden, mester.

– Időre van szükségem... És összetevőkre az igékhez... Hogyha kedvező lesz a csillagok együttállása, akkor... Hmm, hmm... Császári fenség, az, amire kér, nem könnyű dolog... Időre van szükségem...

Még egy perc, és Emhyr karóba húzatja, gondolta magában Kuvik. Ha a varázsló nem fejezi be ezt a makogást...

– Xarthisius mester – szakította félbe meglepő udvariassággal, egyenesen szelíden az imperátor. – Minden, amire szükséged lesz, a rendelkezésedre áll majd. Idő szintúgy. Az észszerűség határain belül.

– Megteszem, ami tőlem telik – jelentette ki az asztrológus. – De csakis közelítőleges elhelyezkedést áll majd módomban megállapítani... Vagyis a régiót vagy rádiuszt...

– Hogy mit?

– Az asztromancia... – dadogott fel Xarthisius. – Nagy távolságok megléte esetén az asztromancia kizárólag közelítőleges helymeghatározást tesz lehetővé... Nagymértékben közelítőlegeset, jelentős tűréshatárral.. Nagyon jelentős tűréshatárral. Valójában nem tudom, hogy képes leszek-e...

– Képes leszel, mester – szűrte lassan a szavakat a foga közt az imperátor, és baljóslatú fény gyulladt fekete szemeiben. – Telve vagyok a képességeidbe vetett hittel. Ami pedig a tűréshatárt illeti, minél kisebb lesz a te esetedben, annál nagyobb lesz az enyémben.

Xarthisius összehúzta magát.

– Ismernem kell a személy pontos születési idejét – motyogta. – Lehetőség szerint az órájára is... Értékesnek bizonyulna valamiféle tárgy, ami az adott személyhez tartozott...

– Haj – szólt halkan Emhyr. – Lehetne haj?

– Óóóó! – vidult fel az asztrológus. – Haj! Ez jelentős mértékben megkönnyíti... Ah, hogyha lenne még székletem vagy vizeletem is...

Emhyr szemei veszélyesen összeszűkültek, a mágus pedig összehúzta magát, és mélyen meghajolt.

– Alázatosan esedezem császári fenséged bocsánatáért... – jajdult fel. – Elnézését kérem... Értem... Igen, a haj elegendő... Teljességgel elegendő... Mikor kaphatom kézhez?

– Még a mai napon eljuttatják hozzád a születés napjával és órájával együtt. Mester, nem tartalak fel tovább. Térj vissza a tornyodba, és láss hozzá a konstellációk kutatásához.

– A Hatalmas Nap vegye oltalmába császári fen...

– Jól van, jól van. Elmehetsz.

És most mi jövünk, gondolta magában Kuvik. Kíváncsi vagyok, mi vár ránk.

– Mindenkire – mondta lassan az imperátor –, aki csak egy szót is szól arról, ami itt egy percen belül elhangzik, felnégyelés vár. Vattier!

– Hallgatom, fenség.

– Miféle úton került ide hozzánk... ez a princessz? Ki intézte ezt?

– Nastrog erődjéből – ráncolta a homlokát a hírszerzés főnöke – kísérték a fenséget a gárdisták, a vezetőjük...

– Nem ezt kérdezem, az ördögbe is! Honnan került ez a lány Nastrogba, Verrdenbe? Ki juttatta el az erődbe? Ki ott a parancsnok jelenleg? Az lenne, akitől a jelentés származik? Valami Godyvron?

– Godyvron Pitcairn – vágta rá gyorsan Vattier de Rideaux. – Természetesen értesült Rience és Cahir aep Ceallach gróf missziójáról. Három nappal a Thanedd szigetén lezajlott események után két férfi jelent meg Nastrogban. Pontosabban: egy ember és egy félvér tünde. Ők voltak azok, akik Rience és Cahir gróf megbízására hivatkozva átadták Godyvronnak a princesszt.

– Aha – mosolyodott el az imperátor, Kuvik pedig érezte, ahogy végigfut a hátán a hideg. – Vilgefortz kezeskedett, hogy Thanedd szigetén elfogja majd Cirillát. Rience ugyanezt garantálta nekem. Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach kifejezett parancsot kapott ez ügyben. És íme, a Yarra-folyó mentén fekvő Nastrogba három nappal a szigeten lezajlott affér után nem Vilgefortz, nem Rience, nem Cahir hozza el Cirillát, hanem egy ember és egy féltünde. Godyvronnak természetesen még csak eszébe se jutott mindkettejüket letartóztatni?

– Nem. Kapjon ezért büntetést, fenség?

– Ne.

Kuvik nagyot nyelt. Emhyr hallgatott, a homlokát dörzsölte; a hatalmas briliáns a gyűrűjében csillagként ragyogott. Kis idő múltán a császár felemelte a fejét.

– Vattier.

– Fenség?

– Minden alárendeltedet mozgósítod. Megparancsolom, hogy fogják el Rience-et és Cahir grófot. Feltételezem, hogy mindketten olyan területen tartózkodnak, amelyet még nem foglalt el a hadseregünk. A Scoia’taelt vagy Enid királynő tündéit használod majd fel erre a célra. Mindkét foglyot eljuttatod Darn Ruachba, és kínzásoknak vetteted alá.

– Miről kérdezzék őket, fenség? – hunyorgott Vattier de Rideaux, úgy téve, mintha nem látná a Ceallach sénéchal arcára kiülő sápadtságot.

– Semmit. Később, mire kissé megpuhultak, magam kérdezem majd ki őket. Skellen!

– Hallgatom.

– Rögtön azután, hogy ez a vén trotty Xarthisius... Ha ennek a makogó kopromantának sikerült meghatároznia, aminek a meghatározására parancsot adtam neki... Akkor az általa megjelölt területen megszervezed egy bizonyos személy keresését. A személyleírást megkapod. Nem zárhatom ki, hogy ez az asztrológus olyan territóriumot jelöl majd meg, amely az uralmunk alatt áll, ebben az esetben mindenkit mozgósítani fogsz, aki azért a területért felel. A teljes civil és katonai apparátust. Ez az ügy a legmagasabb prioritást élvezi. Megértetted?

– Igenis. Lehetne...

– Nem, nem lehetne. Ülj le és hallgass, Kuvik. A legvalószínűbb az, hogy Xarthisius semmit sem lesz képes meghatározni. A személy, akinek a keresésére parancsot adtam, bizonyára idegen területen és mágikus védelem alatt áll. A fejemet teszem rá, hogy a keresett személy ugyanott található, ahol a mi rejtélyes módon eltűnt barátunk, Roggeveeni Vilgefortz, a varázsló. Ezért aztán, Skellen, alakítasz és felkészítesz egy különleges egységet is, amelyet személyesen te magad fogsz vezetni. A legjobbak közül választod ki az embereidet. Késznek kell lenniük mindenre... és ne legyenek babonásak. Úgy értem, ne ijedjenek meg a mágiától.

Kuvik felhúzta a szemöldökét.

– Az egységednek – fejezte be Emhyr – az lesz a feladata, hogy megtámadja és bevegye Vilgefortz ama számomra jelenleg ismeretlen, ámde minden bizonnyal remekül álcázott és alaposan védett rejtekhelyét. A mi valaha volt barátunkét és szövetségesünkét.

– Értettem – felelte szenvtelenül Kuvik. – A keresett személynek, akit bizonyára ott találok, ha jól sejtem, egyetlen haja szála sem hullhat a földre?

– Jól sejted.

– És Vilgefortznak?

– Neki igen – mosolyodott el a császár kegyetlenül. – Neki egyenesen kell is, hogy hulljon, egyszer és mindenkorra. A fejével együtt. A többi varázslóra, akit a rejtekhelyén találsz, ugyanez vonatkozik. Kivétel nélkül.

– Értettem. Ki foglalkozik majd Vilgefortz rejtekhelyének a felkutatásával?

– Te, Kuvik.

Stefan Skellen és Vattier de Rideaux összenézett. Emhyr a karosszéke támlájának dőlt.

– Minden világos? Akkor hát... Mi az, Ceallach?

– Fenség... – jajdult fel a sénéchal, akire eddig mintha ügyet sem vetett volna senki. – Könyörgöm, kegyelmezzen...

– Nincs kegyelem az árulóknak. Nincs irgalom azok számára, akik az akaratomnak ellenszegülnek.

– Cahir... A fiam...

– A fiad... – húzta össze Emhyr a szemét. – Még nem tudom, miben bűnös a fiad. Szeretném azt hinni, hogy a bűne kizárólag az ostobasága és a gyengesége, és nem árulás. Ha így van, akkor lefejezik, és nem törik kerékbe.

– Fenség! Cahir nem áruló... Cahir nem tehette...

– Elég, Ceallach, egy szót se többet. A bűnösök elnyerik büntetésüket. Megpróbáltak becsapni engem, és ezt nem bocsátom meg nekik. Vattier, Skellen, egy óra múlva jelentkeztek az aláírt instrukciók, parancsok és felhatalmazások átvételére, utána pedig azonnal nekikezdtek a feladatok végrehajtásának. És még egy dolog: talán hozzá se kell tennem, hogy az a szegény kislány, akit nemrég a trónteremben láttatok, mindenki számára Cirilla kell maradjon, Cintra királynője és Rowan princessze. Mindenki számára. Megparancsolom, hogy ezt államtitokként és a legnagyobb jelentőségű államügyként kezeljétek.

Az egybegyűltek csodálkozva néztek az imperátorra. Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd finoman elmosolyodott.

– Talán nem értették meg? A valódi cintrai Cirilla helyett valami szerencsétlent küldtek ide nekem. Azok az árulók nyilván azzal áltatták magukat, hogy nem ismerem fel. De én felismerem az igazi Cirit. Felismerem a világ végén és a pokol sötétjében is.

Felettébb rejtélyes ama jelenség, miszerint az egyszarvú, noha rendkívül bátortalan, s az emberektől fél, olyan szűzzel találkozván, ki férfival testi értelemben még nem érintkezett, azonmód odasiet ahhoz, elébe térdel, s minden félelem nélkül fejét az ölébe fekteti. Egyesek állítják, a letűnt s emlékezet előtti korokban akadtak oly szüzek, kik valósággal megélhetésük forrásává tették mindezt. Hosszú évekig tartottak ki férjetlenül s önmegtartóztatásban avégett, hogy a vadászok számára az egyszarvúra csalétekként szolgálhassanak. Hamar fény derült azonban arra, hogy az egyszarvú csakis a zsenge szüzekhez vonul, semmibe véve az idősebbjét. Bölcs állat lévén bizonyosan érti az egyszarvú, hogy a szüzességben mértéken túl tartani gyanút keltő, s a természettel ellentétes dolog.

Physiologus

Hatodik fejezet

A meleg ébresztette fel. A forróság térítette magához, amely úgy perzselte a bőrt, akár a hóhér vasa.

Képtelen volt megmozdítani a fejét, valami visszatartotta. Rántott rajta egyet, és felüvöltött a fájdalomtól, érezve, ahogyan a halántékán szakad és hasad a bőr. Kinyitotta a szemét. A kő, amelyhez a fejét támasztotta, barna volt az alvadt és száraz vértől. Végigtapogatta a halántékát, érezte az ujjai alatt a kemény, felrepedt vart. A var a kőhöz tapadt; feltépte, amikor a fejét megmozdította, most pedig vér és sebváladék csörgött belőle. Ciri felköhögött, megköszörülte a torkát, kiköpte a szájából a homokot a sűrű, ragacsos nyállal együtt. A könyökére támaszkodott, aztán felült és körbenézett.

Minden oldalról sziklás, vörösesszürke, szurdokokkal és vetődésekkel szabdalt síkság vette körül, melyből itt-ott kőrakások és különös formájú, hatalmas sziklatömbök emelkedtek ki. A síkság fölött, a magasban hatalmas, aranyló, tüzes napkorong függött, amely sárgává változtatta az egész égboltot, vakító fényével és a levegő reszketésével zavarva a látást.

Hol vagyok?

Óvatosan megérintette összezúzott, feldagadt halántékát. Fájt. Nagyon fájt. Szép nagyot bukfencezhettem, gondolta magában, alaposan végig kellett súrolnom a földet. Hirtelen meglátta a tépett, összeszaggatott ruháját, és a fájdalom újabb fészkeit fedezte fel – a keresztcsontjában, a hátában, a vállában, a csípőjében. Estében a por, az éles homok és a kavicsok mindenhová beférkőztek: a hajába, a fülébe, a szájába, ahogyan a szemébe is, ami csak úgy égett és könnyezett. Égtek az élő húsig feldörzsölt tenyerei és a könyökei is.

Lassan és óvatosan kinyújtotta a lábait, és újra felnyögött, mert a bal térde a mozdulatra szívszaggató, tompa fájdalommal felelt. Körbetapogatta a nadrágja sértetlenül maradt bőrén keresztül, de nem érzett duzzanatot. Minden levegővételnél vészjósló szúrást érzett az oldalában, amikor pedig a derekát próbálta meghajlítani, kis híján felsikított a testén végigfutó éles, görcsös fájdalomtól, amely a gerince tövében jelentkezett. Jól összevertem magam, gondolta magában. De talán nem törtem el semmimet. Ha csontomat törtem volna, jobban fájna. Egy darabban vagyok, csak egy kicsit összevertem magam. Fel tudok állni. És fel is állok.

Lassan, óvatosan mozogva helyezkedett, ügyetlenül feltérdelt, közben szétvert térdét próbálva védeni. Azután négykézlábra állt; nyögdécselve, jajgatva és fel-felszisszenve. Végül, némi idő múltán, ami egy örökkévalóságnak tűnt, felállt. De csak azért, hogy azonnal teljes súlyával a kövekre zuhanjon, mivel a szemeit elhomályosító szédülés abban a pillanatban leverte a lábáról. Oldalára fordult, ahogy megérezte a hirtelen rátörő émelygést. A felhevült sziklák úgy perzselték, mintha izzó széndarabok volnának.

– Nem fogok felállni... – zokogott fel. – Nem tudok... Itt fogok megsülni ezen a napon...

A fejében tompa, undok, makacs fájdalom lüktetett. Minden újabb mozdulata azzal járt, hogy a fájdalom erősödött, úgyhogy Ciri felhagyott a mozgással. Eltakarta a fejét a karjával, de a forróság hamarosan elviselhetetlenné vált. Megértette, hogy mégis csak menekülnie kell előle. Leküzdve sajgó tagjai gúzsba kötő ellenállását, a halántékában szaggató fájdalomtól hunyorogva egy nagyobb szikla felé kezdett mászni négykézláb, amit a viharos szelek különös gomba alakjára koptattak, melynek formátlan kalapja adott némi árnyékot a tövénél. Köhigcsélve és szipogva összegömbölyödött.

Sokáig hevert ott, egészen addig, míg az égbolton vándorló nap utol nem érte ismét a magasból áradó tüzével. Áthúzódott a szikla túlsó oldalára, de csak azért, hogy megállapíthassa, mit sem ért vele. A nap a zeniten állt, a kőgomba tulajdonképpen nem is vetett már árnyékot. A fájdalomtól majd’ széthasadó halántékához szorította a tenyereit.

Az egész testét rázó reszketés ébresztette fel. A nap tüzes gömbje mostanra elveszítette vakító aranylását. Most, amikor már aláereszkedett, a csipkézett, szaggatott vonalú sziklák felett függve narancssárga volt. Enyhült kissé a forróság.

Ciri nehézkesen felült, körbenézett. Fejfájása csillapodott, már nem vakította el. Körbetapogatta a fejét, és megállapította, hogy a meleg kiégette és kiszárította a vart a halántékán, kemény, síkos kéreggé változtatva azt. Még mindig sajgott azonban az egész teste, olybá tűnt, mintha egyetlen ép porcikája sem maradt volna. Megköszörülte a torkát, fogai között csikorgatta a homokot, köpni próbált. Hasztalan. A hátát a gomba alakú sziklának vetette, amely még mindig forró volt a naptól. Végre nem perzsel már, gondolta magában. Most, amikor a nap már nyugatra hajlik, már elviselhető, de nemsokára...

Nemsokára leszáll az este.

Megrázkódott. Hol az öreg ördögben vagyok? Hogyan kellene innen kijutnom? Mégis merre? Milyen irányba kellene elindulnom? Vagy talán el se mozduljak innen, talán várjak, míg meg nem találnak? Hiszen keresni fognak. Geralt. Yennefer. Hiszen nem hagynak magamra...

Megint megpróbált köpni, és megint nem sikerült. És akkor rájött.

Szomjas.

Eszébe jutott. Már akkor, menekülés közben kínozta a szomjúság. A hollófekete ló nyeregkápája mellett, amit a Sirály-torony felé menekülve megült, egy fakulacs függött, tisztán emlékezett erre. De akkor nem tudta se leoldozni, se magával vinni, nem volt rá ideje. És most nincs az a kulacs. Most semmi sincs. Semmi az éles, felhevült köveken kívül, a halántékán a bőrét feszítő varon kívül, a teste sajgásán és az összeszorult torkán kívül, amin még a nyálát nyelve sem volt képes enyhíteni.

Nem maradhatok itt. Muszáj elindulnom és vizet találnom. Ha nem találok vizet, meghalok.

Megpróbált felállni, felsebezve az ujjait a kőgombán. Felállt. Tett egy lépést. És nyöszörögve négykézlábra zuhant, száraz, görcsös öklendezésben feszült meg. Görcsök és szédülés törtek rá, olyan erővel, hogy megint fekvő helyzetbe kényszerült.

Gyenge vagyok. És egyedül vagyok. Újra. Mindenki elárult, eltaszított, magamra hagyott. Úgy, mint régen...

Ciri érezte, ahogyan láthatatlan fogók szorítják össze a torkát, ahogyan a fájdalomtól görcsbe állnak az állkapcsa izmai, ahogyan felrepedt ajkai remegni kezdenek. Nincs a síró varázslónőnél utálatosabb látvány, jutottak eszébe Yennefer szavai. De hiszen... Hiszen itt senki se lát engem... Senki...

Ciri felzokogott ott, a kőgomba alatt összekuporodva; száraz, borzalmas sírásban tört ki. Könnyek nélkül.

Amikor felemelte duzzadt, csökönyösen ellenálló szemhéjait, megállapította, hogy az izzás tovább enyhült, a nemrég még sárgálló égbolt hozzáillő, kobaltkék árnyalatot öltött, melyet különös módon még vékonyka fehér felhősávok is át- meg átszőttek. A napkorong vörösre vált, lejjebb ereszkedett, de továbbra is hullámzó, lüktető forróságot árasztott a pusztaságra. Vagy talán a felhevült kövekből áradt az a meleg?

Felült, magában konstatálva, hogy már nem kínozza a koponyája és az összevert teste sajgása. Hogy jelenleg mindez semmit sem jelentett már a kínzó szenvedéshez képest, ami a gyomrában indult növekedésnek, és a kegyetlen, köhögésre késztető kaparáshoz képest a kiszáradt torkában.

Ne add fel, gondolta magában. Nem szabad feladnod. Mint akkor Kaer Morhenban, fel kell állni, le kell küzdeni, meg kell birkózni vele, és el kell fojtani a gyengeséget és a fájdalmat. Fel kell állni, és el kell indulni. Most már legalább az irányt tudom. Ahol most a nap áll, ott van nyugat. Muszáj elindulnom, muszáj vizet találnom és valami ennivalót. Muszáj. Különben meghalok. Ez egy sivatag. Egy sivatagban értem földet. Az, amibe a Sirály-toronyban beléptem, egy mágikus portál volt, egy mágikus eszköz, melynek a segítségével nagy távolságokat lehet megtenni...

Tor Lara portálja különös portál volt. Amikor felfutott az utolsó emeletre, nem volt ott semmi, még ablak sem, csak a csupasz és gombával benőtt falak. És akkor az egyik falon hirtelen fellobbant egy opálos fénnyel telt, szabályos ovális. Habozott, de a portál vonzotta, magához szólította, egyenesen kérlelte. És nem volt más kijárat, csak az a fénylő ovális. Lehunyta hát a szemét, és belépett oda.

Azután már csak vakító fény volt és az őrült forgatag, a levegőt beléje fojtó és a bordáit összeszorító fuvallat. Emlékezett arra, ahogyan csenden, hidegen és ürességen szállt keresztül, aztán újra villanás következett, és fulladozni kezdett a levegőtől. Felette az ég kékje, alatta homályos szürkeség...

Röptében vetette ki magából, mint ahogy a sasfiók ereszti el a túlságosan is nehéz halat. Amikor a kőnek csapódott, elvesztette az eszméletét. Nem tudta, milyen hosszú időre.

Olvastam portálokról a szentélyben, emlékezett vissza, miközben a homokot rázta a hajából. A könyvekben említettek eltérült vagy kaotikus portálokat, amik ki tudja, hová visznek, és ki tudja, hol vetnek ki magukból. A Sirály-torony portálja biztosan épp egy ilyen volt. Valahol a világ végén vetett ki magából. Senki sem tudja, hol. Senki sem fog engem itt keresni és senki sem talál majd meg. Ha itt maradok, meghalok.

Felállt. Minden erejét mozgósítva, a sziklába kapaszkodva megtette az első lépést. Aztán a másodikat. És a harmadikat.

Ezek az első lépések ébresztették rá, hogy a jobb csizmájának csatjai leszakadtak, visszahulló szára pedig ellehetetlenítette a menetelést. Leült, ezúttal céltudatosan, nem pedig valami kényszer hatására; átvizsgálta az öltözékét és a felszerelését. Miközben erre a feladatra koncentrált, egészen megfeledkezett a fáradságról és a fájdalomról.

Az első dolog, amit felfedezett, egy kis tőr volt. Megfeledkezett róla, a hüvelye hátracsúszott. A tőr mellett, mint mindig, egy apró erszény lógott az övén. Yennefer ajándéka. A tartalma pedig mindaz, „ami egy dámánál mindig ott kell legyen”. Ciri kioldozta a zsákocska száját. Sajnálatos módon a dámák szokásos felszerelése nem volt tekintettel arra a szituációra, amelyben ő találta magát. Az erszényben egy teknőcfésű volt, egy aprócska univerzális körömkés és -reszelő, egy becsomagolt, fertőtlenített lenvászon tampon és egy jáde kézkrémes tégely.

Ciri azonnal bedörzsölte a krémmel lesült száját és arcát, de mohón azonnal le is nyalogatta az ajkairól a kencét. Nem gondolkodott túl sokáig, kinyalta az egész apró tégelyt, kiélvezve a zsírosságát és azt a kevéske, enyhülést hozó nedvességét. A krém illatosításához használt kamillának, ámbrának és kámfornak undorító volt az íze, de mégis serkentőleg hatottak rá.

A visszahulló csizmaszárat a ruhája ujjából kirángatott szíjjal kötötte meg; felállt, toppantott párat próbaképpen. Kicsomagolta és kibontotta a tampont, széles kötést csinált belőle, ami az összezúzott halántékát és napégette homlokát védte.

Felállt, megigazította az övét, a tőrt közelebb tolta a bal oldalához; ösztönösen előhúzta a hüvelyéből, kipróbálta az élét a hüvelykujjával. Éles volt. Tudott róla.

Van fegyverem, gondolta magában. Vaják vagyok. Nem, nem halok meg itt. Mit nekem az éhség, kibírom, Melitele szentélyében időnként két napot is kellett böjtölni. A víz pedig... Muszáj vizet találnom. Addig fogok menni, amíg meg nem találom. Ez az átkozott sivatag is véget kell érjen valahol. Hogyha nagy sivatag lenne, tudnék valamit róla, észrevettem volna azokon a térképeken, amiket Jarréval együtt nézegettünk. Jarre... Kíváncsi vagyok, mit csinál most...

Indulok, döntötte el. Elindulok nyugatra, látom, hol nyugszik le a nap, ez az egyetlen biztos irány. Hiszen én sosem tévedek el, mindig tudom, merre kell mennem. Ha arra lesz szükség, gyalogolni fogok egész éjszaka. Vaják vagyok. Amint visszatér az erőm, úgy fogok szaladni, mint az Ösvényen. Akkor aztán gyorsan elérek majd a szélére ennek a pusztaságnak. Kibírom. Muszáj kibírnom... Hah, Geralt biztosan nem is egyszer járt olyan sivatagokban, mint amilyen ez, ki tudja, hogy nem volt-e már rosszabbakban is...

Elindulok.

A tájkép semmit sem változott az első óra meneteléssel. Továbbra sem volt körülötte semmi más, csak a vörösesszürke, éles kövek, amelyek kicsúsztak a lába alól, óvatosságra intve őt. A ritkán felbukkanó száraz és tüskés bokrok feléje nyújtották a sziklahasadékokból göcsörtös ágaik. Amikor először bukkant bokorra, Ciri megállt, arra számítva, hogy leveleket vagy fiatal gallyakat talál majd, amelyekből kiszívhatja majd a nedvet, és amiket elrágcsálhat. De a bokornak csak tövisei voltak, amelyek felsebezték az ujjait. Még arra sem volt jó, hogy botot törjön belőle magának. A második és a harmadik bokor ugyanilyen volt; a következőkre már rá se hederített, és továbbment anélkül, hogy megállt volna.

Gyorsan sötétedett. A nap lejjebb ereszkedett a csipkézett, szaggatott vonalú horizont felé, az ég vörössel és bíborral ragyogott fel. A szürkülettel megérkezett a hideg is. Kezdetben boldogan üdvözölte, a hűvössége megnyugtatta napégette bőrét. Hamarosan azonban még hidegebb lett, és Cirinek vacogni kezdtek a fogai. Felgyorsította a lépteit, arra számítva, hogy a kemény menet átmelegíti majd, de az erőlködéstől újra feltámadt a fájdalom az oldalában és térdében. Sántikálni kezdett. Mindennek a tetejébe a nap egészen alábukott a horizont mögött, és abban a pillanatban sötétség uralkodott el. A hold még új volt, a csillagok pedig, amelyek az égen szikráztak, nem segítettek neki. Ciri hamarosan már nem is látta maga előtt az utat. Néhányszor elesett, fájdalmasan lenyúzva a bőrt a csuklóiról. Kétszer is a kövek közötti hasadékba akadt a talpa; attól, hogy a lábát eltörje vagy kificamítsa, csak a vajákok esés közben használt kitérése mentette meg, amit valaha megtanult. Rájött, hogy ebből semmi sem lesz. Lehetetlenség volt a sötétségben menetelni.

Leült egy lapos bazalttömbre, érezte, ahogy úrrá lesz rajta a kétségbeesés. Fogalma sem volt, hogy tartotta-e az irányt menet közben, már régen elvesztette a helyet, ahol a nap a horizont mögött alábukott, teljesen szem elől tévesztette a derengést, amely a naplemente utáni első órákban vezette. Nem volt körülötte más, csak a bársonyos, átláthatatlan feketeség. És a metsző hideg. A hideg, ami megbénította, ami az ízületeibe mart, ami arra kényszerítette, hogy összekuporodjon, és a görnyedéstől fájdalmasan görcsös vállai közé húzza a fejét. Ciri vágyódni kezdett a nap után, pedig tudta, hogy a visszatértével együtt olyan forróság zúdul majd a sziklákra, amelyet képtelen lesz elviselni. Amelyben képtelen lesz a menetet folytatni. Újra érezte, ahogy fojtogatja a torkát a sírás, ahogyan a kétségbeesés és a kilátástalanság hulláma magával ragadja. De ezúttal a kétségbeesés és a kilátástalanság haragra vált.

– Nem fogok sírni! – kiabálta a sötétségbe. – Vaják vagyok! Én egy...

Varázslónő vagyok.

Ciri felemelte a kezét, a halántékához szorította a tenyerét. Az Erő mindenütt ott van. Ott van a vízben, a levegőben, a földben...

Gyorsan felállt, előre nyújtotta a kezét, lassan, bizonytalanul tett néhány lépést, lázasan keresve a forrást. Szerencséje volt. Szinte azonnal megérezte a fülében az ismerős zúgást és lüktetést, megérezte a föld mélyében rejtőző vízérből sugárzó energiát. Óvatosan, visszafojtott lélegzettel merített az Erőből, tudta, hogy le van gyengülve, és ilyen állapotban az agyban támadó hirtelen oxigénhiánytól azonnal el is veszítheti az eszméletét, semmissé téve minden igyekezetét. Lassan átjárta az energia, magával hozva azt az ismerős, pillanatnyi eufóriát. Tüdeje erősebben és gyorsabban kezdett dolgozni. Ciri úrrá lett felgyorsult lélegzésén – ha túlságosan intenzíven telítődik oxigénnel, annak éppolyan fatális lehet a következménye.

Sikerült.

Először a fáradtság, gondolta magában, először az a bénító fájdalom a vállamban és a combjaimban. Azután a hideg. Muszáj megemelnem a testem hőmérsékletét...

Apránként emlékezett vissza a mozdulatokra és az igékre. Némelyiket túlságosan gyorsan mondta ki és tette meg – hirtelen görcsök és rángások ragadták magukkal, az erőteljes spazmustól és a szédüléstől megrogyott a térde. Leült egy bazaltlemezre, megnyugtatta remegő kezeit, úrrá lett szaggatottá vált, aritmikus légzésén.

Megismételte a formulákat, nyugalmat és precíziót, koncentrációt és az akarata összpontosítását kényszerítve magára. És ezúttal a hatás azonnali volt. A testét átjáró meleget szétdörzsölte a combjaiban és a nyakán. Ahogy felállt, érezte, ahogyan elszáll belőle a fáradtság, sajgó izmai pedig ellazulnak.

– Varázslónő vagyok! – kiabálta győzedelmesen, kezeit magasra emelve. – Jöjj, halhatatlan Fény! Megidézlek! Aen’drean va, eveigh Aine!

Kicsinyke, meleg fénygömb röppent elő a tenyeréből lepkeként, illó árny-mozaikokat vetve a kövekre. Tenyerét lassan mozgatva stabilizálta a gömböt, és úgy helyezte el, hogy előtte lógjon. Ez nem volt éppen a legszerencsésebb ötlet – a fény elvakította. Megpróbálta a háta mögé helyezni a gömböt, de ez is csapnivaló eredményt hozott – most a saját árnyéka vetődött az útra, és csak rontott a látási viszonyokon. Ciri lassan oldalra csúsztatta a fénylő szférát, és valamivel a jobb válla fölött függesztette fel. Bár a gömb nyilvánvaló módon nyomába se ért egy valódi mágikus Aine-nek, a lánykát hallatlan büszkeséggel töltötte el a teljesítménye.

– Hah! – közölte felfuvalkodottan. – Kár, hogy Yennefer nem látja ezt!

Élénken és tetterősen folytatta a menetelést, gyorsan és biztosan lépkedve, a gömb által vetett chiaroscuro villódzó és bizonytalan fényében választva meg útját. Menet közben igyekezett más igéket is felidézni magában, de egyik sem tűnt ebben a helyzetben megfelelőnek vagy hasznavehetőnek, ráadásul némelyik nagyon is megerőltető volt; egy kicsit félt tőlük, nem szerette volna őket anélkül használni, hogy a szükség egyértelműen ezt diktálta volna. Sajnálatos módon egyet sem ismert, amelyik képes lett volna vizet vagy ételt teremteni elé. Tudta, hogy léteznek ilyenek, de egyet sem tudott használni közülük.

A mágikus szféra fényében a mindaddig halott pusztaság hirtelen élettel telt meg. Ügyetlen, csillogó ganajtúrók és szőrös pókok iszkoltak Ciri lába alól. Egy kisebb, szelvényes farkát vonszoló, vörösessárga skorpió fürgén átszaladt előtte az úton, és eltűnt egy hasadékban a kövek között. Egy hosszúfarkú, zöld gyík illant el a kavicsot zörgetve a sötétségbe. Megtermett egerekhez hasonlatos rágcsálók inaltak el előle, kecsesen ugrálva magasra hátsó lábaikon. Néhányszor szemeket látott felfényleni a sötétségben, egyszer pedig olyan sziszegést hallott kiszűrődni egy sziklahalom felől, amitől meghűlt az ereiben a vér. Ha kezdetben szándékában is állt levadászni valami olyasmit, ami eleségül szolgálhatott, az a sziszegés teljességgel elvette attól a kedvét, hogy a kövek között szimatoljon. Óvatosabban kezdett nézni a lába elé, a szemei előtt megjelentek a Kaer Morhenban nézegetett könyvek metszetei. Óriásskorpió. Scarletia. Rémsáska. Wicht. Lamia. Rákpók. Szörnyetegek, amelyek a sivatagok lakói. Ment tovább, újra meg újra ijedten pislantva körbe és figyelmesen hegyezve a fülét, izzadt tenyerét a tőr nyelére szorítva.

Néhány óra múltán a fénylő gömb zavarossá vált, az általa vetett fénykör kisebbre szűkült, elhomályosult, elmosódott. Ciri, aki már csak nehezen tudott összpontosítani, újra kimondta az igét. A gömb néhány pillanatra fényesebb ragyogással lüktetett fel, de rögtön vörösre vált és kialudt újra. Az erőfeszítéstől megingott, tántorogni kezdett, fekete és vörös foltok kezdtek el táncolni a szemei előtt. Ahogy teljes súlyával a földre huppant, felcsikordultak alatta a kavicsok és a laza kövek.

A gömb végleg kialudt. Ciri már nem próbálkozott tovább az igékkel, a kimerültség, az üresség és az erőtlenség, amit magában érzett, már eleve kizárta minden esélyét a sikerre.

Valahol előtte, messze a horizonton halovány ragyogás tűnt fel. Elvétettem az utat, konstatálta magában rémülten. Mindent összekevertem... Kezdetben nyugatnak mentem, most viszont a nap pontosan velem szemben kel fel, ami azt jelenti, hogy...

Érezte, ahogyan a fáradtság és az álmosság magával ragadja, amit már az egész testét rázó hideg sem volt képes elriasztani. Nem alszom el, döntötte el magában. Nem szabad elaludnom... Nem szabad...

A metsző hideg és az egyre erősödő fény ébresztette fel, a hasa zsigereibe markoló fájdalma térítette magához, a száraz, gyötrő égető érzés a torkában. Megpróbált felállni. Képtelen volt. Fájdalmas és dermedt tagjai nem engedelmeskedtek többé. Ahogyan a kezével körbetapogatózott, az ujjai alatt valami nedvességet érzett.

– Víz... – mondta rekedten. – Víz!

Egész testében remegve négykézlábra állt, és ajkaival nekiesett a bazaltlemezeknek, lázasan gyűjtögetve nyelvével a sima felszínen kicsapódott cseppeket, a szikla egyenetlen felszínének mélyedéseiből szívva ki azt a nedvességet. Az egyik alján kis híján félmaroknyi harmat gyűlt össze – mohón lefetyelte ki a homokkal és kavicsokkal együtt, köpni se merve közben. Körbenézett.

Óvatosan, hogy nehogy akár csak egy keveset is elhullajtson, összegyűjtötte a nyelvével a satnya bokor tövisein függő, csillogó cseppeket, ami valami rejtélyes módon képes volt a kövek közül kinőni. A tőre ott feküdt a földön. Nem emlékezett rá, mikor húzta elő a hüvelyéből. A pengéje harmatfátyoltól volt homályos. Gondosan és alaposan lenyalogatta a hűvös fémet.

Leküzdve a testét merevségre kárhoztató fájdalmat négykézláb megindult előre, a távolabbi köveken kutatva némi nedvesség után. De a nap aranykorongja már előbukkant a sziklás horizont mögül, vakító, sárga fénnyel árasztva el a sivatagot, amely pillanatok alatt felszárította a sziklákat. Ciri örömmel fogadta az egyre növekvő meleget, még ha tudatában is volt annak, hogy nem is olyan sokára, amint kegyetlenül perzseli majd, visszasírja majd még az éjszaka hűvösét.

Hátat fordított a ragyogó gömbnek. Ahol világított, ott volt kelet. Neki pedig muszáj volt nyugatnak tartania. Muszáj volt.

Egyre nőtt a forróság, gyorsan erősödött, hamarosan elviselhetetlenné vált. Délre annyira legyengítette, hogy akarta, nem akarta, menetirányt kellett váltania, hogy árnyékot találjon. Talált is végül védelmet: egy nagy, gombára hasonlító sziklát. Bemászott alá.

És akkor meglátott valamit, ami a kövek között hevert. Egy tisztára nyalt, jáde kézkrémes tégely volt az.

Nem talált magában elég erőt ahhoz, hogy sírjon.

Az éhség és a szomjúság felülkerekedett a kimerültségen és rezignáción. Tántorogva folytatta az útját. Perzselt a nap.

Messze a látóhatáron, a hőség hullámzó függönyén túl látott valamit, ami csakis egy hegylánc lehetett. Egy nagyon messzi hegylánc.

Amikor leszállt az este, hatalmas erőfeszítések árán merített az Erőből, de a mágikus gömböt csak többszöri próbálkozásra sikerült elővarázsolnia, és mindez annyira kimerítette, hogy képtelen volt továbbmenni. Minden ereje elszállt, az átmelegítő és lazító varázslatokat hiába próbálta számtalanszor, nem sikerültek. Az elővarázsolt fény bátorságot öntött belé és jobb kedvre derítette, de a hideg megfosztotta minden erejétől. Egészen virradatig rázta a metsző, átható hideg. Reszketve, türelmetlenül várta a napfelkeltét. Előhúzta a tőrt a hüvelyéből, elővigyázatosan egy kőre helyezte, hogy a harmat beborítsa majd a fémet. Rettenetesen kimerült volt, de az éhség és a szomjúság elűzte az álmot a szeméből. Virradatig bírta. Még sötét volt, amikor már mohón nyalni kezdte a harmatot a pengéről. Amint kivilágosodott, azonnal négykézlábra vetette magát, hogy valami nedvességet keressen a mélyedésekben és hasadékokban.

Sziszegést hallott.

A közeli sziklatömbön ülő megtermett, tarka gyík kitátotta rá fogatlan pofáját, és felállította tekintélyt parancsoló taréját, miközben felfújódva a követ csapkodta farkával. A gyík előtt egy aprócska, vízzel teli hasadékot látott.

Ciri először rémülten hátrált, de rögtön erőt vett rajta a kétségbeesés és a vak düh. Reszkető kézzel tapogatva körbe megragadott egy éles szikladarabot.

– Az az én vizem! – visította. – Az enyém!

Elhajította a követ. Nem talált. A gyík a magasba ugrott hosszú karmokkal meredő lábain, és fürgén eliszkolt a sziklalabirintusba. Ciri a kőre vetette magát, kiszívta a vizet, ami még a hasadékban maradt. És akkor meglátta.

A kő mögött, egy gömbölyű vályúban hét tojás feküdt, csak részben bújva elő a vöröses homokból. A lány egy pillanatig sem gondolkozott. Térdre borulva vetette rá magát a fészekre, megragadta az egyik tojást, és belemélyesztette a fogait. A bőrszerű tojáshéj elpattant és összeesett a kezében, a ragacsos trutymó a ruhaujjába csörgött. Ciri kiszívta a tojást, lenyalogatta a kezét. Nagy nehezen lenyelte, és egyáltalán nem érezte ízét.

Az összes tojást kiszívta, és ott maradt négykézláb, ragacsosan, piszkosan, homokkal borítva, a fogai közül lógó nyálkával lázasan túrva a homokot, embertelen, szipogó hangokat adva ki mindeközben. Ledermedt.

(Húzd ki magad, hercegkisasszony! Ne támaszd a könyöködet az asztalra. Vigyázz, amikor a tálba nyúlsz, összepiszkolod a csipkét a ruhád ujján! Töröld meg a szádat a szalvétával, és hagyd abba a csámcsogást! Az istenekre, hát senki sem tanította meg ennek a gyereknek, hogyan kell viselkedni az asztalnál? Cirilla!)

Ciri a térdének támasztotta a fejét, és elsírta magát.

Délig bírta a menetet, utána legyűrte a hőség, és pihenésre kárhoztatta. Sokáig szunyókált egy kiugró sziklaperem árnyékába bújva. Az árnyékban sem volt hűvös, de jobb volt, mint a perzselő nap. A szomjúság és az éhség elűzte az álmát.

Úgy tűnt, a messzi hegylánc lángol és csillog a napsugarak fényében. Azoknak a hegyeknek a csúcsán, gondolta magában, hó is lehet, ott jég is lehet, ott patakok is lehetnek. Muszáj eljutnom oda, muszáj gyorsan odajutnom.

Majdnem egész éjszaka menetelt. Úgy döntött, a csillagokhoz igazítja az irányt. Az egész égbolt csillagokkal volt tele. Ciri sajnálta, hogy nem figyelt az órákon, és nem volt kedve a szentély könyvtárának csillagtérképeit tanulmányozni. A legfontosabb csillagképeket persze ismerte – a Hét Kecskét, a Korsót, a Sarlót, a Sárkányt és a Téli Szüzet, de ezek történetesen mind magasan helyezkedtek el az égen, és nehéz volt hozzájuk szabni az irányt menetelés közben. Végül sikerült kiválasztania abból a villogó hangyabolyból egy elég világos csillagot, amely véleménye szerint a helyes irányt mutatta. Fogalma sem volt, miféle csillag az, úgyhogy maga adott nevet neki. Szemnek nevezte el.

Ment. A hegylánc, ahová igyekezett, semmivel sem került közelebb hozzá – még mindig ugyanolyan távol volt, mint előző nap. De mutatta az utat.

Miközben ment, figyelmesen nézegetett körbe. Talált még egy gyíkfészket; négy tojás volt benne. Észrevett egy zöld növénykét, nem hosszabbat a kisujjánál, amelynek valamilyen csoda folytán sikerült előbújnia a sziklák közül. Felhajtott egy nagy, barnás bogarat. És egy vékonylábú pókot.

Mind megette.

Délben kihányta, amit megevett, azután elájult. Amikor magához tért, keresett némi árnyékot, és ott feküdt összegömbölyödve, kezeit fájó hasára szorítva.

Amikor lement a nap, tovább menetelt. Mereven, akár egy automata. Néhányszor elesett; felállt, továbbindult.

Ment. Muszáj volt mennie.

Este. Pihenő. Éjszaka. A Szem mutatja az utat. Menetelés a végkimerülésig, ami jóval a napfelkelte előtt eljön. Pihenő. Nyugtalan álom. Éhség. Hideg. A mágikus energia hiánya, a fény és meleg elővarázsolásának kudarca. Szomjúság, melyet csak fokoz a hajnalban a tőr pengéjéről és a kövekről lenyalogatott harmat.

Amikor a nap előbukkant, elaludt az egyre növekvő hőségben. Izzó forróság ébresztette fel. Felállt, hogy továbbinduljon.

Nem egészen egy óra menetelés után ájult el. Amikor magához tért, a nap a zeniten állt, perzselt. Nem volt ereje árnyékot keresni. Nem volt ereje felállni. De felállt.

Ment. Nem adta fel. Szinte az egész elkövetkező napban. És az éjszaka egy részében.

A legnagyobb hőséget ismét összegömbölyödve aludta át egy előre hajló, homokba ásott szikla alatt. Nyugtalan és fárasztó volt az álma – vízről álmodott, vízről, amit megihatott. Hatalmas, fehér, könnyű köddel és szivárvánnyal körbeölelt vízesésekről. Zengő patakokról. Aprócska erdei forrásokról, melyekre a vízbe merülő páfrányok vetettek árnyékot. Nedves márványtól illatozó palotabéli szökőkutakról. Mohalepte kutakról és túlcsorduló vedrekről... Olvadó jégcsapon végigfutó cseppekről... Vízről. Hűs, életadó vízről, amitől fájdalom hasít a fogakba, de csodálatos, megismételhetetlen az íze...

Felébredt, talpra ugrott, és elindult abba az irányba, ahonnan jött. Csak ment visszafelé, esve-kelve, tántorogva. Vissza kell mennie! Miközben jött, elment a víz mellett! Elment, meg sem állva, a kövek között zúgó patak mellett! Hogyan lehetett ilyen ostoba!

Felocsúdott.

A hőség alábbhagyott, közeledett az este. A nap mutatta, merre van nyugat. A hegyek. A nap nem lehetett ott, a napnak nem volt joga a háta mögött lenni. Ciri elhessegette a lidérceket, visszafojtotta a sírást. Sarkon fordult, és továbbindult.

Egész éjszaka csak ment, de borzasztóan lassan. Nem jutott messzire. Menetelés közben el-elszundított, vízről álmodott. A felkelő nap egy sziklatömbön ülve találta, ahogyan a tőr pengéjét és a fedetlen alkarját nézte.

Hiszen a vér folyik. Megihatom.

Elkergette a rémképeket és a lidérceket. Lenyalogatta a harmattal borított pengét, és továbbindult.

Elájult. Amikor magához tért, perzselte a nap és az átforrósodott kövek. Maga előtt, ott, a reszkető, forró fátyolon túl, látta a szaggatott vonalú, csipkézett hegyláncot.

Közelebb. Sokkal közelebb.

De már nem volt ereje. Leült.

A kezében tartott tőr visszaverte a napsugarakat, lángolt. Éles volt. Tudta.

Minek gyötröd magad, kérdezte a tőr a Tissaia de Vriesnek hívott, pedantériás varázslónő komoly, nyugodt hangján. Miért ítéled magadat szenvedésre? Vess végre véget ennek!

Nem. Nem adom fel.

Nem fogod kibírni. Hát tudod, hogyan hal valaki szomjhalált? Bármelyik percben elveszítheted az eszed, de akkor már túl késő lesz. Akkor már nem tudsz majd véget vetni ennek.

Nem. Nem adom fel. Kibírom.

Hüvelyébe csúsztatta a tőrt. Felállt, megtántorodott, elesett. Felállt, megtántorodott, továbbindult.

Maga fölött, magasan a sárga égbolton egy keselyűt pillantott meg.

Amikor ismét magához tért, nem emlékezett, mikor esett össze. Nem emlékezett, milyen hosszan feküdt. Felnézett. A fölötte keringő keselyűhöz még ketten csatlakoztak. Nem volt elég ereje, hogy felálljon.

Megértette, hogy ez már a vég. Nyugalommal fogadta. Egyenesen megkönnyebbüléssel.

Valami megérintette.

Valami lágyan és óvatosan meglökte a karját. A hosszas egyedüllét után, míg csak a halott és mozdulatlan sziklák vették körül, ez az érintés elég volt, hogy minden kimerültsége ellenére hirtelen felpattanjon – vagy legalábbis megpróbáljon felpattanni. Az, ami megérintette, prüszkölt egyet és félreugrott, hangosan dobogva mindeközben.

Ciri nagy nehezen felült, közben megdörzsölte bütykeivel szeme elgennyesedett sarkait.

Elment az eszem, gondolta magában.

Néhány lépésnyire tőle egy ló állt vele szemben. Pislogott egyet. Nem délibáb volt. Tényleg egy ló volt. Lovacska. Fiatal lovacska, szinte még csikó.

Felocsúdott. Megnyalta repedezett ajkait, és ösztönösen megköszörülte a torkát. A lovacska félreugrott és elszaladt, patái csikorogtak a kavicson. Nagyon furcsán mozgott, és a szőre is szokatlan színű volt – se nem szürke, se nem fakó. De talán csak azért tűnt annak, mert a nappal szemben állt.

A lovacska felprüszkölt, és tett néhány aprócska lépést. Most már jobban látta. Olyannyira, hogy a valóban szokatlan színén túl azonnal észrevehesse alkatának különös rendellenességeit – az apró fejet, a nyak szokatlan kecsességét, a vékonyka csüdöt, a hosszú, dús farkát. A lovacska megállt, és a fejét oldalra fordítva egyenesen ránézett. Ciri hangtalanul felsóhajtott.

A lovacska boltozatos homlokából szarv meredt előre, legalább kétarasznyira.

A leglehetetlenebb lehetetlenség, gondolta magában Ciri a meglepetéséből felocsúdva, próbálva összeszedni a gondolatait. Hiszen egyetlen egyszarvú sincs már a földön, hiszen kihaltak. Még a Kaer Morhen-i vajákkönyvben se volt egyszarvú! Csak a Mítoszok könyvében olvastam róluk a szentélyben... Aha, és a Physiologusban, amit Giancardi úr bankjában lapoztam át, volt ott egy illusztráció, ami egyszarvút ábrázolt... De azon a metszeten az egyszarvú inkább kecskebakra emlékeztetett, mint lóra, boglyas csüdje volt és kecskeszakálla, a szarva meg vagy két rőf hosszú volt...

Csodálkozott, hogy ilyen jól emlékszik mindenre, olyan eseményekre, amelyek évszázadokkal korábban estek meg vele. Hirtelen forogni kezdett vele a világ, fájdalom markolt a zsigereibe. Felnyögött és összegömbölyödött. Az egyszarvú prüszkölt egyet, és tett egy lépést felé; aztán megállt, és magasra emelte a fejét. Ciri hirtelen visszaemlékezett arra, amit a könyvek írtak az egyszarvúakról.

– Bátran közelebb jöhetsz... – mondta rekedt hangon, próbálva felülni. – Közelebb jöhetsz, mert én...

Az egyszarvú prüszkölt egyet, félreugrott és elvágtatott, erélyesen csapkodva a farkával. De egy pillanat múlva megállt, félredobta a fejét, patájával a földet kaparta, és hangosan felnyerített.

– Nem igaz! – nyögött fel kétségbeesetten. – Jarre csak egyszer csókolt meg, és az nem számít! Gyere vissza!

Az erőlködéstől elsötétült előtte a világ, magatehetetlenül a kövekre zuhant. Amikor végre sikerült felemelnie a fejét, az egyszarvú ismét közel járt. Fürkészve figyelte őt, félrehajtott fejjel, és halkan prüszkölt hozzá.

– Ne félj tőlem... – suttogta. – Nem kell, hiszen... Hiszen én haldoklom.

Az egyszarvú a fejét rázva felnyerített. Ciri elvesztette az eszméletét.

Amikor magához tért, egyedül volt. Sajgó, dermedt tagokkal, szomjasan, éhesen és egyedül, akár a kisujja. Az egyszarvú délibáb volt, ábránd, álom. És eltűnt, ahogyan az álom is szertefoszlik. Megértette, elfogadta, de mégis szomorúságot és kétségbeesést érzett, mintha a lény valóban létezett volna, ott lett volna mellette, és magára hagyta volna. Ahogyan mindenki magára hagyta.

Fel akart állni, de képtelen volt. A köveknek támasztotta az arcát. Lassan az oldalához nyúlt, megérintette a tőr markolatát.

A vér folyik. Muszáj innom.

Patkódobogást hallott, prüszkölést.

– Visszajöttél... – suttogta felemelve a fejét. – Tényleg visszajöttél?

Az egyszarvú hangosan felhorkant. Meglátta a patáit, közel, közvetlenül az arca mellett. A patái nedvesek voltak. Egyenesen csorgott róluk a víz.

A remény erőt adott neki, boldogsággal töltötte el. Az egyszarvú vezette, Ciri ment utána, miközben továbbra sem volt biztos abban, hogy ez nem álom. Amikor aztán mégis legyűrte a kimerültség, négykézláb mászott tovább. Aztán kúszott.

Az egyszarvú sziklák közé vezette, egy sekély szurdokhoz, melynek homok borította az alját. Ciri utolsó erejével kúszott. De kúszott. Mert a homok nedves volt.

Az egyszarvú megállt a homokban látszó mélyedésnél, felnyerített, erősen kaparni kezdett a patájával, először, másodszor, harmadszor. Megértette. Közelebb mászott, segített neki. Vájta a homokot, hogy a körmei beletörtek; ásott, lapátolt. Talán zokogott is közben, de nem volt benne biztos. Amikor a mélyedés alján felbukkant a sáros lé, azonnal nekiesett az ajkaival, mohón itta a zavaros vizet a homokkal együtt, olyannyira mohón, hogy a vízfolyás elapadt. Ciri óriási erőfeszítés árán összeszedte magát, a tőrrel rásegítve még mélyebbre ásta a gödröt, aztán leült és várt. Csikorgott a fogai között a homok, és remegett a türelmetlenségtől, de várt, míg a mélyedés újra meg nem telt vízzel. És aztán ivott. Hosszan.

Harmadjára hagyta, hogy a víz kissé leülepedjen, ivott vagy négy kortyot homok nélkül, épp csak iszappal. És akkor eszébe jutott az egyszarvú.

– Te is biztosan szomjas vagy, Lovacska – mondta. – De hát csak nem fogsz sarat inni. Egyetlen lovacska sem iszik sarat.

Az egyszarvú felnyerített.

Ciri tovább mélyítette a gödröt, kövekkel erősítve meg a széleit.

– Várj, Lovacska. Hadd ülepedjen egy kicsit...

„Lovacska” prüszkölt, dobbantott, elfordította a fejét.

– Ne húzd az orrod. Igyál.

Az egyszarvú óvatosan közelebb húzta orrlyukait a vízhez.

– Igyál, Lovacska. Ez nem álom. Ez igazi víz.

Ciri kezdetben vonakodott, nem akarta otthagyni a forrást. Épp csak kigondolt egy újabb módszert az ivásra, ami abban állt, hogy a szájába csavarta a kimélyített gödörben megnedvesített zsebkendőjét, ami lehetővé tette, hogy jórészt kiszűrje a homokot és az iszapot. De az egyszarvú erősködött; nyerített, topogott, elszaladt, újra visszajött. Menni hívta, és mutatta az utat. Miután mélyebben eltöprengett a dolgon, Ciri szót is fogadott – az állatnak volt igaza, menniük kellett, el kellett indulniuk a hegyek felé, ki kellett jutniuk a sivatagból. Elindult hát az egyszarvú nyomában, körbe-körbenézve és pontosan elraktározva a forrás helyét az emlékezetében. Ha valaha vissza kellett volna térnie, nem szeretett volna eltévedni.

Egész nap csak mentek együtt. Az egyszarvú, akit Lovacskának nevezett el, vezette őket. Különös egy lovacska volt. Olyan kórókat harapdált és rágcsált el, amikhez hozzá sem nyúlt volna nem hogy egy ló, de egy kiéhezett kecske sem. Amikor pedig felfedezett egy kövek között vonuló óriáshangya-csoportot, azokat is eszegetni kezdte. Ciri kezdetben döbbenten figyelte, de aztán ő is csatlakozott a lakomához. Éhes volt.

A hangyák borzasztóan savanyúak voltak, de talán épp ennek köszönhetően nem támadt késztetése visszahányni őket. Azonkívül rengeteg hangya volt, és megdolgoztathatta végre kissé az elgémberedett állkapcsait. Az egyszarvú az egész rovart megette, ő maga viszont megelégedett a potrohukkal, és kiköpködte a kemény kitinpáncél-darabkákat.

Továbbmentek. Az egyszarvú felfedezett néhány megsárgult bogáncscsomót, és jóízűen megette. Ciri ezúttal nem csatlakozott hozzá. Amikor viszont gyíktojásokat talált a homokban Lovacska, ő evett, és az egyszarvú nézte. Továbbmentek. Ciri észrevett egy bogáncscsomót, megmutatta Lovacskának. Valamivel később Lovacska hívta fel a figyelmét egy óriási fekete skorpióra, aminek vagy másfél arasz hosszú volt a farka. Ciri agyontaposta a rémséget. Mikor látta, hogy nem siet megenni a skorpiót, az egyszarvú maga falta fel, röviddel utána pedig újabb gyíkfészket mutatott neki.

Mint kiderült, egész tűrhető kis együttműködés volt ez.

Mentek.

A hegylánc egyre közelebb volt hozzájuk.

Amikor beköszöntött a teljes sötétség, az egyszarvú megállt. Állva aludt. Ciri, aki jól értett a lovakhoz, eleinte próbálta rávenni, hogy lefeküdjön – akkor megpróbálhatott volna rajta aludni, kihasználva a teste melegét. Semmi sem lett belőle. Lovacska húzódozott, és faképnél hagyta, továbbra is megőrizve a tisztes távolságot kettejük között. Egyáltalán nem akart klasszikus módon viselkedni, ahogyan azt a tudós könyvekben megírták – láthatóan a legkevésbé sem állt szándékában a fejét az ölébe fektetni. Ciri tele volt kételyekkel. Nem tartotta kizártnak, hogy a könyvek hazudtak az egyszarvúak és a szüzek kérdésében, de volt még egy másik lehetőség is. Az egyszarvú nyilvánvaló módon egyszarvú csikó volt, és az is lehetett, hogy fiatal kis állatként halvány lila gőze sem volt szűzlányokról. Azt a lehetőséget, hogy Lovacska megérezhette és komolyan vehette azt a néhány, furcsa álmot, amiket valaha látott, elvetette. Hát mégis ki venné komolyan az álmokat?

Kissé kiábrándította. Két nap és két éjjel vándoroltak, de hiába kereste, nem talált vízre az egyszarvú. Néhányszor megállt, a fejét csóválta, végighúzta a földön a szarvát, aztán elügetett, a sziklahasadékokat fürkészte, patáival túrta a földet. Talált hangyákat, talált hangyatojásokat és lárvákat is. Talált gyíkfészket. Talált egy tarka kígyót, amit ügyesen agyontiport. De vizet nem talált.

Ciri észrevette, hogy az egyszarvú úgy kóborol, nem tart semmiféle egyenes menetirányt. Az az alapos gyanúja támadt, hogy ez a lény egyáltalán nem is lakott a sivatagban. Hogy egészen egyszerűen csak odatévedt.

Ahogyan ő is.

A hangyák, amikből egészen bőségesen kezdtek találni, hordoztak ugyan magukban némi savanykás nedvet, de Ciri egyre komolyabban kezdett gondolkozni azon, hogy vissza kellene térni a forráshoz. Hogyha még tovább mennek, és mégsem találnak vizet, előfordulhat, hogy a visszaútra már nem marad erejük. A hőség még mindig irtózatos volt, a menetelés kimerítette.

Már éppen szándékában állt mindezt Lovacskának is elmagyarázni, amikor az hirtelen felnyerített nyújtott hangon, megrázta a farkát, és elvágtatott a fogazott sziklák között lefelé. Ciri utána indult, útközben hangyapotrohokat eszegetve.

A sziklák közötti nagyobb területet széles homokmező töltötte ki, amelynek a közepén világosan látszott egy mélyedés.

– Hah! – örült meg Ciri. – Okos kis lovacska vagy te, Lovacskám! Megint találtál egy forrást. Ebben a gödörben víz kell legyen!

Az egyszarvú hosszan felprüszkölt, könnyű ügetéssel kerülgetve a mélyedést. Ciri közelebb ment. A mélyedés nagy volt, legalább húsz láb lehetett az átmérője. Pontos és egyenletes kört formált; tölcsérre emlékeztetett, de olyan szabályosra, mintha csak valaki egy óriási tojást nyomott volna bele ott a homokba. Ciri hirtelen megértette, hogy ennyire szabályos alakzat nem jöhetett létre csak úgy magától. De addigra már túl késő volt.

A víznyelő alján megmozdult valami, Ciri arcába pedig hirtelen támadt homok- és kavicszápor csapott fel. Félreugrott, elesett, és azt vette észre, hogy lefelé tart. A feltörő kavicsgejzírek nem csak őt találták el – verték azok a víznyelő peremét is, a perem pedig elkezdett hullámokban beomlani, és magával húzta őt a mélybe. Felkiáltott, csapkodott a kezével, mint valami úszó, hasztalanul próbálva támaszra találni a lábával. Azonnal rájött, hogy a hirtelen mozdulatok csak rontanak a helyzeten, felerősítik a homok omlását. A hátára fordult, összezárta a sarkait, és szélesre tárta a két karját. A gödör alján megmozdult és hullámot vetett a homok, ő pedig észrevette a mélyéről előnyúló jó fél ölnyi hosszú barna, kampós végű ollókat. Megint felkiáltott, de ezúttal már lényegesen hangosabban.

Hirtelen abbamaradt a rázúduló kavicszápor, a víznyelő másik szélén csapott le. Az egyszarvú felágaskodott, őrjöngve nyerített, a víznyelő pereme pedig beszakadt alatta. Próbált kiszabadulni a futóhomokból, de mindhiába – egyre mélyebbre süppedt benne, és egyre gyorsabban csúszott a mélye felé. A rettenetes ollók hirtelen összecsattantak. Az egyszarvú kétségbeesetten nyerített fel, dobálni kezdte magát, tehetetlenül verte mellső patáival a beomló homokot. Hátsó lábai teljességgel megrekedtek. Amikor aztán egészen a víznyelő aljáig csúszott, azonnal megragadták a homokban rejtőző szörnyeteg rettenetes ollói.

Amikor meghallotta a vad, fájdalmas visítást, Ciri dühösen felkiáltott, és a mélybe vetette magát, előrántva a tőrét hüvelyéből. Amint csak a víznyelő fenekén találta magát, rájött, hogy hibát követett el. A szörnyeteg mélyen rejtőzködött, a tőre döfései nem érték el a homokrétegen keresztül. Mindennek a tetejébe a szörnyűséges ollóiban fogvatartott és homokcsapdába húzott egyszarvú őrjöngött a fájdalomtól, visított, és vaktában csapkodott a mellső patáival, azzal fenyegetve, hogy csontját töri.

A vajáktáncok és fogások semmire sem vezettek itt. De létezett egy meglehetősen egyszerű ige. Ciri megidézte az Erőt, és telekinézissel csapott le.

Homokfelhő emelkedett a magasba, feltárva a visító egyszarvú combjába akaszkodó, mindeddig rejtett szörnyeteget. Ciri felkiáltott ijedtében. Még soha életében nem látott ehhez foghatóan undorítót egyetlen illusztráción, egyetlen vajákkönyvben sem. Valami ennyire ocsmányat képtelen lett volna akár csak elképzelni is.

A szörnyeteg piszkosszürke volt, tojásdad alakú és hasas, akár egy vértől hízott poloska; ritkás sörte borította hordóteste keskeny szelvényeit. Úgy tűnt, mintha lába egyáltalán nem is volna, az ollói ellenben majdnem olyan hosszúak voltak, mint ő maga.

A homokálcájától megfosztott szörnyeteg azonnal eleresztette az egyszarvút, és elkezdte kerekded teste gyors, hirtelen mozdulataival beásni magát. Kivételesen ügyesen haladt vele, a víznyelőből szabadulni próbáló egyszarvú pedig csak segített neki, ahogyan újabb és újabb homokhalmokat döntött a mélybe. Cirit elöntötte a düh és a bosszúvágy. Rávetette magát a homok alatt már csak alig-alig látszó ocsmányságra, és beledöfte a tőrét annak boltozatos hátába. Hátulról támadott, elővigyázatosan távol maradva a csattogó ollóktól, melyekkel a szörnyeteg, mint kiderült, meglehetősen messzire képes volt hátranyúlni. Újra szúrt, a szörnyeteg pedig elképesztő tempóban ásta be magát. De nem azért ásta be magát a homokba, hogy meneküljön. Azért tette, hogy támadjon. Ahhoz, hogy teljesen elrejtőzzön, elég volt neki még két rángás. Amint eltűnt, hirtelen kavicshullámot lökött felé, combközépig betemetve Cirit. Kiszabadult és hátravetette magát, de nem volt hová menekülnie – még mindig egy futóhomokkal teli víznyelőben állt, minden mozdulata közelebb húzta a fenékhez. A fenék homokja pedig feléje vonuló hullámot vetett, és a hullámból csattogó, éles kampókban végződő ollók bukkantak elő.

Lovacska mentette meg. Miután lecsúszott a víznyelő aljára, patáival hatalmasat rúgott a laposan rejtőző szörnyet eláruló homokdomborulatba. A vadul záporozó rúgások nyomán felszínre került a szürke hát is. Az egyszarvú előrehajtotta a fejét, és földhöz szögezte a rémséget a szarvával, pontosan arra a helyre célozva, ahol az ollókkal felfegyverzett fej a kerekded torhoz kapcsolódott. Látva, ahogyan a földhöz szegezett monstrum ollói erőtlenül szántják a homokot, Ciri odaugrott, és teljes erőből belevágta a tőrét a hatalmas, rángatózó testbe. Kirántotta a pengét, és újra lecsapott. És újra. Az egyszarvú kihúzta a szarvát, és lendületből rávágott a hordószerű testre mellső patáival.

A megtiport monstrum nem próbálta többé beásni magát. Egyáltalán meg sem mozdult többé. Zöldes nedv itatta át körülötte a homokot.

Nem minden nehézség nélkül, de kijutottak a víznyelőből. Néhány lépésnyire eltávolodva tőle Ciri magatehetetlenül rogyott a homokba, erősen zihálva és remegve a gégéjére és a halántékára rontó adrenalinhullámok hatása alatt. Az egyszarvú körbejárta. Esetlenül lépkedett, vér folyt a combsebéből, és végigcsorgott a lábán a csüdjére, vörös nyommal jelölve meg minden lépését. Ciri négykézlábra állt, és hirtelen hányni kezdett. Egy perccel később felállt, megtántorodott, aztán odament az egyszarvúhoz, de Lovacska nem engedte, hogy hozzáérjen. Elszaladt, azután a homokba dőlt, és beledörgölte magát. Utána megtisztította a szarvát is, beledöfve néhányszor a homokba.

Ciri is megtisztította és megtörölte a tőr pengéjét, időről időre nyugtalanul pillantva a közeli víznyelő irányába. Az egyszarvú felállt, felnyerített, és odaporoszkált hozzá.

– Meg szeretném nézni a sebedet, Lovacskám.

Lovacska felnyerített, és megrázta szarvas fejét.

– Ha nem, hát nem. Ha tudsz jönni, menjünk. Jobb, ha nem maradunk itt.

Nem sokkal később újabb kiterjedt homokmező került az útjukba, melyet egészen az azt körbeölelő sziklák szegélyéig a homokba ásott víznyelők tarkítottak. Ciri rémülten nézte – némelyik víznyelő legalább kétszer akkora volt, mint az, amelyikben nemrég az életükért küzdöttek.

Nem mertek a víznyelők között lavírozva átvágni a homokon. Ciri meg volt róla győződve, hogy a víznyelők óvatlan áldozatra leselkedő csapdák, és a mélyükön ülő monstrumok a hosszú ollóikkal csak azokra jelentenek veszélyt, akik bele is esnek a víznyelőkbe. Kellő elővigyázatosság mellett és távol tartva magukat a gödröktől bizonyára átvághattak volna a homokos szakaszon, anélkül, hogy attól kellett volna félniük, hogy valamelyik szörnyeteg előmászik a víznyelőjéből, és üldözőbe veszi őket. Biztos volt abban, hogy semmit sem kockáztatna – de jobb szeretett nem megbizonyosodni erről. Az egyszarvú nyilvánvalóan hasonló véleményen volt – prüszkölt, horkantott, és elszaladt, messzire húzva őt is a homoktól. A hosszabb úton indultak el, széles ívben elkerülve a veszélyt jelentő területet, a sziklákhoz és a kemény, kavicsos talajhoz tartva magukat, amelyen keresztül egyetlen bestia sem lett volna képes magát átfúrni.

Ahogy mentek, Ciri le sem vette a szemét a víznyelőkről. Néhányszor látta, ahogyan a gyilkos csapdák homokgejzírt lövelltek a levegőbe – a szörnyetegek ásták mélyebbre és javítgatták a székhelyüket. Némely víznyelők olyan közel voltak egymáshoz, hogy az egyik monstrum által kiszórt kavics más gödrökbe hullott, felriasztva a mélyükön rejtező lényeket, és olyankor aztán rettenetes kanonád kerekedett, néhány percen keresztül úgy süvített és vert körös-körül a homok, akár a jégeső.

Ciri azon töprengett, mire is vadászhatnak a homokszörnyek a víztelen és halott pusztaságban. A válasz magától adódott – az egyik közelebb fekvő gödörből nagy ívben kirepült valami sötét dolog, ami aztán nagy csattanással zuhant le nem messze tőlük. Némi tétovázás után leszaladt a sziklákról a homokra. Az, ami a víznyelőből kirepült, egy nyúlra emlékeztető rágcsáló teteme volt. Legalábbis a bundája alapján. Merthogy maga a tetem töppedt volt, kemény, és száraz, mint a tapló, könnyű és üres, mint a hólyag. Egyetlen csepp vér sem maradt benne. Ciri megrázkódott – most már tudta, mire vadásznak azok az ocsmányságok, és mivel táplálkoznak.

Az egyszarvú figyelmeztetően felnyerített. Ciri felkapta a fejét. A közvetlen környezetében egyetlen víznyelő sem volt, a homok sima volt és egyenletes. És akkor a szeme láttára ez a sima és egyenletes homok felpúposodott hirtelen, a domborulata pedig gyorsan elkezdett feléje vonulni. Elhajította a kiszipolyozott tetemet, és szélsebesen eliramodott a sziklák felé.

A döntés, hogy a homokmezőt elkerüljék, nagyon is helyesnek bizonyult.

Továbbindultak, elkerülve még a legapróbb homokfoltokat is, csakis a szilárd talajon járva.

Az egyszarvú lassan haladt, botladozott. Sebesült combjából még mindig szivárgott a vér. De továbbra sem engedte, hogy Ciri közelebb menjen hozzá és megnézze a sebét.

A homokmező határozottan keskenyebbé vált, és tekergőzni kezdett. A finom és laza homok durva kavicsnak, aztán görgetegnek adta át a helyét. Már jó ideje nem láttak egyetlen víznyelőt sem, úgy döntöttek hát, hogy elindulnak a homok által kijelölt úton. Hiába kínozta ismét szomjúság és éhség, Ciri megszaporázta a lépteit. Volt remény. Az a kövecses homok nem futóhomok volt. Egy folyó medre volt, amely a hegyek felől érkezett. A folyóban ugyan nem volt víz, de a folyó forrásokhoz vezetett – túlságosan is gyengékhez és kevés vizet adókhoz ahhoz, hogy vízzel tölthessék meg a medret, de bizonyára bármelyik elég lenne ahhoz, hogy ihasson egyet.

Gyorsabban indult meg, de lassítania kellett. Mert az egyszarvú is lassított. Láthatóan nehezére esett a járás, botladozott, húzta a lábát, befelé fordult a patája. Amikor leszállt az est, lefeküdt a földre. Nem kelt fel, amikor közelebb lépett hozzá. Engedte, hogy megnézze a sebet.

Két helyen sebesült meg, az erősen feldagadt, láztól forró combja mindkét oldalán. Mindkét seb gyulladt volt, mindkettő tovább vérzett, és a vérrel együtt mindkettőből ragacsos, undorító szagú genny csörgött.

A szörnyeteg mérges volt.

A következő napon még rosszabb lett a helyzet. Az egyszarvú alig tudott járni. Este lefeküdt a kövekre, és nem akart felkelni. Amikor mellétérdelt, az állat a sérült combjához kapott az orrával és a szarvával, felnyerített. Fájdalommal volt teli az a nyerítés.

A genny egyre erősebben szivárgott, undorító szaga volt. Ciri előhúzta a tőrét. Az egyszarvú vékony hangon felvisított, megpróbált felállni, farával a kövekre zuhant.

– Nem tudom, mit kellene tennem... – zokogott fel a pengére nézve. – Én tényleg nem tudom... Biztosan fel kellene vágnom a sebet, kipréselni a gennyet és mérget... De nem tudom, hogyan! Még nagyobb kárt is tehetek benned!

Az egyszarvú megpróbálta felemelni a fejét, felnyerített. Ciri leült a kövekre, tenyerébe fektette a fejét.

– Nem tanítottak meg gyógyítani – mondta keserűen. – Megtanítottak ölni; azzal magyarázták, hogy így képes leszek másokat megmenteni. Ez egy hatalmas hazugság volt, Lovacskám. Becsaptak engem.

Leszállt az est, gyorsan sötétedett. Az egyszarvú feküdt, Ciri lázasan gondolkodott. Összeszedegette a kiszáradt folyó partján bőséggel növő bogáncsot és kórót, de Lovacska nem akarta megenni. Fejét erőtlenül a kövekre fektette, már meg sem próbálta felemelni. Csak pislogott. A szája habzani kezdett.

– Nem tudok segíteni rajtad, Lovacskám – mondta elfúló hangon. – Nincs semmim...

Csak a mágia.

Varázslónő vagyok.

Felállt, kinyújtotta a kezét. És semmi. Rengeteg mágikus energiára volt szüksége, itt viszont nyoma sem volt. Nem ezt várta, meglepte a dolog. Hiszen a vízerek mindenütt ott vannak! Tett néhány lépést előbb az egyik, aztán néhányat a másik irányba. Elkezdett körbejárni. Hátralépett.

Semmi.

– Te átkozott sivatag! – kiabálta az ökleit rázva. – Nincsen benned semmi! Se víz, se mágia! Pedig a mágiának mindenütt ott kellene lennie! Ez is hazugság volt! Mindenki becsapott, mindenki!

Az egyszarvú felnyerített.

A mágia mindenütt ott van. Ott van a vízben, a földben, a levegőben...

És a tűzben.

Ciri öklével dühösen a homlokára csapott. Meg sem fordult korábban a fejében, talán azért, mert ott, a csupasz kövek között még tüzet gyújtania sem lett volna mivel. De most itt volt a száraz bogáncs és kóró a keze ügyében, egy aprócska szikra elővarázsolásához elég kell legyen az a kevéske energia, amit még magában érzett...

Még több ágat gyűjtött össze, halomba rendezte őket, száraz bogánccsal rakta körbe. Óvatosan belecsúsztatta a kezét.

– Aenye!

A kis rakás felragyogott; láng lobbant, felfénylett, belekapott a levelekbe, elemésztette őket, a magasba csapott. Ciri bogáncsokat dobott rá.

Most mi legyen, gondolta magában a feltámadt lángokba nézve. Merítsek? Hogyan? Yennefer megtiltotta, hogy a tűz erejéhez nyúljak... De nincs választásom! És időm sincs! Cselekednem kell! A gallyak és a levelek gyorsan elégnek... A tűz kialszik... A tűz... Milyen gyönyörű, milyen meleg...

Nem tudta, mikor és hogyan történt. Belebámult a tűzbe, és hirtelen megérezte a dörömbölést a halántékában. A melléhez kapott, úgy érezte, mintha a bordái összeroppannának. Fájdalom lüktetett fel az alhasában, a gátjában és a mellbimbóiban, ami azonnal borzasztó gyönyörré változott. Felállt. Nem, nem is felállt. Felrepült.

Úgy áradt szét benne az Erő, mintha olvasztott ólom volna. Az égbolton úgy táncoltak fel a csillagok, mintha egy tó színén verődtek volna vissza. A nyugaton vöröslő Szem fényárral tört fel. Magába szívta ezt a fényt, és vele együtt az Erőt.

– Hael, Aenye!

Az egyszarvú vadul felnyerített, és a mellső lábaira támaszkodva megpróbált felpattanni. Ciri keze magától emelkedett fel, tenyere magától hajolt a gesztusra, szája magától kiáltotta az igét. Ujjaiból fényes, hullámzó ragyogás fakadt. A tűzben felzúgtak a lángok.

A kezeiből feltörő fényhullámok az egyszarvú sebes combjához értek, összegyűltek, beléhatoltak.

– Azt akarom, hogy egészséges légy! Ezt akarom! Vess’hael, Aenye!

Majd szétvetette az Erő, vad eufória töltötte el. A tűz a magasba csapott, világosság támadt körülöttük. Az egyszarvú felemelte a fejét, felnyerített, aztán hirtelen fürgén felpattant a földről, tett néhány ügyetlen lépést. Kinyújtotta a nyakát, a fejével a combjához nyúlt, megmozgatta az orrát, felprüszkölt – mintha nem is hinné. Felnyerített, hangosan és hosszan, kirúgott, a farkát lengette, és körbeügette a tűzrakást.

– Meggyógyítottalak! – kiabálta büszkén Ciri. – Meggyógyítottalak! Varázslónő vagyok! Sikerült erőt merítenem a tűzből! És ez az erő az enyém! Bármit megtehetek!

Félrefordult. A lobogó tűzrakás szikrákat hányva zúgott.

– Nem kell többé forrásokat keresnünk! Nem fogunk többé gödrökből kiásott iszapot inni! Most van erőm! Érzem az erőt, ami ebben a tűzben van! El fogom érni, hogy eső hulljon erre az átkozott pusztaságra! Hogy víz törjön fel a sziklákból! Hogy virágok nőjenek itt! Fű! Karalábé! Most bármit megtehetek! Bármit!

Hirtelen mindkét kezét a magasba kapta, igéket kiabálva és invocatiókat skandálva. Nem értette őket, nem emlékezett, mikor tanulta őket, vagy hogy tanulta-e valaha is. Nem volt jelentősége. Érezte a hatalmat, érezte az erőt, lángolt, akár a tűz. Ő maga volt a tűz. Reszketett a hatalmas erőtől, ami átjárta.

Az éjszaka egét hirtelen villámszalag hasította át, viharos szél támadt a sziklák és a bogáncs között. Az egyszarvú hosszan felnyerített és felágaskodott. A tűz magasra csapott, szinte kirobbant. Az összegyűjtött ágak és gallyak már rég elszenesedtek, mostanra maga a szikla állt lángokban. De Ciri észre sem vette mindezt. Érezte az erőt. Csak a tüzet látta. Csak a tüzet hallotta.

Bármit megtehetsz, suttogták a lángok, az erőnk birtokába jutottál, bármit megtehetsz. A világ a lábaid előtt hever. Hatalmas vagy. Hatalmad van.

A lángok között egy alak. Magas, fiatal nő hosszú, egyenes hollófekete hajjal. A nő nevet, vadul, kegyetlenül, tombol körülötte a tűz.

Hatalmad van! Azok, akik ártottak neked, nem tudták, kit hívnak ki maguk ellen! Állj bosszút! Fizesd vissza! Fizesd vissza valamennyinek! Hadd reszkessenek a félelemtől a lábaid előtt, hadd vacogjon a foguk, miközben fel sem mernek nézni az arcodba! Hadd szűköljenek kegyelemért! De te ne ismerj kegyelmet! Fizesd vissza! Fizess vissza mindent valamennyinek! Bosszú!

A feketehajú nő háta mögött tűz és füst, a füstben akasztófák sorai, karók seregei, vérpadok és vesztőhelyek, hullahegyek. A nilfgaardiak hullái, azoké, akik elfoglalták és feldúlták Cintrát, akik megölték Eist királyt és a nagymamáját, Calanthét, azoké, akik embereket gyilkoltak a város utcáin. Az egyik akasztófán ott himbálódzik a lovag fekete páncéljában, nyikorog a kötél, az akasztott körül varjak gomolyognak, a szárnyas sisak résén keresztül próbálják kivájni a szemét. Újabb és újabb bitók sorakoznak egészen a horizontig, ott lóg rajtuk a Scoia’tael, akik megölték Paulie Dahlberget Kaedwenben, és azok, akik Thanedd szigetén üldözték. Egy magas karón ott rángatózik Vilgefortz, a varázsló, gyönyörű, csalárdul nemes arca görcsbe rándul és kékesfekete a kíntól, a karó kihegyezett, vérben úszó vége a kulcscsontjából mered ki... A többi thaneddi varázsló háta mögé kötött kézzel ott térdel a földön, a kihegyezett karók már várnak...

Rőzsenyalábokkal körberakott oszlopok nyúlnak egészen a lángoló, füstszalagokkal megjelölt látóhatárig. A legközelebbi oszlophoz láncolva ott áll Triss Merigold... Távolabb Margarita Laux-Antille... Nenneke anya... Jarre... Fabio Sachs...

Nem. Nem. Nem.

De, ordítja a feketehajú, halál mindenkire, fizesd vissza valamennyinek, vesd meg őket mind! Mind ártottak neked, vagy ártani akartak! Egyszer még ártani akarhatnak neked! Vesd meg őket mind, mert eljött végre a megvetés ideje! Megvetés, bosszú és halál! Halál az egész világra! Halál, pusztulás és vér!

Véres a te kezed, véres a te szoknyád...

Elárultak! Becsaptak! Ártottak neked! Most tiéd az erő, állj bosszút!

Yennefer ajkai felhasadtak és összezúzódtak, vér csorog belőlük, a karjain és a lábain béklyók, nehéz láncok, melyeket a tömlöc nedves és mocskos falához illesztettek. A vérpad körül összeverődött tömeg üvölt, Kökörcsin, a költő a tönkre hajtja fejét, a magasban felcsillan a hóhérbárd éle. A vérpad körül összeverődött utcakölykök széthajtogatják a kendőiket, hogy felfogják rajtuk a vérét... A tömeg moraja elfojtja a csapást, amelybe belerázkódik a vesztőhely...

Elárultak! Hazudtak és becsaptak! Mindannyian! A marionettjük voltál, a pálcán rángatott bábjuk! Kihasználtak! Éhségre ítéltek, perzselő napra, szomjúságra, hontalanságra, magányra! Eljött a megvetés és a bosszú ideje! Tiéd az erő! Hatalmad van! Reszkessen hát előtted az egész világ! Reszkessen hát az egész világ az Ősi Vér előtt!

A vérpadra a vajákokat vezetik fel – Vesemirt, Eskelt, Coënt, Lambertet. És Geraltot... Geralt alig áll a lábán, csurom vér...

– Nem!!!

Körülötte tűz, a lángok falán túl vad nyerítés, az egyszarvúak felágaskodnak, a fejüket rázzák, patáikkal dobognak. Sörényük mintha rongyos hadi lobogó volna, szarvaik hosszúak és élesek, akár a kardok. Az egyszarvúk hatalmasak, olyan nagyok, akár a lovagok lovai, sokkalta nagyobbak Lovacskánál. Honnan kerültek ide? Honnan került ide ennyi? Bömbölve csap a láng a magasba. A feketehajú felemeli a kezeit, és a kezei véresek. A haja lobog a forróságtól.

Égj, égj, Falka!

– El innen! Menj innen! Nem akarlak! Nem akarom az erődet!

Égj, Falka!

– Nem akarom!

Akarod! Sóvárogsz utána! A sóvárgás és a vágy úgy forr benned, akár a láng, a gyönyör a rabjává tesz! Ez a hatalom, ez az erő, ez az uralom! Ez a világon a legnagyobb gyönyör!

Villám. Mennydörgés. Szél. A tűz körül tomboló egyszarvúk patáinak dübörgése, a nyerítésük.

– Nem akarom az erődet! Nem akarom! Lemondok róla!

Nem tudta, hogy a tűz aludt-e ki, vagy csak előtte sötétült el a világ. Ahogy elesett, megérezte az arcán az eső első cseppjeit.

Ezt a létezőt meg kell fosztani a létezésétől. Nem engedhető meg, hogy létezzen. A létező veszélyes. Megerősítést kérek.

Megtagadva. A létező nem a maga számára idézte meg az Erőt. Azért tette, hogy megmentse Ihuarraquaxt. A létező képes az együttérzésre. A Létezőnek köszönhetően lehet Ihuarraquax újra közöttünk.

De a Létező bír az Erővel. Ha használni kívánja...

Nem lesz képes használni. Soha. Lemondott róla. Lemondott az Erőről. Teljességgel. Az Erő eltávozott. Módfelett különös...

Sosem fogjuk a Létezőket megérteni.

És nem is kell őket megértenünk! Fosszuk meg a Létezőt a létezésétől. Mielőtt túlságosan késő lesz. Megerősítést kérek.

Megtagadva. Távozzunk. Hagyjuk magára a Létezőt. Hagyjuk a végzetére.

Nem tudta, mennyi ideig fekhetett reszketve a köveken, a színeit váltó égboltot bámulva. Felváltva volt világos és sötét, hideg és meleg, ő pedig ott feküdt tehetetlenül, kiszáradva és olyan üresen, akár az az apró tetem, annak a rágcsálónak a holtteste, amit kiszipolyoztak és kihajítottak a víznyelőből.

Semmire sem gondolt. Magányos volt; üres volt. Semmije sem maradt már, és semmit sem érzett magában. Nem volt többé szomjúság, éhség, fáradság, félelem. Minden elveszett, még a túlélés vágya is. Csak a hatalmas, hideg, rettenetes üresség maradt. Egész lényével, a teste minden sejtjével érezte ezt az ürességet.

Erezte a vért a combja belső oldalán. Mindegy volt neki. Üres volt. Mindent elveszített.

Az ég változtatta a színeit. Ő nem mozdult. Hát van a mozgásnak az ürességben bármiféle értelme?

Nem mozdult, amikor paták dübörögtek fel körülötte, amikor patkók csendültek. Nem reagált a hangos kiáltásra és szólongatásra, a felemelt hangokra, a lovak prüszkölésére. Nem mozdult, amikor kemény, erős kezek ragadták meg. Amikor felemelték, tehetetlenül csüggött. Nem reagált arra, ahogyan ráncigálták és rázták, a durva, erőszakos kérdésekre. Nem értette őket, és nem is akarta megérteni.

Üres volt és közömbös. Közömbösen fogadta a vizet, amit az arcába fröcsköltek. Amikor a kulacsot a szájához dugták, nem kezdett fulladozni. Ivott. Közömbösen.

Később is közömbös maradt. Nyeregbe húzták. A gátja érzékeny volt és fájdalmas. Reszketett, ezért becsavarták egy lótakaróba. Erőtlen volt és ernyedt, majd’ kiesett a kezükből, ezért egy övvel a mögötte ülő lovashoz kötözték. A lovasnak izzadság- és húgyszaga volt. Közömbös volt a számára ez is.

Lovasok vették őket körül. Sok lovas. Ciri közömbösen nézte őket. Üres volt, mindent elveszített. Már semminek sem volt jelentősége. Semminek.

Még annak sem, hogy a lovasokat vezénylő lovagnak ragadozó madár szárnyai díszítették a sisakját.

Amikor tűzre gyújtották ama bűnös asszony alatt a máglyát, és amikor a lángok körbevették, oly ocsmány szavakkal kezdte amaz a téren összegyűlt lovagokat, bárókat, varázslókat és tanácsos uraságokat káromolni, hogy mindet egy szálig rettegés kerítette hatalmába. Habár a máglyát eleinte csupa nedves hasábbal kerítették körbe, hogy ama ördögfajzat ne szenvedjen ki időnek előtte, és a tűz kínjait mind kellő módon megismerhesse, most parancsba adták, hogy minél hamarabb száraz gallyakat reávessenek, és a kivégzést befejezzék. De valósággal démon székelt ama átkozott fehérnépben, mert bár tisztesen sistergett, fájdalmas jajszó a száját el nem hagyta, hanem csak még rettenetesebb átkokat kezdett záporoztatni. „Bosszúálló születik majd a véremből – kiáltotta nagy hangon. – Népek és világok pusztítója születik a szennyezett Ősi Vérből! Ő bosszulja meg a szenvedésemet! Halál, halál és bosszú mindötökre és az ivadékaitokra!” Ennyit sikerült csupán elkiáltania, mielőtt a lángok elemésztették volna. Így pusztult Falka, ilyen volt az ő büntetése az ártatlanul kiontott vérért.

Roderick de Novembre,

A világ története,

II. kötet

Hetedik fejezet

– Nézzetek csak rá. A nap megkapta, csupa seb, ki is van száradva. Folyton csak inna, mint a kacsa, meg úgy ki van éhezve, hogy rossz nézni. Én mondom nektek, keletről jött ez. Átjött a Korathon. A Serpenyőn.

– Lárifári! A Serpenyőn senki se maradna életben. Nyugatról jött ez, a hegyekből, az Aszó medrében. Épphogy csak betévedt a Korath szélére, de már az is elég volt neki. El volt ez már esve, amikor rátaláltunk, nem is volt magánál.

– Nyugatra is mérföldekre ér még a puszta. Akkor meg honnan jött?

– Nem jött az, lovagolt. Ki tudja azt, milyen messziről. Ott voltak a patanyomok mellette. Biztos ledobta a lova az Aszóba, azért van úgy összeverve, tiszta kék-zöld.

– Minek olyan fontos ez Nilfgaardnak, azt kérdem? Amikor a prefektus elküldött minket a keresésére, én azt gondoltam, valami fontos nemes kisasszony veszett el. Ez meg? Egyszerű szutyok ez, egy toprongyos kis dibdáb, meg még bugyuta kuka is. Hát én meg nem mondom, Rikács, hogy azt találtuk-e meg, amelyiket kellett...

– Ez az. Hisze’ nem olyan egyszerű ez. Egy egyszerű lányt halva találtunk volna meg.

– Nem sok híja volt. Fejemet rá, hogy az eső mentette meg. A fenébe is, a legvénebbje se emlékszik, hogy a Serpenyőben esett volna. A Korathot mindig elkerülik a felhők... Még ha a völgyekben esik is, ott aztán le nem hullik egy csepp se!

– Nézzetek már rá, hogy tömi magát. Mintha egy hete nem is vett volna falatot a szájába... Hé, te, csorvasz! Ízlik a szalonna, mi? Meg a száraz kenyér?

– Tündéül kérdezd. Vagy nilfgaardiul. Nem ért ez emberi nyelven. Valami tündekölyök lesz ez...

– Hütyü ez, tiszta mulya. Amikor felültettem reggel a lóra, olyan volt, mintha egy fabábut raktam volna oda.

– Nincsen nektek szemetek – villantotta meg a fogát az a nagydarab kopasz, akit Rikácsnak neveztek. – Hát milyen Fogdmegek vagytok ti, hogyha ki se ismertétek még magatok ezen! Se nem hülye ez, se nem együgyű. Csak úgy csinál. Furcsa meg fortélyos egy madárka ám ez.

– De minek olyan fontos Nilfgaardnak? Jutalmat ígértek, mindenütt őrjáratok futkorásznak... Minek?

– Azt én nem tudom. De hogyha alaposan kikérdeznénk ezt itt... Ha úgy a szíjjal a hátán kérdeznénk... Hah! Észrevettétek, hogy nézett ez rám? Megért ez mindent, figyel ez, hallgat. Hé, te lány! Én a Rikács vagyok, a kopó, akit Fogdmegnek neveznek. Ez meg itt, na, nézz csak ide, ez meg itt a nagajka, amit korbácsnak neveznek! Kedves neked a bőr a hátadon? Na, akkor most mondd el nekem rögtön...

– Elég! Elhallgatni!

A hangos, éles, ellentmondást nem tűrő parancs a másik tábortűztől hangzott fel, amelynél a lovag ült az apródjával.

– Unatkoztok, Fogdmegek? – kérdezte a lovag fenyegető hangon. – Akkor irány dolgozni! Lovakat ellátni! Páncélomat, fegyveremet kitisztítani! Tűzifáért az erdőbe! A lányhoz hozzá nem nyúlni! Megértettétek, ti tuskók?

– Úgy bizony, nemes Sweers uram – dörmögte Rikács. A cimborái leeresztették a fejüket.

– Munkára! Parancsokat végrehajtani!

Nekiláttak a Fogdmegek.

– Megvert minket a sors ezzel a vén szarossal – morogta az egyik.

– Hogy a prefektusnak is pont ezt kellett fölénk raknia, a kibaszott lovagját...

– Fontoskodik itt – dörmögte halkan a másik, lopva odapillantva.

– Pedig hát mi voltunk azok, a Fogdmegek, akik azt a francot megtaláltuk... A mi szimatunk mondta, hogy az Aszó medrébe kellene menni.

– Úgy a. Az érdem a mienk, a méltósága meg viszi a jutalmat, nekünk meg jó, ha valami garas csurran-cseppen... Odadob majd egy florint, hogy nesze, te, Fogdmeg, köszönd csak meg, hogy ilyen kegyes az urad...

– Fogjátok be a pofátokat – sziszegte Rikács –, mert még meghallja...

Ciri egyedül maradt a tábortűznél. A lovag és az apród fürkészően nézte, de nem szóltak egy szót sem.

A lovag idősebb, de jókötésű férfi volt, szigorú, sebhelyes arccal. Lovaglás közben mindig ott volt a fején a madárszárnyas sisakja, de ezek nem azok a szárnyak voltak, amelyeket Ciri a rémálmaiban látott, aztán később Thanedd szigetén. Ez nem a Cintrai Fekete Lovag volt. De nilfgaardi lovag volt. Amikor parancsokat adott, folyékonyan, de erős akcentussal beszélte a közöst, ami hasonlított a tündék akcentusára. Az apródjával viszont, aki egy Cirinél nem sokkal idősebb fiú volt, olyan nyelven beszélt, ami hasonlított ugyan az Ősi Nyelvhez, de kevésbé dallamos, keményebb hangzású volt. Ez kellett legyen a nilfgaardiak nyelve. Ciri, aki jól ismerte az Ősi Nyelvet, a szavak többségét megértette. De nem árulta el magát. Amikor először megálltak, a sivatag szélén, amit Serpenyőnek vagy Korathnak hívtak, a nilfgaardi lovag és az apródja kérdések egész özönét zúdította rá. Akkor nem válaszolt, mert közömbös volt és kábult; félig ájult. Néhány napi lovaglás után, amikor kijutottak a sziklaszorosok közül, és megindultak lefelé, a zöld völgyek irányába, Ciri magához tért, elkezdte végre észrevenni maga körül a világot, és álmatagon reagálni is rá. De mivel a kérdésekre továbbra sem válaszolt, a lovag teljességgel felhagyott azzal, hogy beszéljen hozzá. Úgy tűnt, mintha ügyet sem vetne rá. Kizárólag azok a nagydarab fickók foglalkoztak vele, akik Fogdmegeknek hívatták magukat. Azok is megpróbálták kikérdezni. Erőszakosak voltak.

De a nilfgaardi a szárnyas sisakjában hamar rendre utasította őket. Világos volt és egyértelmű, ki itt az úr, és ki itt a szolga.

Ciri tettette az ostoba némát, de szorgosan hegyezte a fülét. Lassacskán elkezdte megérteni a helyzetét. Nilfgaard kezére került. Nilfgaard kereste, és meg is találta, kétségtelenül azt az utat követve, amelyre a kaotikus teleport indította Tor Larából. Az, ami nem sikerült Yennefernek, ami nem sikerült Geraltnak, sikerült a szárnyas lovagnak és a Fogdmeg kopóknak.

Mi történt Thanedden Yenneferrel és Geralttal? És hol volt ő? A legszörnyűbb gyanúk gyötörték. A Fogdmegek és a vezérük, Rikács, ugyan a közös egy vulgáris, hanyag változatát beszélték, de nilfgaardi akcentus nélkül. A Fogdmegek egyszerű emberek voltak, de mégis egy nilfgaardi lovagot szolgáltak. A Fogdmegek örömmel gondoltak a jutalomra, amit Ciri megtalálásáért a prefektus fizet majd nekik. Florinban.

Az egyedüli országok, ahol az értékpénz a florin volt, az emberek pedig a nilfgaardiakat szolgálták, a prefektusok által kormányzott császári Provinciák voltak a messzi Délen.

Másnap, amikor éppen pihenőt tartottak egy patak partján, Ciri elkezdett a szökési lehetőségein töprengeni. A mágia segíthetett volna rajta. Óvatosan megpróbálkozott a legegyszerűbb varázslattal, némi finom telekinézissel. De félelmei beigazolódtak. Még csak egy fikarcnyi varázserő sem maradt benne. A tűzzel való meggondolatlan játszadozás után mágikus képességei mindenestül elhagyták őt.

Újra közömbössé vált. Mindennel szemben. Magába zárkózott, és apátiába merült. Hosszú időre.

Addig a napig, míg a hangáson át vezető úton szembe nem találták magukat a Kék Lovaggal.

– Ajj, ajj – morogta Rikács az útjukat álló lovasokat nézve. – Nem lesz ennek jó vége. Ezek Varnhagenek lesznek a Sarda-erődből...

A lovasok feléjük közeledtek. Az élükön egy óriás lovagolt hatalmas deresén, kéken csillogó, zománcos páncélban. Közvetlenül mögötte egy másik páncélos tartott feléjük, a sort pedig két egyszerű, szürkésbarna ruhát viselő lovas zárta, akik minden bizonnyal a szolgáik lehettek.

A szárnyas sisakos nilfgaardi elébük lovagolt, táncos ügetésre fogva pej lovát. Apródja megtapogatta a kardja markolatát, hátrafordult a nyeregben.

– Hátul maradni és ügyelni a lányra – hördült rá Rikácsra és a Fogdmegjeire. – Nem beleavatkozni!

– Nem vagyok én hülye – mondta halkan Rikács, amint csak eltávolodott az apród tőlük. – Nem vagyok én hülye, hogy beleavatkozzak a nilfgaardi uraságok marakodásaiba...

– Bunyó lesz, Rikács?

– Azt meghiszem. A Sweersek és a Varnhagenek közt családi vendetta van és vérbosszú. Le a lóról. Vigyázzatok a lányra, mert másból nem lesz itt nekünk hasznunk. Ha a jószerencse ránk mosolyog, a végén még mi vesszük fel érte az egész jutalmat.

– Biztos a Varnhagenek is a lányt keresik. Ha ezek nekünk jönnek, el is veszik... Hiszen mi csak négyen vagyunk...

– Öten – vigyorodott el Rikács. – Úgy látom, az egyik sardai csicska rokon lesz. Meglátjátok, még mi járunk majd jól ezzel a csetepatéval, nem is a lovag urak...

A kékpáncélos lovag megrántotta a deres gyeplőjét. A szárnyas megállt vele szemben. A Kék kísérője is közelebb ügetett, de hátul maradt. Furcsa sisakját két, a rostélyáról lelógó bőrszíj díszítette, amelyek úgy néztek ki, mint két hatalmas bajusz vagy rozmáragyar. Két Agyar valami fenyegető kinézetű fegyvert tartott keresztben a nyeregben, amely emlékeztetett ugyan valamelyest a cintrai gárdisták hordozta spontonokra, de sokkal rövidebb volt a nyele, és hosszabb a hegye.

A Kék és a Szárnyas váltott néhány szót. Ciri nem hallotta, miféléket, de a két lovag hangszíne nem hagyott maga után semmiféle kétséget. Nem éppen barátságos szavak voltak azok. A Kék hirtelen felállt a nyeregben, heves mozdulattal Cirire mutatott, mondott valamit hangosan és dühösen. A Szárnyas válaszképpen odakiabált valamit épp olyan dühösen, hadonászni kezdett páncélkesztyűbe bújtatott kezével, nyilvánvalóan ráparancsolva a Kékre, hogy takarodjon onnan. És akkor elkezdődött.

A Kék rávágott a sarkantyújával a deresre, és előrerontott, előrántva a csatabárdját a nyereg melletti tartójából. A Szárnyas megsarkantyúzta a pejt, időközben előhúzva a kardját hüvelyéből. Mielőtt még azonban a páncélosok összecsaphattak volna a harcban, Két Agyar is támadásba lendült, a sponton nyelével hajtva a lovát vágtára. A Szárnyas apródja kardot rántva rávetette magát, de Két Agyar felemelkedett a nyeregben, és egyenesen a férfi mellkasába döfte a spontont. A hosszú hegy reccsenéssel törte át a nyakvértet és a sodronyinget, az apród szívet tépően felnyögött, és a földre zuhant a lóról, két kézzel szorongatva az egészen a keresztcsontjáig belédöfött nyelet.

A Kék és a Szárnyas nagy dörrenéssel és csattanással csapott össze. A csatabárd félelmetesebb volt, a kard viszont gyorsabb. A Kék kapott egyet a vállára, zománcos karvértjének egy darabja a levegőben forogva és a szíját lobogtatva elrepült valahova oldalra; a lovas megingott a nyergében, kárminvörös csíkok csillantak fel a kék páncélon. A vágta szétválasztotta a harcolókat. A szárnyas nilfgaardi megfordította pej lovát, de akkor rárontott Két Agyar, két kezével emelve támadásra a kardját. A Szárnyas megrántotta a lova gyeplőjét, Két Agyar, aki csak a lábával irányította a lovát, elvágtatott mellette. A Szárnyasnak mégis sikerült futtában rávágnia a kardjával. A karvértje lemeze Ciri szeme láttára horpadt be, a bádog alól vér fröcskölt.

Már vissza is fordult a Kék, csatabárdját forgatva és üvöltve. A két páncélos vágta közben váltott zajos csapásokat, aztán szétváltak. A Szárnyasra ismét Két Agyar csapott le, a lovak összeütköztek, kardok csördültek fel. Két Agyar rávágott a Szárnyasra, tönkreverve a pajzsát és a felkarvértjét. A Szárnyas felegyenesedett, és jobbról támadott óriási erejű vágásával a mellvért oldalára. Két Agyar megingott a nyeregben. A Szárnyas felállt a kengyelben, és nagy lendülettel még egyszer lecsapott, a mostanra széthasított, horpadt mellvért és a rákfarkas sisak közé. A széles kard éle nagy csattanással hatolt a bádogba, és ott rekedt benne. Két Agyar teste megfeszült és megrázkódott. A lovak összeakaszkodtak, dobogtak, fogaikat csikorgatták a zabolán. A Szárnyas nekitámaszkodott a nyeregkápának, kirántotta a kardját. Két Agyar kidőlt a nyergéből, és a lovak patái alá zuhant. Patkók dübörögtek fel az összetaposott páncélján.

A Kék visszafordította deresét, csatabárdját felemelve támadott. Nehezen vezette sebesült kezével a lovát. A Szárnyas is észrevette ezt, jobbról keresztezte ügyesen az útját, borzasztó csapáshoz készülve emelkedett fel a kengyelben. A Kék felfogta a csapást csatabárdjával, és kiverte a Szárnyas kezéből a kardot. A lovak ismét összecsaptak. A Kék igazi erőművész volt, a nehéz balta úgy emelkedett és sújtott le a kezében, mint valami nádpálca. Olyan csattanással csapott le a Szárnyas páncéljára, amitől a pej egyenesen a farára zuttyant. A Szárnyas megingott, de a nyeregben maradt. Mielőtt még a csatabárd másodszor is lesújthatott volna, elengedte a gyeplőt, és a baljára rácsavarva megragadta a markolatszíjánál fogva függő nehéz, szögletes buzogányt, hogy aztán visszakézből lesújtson vele a Kék sisakjára. A sisak úgy zúgott, akár egy harang; ezúttal a Kék ingott meg a nyergében. A lovak visítottak, próbáltak a másikba harapni, és csak nem akaródzott nekik szétválni.

A Kék, bár láthatóan bódult volt a buzogánycsapástól, mégis képes volt lecsapni a csatabárdjával, nagy csattanással érve el az ellenfele mellvértjét. Kész csodának tűnt, hogy még mindketten nyeregben maradtak, de ez egyszerűen csak a magas, támaszt adó kápájuknak volt az érdeme. Mindkét hátas oldalán csorgott a vér, ami különösen a deres világos színű szőrén volt feltűnő. Ciri rémülten figyelte mindezt. Kaer Morhenban megtanították harcolni, de el sem tudta képzelni, hogyan állhatna ki valami hozzájuk hasonló erőművész ellen. És hogyan védhetne ki ilyen hatalmas erejű támadások közül akár csak egyet is.

A Kék két kézre fogta a mélyen a Szárnyas mellvértjébe vert csatabárd nyelét, előrehajolt, és nekifeszült, próbálva lelökni az ellenfelét a nyergéből. A Szárnyas lendületből rávágott a buzogánnyal, először, másodszor, harmadszor. Ömleni kezdett a vér a sisak homlokellenzője alól, összefröcskölve a kék páncélt és a deres nyakát. A Szárnyas a pej oldalába vágta a sarkantyúját, a ló szökkenése kiszakította a bárd élét a mellvértjéből; a nyergében imbolygó Kék kiejtette a kezéből a fegyver nyelét. A Szárnyas átvette a buzogányt a jobbjába, nekilendült, egy iszonyatos csapással a lova nyakába döntötte a Kék fejét. Miután szabad kezével megragadta a deres gyeplőjét, a nilfgaardi lecsapott a buzogányával; a kék páncél úgy kondult fel, akár egy vasfazék, vér csordult az össze-vissza horpadt sisak alól. Még egy ütés, és a Kék fejjel előre a deres patái alá zuhant. A deres félreügetett, de a Szárnyas pej lova, akit láthatóan betanítottak erre, recsegve-ropogva tiporni kezdte a leterített férfit. Arról, hogy a Kék még élt, kétségbeesett, fájdalmas üvöltése tanúskodott. A pej ló tovább tiport rajta – olyan hévvel, hogy a sebesült Szárnyas nem bírt a nyeregben megmaradni, és nagy csattanással lezuhant mellé.

– Hát ezek agyonverték egymást, a szukafattyai – jajdult fel a Fogdmeg, aki Cirit tartotta.

– Lovag urak, mi, hogy vinné el őket a csuma meg a nyavalya – köpött ki a másik.

A Kék apródjai tisztes távolból figyelték őket. Az egyik megfordította a lovát.

– Állj meg, Veréb – ordította Rikács. – Hát te meg hova? Sardába? Így sietsz az akasztófára?

Az apródok megálltak, az egyik visszanézett, tenyerével takarva el a szemét.

– Te vagy, Rikács?

– Én! Gyere már, Veréb, ne féljél! Hát mi közünk nekünk ahhoz, ha a lovagok marják egymást!

Cirinek hirtelen elege lett a közömbösségből. Fürgén kirántotta magát az őt őrző Fogdmeg szorításából, futásnak eredt, beérte a Kék deresét, és egy ugrással a magas kápájú nyergében termett.

Talán sikerült is volna neki, ha nincs az, hogy a sardai apródok már nyeregben voltak, ráadásul kipihent lovakon. Minden nehézség nélkül utolérték, kitépték a kezéből a gyeplőt. Leugrott, és rohanni kezdett az erdő felé, de a lovasok újra beérték. Az egyikük vágtázás közben megragadta a hajánál fogva, megrántotta, és vonszolni kezdte maga után. Ciri a férfi kezébe kapaszkodva ordított. A lovas egyenesen Rikács lába elé vetette. Felsüvített a nagajka, Ciri felüvöltött és összegömbölyödött, a karjaival takarva el a fejét. A nagajka újra felsüvített, és végigvágott a karjain. Félregördült, de Rikács utána ugrott, belérúgott, aztán a keresztcsontjára taposott a csizmájával.

– Menekülni akartál, te kígyó?

A nagajka felsüvített. Ciri felüvöltött. Rikács újra belérúgott, és rácsapott a korbáccsal.

– Ne üss! – kiabálta összekuporodva.

– Megszólaltál, mi, te nyavalyás! Megoldották a nyelvecskédet? Én téged mindjárt...

– Kapj már észhez, Rikács! – kiáltott oda az egyik Fogdmeg. – A lelket akarod kiverni belőle, vagy mi ütött beléd? Túl sokat ér ez, hogy így elvesztegessed!

– Az istennyilába – mondta Veréb, ahogy leszállt a lováról. – Hát ez lenne az, akit egy hete keres Nilfgaard?

– Ez.

– Hah! Az összes garnizon ezt keresi. Valami Nilfgaardnak igen fontos egy perszóna ez! Állítólag valami hatalmas mágus varázsolta ki, hogy itt kell lennie valahol a környéken. Már Sardában azt beszélték. Ti meg hol akadtatok rá?

– A Serpenyőn.

– Az lehetetlen!

– Lehet az, lehet – mondta bosszúsan Rikács, és elfintorodott. – Nálunk van, a jutalom meg a miénk! Mit álltok úgy ott, mint a cövek? Kötözzétek meg nekem azt a madárkát, és nyeregbe vele! Elhúzunk innen, fiúk! Egy-kettő!

– Sweers méltósága – szólalt meg az egyik Fogdmeg – talán még lélegzik...

– De sokáig már nem húzza. A fene megette! Egyenesen Amarillóba megyünk, fiúk. A prefektushoz. Elvisszük neki a lányt, és felmarkoljuk érte a jutalmat.

– Amarillóba? – vakarta meg a tarkóját Veréb, és az épp csak lezárult harc mezejére nézett. – Ott már kinéz nekünk a hóhér. Mit mondasz a prefektusnak? A lovagnak annyi, ti meg egyben? Ha ez az egész kiderül, a prefektus felköttet titeket, minket meg úgy kísértet vissza Sardába... Aztán a Varnhagenek meg elevenen megnyúznak. Lehet, hogy nektek Amarillóba visz az utatok, de nekem jobb lesz, ha az erdőkbe veszem be magam...

– Süvöm vagy, Veréb – mondta Rikács. – És még ha szukafattya is, mer’ verted a húgomat, azért csak a vérem maradsz te mindig. Úgyhogy megmentem én a bőrödet. Amarillóba megyünk, ha mondom. A prefektus tudja, hogy a Sweersek meg a Varnhagenek közt vendetta van. Összetalálkoztak, levágták egymást, hát ez már csak így szokott náluk lenni. Mit tehettünk mi? A lányt meg, de most figyelj, mit mondok, később találtuk. Mi, Fogdmegek. Mostantól te is Fogdmeg vagy, Veréb. Szart se tudja a prefektus, hányán mentünk el Sweersszel. Ki nem számolja...

– Nem felejtkeztél te meg valamiről, Rikács? – kérdezte nyújtott hangon Veréb a másik sardai apródra pillantva.

Rikács lassan megfordult, aztán villámgyorsan előrántotta a kését, és teljes erőből belevágta az apród torkába. Az apród felhördült, és a földre zuhant.

– Én aztán semmiről se feledkezem meg – felelte hűvösen a Fogdmeg.

– Na, hát mostan már csak magunk között vagyunk. Tanúk nincsenek, meg a jutalmat se kell túl sokfelé széjjelosztani. Lóra, fiúk, irány Amarillo! Jó kis darab út van még köztünk meg a jutalmunk közt, nincs itt mit késlekedni!

Amikor kiértek a sötét és nyirkos bükkösből, egy falut pillantottak meg a hegy lábánál; tizenegynéhány zsúpfedelet egy kisebb folyócska kanyarulatát védő, alacsony palánkfal gyűrűjében.

A szél füstszagot sodort feléjük. Ciri megmozgatta a szíjjal a nyeregkápához kötözött keze zsibbadt ujjait. Az egész teste zsibbadt volt, elviselhetetlenül fájt a feneke, gyötörte a teli hólyagja. Napkelte óta ült abban a nyeregben. Éjszaka sem pihente magát ki, mert kénytelen volt a két oldalán fekvő Fogdmegek csuklójához kötött kézzel aludni. A Fogdmegek meg minden moccanására szitkokkal válaszoltak, veréssel fenyegették.

– Egy falu – mondta az egyik.

– Azt látom – felelte Rikács.

Leereszkedtek a hegyről, a lovak patái alatt felzördült a magas, napégette fű. Hamarosan a göröngyös úton találták magukat, amely egyenesen a faluba, a fahíd és a palánkfal kapuja felé vezetett.

Rikács megállította a lovát, felállt a kengyelben.

– Miféle falu ez? Sose álltam még meg itt. Veréb, ismered te ezt a környéket?

– Ezt a falut – mondta Veréb – régebben Fehérpataknak hívták. De amikor elkezdődött az a felfordulás, az itteniek közül páran a felkelőkhöz álltak; akkor aztán azok a sardai Varnhagenek ráeresztették a vörös kakast, az embereket meg mind levágták vagy rabságba hajtották. Mostanra csak nilfgaardi telepesek laknak itt, újonnan jöttek. A falucskát meg átkeresztelték Glyswenre. Azok a telepesek gonosz, gyűlölködő egy emberek. Én mondom nektek: ne álljunk meg itt. Menjünk tovább.

– Muszáj a lovakat pihenni hagyni – tiltakozott az egyik Fogdmeg –, meg megabrakoltatni. Meg aztán nekem is úgy korog már a gyomrom, mintha muzsikusok húznák a hasamban. Mi az nekünk, ha újonnan jöttek, trágya egy népség ez, taknyok. Meglobogtatjuk majd az orruk előtt a prefektus parancsát, hisze’ a prefektus is nilfgaardi, mint ők. Meglátod, földig hajolnak előttünk.

– Na persze – hördült fel Rikács –, látott is már valaki nilfgaardit földig hajolni. Veréb, van valami kocsma ebben a Glyswenben?

– Van. A kocsmát azt nem égették le a Varnhagenek.

Rikács hátrafordult a nyeregben, Cirire nézett.

– El kell oldozni – mondta. – Nem szabad, hogy valaki is felismerje... Adjatok neki valami köpenyt. A csuklyát meg a képébe... Hohó! Merre mész, te szutyok?

– A bokrokba kell...

– Adok én neked bokrokat, te cafat! Kucorodj csak az út mellé! És vésd az eszedbe: a faluban meg se mukkanj nekem! Ne gondold ám, hogy olyan okos vagy! Csak egyet pisszensz, és elvágom a torkodat. Ha nekem nem jut érted florin, senkinek se jut.

Lépésben közeledtek, a lovak patái feldübörögtek a kis hídon. A cölöpsánc túloldalán azonnal felbukkantak a gerelyekkel felfegyverkezett telepesek alakjai.

– A kapuban strázsálnak – morogta Veréb. – Kíváncsi volnék, minek.

– Én is – morgott vissza Rikács a kengyelben felegyenesedve. – A kapura vigyáznak, közben meg a malom felől be van a palánk omolva, szekérrel is be lehetne hajtani...

Közelebb mentek, megállították a lovakat.

– Üdv néktek, gazdurak! – kiáltott fel kedélyesen, bár némiképp mesterkélten Rikács. – A legjobbkor!

– Kik vagytok? – kérdezte kurtán a legmagasabb telepes.

– Mi, komám, katonák vagyunk – hazudta Rikács a nyeregben elterpeszkedve. – A nagyméltóságú amarillói prefektus úr szolgálatában.

A telepes végighúzta a kezét a gerely nyelén, vészjóslóan nézett vissza Rikácsra. Kétségkívül nem emlékezett, miféle keresztelőn is lett Rikács a komája.

– Azért küldött ide minket a prefektus úr őkegyelme – hazudott tovább Rikács –, hogy megtudjuk, hogyan megy a földijeinek, a glysweni jó embereknek a sora. Öméltósága üdvözletét küldi, és azt kérdi, nincs-e vajon szüksége Glyswen népének valamiféle segítségre?

– Elboldogulunk mi valahogy – felelte a telepes. Ciri megállapította, hogy a Szárnyashoz hasonlóan ugyanazzal az akcentussal beszélte a közöst, bár a beszédstílusában igyekezte Rikács zsargonját követni. – Hozzászoktunk mi ahhoz, hogy magunk boldoguljunk.

– Boldog lesz majd a prefektus úr, ha elismételjük neki ezt. Nyitva-e a kocsma? Úgy kiszáradt a torkunk...

– Nyitva – közölte komoran a telepes. – Még nyitva, egyelőre.

– Egyelőre?

– Egyelőre. Merthogy mi azt a kocsmát nemsokára lebontjuk, jól jönnek majd a szarufák meg a deszkák a hombárhoz. Nincsen nekünk hasznunk abból a kocsmából semmi. Mi itt dolgozunk az arcunk verejtékével, a kocsmába meg nem járunk. A kocsma csak az átutazót vonzza, és jobbára az olyat, akinek mi itt nem örülünk. Most is csupa olyan pihenget ott.

– Kicsoda? – sápadt el kissé Rikács. – Csak nem a Sarda-erődből véletlen? Nem a méltóságos Varnhagen urak?

A telepes elfintorodott, úgy mozdult a szája, mintha köpni támadt volna kedve.

– Nem, sajnos. A báró urak milíciája. Nissirek.

– Nissirek? – ráncolta a homlokát Rikács. – És honnan valók? Kinek vannak a parancsoksága alatt?

– Valami magas, fekete harcsabajszos vezeti őket.

– He! – fordult oda Rikács a társaihoz. – Jól kezdődik ez. Csak egy ilyet ismerünk, nem igaz? Semmi kétség, ez a mi régi cimboránk lesz, a „Higgynekem” Vercta, emlékeztek rá? Hát aztán mit csinálnak itt nálatok a Nissirek, komám?

– A Nissir urak – magyarázta komoran a telepes – Tyffibe tartanak. Minket meg megtiszteltek a látogatásukkal. Rabot visznek. A Patkányoknak a bandájából kapták el az egyiket.

– Na persze – horkant fel Veréb. – Hát a nilfgaardi császárt nem fogták el?

A telepes a homlokát ráncolta, tenyere a gerely nyelére szorult. Társai tompán felmorajlottak.

– Menjetek a kocsmába, katona urak – rándultak meg erősen az izmok a telepes állkapcsán. – És beszélgessetek csak el a Nissir urakkal, a cimboráitokkal. Állítólag a prefektusnál szolgáltok. Kérdezzétek hát meg a Nissir urakat, miért viszik azt a banditát Tyffibe ahelyett, hogy itt helyben, azonnal karóba húzatnák az ökrökkel, ahogyan a prefektus megparancsolta. És emlékeztessétek csak a Nissir urakat, a cimboráitokat, hogy itt a prefektus az úr, nem a tyffi báró. Nekünk itt van már az ökör is igában, a karó is kihegyezve. Hogyha a Nissir uraknak nem fűlik hozzá a foga, megtesszük mi, amit kell. Mondjátok csak meg nekik.

– Feltétlen megmondom – kacsintott Rikács sokatmondóan a kamerádjaira. – Ég veletek, jó emberek.

Poroszkálva indultak meg a kunyhók között. A falu kihaltnak tűnt, egy teremtett lelket se láttak. Az egyik kerítés tövében kiéhezett disznó turkált, szutykos kacsák tapicskoltak a sárban. Nagy, fekete kandúr keresztezte a lovasok útját.

– Pfuj, pfuj, a macska képit – hajolt ki Veréb a nyeregből, kiköpött, és rontástól védő jelre keresztezte az ujjait. – Átfutott az úton az a kocafattya!

– Hogy akadna a torkán keresztbe az egér!

– Minek? – fordult oda Rikács.

– Macskának. Fekete volt, mint a szurok. Átfutott az úton, pfuj, pfuj.

– Vigye el az ördög – nézett körbe Rikács. – Nézzétek inkább, micsoda üres itt minden. De láttam én a hólyagon keresztül, hogy bent ülnek a népek a kunyhókban, figyelnek. Azon a kapun túl meg azt láttam, ahogy egy szulica villan.

– A fehérnépre vigyáznak – nevetett fel az, amelyik gondokat kívánt a macskának az egérrel. – Nissirek a faluban! Hallottátok, miket beszélt az a paraszt? Látszott rajta, hogy nem szereti az a Nissireket.

– Nem is csoda. „Higgynekem” meg a kompániája egy pendelynek sem kegyelmez. Eh, megkapják még egyszer a magukét a Nissir urak. A bárók a „Rend Őreinek” hívják, meg azért fizetik őket, hogy a rendre figyeljenek, hogy az utakat tartsák szemmel. De kiabáld csak egy paraszt fülébe, hogy „Nissir!”, meglátod, a bokáját összeszarja ijedtében. De csak addig, ameddig. Még egy barmot felkoncolnak, még egy fehérnépet gerincre vágnak, aztán vasvillára hányják őket a parasztok, meglátjátok. Láttátok azokat ott a kapunál, hogy milyen egy dühös képet vágtak? Ilyenek ezek a nilfgaardi telepesek. Nem értik ezek a sutkát... Hah, hát itt a kocsma...

Megnógatták a lovakat.

A kocsmának kissé besüppedt, jócskán bemohosodott zsúpfedele volt. Biztos távolban állt a kunyhóktól meg a gazdasági építményektől, de egyszerre mégis kijelölte az egész, bedőlt palánkfallal körbevett terület középpontját és centrumát, a helyet, ahol a falun áthaladó két út keresztezte egymást. A környék egyetlen nagyobb fájának árnyékában karám állt, egy fiókkal a marha, eggyel külön a lovak számára. Ebben az utóbbiban öt vagy hat felnyergelt hátas állt. Az ajtó előtt, a lépcsőkön két fickó ült bőrzekében és hegyes prémsüvegben. Mindketten agyagkorsókat dédelgettek a mellükön, közöttük pedig egy lerágott csontokkal teli tál hevert.

– Hát ti meg kik vagytok? – ripakodott rájuk az egyik fickó, amikor meglátta Rikácsot és a lovaikról lefelé kászálódó kompániáját. – Mit kerestek itt? Tűnés innen! A kocsmát a törvény nevében lefoglaltuk!

– Ne kiabálj, Nissir, ne kiabálj – mondta Rikács, miközben Cirit húzta le a nyeregből. – Az ajtókat meg tárjad csak szélesebbre, mert bemennénk. A kommandánsod, a Vercta, az ismerősünk.

– Én nem ismerlek titeket!

– Mert neked még tejfeles a szád! Én meg „Higgynekem” még a régi időkben szolgáltunk együtt, mielőtt itt még Nilfgaard lett volna.

– Hát, ha így áll a dolog... – ingott meg a fickó, és leengedte a kardját. – Eredjetek be. Nekem aztán mindegy...

Rikács meglökte Cirit, egy másik Fogdmeg megragadta a gallérjánál fogva. Beléptek.

Bent sötétség és fülledt levegő fogadta őket, füst és sült szaga terjengett. A kocsma szinte teljesen üres volt – csak egy asztal volt foglalt, amelyik a halhólyagból készült, apró ablakon keresztül behulló fénysugár útjában állt. Néhány férfi ülte körbe. Valahol hátul, a tűzhely környékén ott sürgölődött a kocsmáros az edényeivel csörömpölve.

– Tiszteletem, Nissir urak! – harsant fel Rikács.

– Mi nem tisztelünk ám akármi marhát – horkant fel az egyik az ablak mellett ülő kompániából, és a padlóra köpött. Egy másik egy mozdulattal nyugalomra intette.

– Csak lassan – mondta. – Ezek a mieink, hát nem látod? Rikács meg a Fogdmegjei. Üdv fiúk, üdv!

Rikács arca felragyogott, és meg is indult az asztal felé, de megállt, amint meglátta, hogy a cimborái hogy bámulják a zsupfedél mestergerendáját tartó oszlopot. Az oszlop tövében sovány, szőke, tizenakárhány éves fiú ült valahogy furcsán megfeszülve és kiegyenesedve egy zsámolyon. Ciri észrevette, hogy a természetellenes helyzete abból fakadt, hogy a fiú kezeit hátracsavarták és összekötözték, nyakát pedig egy övszíjjal szorították az oszlophoz.

– Itt rohadjak meg – sóhajtott fel hangosan az egyik Fogdmeg, az, amelyik Cirit tartotta a gallérjánál fogva. – Nézz csak ide, Rikács! Hiszen ez a Kayleigh!

– Kayleigh? – fordította el a fejét Rikács. – Kayleigh, a Patkány? Az lehetetlen!

Az egyik asztalnál ülő Nissir, egy felnyírt üstökét festői sörényben viselő, kövér fickó torokhangon felröhögött.

– Pedig lehet – mondta, miközben nyalogatta a kanalát. – Ez itt Kayleigh, a maga teljes rühességében. Megérte hajnalba’ felkelni. Kapunk érte biztos vagy harmadfél tucat florint, jóféle császári pénzben.

– Elcsíptétek Kayleight, nahát, nahát – ráncolta a homlokát Rikács.

– Akkor hát igazat beszélt az a nilfgaardi paraszt...

– Harminc florin, a kutyafáját – sóhajtott fel Veréb. – Nem rossz pénz az... Lutz báró fizet, Tyffiből?

– Úgy ám – helyeselt egy másik, feketehajú-feketebajszú Nissir. – A méltóságos tyffi Lutz báró, a mi urunk és jótevőnk. A Patkányok kirabolták az intézőjét az országúton, hát ő meg elkezdett fortyogni dühében, és vérdíjat tűzött ki rájuk. És mi leszünk azok, Rikács, akik azt a jutalmat fel is vesszük, higgy nekem. Ohó, nézzétek csak, fiúk, hogy fölfújta magát a béka! Nincs az ínyére, hogy mi voltunk, és nem ő csípte el a Patkányt, pedig neki is kiadta ám parancsba a prefektus, hogy üldözze azt a bandát!

– Ez a Fogdmeg Rikács – mutatott az a kövér sörényes Cirire a kanalával – maga is fogott ám valamit. Látod ezt, Vercta? Valami lyányka.

– Látom én – vigyorodott el a feketebajszos. – Mi az, Rikács, úgy megszorongatott az ínség, hogy gyerekeket rabolsz váltságdíjért? Hát mi ez a koszfészek itt?

– Ahhoz neked semmi közöd!

– Mit keménykedel itt – nevetett fel hirtelen a sörényes. – Csak meg akarnánk róla győződni, nem-e a lányod.

– A lánya? – nevetett rá Vercta, az a feketebajszos. – Na persze. Ahhoz, hogy lányt csináljon valaki, töke is kell ám legyen.

A Nissirek majd megszakadtak a nyerítéstől.

– Röhögjetek csak, barmok! – kiabálta sértődötten Rikács. – Neked meg, Vercta, csak annyit mondok: mielőtt még a vasárnap letelne, csodálkozni fogsz még, hogy kiről járja jobban, rólatok meg a Patkányotokról, vagy rólam, és arról, amit meg én vittem végbe. És meglátjuk majd, ki a bőkezűbb: az a ti bárótok, vagy az amarillói császári prefektus!

– Kinyalhatod a seggem – közölte megvetően Vercta, és visszatért a levese szürcsöléséhez – azzal a te prefektusoddal, a császároddal meg azzal ez egész Nilfgaarddal együtt, higgy nekem. És ne fújjad már fel magad. Tudom én azt, hogy Nilfgaard már egy hete úgy hajt valami lány után, hogy csak úgy száll bele a por az utakon. Tudom, hogy jár érte jutalom. De engem szart se érdekel. Nekem eszembe’ nincs már a prefektust meg a nilfgaardiakat szolgálni, és teszek is rájuk magasról. Én most a Lutz bárónál szolgálok, és csakis neki engedelmeskedek, senki másnak.

– Az a te báród – hördült fel Rikács – helyetted csókol kezet a nilfgaardiaknak, meg nyalja a nilfgaardi talpakat. Azért nem kell neked magadnak, úgyhogy te aztán könnyen beszélsz.

– Ne húzd fel magad – mondta békülékenyen a Nissir. – Nem ellened beszéltem én, higgy nekem. Hát ha azt a lányt, amit Nilfgaard keres, te találtad meg, úgy a jó, én csak örülök, ha te viszed a jutalmat, és nem azok a szaros nilfgaardiak. Az meg, hogy a prefektusnak szolgálsz? Senki az urát meg nem választja, hanem éppen, hogy ők választanak, hát nem? Rajta, üljetek ide hozzánk, iszunk egyet, ha már úgy jött, hogy találkozzunk.

– Jól van, miért is ne – hagyta rá Rikács. – Csak adjatok előbb valami kötéldarabot. Odakötözöm én ezt a lányt az oszlophoz a Patkányotok mellé, ha úgy a jó.

A Nissirek csak úgy visítottak a röhögéstől.

– Látjátok ezt itt, a határvidék rémét? – röhögött fel a kövér sörényes.

– Nilfgaard fegyveres ereje! Kötözd csak meg, Rikács, kötözd, de erősen ám. Hanem vidd azt a vasláncot, mert a kötelet még képes és elszakítja az a te fontos foglyod, de még a pofádat is beveri, mielőtt elszaladna. Veszélyesnek látszik ám, egészen libabőrös is lettem!

Még Rikács társai is elfojtott hangon prüszköltek. A Fogdmeg elvörösödött, elforgatta az övét, és az asztalhoz lépett.

– Én csak, hogy biztosan meg ne lógjon...

– Ne keríts már ennek ekkora nagy feneket – szakította félbe Vercta, és tört a kenyérből. – Ha beszélni akarsz, ülj csak le, fizess egy kört, ahogy illik. Azt a lányt meg felkötheted felőlem a plafonra is a lábánál fogva, ha ahhoz van kedved. Pont annyira érdekel, mint a disznó szara. Csak annyi, Rikács, hogy átkozottul nevetséges ez. Lehet, hogy neked meg a prefektusodnak fontos egy fogoly, de nekem meg csak egy vézna, ijedt kis kölök. Meg akarod kötözni? Ez itt, higgy nekem, alig áll a lábán, hát hol van ez attól, hogy elszökjön. Mitől félsz te?

– Mindjárt megmondom én nektek, mitől félek – szorította össze a száját Rikács. – Ez itt egy nilfgaardi falu. Minket itt kenyérrel meg sóval egy telepes se köszöntött, a ti Patkányotoknak meg, azt mondták, hogy már a karót is kihegyezték. És meg is van hozzá a joguk, mert a prefektus parancsba adta, hogy az elfogott zsiványt a helyszínen ki kell végezni. Ha nem adjátok ki nekik a foglyot, még képesek, és pár karót nektek is kihegyeznek.

– Tyűha – mondta a kövér sörényes. – Csókát ijesztgessenek az ilyen sutyerákok, az való nekik. De jobb, ha velünk nem kezdenek, mert akkor vér fog folyni.

– A Patkányt azoknak ki nem adjuk – tette hozzá Vercta. – A miénk, és Tyffibe jön. Majd a lutzi báró elsimítja a prefektussal ezt az egész dolgot. Á, minek tépjük itt hiába a szánkat. Üljetek már le.

A Fogdmegek, hátracsúsztatva övükön a kardjukat, lelkesen ültek a Nissirek asztalához a kocsmárosért kiabálva és össznépileg Rikácsot jelölve meg, mint aki állja. Rikács egy rúgással odalökött egy zsámolyt az oszlophoz, megragadta Cirit a karjánál fogva, és akkorát taszított rajta, hogy a földre esett, a kikötözött fiú térdébe verve a vállát.

– Itt ülsz – mordult rá a férfi. – És meg se moccanj nekem, mert úgy elverlek, mint a szukát.

– Te tetűláda – köpte a férfi arcába a fiú, összehúzott szemekkel nézve rá. – Te szuka...

Ciri nem ismerte a szavak többségét, amelyek a fiú dühös, legörbülő ajkát elhagyták, de a Rikács arcán végbemenő változásokból arra következtetett, hogy hallatlanul ocsmány és sértő kifejezések kellett, hogy legyenek. A Fogdmeg elsápadt dühében, nekilendült, és arcon csapta a kikötözött fiút, megragadta a hosszú, szőke haját, és megrántotta, az oszlophoz verdesve a tarkóját.

– Ejnye, no! – kiabált oda az asztal mellől felállva Vercta. – Mi történik ott?

– Kiverem a fogait ennek a rühes Patkánynak! – bődült el Rikács. – Kitépem a lábát a valagából, de mind a kettőt!

– Gyere ide és ne tépd már tovább a pofádat – ült le a Nissir, hogy aztán egy húzásra kiigya a sörös kupáját, és megtörölje a bajuszát. – A magad foglyával úgy bánsz, ahogy akarsz, de a mienktől el a kezekkel. Te meg, Kayleigh, ne játszd itt a nagyfiút. Ülj csak szépen csendben, és kezdj el a vérpadon rágódni, amit Lutz báró már felállíttatott ám a városban. A dolgoknak a listáját, amiket a bakó majd azon a vérpadon végigjátszik veled, már össze is írták, és higgy nekem, megvan három rőf hosszú. Már a fél város arra köti a fogadásokat, hogy hányadik pontig fogod bírni. Úgyhogy takarékoskodj az erőddel, Patkány. Én is felteszek ám egy kisebb summát, és számítok rá, hogy nem okozol csalódást, és legalább a kasztrálásig kihúzod.

Kayleigh kiköpött, elfordítva hozzá a fejét, már amennyire a nyakára szoruló szíj engedte. Rikács felhúzta az övét, egy ellenséges pillantással végigmérte a zsámolyon kuporgó Cirit, azután átkozódva csatlakozott az asztalnál ülő kompániához, merthogy a kancsóban, amit a kocsmáros kihozott, mostanra csak a habnak maradtak halvány nyomai.

– Hogy kaptátok el ezt a Kayleight? – kérdezte, közben a fogadósnak is jelezve, hogy megtoldaná a rendelést. – Ráadásul meg még élve is? Mer’ azt, hogy a többi Patkányt meg lekaszaboltátok, én el nem hiszem.

– Igazándiból – felelte Vercta kritikusan szemlélgetve mindazt, amit épp kibányászott az orrából – szerencsénk volt, ennyi. Magában volt. Levált a bandáról, és átugrott éjszakára Újhámorba, a babájához. A soltészné tudta, hogy nem vagyunk messze, hát szólt nekünk. Odaértünk még pitymallat előtt, a szénáról szedtük össze, meg se tudott nyikkanni.

– A kis cafkájával meg eljátszottunk közösen egyet – röhögött fel a kövér sörényes. – Hogyha Kayleigh nem gondoskodott róla eléggé az éjjel, azért csak nem ment hiába. Mi aztán úgy meggondoztuk reggel, hogy utána nem mozgott annak se keze, se lába!

– Akkor hát, én azt mondom, agyalágyult egy tökfilkók vagytok – közölte Rikács dörgedelmesen gúnyolódva. – Szép kis pénzt basztatok el, ti kis hülyék. Ahelyett, hogy a ringyóra vesztegetitek az időt, inkább a vasat kellett volna izzítani, és kiszedni ebből a Patkányból, hogy hol éjszakázik a banda. Mindet megkaphattátok volna, Giselhert meg a Reefet... Giselherért már egy éve is húsz florint adtak a Varnhagenek. Azért a rüfkéért meg, na, hogy is hívják... Talán valami Mistelnek... Azért a prefektus még többet is adna azután, amit az unokaöccsével csinált Druigh alatt, amikor a Patkányok kifosztották a konvojt.

– Te meg, Rikács – fintorodott el Vercta – vagy természetedtől fogva vagy hülye, vagy a nehéz sorsod vitte el az eszedet. Hatan vagyunk. Hatodmagammal kellett volna elkapnom az egész bandát, vagy mi? A jutalom meg úgysem szalad el előlünk. Majd a Lutz báró megsütögeti Kayleigh sarkait a jó kis tömlöcben, nem sajnálja majd rá az időt, higgy nekem. Kayleigh mindent előad majd, kiadja nekünk a búvóhelyeiket meg a szállásaikat, és akkor majd odamegyünk, nagy erőkkel, csapatosan, bekerítjük azt a bandát, és kiszedegetjük őket onnan, mint a rákokat a hálóból.

– Na persze. Majd arra fognak várni. Megtudják, hogy elkaptátok Kayleight, aztán más búvóhelyekre meg más bozótba’ fognak elrejtőzni. Nem, Vercta, szembe kell neked nézned az igazsággal: ezt elkúrtátok. Elcseréltétek a jutalmat valami fehérnép picsájára. Ilyenek vagytok ti, ismer titeket mindenki... mindig csak a picsán jár az eszetek.

– Te vagy a picsa! – pattant fel Vercta az asztal mögül. – Ha olyan sürgős neked, menj neki te a Patkányoknak a hőseiddel együtt! De vigyázz, mert Patkányra vadászni, kegyelmetes nilfgaardi apród uram, nem ugyanaz ám, mint süldő lánykákat fogdosni!

A Nissirek és a Fogdmegek kiabálni kezdtek, és sértések áradatát zúdították egymásra. A fogadós gyorsan vitte is a sört, kiragadva az üres korsót a kövér sörényes kezéből, aki már éppen Rikácsra célzott az edénnyel. A sör gyorsan lecsendesítette a perpatvart; hűsítette a torkukat, és lehűtötte az indulatokat.

– Enni adj! – kiáltott a kövér a fogadósra. – Rántottát kolbásszal, babot, kenyeret, meg sajtot!

– Meg sört!

– Mit mereszted úgy a szemed, Rikács? Ma aztán bőviben vagyunk a pénznek! Elvettük ettől a Kayleightől a lovát, az erszényét, a csecsebecséit, a kardját, a nyergét meg a bundáját, eladtuk az egészet a törpöknek!

– Még annak a rüfkéjének a piros csizmácskáit is eladtuk. Meg a klárisát!

– Hohó, hát akkor csak igaz, hogy van miből inni! Micsoda öröm!

– Hát minek örülsz annyira? Nekünk van miből innunk, nem teneked. Te meg arról a te fontos foglyodról legfeljebb a taknyot akaszthatod le az orra alól, vagy a tetveket bogarászhatod rajt’! Amilyen a fogoly, olyan a zsákmány, haha!

– Ti szukafattyak!

– Haha, ülj le, viccelődünk mi, csak fogd már be a pofádat!

– Igyunk a békességre! A vendégeink vagytok!

– Hol az a rántotta, kocsmáros, hogy a csuma vinne el! Gyorsabban!

– Meg sört is adj!

A zsámolyon kuporgó Ciri felemelte a fejét, és szembe találta magát Kayleigh zilált, szőke üstöké alól kilátszó és egyenesen rászegezett, veszettül zöld tekintetével. Végigfutott a hátán a hideg. Kayleigh arca, bár korántsem volt csúf, dühös volt, nagyon dühös. Ciri azonnal megértette, hogy ez a nála nem sokkal idősebb fiú bármire képes.

– Talán az istenek küldtek nekem – suttogta a Patkány keresztüldöfve őt zöld pillantásával. – Ha csak belegondolok, hogy nem is hiszek bennük, de elküldtek nekem. Ne nézegess körbe, te kis idióta. Segítened kell nekem... Hegyezd a füled, a francba is...

Ciri még jobban összegömbölyödött, leeresztette a fejét.

– Figyelj – sziszegte Kayleigh, valóban patkányszerűen villogtatva a fogait. – Egy perc múlva, amikor erre jön majd a fogadós, idehívod... Figyelj rám, az ördögbe...

– Nem – suttogta a lány. – Meg fognak verni...

Kayleigh szája grimaszra húzódott, és Ciri azonnal megértette, hogy az, ha Rikács megveri, messze nem a legrosszabb, ami történhet vele. Habár Rikács hatalmas volt, Kayleigh pedig sovány, ráadásul meg is volt kötözve, ösztönösen megérezte, melyiküktől kell jobban félnie.

– Ha segítesz nekem – suttogta a Patkány –, akkor én is segítek neked. Én nem vagyok egyedül. Nekem olyan barátaim vannak, akik nem hagynak cserben... Érted? De amikor majd a barátaim ideérnek, amikor az egész elkezdődik, nem maradhatok itt ehhez az oszlophoz kötözve, vagy levágnak azok a csirkefogók... Hegyezd már a füled, a mindenségit. Elmondom, mit kell tenned...

Ciri még mélyebbre horgasztotta a fejét. Az ajka reszketett.

A Fogdmegek és a Nissirek a rántottát zabálták; úgy csámcsogtak, mint a vaddisznók. A kocsmáros megkavarta az üst tartalmát, és újabb kancsó sört vitt az asztalra egy kovászolt rozscipóval együtt.

– Éhes vagyok! – cincogta engedelmesen Ciri kissé elsápadva. A fogadós megállt, barátságosan nézett a lányra, aztán a lakomázók felé fordult.

– Adhatok neki, urak?

– Tűnés onnan! – ordította alig érthetően Rikács elvörösödött fejjel köpködve szét a rántottáját. – El a kezekkel tőle, te szaros nyársforgató, vagy összetöröm a csülkeidet! Nem szabad! Te meg csendben ülj, te csirkefogó, mer’ én téged...

– Ejnye, Rikács, mi van, elmentek otthonról, vagy mi? – vágott közbe Vercta, erőlködve tornázva le a torkán a hagymával megrakott kenyeret. – Nézzétek csak, fiúk, micsoda faszari, ő itt zabál a más pénzén, a lánytól meg sajnálja. Adj neki egy tállal, gazduram. Én fizetek, és én mondom meg, kinek adjál, kinek ne. Akinek meg nem tetszik, az kaphat is egyet rögtön abba a szőrös pofájába.

Rikács még inkább elvörösödött, de semmit se szólt.

– Eszembe jutott még valami – tette hozzá Vercta. – Muszáj lesz ezt a Patkányt is etetni, hogy meg ne dögöljön nekünk az úton, mert akkor aztán megszabadít ám minket a báró az irhánktól, higgy nekem. Az a lány majd megeteti. Hé, gazduram! Rittyents már ezeknek enni valamit! Te meg, Rikács, mit morogsz? Valami nem tetszik?

– Figyelni kell arra – biccentett Ciri felé a Fogdmeg –, mert valami furcsa kis madárka ez. Ha csak egyszerű lány volna, akkor Nilfgaard se hajtana úgy utána, a prefektus se ígérne rá jutalmat...

– Egyszerű vagy nem egyszerű – röhögött fel a kövér sörényes –, azt mindjárt ki is deríthetjük, elég csak a lába közé bekukkantani! Mit szóltok, fiúk? Kivisszük a pajtába egyet?

– Hozzá se merj nyúlni! – hördült rá Rikács. – Nem engedem!

– Hűha! Majd még meg is kérdezünk!

– Az én hasznom, az én fejem áll rajta, hogy ez egészben odaérjen! Az amarillói prefektus...

– Szarunk mi a te prefektusodra. A mi pénzünkön ittál, tőlünk meg már egy kis baszást is sajnálsz? Ejnye, Rikács, ne legyél már fukar! A fejed meg le nem esik, ne aggódj, se a hasznod el nem kerül! Odaviszed egészben. Nem halhólyagok a lányok, hogy kipukkanjanak, ha megszorongatod őket!

A Nissirek csak úgy nyerítettek a nevetéstől. Rikács cimborái csatlakoztak hozzájuk. Ciri megrázkódott, elsápadt, felemelte a fejét. Kayleigh gúnyosan rámosolygott.

– Megértetted már? – sziszegte finom mosolyra húzódó ajkai közül. – Ha berúgtak, te következel. Ezek meggyötörnek ám. Egy csónakban evezünk. Tedd, amit mondtam. Ha nekem sikerül, sikerül neked is...

– Kész az étel! – kiabálta a fogadós. Nem volt nilfgaardi akcentusa. – Ide gyere, kis hölgy!

– Kést – suttogta Ciri, amikor elvette tőle a tálat.

– Micsoda?

– Kést. Gyorsan.

– Ha kevés lenne, tessék, van még! – kiabálta mesterkélten a kocsmáros a lakomázókra sandítva, és mert még a tálba a kásából. – Menj innen, kérlek.

– Kést.

– Menj innen, vagy idehívom őket... Nem tehetem... Rám gyújtják a kocsmát.

– Kést.

– Nem. Sajnállak, lányom, de nem tehetem. Nem tehetem, értsd meg. Menj innen...

– Ezt a kocsmát – ismételte remegő hangon Kayleigh szavait – senki sem hagyja el élve. Kést. Gyorsan. És amikor elkezdődik, menekülj.

– Tartsd a tálat, te kis mamlasz! – kiabálta a fogadós úgy fordulva, hogy a testével eltakarja Cirit. Sápadt volt, és kissé vacogtak a fogai. – Közelebb a serpenyőhöz!

A lány megérezte a konyhakés hideg érintését, ahogy a férfi az övébe csúsztatta, és eltakarta a nyelét a zekéjével.

– Nagyon jó – sziszegte Kayleigh. – Úgy ülj, hogy engem eltakarj. Tedd a térdemre a tálat. A bal kezedbe vedd a kanalat, a jobba a kést. És fűrészeld azt a kötelet. Ne ott, te hülye. A könyököm alatt, az oszlopon. Vigyázz, figyelnek.

Ciri szárazságot érzett a torkában. Majdnem a tálig horgasztotta a fejét.

– Etess engem, és te is egyél. – A zöld szemek rámeredtek a fiú félig lehunyt szemhéjai alól, hipnotizálták. – És fűrészelj csak, fűrészelj. Bátran, pöttöm. Hogyha nekem sikerül, sikerül neked is...

Így igaz, gondolta magában Ciri, miközben a kötelet farigcsálta. A késnek vas- és hagymaszaga volt, a pengéje elvékonyodott a sok fenéstől. Neki van igaza. Hát tudom én, hová visznek engem ezek a gazfickók? Hát tudom én, mit akar tőlem az a nilfgaardi prefektus? Lehet, hogy abban az egész Amarillóban rám is vár már egy hóhérmester, lehet, hogy kerék vár rám, fúrók és fogók, a tüzes vas... Nem megyek önként a vágóhídra, mint valami birka. Akkor már jobb kockáztatni...

Az ablak nagy puffanással kirepült a helyéről a keretével és a kívülről behajított favágó tőkével együtt, és az egész asztalon landolt, hatalmas pusztítást végezve a tálak és korsók körében. A tönk nyomában az asztalra ugrott egy szőke, rövidre nyírt hajú lány is vörös zekében és térd fölé érő, magas szárú, csillogó csizmában. Az asztalon térdelve megforgatta a kardját. Az egyik Nissir, aki a leglassabb volt, és akinek ezért nem is sikerült felpattannia és félreugrania, a paddal együtt zuhant a hátára, miközben vér fröcskölt szanaszét átvágott torkából. A lány könnyedén legördült az asztalról, helyet csinálva az ablakon beszökkenő fiatal, rövid, hímzett bekecset viselő fiúnak.

– Patkááányoooook!! – üvöltött fel Vercta az övébe akadt kardjával viaskodva.

A kövér sörényes előrántotta a fegyverét, és a földön térdeplő lány felé vetette magát lendületet véve a csapáshoz, de a lány, hiába térdelt, ügyesen védte a támadást, félregördült, a bekecses pedig, aki a nyomában a szobába ugrott, erélyesen halántékon vágta a Nissirt. A pohos a padlóra zuhant, hirtelen olyan petyhüdtté válva, akár a jól felrázott szalmazsák.

A kocsma ajtaja egy rúgás nyomán feltárult, a szobába két újabb Patkány esett be. Az első egy magas és feketehajú fiú volt, aki szegecsekkel kivert kabátot viselt és skarlátvörös pántot a homlokán. Két gyors kardvágással a szoba átellenes sarkaiba küldött két Fogdmeget, és összecsapott Verctával. A másik, egy vállas szőke, széles csapással kettéhasította Verebet, Rikács sógorát. A maradék a konyhaajtó irányába igyekezve fogta menekülőre. De a Patkányok már onnan is befurakodtak – egy feketehajú lány ugrott hirtelen elő hátulról mesésen tarka öltözékében. Gyors szúrásával keresztüldöfte az egyik Fogdmeget, egy másikat körvágással kergetett félre, és rögtön ezután levágta a kocsmárost, mielőtt még az elkiabálhatta volna magát, hogy kicsoda is tulajdonképpen.

A szobát kiabálás és kardcsörgés töltötte meg. Ciri az oszlop mögé rejtőzött.

– Mistle! – Kayleigh, miután eltépte a félig átvágott kötelékeit, most a szíjjal küszködött, amely még mindig az oszlophoz szorította a nyakát. – Giselher! Reef! Ide, hozzám!

A Patkányokat azonban túlságosan is lefoglalta a küzdelem – Kayleigh kiáltását csak Rikács hallotta meg. A Fogdmeg odafordult hozzá, és már szúrni készült, hozzá akarva szegezni a Patkányt az oszlophoz. Ciri villámgyorsan és ösztönösen reagált – ugyanúgy, mint amikor Gors Velenben harcolt a sárkánykígyóval, mint amikor Thanedden küzdött; minden Kaer Morhenban tanult mozdulata már-már az ő közreműködése nélkül, magától ment végbe hirtelen. Előugrott az oszlop mögül, megpördült, Rikácsra rontott, és erősen meglökte a csípőjével. Túlságosan apró és törékeny volt ahhoz, hogy félrelökje a hatalmas Fogdmeget, de sikerült megzavarnia a mozdulatai ritmusát. És felhívnia magára a figyelmét.

– Te cafat!

Rikács nekilendült, kardja felsüvített a levegőben. Ciri teste ismét magától hajtotta végre a takarékos kitérést, a Fogdmeg pedig kis híján felbukott, ahogy a lendületet vett penge után repült. Ocsmányul átkozódva ismét lecsapott, minden erejét a támadásba fektetve. Ciri ügyesen félreugrott, biztosan érkezve a bal lábára, és ismét megpördült, ezúttal az ellenkező irányba. Rikács még egyszer rávágott, de most sem volt képes eltalálni.

Hirtelen Vercta zuhant be közéjük, mindkettejüket vérrel fröcskölve össze. A Fogdmeg hátralépett, körülnézett. Kizárólag holttestek vették körül. És Patkányok, akik minden oldalról felemelt karddal közeledtek felé.

– Álljatok meg – mondta hűvösen a feketehajú a skarlátvörös fejpánttal, miközben kiszabadította végre Kayleight. – Nekem úgy tűnik, nagyon szeretné levágni ezt a lányt. Nem tudom, miért. Azt sem tudom, miféle csoda folytán nem sikerült neki eddig. De adjuk meg neki az esélyt, ha már annyira szeretné.

– Akkor adjunk esélyt a lánynak is, Giselher – mondta az a vállas. – Akkor már legyen tisztességes a küzdelem. Adj neki valami vasat, Szikra.

Ciri megérezte a tenyerében egy kard markolatát. Egy túlságosan nehéz kardét.

Rikács veszettül fújtatott; villogó körvágásban forgatott pengével vetette rá magát a lányra. Lassú volt – Ciri gyors fintákkal és félfordulatokkal tért ki a vágásai elől, meg sem próbálva kivédeni a rá záporozó csapásokat. A kardja csak arra szolgált, hogy ellensúlyként megkönnyítse a kitéréseit.

– Elképesztő – nevetett fel a rövidre nyírt hajú lány. – Ez egy akrobata!

– Gyors – mondta a tarka lány, akitől a kardot kapta. – Gyors, mint egy tünde. Hé, te, dagadék! Talán inkább mégis közülünk állnál ki valakivel? Vele aztán nem megy!

Rikács hátrált, körbenézett, hirtelen váratlanul előreugrott, szúrással támadva Cirire, úgy nyúlva utána, akár egy kinyújtott csőrű gém. Ciri rövid fintával kerülte el a döfését, megperdült. Egy pillanatra ott látta maga előtt Rikács nyakán a duzzadt, lüktető eret. Tudta, hogy abból a helyzetből, ahogyan a férfi állt, nem képes se elkerülni, se kivédeni a támadást. Tudta, hová és hogyan kellene lesújtania.

Nem sújtott le.

– Elég ebből – érezte meg valaki kezét a vállán. A tarkaruhás lány félrelökte, ezzel egy időben két másik Patkány, az a bekecses, meg az a rövidre nyírt hajú lány belökte Rikácsot a szoba sarkába, és a kardjaikkal tartották sakkban.

– Elég ebből a mókából – ismételte a tarka, magához fordítva Cirit. – Kissé túlságosan is hosszúra nyúlt már. És a te hibádból, nagylány. Ölhetnél, de te nem ölsz. Valami azt súgja nekem, nem élsz már sokáig.

Ciri megborzongott, amikor a lány hatalmas, mandulavágású, fekete szemeibe nézett, amikor meglátta a mosolygás közben előbukkanó fogait, melyek olyan apróak voltak, hogy a mosolyát lidércessé tették. Azok nem emberi szemek és nem emberi fogak voltak. A tarka lány tünde volt.

– Ideje eltűnnünk – vetette oda keményen Giselher, az a skarlátvörös fejpántos; nyilvánvalóan ő volt a vezérük. – Ez már tényleg túlságosan hosszúra nyúlik! Mistle, végezz azzal a semmirevalóval.

A rövidre nyírt hajú lány felemelt kardjával közelebb lépett.

– Kegyelem! – üvöltötte Rikács térdre rogyva. – Hagyjátok meg az életemet! Nekem kisgyerekeim vannak... Kicsikék...

A lány könyörtelenül lecsapott, fordítva hozzá egyet a csípőjén. A vér kárminvörös pöttyök széles, szabálytalan csíkjával fröcskölt a meszelt falra.

– Ki nem állhatom a kisgyerekeket – közölte a rövidre nyírt hajú lány, gyors mozdulattal söpörve le ujjával a vércsatornáról a vért.

– Ne állj ott, Mistle – sürgette az a fiú a skarlátvörös fejpánttal. – Lóra! El kell tűnnünk! Ez nilfgaardi falu, itt nincsenek barátaink!

A Patkányok villámgyorsan kint termettek a kocsmából. Ciri nem tudta, mitévő legyen, de nem volt ideje ezen töprengeni. Mistle, az a rövidre nyírt hajú lány az ajtó felé lökte.

A kocsma előtt a korsók törmeléke és a lerágott csontok között ott hevert a bejáratra vigyázó két Nissir holtteste. A falu felől gerelyekkel felfegyverkezett telepesek szaladtak feléjük, de az udvarra rontó Patkányok láttán azonnal eltűntek a kunyhók között.

– Tudsz lovagolni? – kiáltotta oda Cirinek Mistle.

– Igen...

– Akkor indulás, fogd az egyiket, és vágtass! Vérdíjat tűztek ki a fejünkre, ez meg itt egy nilfgaardi falu! Most ragad az összes íjat meg lándzsát! Vágtass Giselher után! Az utca közepén! Tartsd magad távol a kunyhóktól!

Ciri átrepült az alacsony korlát fölött, megragadta a Fogdmegek egyik lovának a gyeplőjét, nyeregbe ugrott, és a ló farára csapott a kard lapjával, amit ki sem engedett volna a markából. Kemény vágtára fogta, megelőzve Kayleight és a tarka tündelányt, akit Szikrának hívtak. A többi Patkány után hajtott a malom irányába. Látta, ahogyan az egyik kunyhó sarka mögül előugrik egy számszeríjas férfi, és Giselher hátára céloz.

– Vágd le! – hallotta hátulról. – Vágd le, kislány!

Ciri kihajolt a nyeregből, a kantárszárat megrántva és a lába szorításával kényszerítve a vágtató lovat irányváltásra, és megforgatta a kardját. A számszeríjas férfi az utolsó pillanatban fordult csak meg, a lány megpillantotta rémülettől eltorzult arcát. Csapásra emelt keze egy pillanatra megingott, ami elég volt ahhoz, hogy az iram elsodorja a férfi mellett. Hallotta az eleresztett ideget felzendülni, a lova felvisított, megrándult a fara, és felágaskodott. Ciri a lábait a kengyelből kirántva leugrott, ügyesen, fél térdre érkezve ért földet. A feléje vágtató Szikra kihajolt a nyeregből az erőteljes csapáshoz, és átvágta a számszeríjas tarkóját. A számszeríjas térdre rogyott, előrehajolt, és arccal egy pocsolyába toccsant, sarat fröcskölve mindenfelé. A sebesült ló ott nyerített és vergődött mellettük, míg végül erélyesen rúgkapálva be nem szaladt a kunyhók közé.

– Te idióta! – üvöltötte a tündelány, ahogy eliramodott Ciri mellett. – Te átkozott idióta!

– Ugorj fel! – kiabálta Kayleigh közelebb lovagolva hozzá. Ciri odaszaladt, megragadta a feléje nyújtott kezet. Az iram magával ragadta, a vállízülete egész belereccsent, de sikerült felugrania a lóra és hozzátapadnia a szőke Patkány hátához. Vágtázni kezdtek, maguk mögött hagyva Szikrát. A tündelány visszafordult, üldözőbe véve egy újabb számszeríjast, aki félredobta a fegyverét, és eliszkolt a pajta kapujának irányába. Szikra gond nélkül beérte. Ciri elfordította a fejét. Hallotta, ahogy a levágott számszeríjas felvonyít; röviden, vadul, mintha csak valami állat volna.

Mistle érte őket utol, aki egy felnyergelt lógóst húzott magával. Kiabált valamit; Ciri nem értette a szavait, de azonnal felfogta. Elengedte Kayleigh hátát, vágtázás közben a földre ugrott, odafutott a lógóshoz, veszélyesen közel kerülve az épületekhez. Mistle odadobta neki a gyeplőt, körbenézett, és figyelmeztetően felkiáltott. Ciri épp időben fordult meg ahhoz, hogy egy gyors félfordulattal elkerülje az alattomos lándzsadöfést, amelyet a disznóólból előbukkanó köpcös telepes intézett feléje.

Az, ami ezután következett, hosszú ideig üldözte még álmában. Mindenre emlékezett, minden egyes mozdulatára. A félfordulat, ami a lándzsa hegyétől megmentette, ideális helyzetbe juttatta. A lándzsás ellenben, mivel erősen előrehajolt, képtelen lett volna akár félreugrani, akár védeni magát a két kézzel tartott lándzsája nyelével. Ciri laposan vágott, ellentétes irányú félfordulatba kezdve. Egy pillanatra látta a többnapos borosta sörtéjével benőtt arcot, és benne a kiáltásra nyíló szájat. Látta a kopaszodástól megnyúlt homlokot, amely világos maradt a vonal fölött, ameddig a sapka vagy a kalap védte a leégés elől. Azután viszont mindazt, amit látott, felspriccelő vér takarta el.

Még mindig ott tartotta a kezében a gyeplőt, a ló megriadt az iszonyú üvöltéstől, rángatni kezdte, térdre döntötte. Ciri nem eresztette a kantárszárat. A sebesült férfi üvöltött és hörgött, görcsösen rángatózott a szalmában és a ganéjban, úgy ömlött belőle a vér, mint valami disznóból. Ciri érezte, ahogyan a gyomra a torkába szökik.

Szikra közvetlenül mellette állította meg a lovát. Megragadta a toporzékoló lógós gyeplőjét, és megrántotta, talpra állítva a még mindig a szíjába kapaszkodó Cirit.

– Nyeregbe! – üvöltötte. – És vágtass!

Ciri úrrá lett az émelygésén, nyeregbe pattant. A kard, amit még mindig a kezében tartott, véres volt. Csak nagy nehezen küzdötte le magában azt a vágyat, hogy a lehető legmesszebbre hajítsa magától fegyverét.

Mistle tört elő a kunyhók közül két férfit üldözve. Az egyiknek sikerült egy kerítést átugorva elmenekülnie, a másik a lány rövid vágása nyomán térdre esett, és mindkét kezével megragadta a fejét.

A tündelánnyal együtt mindketten vágtázni kezdtek, de egy pillanattal később lábukat a kengyelben megfeszítve meg is állították a lovukat, mert Giselher és a többi Patkány már vissza is tért a malom irányából. Mögöttük pedig, üvöltéssel próbálva bátorságot csepegtetni magukba, egy sereg felfegyverzett telepes rohant feléjük.

– Utánunk! – ordította vágtázva Giselher. – Utánunk, Mistle! A folyóhoz!

Mistle oldalra hajolva meghúzta a gyeplőt, megfordította a lovát, és elvágtatott a fiú után, átugratva az út menti alacsony kerítéseket. Ciri a lova sörényébe temette az arcát, és a nyomába eredt. Közvetlenül mellette ott vágtatott Szikra. A sebes iram szétfújta gyönyörű fekete haját, feltárva filigrán fülönfüggővel ékesített aprócska, hegyes végű fülét. A férfi, akit Mistle megsebzett, még mindig ott térdelt az út közepén előre-hátra hintázva és két kézzel szorongatva véres fejét. Szikra leírt a lovával egy kört, odavágtatott a férfihoz, és kardjával lecsapott rá felülről, erélyesen, teljes erőből. A sebesült férfi felüvöltött. Ciri látta, ahogyan a levágott ujjai úgy repülnek szanaszét oldalra, akár a tuskóról lehasított hasábok, és zsíros, fehér férgekként zuhannak a földre.

Óriási nehézségek árán gyűrte csak vissza magában a hányást.

A paliszádon tátongó lyuk túloldalán ott várta őket Mistle és Kayleigh, a többi Patkány már messze járt. Mind a négyen kemény, feszes galoppra fogták, keresztülvágtattak a folyón, vizet fröcskölve szanaszét, ami felszökött még a lovaik pofája fölé is. Előrehajolva, a lovuk sörényébe temetve az arcukat felkapaszkodtak a homokos rézsűn, átszáguldottak a csillagfürttől lila réten. Szikra, akinek a legjobb lova volt közülük, az élre tört.

Beérkeztek az erdőbe, a nyirkos árnyékba, a bükkök törzsei közé. Utolérték Giselhert és a többieket, de csak egy pillanatra lassítottak az iramon. Amikor keresztüljutottak az erdőn, és kiértek a hangásra, újra vágtázni kezdtek. Ciri és Kayleigh hamarosan kezdett lemaradozni mögöttük, a Fogdmegek lovai képtelenek voltak tartani az iramot a Patkányok gyönyörű, telivér hátasaival. Cirinek további gondja is támadt – a hatalmas lovon alig érte el a lábával a kengyelt, vágtázás közben pedig képtelen volt beállítani a kengyelszíját. Kengyel nélkül se lovagolt rosszabbul, mint kengyellel, de tudta, hogy ebben a helyzetben nem bírja majd sokáig a vágtát.

Szerencséjére néhány perccel később Giselher lassított a tempón, és feltartóztatta az élbolyt, engedve, hogy ő és Kayleigh is csatlakozzon hozzájuk. Ciri ügetésbe ment át. Még mindig nem tudta rövidebbre venni a kengyelszíját, hiányoztak hozzá a szíjról a lyukak. Le sem lassítva átemelte a jobb lábát a nyereg fölött, és női módra ülte meg a lovát.

Amikor Mistle meglátta, hogyan ül a lány, nevetésben tört ki.

– Látod ezt, Giselher? Nem csak akrobata, de még voltizsőr is! Eh, Kayleigh, honnan szedted te ezt az ördögfiókát?

Szikra, igyekezve visszafogni még mindig száraz, gyönyörű gesztenyepej lovát, amely majd elepedt, hogy tovább vágtathasson, közelebb léptetett és nekivezette a lovát Ciri legyesszürke deresének. A ló felhorkant, és a fejét dobálva hátrálni kezdett. Ciri a nyeregből kihajolva meghúzta a gyeplőt.

– Tudod egyáltalán, miért vagy még életben, te kretén? – hördült rá a tünde félresöpörve a haját az arcából. – Az a parasztocska, akinek nagy kegyesen megkegyelmeztél, túl korán engedte el az ideget, és a lovat találta el, nem pedig téged. Különben most egy nyíl állna a hátadban egészen a tollazásáig! Minek hordod te magadnál azt a kardot?

– Hagyd békén, Szikra – mondta Mistle a hátasa izzadtságtól lucskos nyakát tapogatva. – Lassítanunk kell, Giselher, vagy megöljük ezeket a lovakat! Hiszen senki sem üldöz minket.

– Szeretnék a lehető leggyorsabban átkelni a Veldán – felelte Giselher. – Majd a folyón túl pihenünk. Kayleigh, hogy bírja a lovad?

– Kibírja. Nem egy paripa, versenyezni nem küldeném, de erős egy bestia.

– Na, akkor indulás.

– Egy pillanat – szólalt meg Szikra. – És ez a takonypóc?

Giselher körbenézett, megigazította a skarlátvörös pántot a homlokán; tekintete Cirin állapodott meg. Az arca, az arckifejezése emlékeztetett valamelyest Kayleighére – ugyanolyan dühös grimaszra húzódott a szája, ugyanúgy hunyorgott a szemével, ugyanolyan sovány, kiugró állkapcsa volt. Idősebb volt viszont a szőke Patkánynál: a kékes árny az arcán arról tanúskodott, hogy rendszeresen borotválkozott már.

– Na igen – bökte ki kelletlenül. – Mi legyen veled, te fruska?

Ciri leeresztette a fejét.

– Segített nekem – szólalt meg Kayleigh. – Ha ő nincs, az a rühes Fogdmeg odaszegez ahhoz az oszlophoz...

– A faluban – tette hozzá Mistle – látták, ahogy velünk menekült. Egyet levágott, kétlem, hogy túlélné. Ezek nilfgaardi telepesek. Ha ez a lány a kezeik közé kerül, agyonverik. Nem hagyhatjuk itt.

Szikra dühösen horkant fel, de Giselher csak legyintett.

– Veldáig – hozta meg a döntést – jöjjön csak velünk. Azután meglátjuk. Ülj azon a lovon, ahogy illik, te lány. Ha lemaradsz, nem fogunk utánad forgolódni. Megértetted?

Ciri készségesen bólogatott.

– Beszélj, te lány. Ki a fene vagy te? Honnan jöttél? Hogy hívnak? Miért utaztál őrizet alatt?

Ciri lehajtotta a fejét. Míg lovagoltak, volt rá elég ideje, hogy megpróbáljon kitalálni valami kis mesét. Ki is talált néhányat. De a Patkányok vezére nem tűnt olyannak, aki bármelyiket is elhitte volna.

– Na – sürgette Gisleher. – Órákon keresztül lovagoltál velünk. Itt pihenünk együtt, nekem meg még nem is volt alkalmam hallani, hogy cseng a hangod. Néma vagy talán?

A tűz lángolva és szikranyalábokat szórva csapott fel, aranyló fényhullámmal árasztva el a pásztorkunyhó romjait. Mintha csak Giselher parancsának engedelmeskedne, a tűz megvilágította a vallatott arcát, hogy annál is könnyebben felfedezhessék rajta a hazugságot és az őszintétlenséget. Hiszen az igazat nem mondhatom el nekik, gondolta kétségbeesetten Ciri. Ezek zsiványok. Brigantik. Ha tudomást szereznek a nilfgaardiakról, arról, hogy a Fogdmegek a jutalomért kaptak el, talán még nekik is kedvük támadhat azt a fejpénzt megszerezni. Ráadásul az igazság túlságosan is valószínűtlen ahhoz, hogy higgyenek nekem.

– Kijuttattunk abból a faluból – folytatta lassan a bandavezér. – Elhoztunk téged ide, az egyik rejtekhelyünkre. Enni kaptál. A mi tüzünk mellett ülsz. Mondd hát el végre, ki a fene vagy!

– Hagyd békén – szólalt meg hirtelen Mistle. – Amikor rád nézek, Giselher, hirtelen egy Nissirt látok, egy Fogdmeget, vagy egyet azok közül a nilfgaardi szukafattyak közül. És úgy érzem magam, mintha vallatáson lennék, a hóhérpadhoz kötözve valami tömlöcben!

– Mistle-nek igaza van – válaszolta a szőke fiú abban a bekecsben. Ciri összerezzent, amikor meghallotta a kiejtését. – Nyilvánvaló, hogy a lány nem akarja elmondani, kicsoda, és joga is van ehhez. Amikor csatlakoztam hozzátok, én sem beszéltem sokat. Nem akartam elárulni, hogy én is egyike voltam azoknak a nilfgaardi szukafattyaknak...

– Ne beszélj hülyeségeket, Reef – legyintett Giselher. – Veled más volt a helyzet. Te meg, Mistle, ugyanúgy túlzol. Ez itt egyáltalán nem vallatás. Szeretném, ha elmondaná, kicsoda és honnan jött. Ha megtudtam, megmutatom neki az utat hazafelé, és ennyi. Mégis hogyan tehetném ezt, ha egyszer nem tudom...

– Semmit se tudsz – fordította el a tekintetét Mistle. – Még azt sem, hogy van-e egyáltalán otthona. Én meg azt gondolom, hogy nincs. Azért szedték össze a Fogdmegek az országúton, mert egyedül volt. Jellemző azokra a gyáva férgekre. Ha ráparancsolsz, hogy menjen, amerre a lába viszi, nem éli túl egyedül a hegyekben. Széttépik a farkasok, vagy éhenhal.

– Akkor hát mihez kezdjünk vele? – kérdezte kamaszos basszusán az a vállas fiú, miközben egy bottal bökdöste a tűzrakás üszkösödő fáit. – Hagyjuk valami falu közelében?

– Remek ötlet, Asse – gúnyolódott Mistle. – Nem ismered a parasztokat? Elkel most náluk a dolgos kéz. Kihajtják majd a lányt a csordát legeltetni, de előtte még eltörik a lábát, hogy meg ne tudjon szökni. Este meg úgy bánnak majd vele, mint aki senkié – hát mindenkié lesz. Megfizet majd az ételért meg a fedélért a feje felett, és te is tudod, milyen pénzben. Tavaszra meg ott fekszik majd gyermekágyi lázban, miután a mocskos disznóólban megszülte valamelyiknek a kölykét.

– Ha hagyunk neki lovat meg kardot – szűrte a szavakat lassan a fogai közül Giselher, még mindig Cirit bámulva –, nem szeretnék annak a parasztnak a bőrében lenni, aki el akarná törni a lábát. Vagy kölyköt csinálni neki. Láttátok, milyen táncot járt a kocsmában azzal a Fogdmeggel, akit utána Mistle levágott? Az a fickó a levegőbe vagdosott, ez meg csak táncolt, mintha mi sem történt volna... Hah, igazából nem érdekel különösebben se a neve, se a származása, de azt, hogy hol tanulta azokat a mutatványokat, szívesen megtudnám...

– A mutatványok nem fogják megmenteni – szólt közbe hirtelen Szikra, aki egész eddig a kardja élezésével volt elfoglalva. – Ez csak táncolni tud. Ahhoz, hogy túlélje, ölnie is tudnia kell, arra meg képtelen.

– Azért talán képes – vigyorgott Kayleigh. – Amikor ott a faluban átvágta annak a parasztnak a torkát, vagy félrőfnyire repült a vér a levegőbe...

– Ő meg majdnem elájult, amikor meglátta – horkant fel a tündelány.

– Mert ez még gyerek – szakította félbe Mistle. – Sejtem én, kicsoda, és hol tanulta a mutatványait. Láttam én már nem egyszer olyanokat, mint ő. Táncosnő lesz, vagy akrobata valami vándorcirkuszból.

– És mégis mióta – horkant fel Szikra újra – érdekelnek minket a táncosnők és az akrobaták? A mindenségit, mindjárt éjfél, kezdek elálmosodni. Fejezzük már be végre ezt az üres fecsegést. Ki kell magunkat aludnunk, és pihenni, hogy holnap alkonyatkor Hámorban lehessünk. Talán nem felejtettétek még el, hogy az ottani soltész kiadta Kayleight a Nissireknek. Úgyhogy látnia kellene az egész falunak, milyen is, ha vörösbe hajlik az éj. A lány meg? Lova van, kardja van. Egyiket is, másikat is becsületesen szerezte. Adjunk neki valami ennivalót meg pár garast. Azért, hogy megmentette Kayleight. Aztán meg menjen csak, ahová akar, gondoskodjon csak saját magáról...

– Rendben – mondta Ciri, ahogyan összeszorított szájjal felállt.

Csend lett, amit csak a tűz pattogása tört meg időnként. A Patkányok kíváncsian néztek a lányra, és vártak.

– Rendben – ismételte; maga is csodálkozott, milyen idegenül zengett a hangja. – Nincs szükségem rátok, nem könyörögtem, hogy... És egyáltalán nem akarok veletek maradni! Elindulok most rögtön...

– Szóval mégsem vagy te néma – állapította meg komoran Giselher. – Tudsz te beszélni, ráadásul még milyen szemtelenül is.

– Nézzetek csak a szemébe – prüszkölt fel Szikra. – Nézzétek, hogy tartja a fejét. Ragadozó madár ez! Egy kis sólyomfiók!

– El akarsz menni – mondta Kayleigh. – De hová, ha szabad tudnom?

– Mit érdekel az titeket? – kiabálta Ciri, és a szemében zöldes láng lobbant. – Hát kérdezlek én titeket, hová mentek? Nem érdekel! És ti sem érdekeltek! Semmi szükségem rátok! Képes vagyok... Elboldogulok! Egyedül!

– Egyedül? – ismételte Mistle furcsa mosollyal az arcán.

Ciri elhallgatott, leeresztette a fejét. A Patkányok is hallgattak.

– Éjszaka van – mondta végül Giselher. – Éjszaka sehová se megy az ember a lovával. Sehová se megy az ember egyedül, kislány. Annak, aki egyedül marad, meg kell halnia. Ott, a lovaknál hever pár pokróc meg prém. Válassz magadnak valamit. Hűvösek az éjszakák itt a hegyekben. Mit mereszted rám azokat a zöld pislogóid? Csinálj magadnak vackot, és aludj. Ki kell magadat pihenned.

Némi gondolkodás után szót fogadott. Amikor egy takarót és egy szőrmedarabot vonszolva visszatért, a Patkányok már nem ültek ott a tűz körül. Félkörben álltak, a lángok vörös visszfénye tükröződött a szemükben.

– Mi vagyunk a Határvidék Patkányai – mondta büszkén Giselher. – Mérföldekre kiszagoljuk a zsákmányt. Nem félünk a csapdáktól. És nincs olyan dolog, amin át ne rágnánk magunkat. Mi a Patkányok vagyunk. Gyere ide, te lány.

Szót fogadott.

– Neked semmid sincs – tette hozzá Giselher, miközben egy ezüsttel kivert övet adott át neki. – Fogadd hát el ezt legalább.

– Nincs semmid és senkid – mondta Mistle, mosolyogva dobva a vállára egy zöld atlaszkabátkát és egy azsúrozott blúzt nyomva a kezébe.

– Semmid sincs – szólt Kayleigh, és az ajándéka egy drágakövektől szikrázó hüvelybe csúsztatott tőr volt. – Egyedül vagy.

– Nincs senkid – ismételte utána Asse. Ciri egy díszes kardkötőt kapott tőle.

– Nincs senki, aki közel állna hozzád – mondta Reef nilfgaardi akcentusával, egy pár finom, puha bőrből készült kesztyűt nyújtva át neki. – Nincs egyetlen ember sem, aki közel állna hozzád, és...

– Mindenütt idegen maradsz – fejezte be látszólag nemtörődöm módon Szikra, gyors és meglehetősen ceremóniamentes mozdulattal egy fácántollas barettet csapva Ciri fejébe. – Mindenütt idegen, és mindig más, mint a többi. Minek nevezzünk téged, sólyomfiók?

Ciri a lány szemébe nézett.

– Gvalch’ca.

A tündelány felnevetett.

– Mikor végre beszélni kezdesz, több nyelven is beszélsz hát, Sólyomfiók! Ám legyen. Az Ősi Nép nevét fogod viselni, azt a nevet, amit te választottál magadnak. Falka leszel hát.

Falka.

Képtelen volt elaludni. A lovak dobogtak és horkoltak a sötétben, szél susogott a jegenyekoronákban. Az égbolt csak úgy szikrázott a csillagoktól.

Fényesen világított a Szem; hű vezetője a sziklasivatagban oly sok napon át. A Szem mutatta, merre van nyugat. De Ciri nem volt többé biztos abban, hogy az a helyes irány. Semmiben sem volt már biztos.

Képtelen volt elaludni, pedig hosszú napok óta először érezte magát biztonságban. Többé már nem volt egyedül. Az ágakból készített vackot félreeső helyen állította fel, messze a Patkányoktól, akik a romos kunyhó tűztől átmelegedett vályogján aludtak. Messze volt tőlük, de érezte a közelségüket és a jelenlétüket. Nem volt egyedül.

Csendes lépéseket hallott.

– Ne félj.

Kayleigh.

– Nem mondom el nekik – suttogta a szőke Patkány letérdelve és fölé hajolva –, hogy keres téged Nilfgaard. Nem beszélek a fejpénzről, amit az amarillói prefektus ígért érted. Ott, a kocsmában megmentetted az életemet. Meg fogom neked hálálni. Valami kedvessel. Most rögtön.

A fiú melléfeküdt, lassan és óvatosan. Ciri megpróbált felpattanni, de Kayleigh visszanyomta a fekhelyre, cseppet sem erőszakos, de erős és ellentmondást nem tűrő mozdulattal. Gyengéden a lány szájához emelte az ujjait. Nem volt rá szükség. Cirit megbénította a félelem, összeszorult, fájdalmasan száraz torkából még akkor sem tudott volna egy kiáltást kipréselni, ha történetesen kiáltani is akart volna. De nem akart. Jobb volt a csönd és a sötétség. Biztonságosabb. Otthonosabb. Elrejtették az ijedtségét és a szégyenét.

Felnyögött.

– Maradj csendben, pöttöm – suttogta Kayleigh, miközben lassan megoldotta a blúzát. Lassú, lágy mozdulatokkal lecsúsztatta a szövetet a válláról, az ing alját pedig a csípője fölé húzta. – És ne félj. Meglátod, milyen kellemes.

Ciri megrázkódott a száraz, kemény és érdes tenyér érintésétől. Mozdulatlanul feküdt, mereven és feszülten, telve gúzsba kötő, az akaratát megtörő félelemmel és átható undorral, amely valami forróság hullámaival tört a halántékára és az arcára. Kayleigh a bal karját a feje alá csúsztatta, közelebb húzta magához, próbálva félretolni a lány kezét, amely még mindig görcsösen szorongatta az ing alját, hiába próbálva lejjebb húzni azt. Ciri reszketni kezdett.

Hirtelen valami mozgást érzett a körülöttük uralkodó sötétségben, érezte, hogy valami megrázkódik, meghallotta egy rúgás zaját.

– Megőrültél, Mistle? – horkant fel Kayleigh kissé felemelkedve.

– Hagyd a lányt, te disznó.

– Tűnj innen. Menj aludni.

– Hagyd őt békén, ha mondom.

– Miért, talán zaklatom, vagy mi? Hát kiabál velem, vagy talán szabadulni próbál? Csak szeretném álomba ringatni. Ne zavarj már.

– Takarodj innen, különben le foglak szúrni.

Ciri egy tőrt hallott fémhüvelyében csikorogni.

– Nem tréfálok – ismételte Mistle, aki homályosan fel-felvillant egy pillanatra fölöttük. – Tűnés a fiúkhoz. De rögtön.

Kayleigh felült, elkáromkodta magát halkan. Azután egy szó nélkül felállt, és gyorsan odébbállt.

Ciri érezte, ahogyan könnyek gördülnek végig az arcán, gyorsan, egyre gyorsabban, fürge férgecskékként kúszva be a füle mellett a hajába. Mistle odafeküdt mellé, gondosan betakargatta a szőrmetakaróval. De nem igazította meg a felhúzott ingét. Úgy hagyta, ahogyan volt. Ciri újra reszketni kezdett.

– Csendesen, Falka. Most már minden rendben lesz.

Mistle teste meleg volt, gyanta- és füstillatú. A tenyere kisebb volt Kayleigh tenyerénél, finomabb, puhább. Kellemesebb. De az érintésétől Ciri ismét megfeszült, ismét félelemmel és undorral béklyózta meg az egész testét, összeszorította az állkapcsát, és a torkát fojtogatta. Mistle hozzábújt, oltalmazóan átkarolta és megnyugtatóan suttogott hozzá, de ugyanakkor az aprócska tenyere langyos kis csigaként kúszott szüntelenül fel és alá, nyugodtan, magabiztosan, határozottan, jól ismerve az útját és a célját is. Ciri érezte, ahogyan az undor és félelem vasfogói szétnyílnak, enyhül a fogásuk, érezte, ahogyan kicsusszan a szorításukból, és süllyedni kezd lefelé, lefelé, mélyre, egyre mélyebbre, a rezignáció és a bágyadt engedelmesség langyos és nedves mocsarába. Az undorító és megalázóan kellemes engedelmességébe.

Tompán, kétségbeesetten nyögött fel. Mistle lehelete perzselte a nyakát, bársonyos és nedves ajkai a vállát, a kulcscsontját csiklandozták, aztán lassacskán megindultak lefelé. Ciri ismét felnyögött.

– Halkan, Sólyomfiók – suttogta Mistle óvatosan a feje alá csúsztatva a karját. – Többé már nem leszel egyedül. Most már nem.

Ciri másnap virradatkor kelt. Lassan és óvatosan csusszant ki a szőrme alól, hogy ne ébressze fel Mistle-t, aki nyitott szájjal és a szemét az alkarjával eltakarva aludt. Lúdbőrös volt a karja. Ciri gondosan betakargatta a lányt. Némi tétovázás után fölé hajolt, gyengéden megcsókolta rövidre nyírt, kefeként meredő haját. Mistle motyogott valamit álmában. Ciri letörölt az arcáról egy könnycseppet.

Már nem volt egyedül.

A többi Patkány is aludt még, egyikük fennhangon horkolt, a másik éppolyan fennhangon rotyogtatott egyet. Szikra keze fektében keresztben pihent Giselher mellkasán, dús haja kócosan szóródott szanaszét. A lovak prüszköltek és topogtak, egy harkály ütések rövid sorozataival kopogtatott egy fenyőfa törzsén.

Ciri leszaladt a patakhoz. Sokáig fürdött a hidegben reszketve. Remegő kezei erőteljes mozdulataival mosdott, igyekezve lemosni magáról mindazt, amit már lehetetlen volt lemosni. Könnyek csorogtak az arcán.

Falka.

A víz tajtékot vetve zúgott a kövek között, beleveszett a messzeségbe, a ködbe.

Minden beleveszett a messzeségbe. A ködbe.

Minden.

Söpredék voltak. Különös, szedett-vedett társaság voltak, melyet a háború, a szerencsétlenség és a megvetés teremtett. A háború, a szerencsétlenség és a megvetés hozta össze őket és vetette partra, ahogyan a felduzzadt folyó veti ki magából és sodorja partra a vízben sodródó, fekete, kövek csiszolta fadarabokat.

Kayleigh füstben, tűzben és vérben ocsúdott fel a feldúlt várkastélyban, a nevelőszülei és testvérei holttestei között heverve. Ahogyan átvonszolta magát a hullákkal borított udvaron, rátalált Reefre. Reef a büntető hadjárat katonája volt, melyet Emhyr van Emreis császár az ebbingi felkelés elfojtására küldött. Egyike volt azoknak, akik kétnapi ostrom után elfoglalták és feldúlták a várat. Miután a kastélyt elfoglalták, a bajtársai magára hagyták Reefet, bár Reef még élt. De a sebesültekről való gondoskodás nem tartozott a nilfgaardi különleges egységek pribékjeinek szokásai közé.

Kayleigh kezdetben végezni akart Reeffel. De Kayleigh nem akart egyedül lenni. És Reef, éppúgy, mint Kayleigh, tizenhat éves volt.

Együtt nyalogatták a sebeiket. Együtt gyilkolták meg és fosztották ki az adószedőt, együtt részegedtek le a sörtől a fogadóban, aztán később, amikor zsákmányolt lovaikon keresztüllovagoltak a falun, együtt szórták szét az elrabolt pénz maradékát, csak úgy pukkadozva közben a nevetéstől.

Együtt menekültek, amikor a Nissirek és a nilfgaardi őrjáratok hajtóvadászatot indítottak ellenük.

Giselher dezertált a hadseregből. Valószínűleg a gesói uraság serege volt az, amelyik szövetségre lépett az ebbingi felkelőkkel. Valószínűleg. Giselher nem igazán tudta, hová hurcolták magukkal a verbuválói. Épp részeg volt, mint a csap. Amikor aztán kijózanodott, és az első verést is megkapta a mustrán az őrmesterétől, kereket oldott. Eleinte magányosan kóborolt, de amikor a nilfgaardiak szétverték a lázadók konföderációját, az erdőkben nyüzsögni kezdtek a dezertőrök és a szökevények. A szökevények aztán gyorsan bandákba verődtek össze. Giselher beállt az egyikbe közülük.

A banda falvakat fosztogatott és égetett fel, konvojokat és transzportokat támadott meg, egyre jobban megfogyatkozott a nilfgaardi lovasság svadronjai előli fékevesztett menekülések során. Az egyik ilyen menekülési akció idején a banda Erdei Tündékbe botlott a rengetegben, és utolérte a pusztulás, utolérte a nyilak szürke tollain mindenünnen felszisszenő, láthatatlan halál. Az egyik nyíl röptében keresztüldöfte Giselher vállát, és egy fához szegezte. Az, aki másnap reggel kihúzta a nyilat és ellátta a sebét, Aenyeweddien volt.

Giselher sosem tudta meg, miért ítélték a tündék száműzetésre Aenyeweddient, hogy miféle bűnökért ítélték halálra a lányt – mert egy szabad tünde számára a magány a senkiföldje vékony sávján, amely a Szabad Ősi Népet az emberektől elválasztotta, maga volt a halálos ítélet. A magányos tündének meg kell halnia. Hacsak nem talál társat magának.

Aenyeweddien társra talált. A neve, ami szabad fordításban azt jelentette: „A Tűz Gyermeke”, túlságosan bonyolult és túlságosan költői volt Giselher számára. Szikrának nevezte hát el.

Mistle gazdag nemesi családból származott az észak-maechti Thurn városából. Az apja, Rudiger herceg vazallusa, belépett a felkelők hadseregébe, hagyta, hogy legyőzzék, és nyom nélkül eltűnt. Amikor a közelgő büntetőexpedíció, a hírhedt gemmeri Pacifikátorok hírére Thurn népe elmenekült a városból, Mistle családja is a menekülők között volt, de Mistle elvesztette őket a pánikba esett tömegben. A felcicomázott, kényes kisasszonyka, akit aprócska korától gyaloghintóban hordoztak, képtelen volt tartani a lépést a menekültekkel. Háromnapi magányos kóborlás után a nilfgaardiak nyomában vonuló embervadászok kezére került. A tizenhét évesnél fiatalabb lányoknak jó ára volt. Már ha érintetlenek voltak. A vadászok sem érintették Mistle-t, de előtte még ellenőrizték, valóban érintetlen-e. Az után a bizonyos ellenőrzés után Mistle az egész éjszakát átzokogta.

A Velda folyó völgyében egy nilfgaardi martalóc banda szétverte az embervadászok karavánját, és mind egy szálig lemészárolta őket. Az összes vadászt és férfi rabszolgát megölték. Csak a lányokat hagyták életben. A lányok nem tudták, miért kímélték meg őket. Nem kellett sokáig tudatlanságban maradniuk.

Mistle volt az egyetlen, aki túlélte. Asse volt az, aki kihúzta az árokból, ahová meztelenül, kék-zöld foltokkal, mocsokkal, sárral és alvadt vérrel borítva behajították; egy falusi kovács fia, aki három napja követte a nilfgaardiakat tébolyultan a vágytól, hogy megbosszulhassa, amit a martalócok az apjával, az anyjával és a lánytestvéreivel tettek, és amit neki a kenderben rejtőzve kellett végignéznie.

Egy napon mindannyian összetalálkoztak Geso egyik falvában Lammaskor, az Aratóünnepen. A háború és az ínség akkoriban még nem sújtotta túlságosan a Felső-Velda vidékét – a falubeliek a hagyományok szerint, zajos mulatsággal és tánccal ünnepelték az Aratás Havának kezdetét.

Nem keresték egymást sokáig a mulatozó tömegben. Túlságosan sokban különböztek tőlük. Túlságosan sok volt bennük a közös. Összekötötte őket a rikító, színes, különös ruhák, az összerabolt csecsebecsék, a szép lovak és a kardok iránti szeretet, amit még tánchoz sem csatoltak le. Kiemelte őket a tömegből az arroganciájuk és a beképzeltségük, az önbizalmuk, a gúnyos kötekedésük és az erőszakosságuk.

És a megvetés.

A megvetés idejének gyermekei voltak. És csakis megvetést tartogattak mások számára. Számukra csak az erő számított. Hogy jól bánjanak a fegyverrel, amit hamar megtanultak az országutakon. A határozottság. A gyors ló és az éles kard.

És a társak. A cimborák. A barátok. Mert annak, aki egyedül marad, meg kell halnia – éhségtől, kardcsapástól, nyíltól, a parasztok lőcsétől, kötélen vagy lángok között. Aki egyedül van, az meghal – leszúrva, összeverve, megrugdosva, bemocskolva, mint valami kézről kézre járó játékszer.

Összetalálkoztak az Aratóünnepen. A komor, feketehajú, hórihorgas Giselher. A sovány, hosszú hajú Kayleigh a dühös szemével és az ocsmány vigyorra húzódó szájával. Reef, aki még mindig nilfgaardi akcentussal beszélt. A magas, hosszúlábú Mistle rövidre nyírt, kefeként meredő szalmasárga hajával. A nagy szemű és tarka Szikra keskeny ajkaival és aprócska tündefogaival, aki kecses és könnyed volt a táncban, fürge és gyilkos a harcban. A vállas Asse a világos, göndörödő pihéivel az állán.

Giselher lett a vezérük. És Patkányoknak nevezték el magukat. Valaki így hívta őket egyszer, nekik pedig megtetszett a dolog.

Raboltak és gyilkoltak, kegyetlenségük pedig legendássá vált.

A nilfgaardi prefektusok kezdetben nem is törődtek velük. Biztosak voltak benne, hogy a többi bandához hasonlóan egyhamar az őrjöngő parasztság egységes fellépésének áldozatául esnek, hogy egymást teszik majd tönkre és mészárolják le, amint csak az összegyűjtött zsákmány mennyisége győzelemre segíti a mohóságot a zsiványi szolidaritás felett. A többi banda esetében igaza is volt a prefektusoknak, de a Patkányokat illetőleg tévedtek. Mert a Patkányok, a megvetés gyermekei, megvetették a zsákmányt. Szórakozásból csaptak le, fosztogattak és gyilkoltak, aztán a katonai szállítmányokból elrabolt lovakat, marhákat, gabonát, abrakot, sót, kátrányt és posztót szétosztották a falvakban. Marokszámra fizették ezüsttel és arannyal a szabókat és a kézműveseket azért, amit mindennél jobban szerettek – a fegyverekért, a ruhákért és a csecsebecsékért. A megajándékozottak etették, itatták, vendégül látták és bújtatták őket, és még ha véresre is verték őket a nilfgaardiak és a Nissirek, akkor sem árulták el a Patkányok búvóhelyeit és útvonalait.

A prefektusok magas vérdíjat tűztek ki rájuk – és kezdetben akadtak is olyanok, akiket kísértésbe hozott a nilfgaardi arany. De éjjelente a besúgók kunyhói lángba borultak, a tűzvész elől menekülők pedig a füstben köröző szellemlovasok villogó pengéitől lelték halálukat. A Patkányok patkány módjára támadtak. Halkan, alattomosan, kegyetlenül. A Patkányok imádtak gyilkolni.

A prefektusok olyan módszerekhez folyamodtak, amelyeket már kipróbáltak más bandákkal szemben – többször is megpróbáltak a Patkányok közé árulót csempészni. Nem jártak sikerrel. A Patkányok senkit sem fogadtak be. Ez a zárt és összetartó hatos, amit a megvetés ideje teremtett, nem vágyott idegenekre. Megvetette őket.

Egészen addig a napig, míg meg nem jelent az az akrobatikus ügyességű, szürkehajú, szűkszavú lány, akiről a Patkányok semmit sem tudtak.

Azon kívül, hogy olyan volt, amilyenek ők is voltak valaha, amilyenek valamennyien voltak. Magányos, és teli fájdalommal, fájdalommal mindazért, amitől a megvetés ideje megfosztotta őt.

És a megvetés idején annak, aki egyedül marad, meg kell halnia.

Giselher, Kayleigh, Reef, Szikra, Mistle, Asse és Falka.

Az amarillói prefektus felettébb csodálkozott, amikor jelentették neki, hogy a Patkányok immár heten garázdálkodnak.

– Heten? – csodálkozott az amarillói prefektus hitetlenkedve nézve a katonára. – Heten voltak, és nem hatan? Biztos vagy ebben?

– Úgy éljek, igaz – felelte alig érthetően az egyetlen katona, aki túlélte a mészárlást.

A kívánsága nagyon is helyénvaló volt: a harcos fejét és fél arcát koszos, véráztatta kötés fedte. A prefektus, aki nem egy csatát megjárt, tudta, hogy a katonát felülről érte a kard csapása – a penge legvégével, balról érkező csapás, egy jól irányzott, precíz, gyakorlatot és gyorsaságot igénylő csapás, amely a jobb fülre és orcára célzott, olyan helyre, amit nem véd sem a rákfarkas sisak, sem a páncél gallérja.

– Beszélj.

– A Velda partján haladtunk Thurn irányába – kezdett bele a katona. – Az volt a parancs, hogy Evertsen úr egyik dél felé vonuló szállítmányát kísérjük. Egy beomlott hídnál támadtak ránk, amikor a folyón akartunk volna átkelni. Az egyik kocsi megrekedt, mi meg kifogtuk akkor egy másikból a lovakat, hogy kihúzzuk. A konvoj maradéka továbbindult, én meg ott maradtam öt emberrel meg a végrehajtóval. És akkor aztán ránk ugrottak mindenfelől. A végrehajtónak, mielőtt még levágták volna, sikerült elkiabálnia magát, hogy ezek a Patkányok, de aztán már ott is voltak a mieink nyakán... És mind egy szálig lemészárolták őket. Amikor ezt megláttam...

– Amikor ezt megláttad – fintorodon el a prefektus –, megsarkantyúztad a lovadat. De túl későn ahhoz, hogy az irhádat megmentsd.

– Nekem támadt – eresztette le a fejét a katona –, éppen az a hetedik, akit én először nem is vettem észre. Egy kicsi lány. Majdhogynem gyerek. Gondoltam magamban, hátrahagyták a Patkányok, merthogy fiatal meg tapasztalatlan...

A prefektus vendége előbukkant az árnyékból, ahol eddig ült.

– Egy lány volt? – kérdezte. – Hogy nézett ki?

– Ahogyan mindegyik. Kikent-kifent, mint valami tünde, tarka, mint a papagáj, mindenféle csecsebecsékkel volt felcicomázva, bársonyba’ meg brokátba’, egy tollas kis sapkában...

– Szőke volt?

– Talán igen, uram. Amint csak megláttam, nekiiramodtam a lovammal, azt gondoltam, levágok legalább egyet a társaimért cserébe, a vérért vérrel fizetek meg... Jobbról támadtam, hogy könnyen essen a vágás... Hogy csinálta, én nem tudom. De elvétettem. Mintha valami kísértetbe vagy látomásba vágtam volna... Nem tudom, hogy csinálta az az ördögfajzat... Hiába védtem én magam, elkapott az úgy is. Egyenesen a pofámba... Uram, én ott voltam Sodden alatt, ott voltam Aldersberg alatt is. Most meg egy maskarás fehérnéptől marad emlék az arcomon egész életemre...

– Örülj, hogy élsz – mordult a férfira a prefektus a vendégére nézve.

– És örülj, hogy összekaszabolva találtak rád a gázló mellett. Most aztán hőst csinálnak majd belőled. Hogyha harc nélkül elszaladtál volna, hogyha a képeden őrzött emlék nélkül tennél itt nekem jelentést a rakomány és a lovak elvesztéséről, tüstént a bitón kocogtatnád a sarkaidat össze! Na, leléphetsz. A lazarettbe.

A katona kiment. A prefektus a vendégéhez fordult.

– Maga is látja, méltóságos vizsgálóbíró uram, hogy nem könnyű itt a mi szolgálatunk sem, hogy nincsen itt nyugodalom, tele a kezünk munkával. Maguk ott a fővárosban azt gondolják, a Provinciákon csak a tökünket vakarjuk, sört szürcsölgetünk, a fehérnépet fogdossuk, meg a kenőpénzt gyűjtjük. Arra, hogy több embert vagy egy garassal is többet küldjenek, senki nem is gondol, csak a parancsokat küldik nekünk: adj, csináld, találd meg, mozgósíts mindenkit, futkossál fel-alá reggeltől estig... Itt meg megszakad az ember feje a maga bajától is. Olyan bandából, mint a Patkányok, garázdálkodik itt öt vagy hat is. Igaz, hogy a Patkányok a legrosszabbak, de nincs olyan nap...

– Elég, elég – biggyesztette le az ajkát Stefan Skellen. – Tudom, mire kellene szolgálnia ennek a maga siránkozásának, prefektus uram. De nekem hiába siránkozik. A kiadott parancsok alól senki magát fel nem menti, ne is számítson erre. Patkányok vagy nem Patkányok, bandák vagy nem bandák, tovább kell folytatnia a keresést. Minden lehetséges eszközzel, egészen visszavonásig. Ez a császár parancsa.

– Három hete keressük – fintorodott el a prefektus. – Különben meg azt sem igazán tudjuk közben, kit vagy mit is keresünk, látomást, szellemet, vagy tűt a szénakazalban. És mire vezet ez? Csak nekem tűnt el nyom nélkül pár emberem, biztos valami lázadók vagy brigantik ölték le őket. Megmondom én azt magának még egyszer, vizsgálóbíró uram, ha eddig nem találtuk meg azt a maga kislányát, akkor már nem is találjuk meg. Még ha volna is itt egy ilyen, amit kétlek. Ha csak nem...

A prefektus hirtelen elhallgatott, és a vizsgálóbírót nézve sandán gondolkodóba esett.

– Az a fehérnép... Az a hetedik, aki a Patkányokkal jár...

Kuvik megvetően legyintett, igen igyekezve, hogy a gesztusa és az arckifejezése meggyőzőnek tűnjön.

– Nem, prefektus uram. Ne keressen túlságosan is könnyű megoldást. Az a kicsípett féltünde, vagy valami más, brokátba öltözött bandita biztosan nem az a lány, aki nekünk kell. Biztosan nem ő az. Folytassa a keresést. Ez parancs.

A prefektus mogorva arcot vágva nézett ki az ablakon.

– Azzal a bandával meg – tette hozzá látszólag közömbös hangon Emhyr császár vizsgálóbírája, a Kuviknak nevezett Stefan Skellen azokkal a Patkányokkal, vagy hogy is hívják őket... Tegyen velük rendet, prefektus uram. Rend kell uralkodjon a Provincián. Lásson munkához. Elfogni és fellógatni, mindenféle teketóriázás és felhajtás nélkül. Az összeset.

– Könnyű azt mondani – morogta a prefektus. – De ami a módomban áll, megteszem, biztosítsa róla a császárt. Ugyanakkor csak azt gondolom, hogy azt a hetedik lánykát a Patkányok közül mégis érdemes volna a biztonság kedvéért élve...

– Nem – vágott közbe Kuvik, ügyelve arra, hogy a hangja el ne árulja. – Csak semmi kivétel, fellógatni az összeset. Mind a hetet. Nem akarunk többé róluk hallani. Egyetlen szót sem akarunk már hallani róluk.

TŰZKERESZTSÉG

Andrzej Sapkowski: Chrzest ognia

© 1996 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Szathmáry-Kellermann Viktória

Through these fields of destruction

Baptisms of fire

I’ve watched all your suffering

As the battles raged higher

And though they did hurt me so bad

In the fear and alarm

You did not desert me

My brothers in arms...

Dire Straits

S így szóla akkor a tündér a vajákhoz: „Ily tanácsot adok néked: vasbocskort húzz, s karodba vasbotot végy. Abban a vasbocskorban eredj a világnak végére, magad előtt az utat meg vaspálcával tapogasd ki, könnyeidet hullajtsd reá. Kelj át tűzön s vízen, meg ne tántorodjál, vissza se nézzél. Mire már a bocskor elvásik, mire elvásik a vasbot, mire már a széltől s a nap hevétől úgy kiszáradnak a te szemeid, hogy már egyetlen könny se tud fakadni azokból, akkor a világnak végén megtalálod azt, amit keresel, és azt, amit szeretsz. Meglehet.

És átkelt a vaják a tűzön s a vízen, vissza se nézett. De nem vett magához se vasbocskort, se pálcát. Csak a vajákkardját vitte magával. Nem hallgatott a tündér szavára. És okosan tette, merthogy gonosz tündér volt az.

Flourens Delannoy,

Mondák és mesék

Első fejezet

Madarak sivalkodtak a bozótban.

A vízmosás oldalát szeder és borbolya sűrű, tömött fala nőtte be: eszményi hely volt fészekrakáshoz és élelemszerzésre. Nem is csoda, hogy csak úgy nyüzsögtek ott a madarak. Állhatatosan trilláztak a zöldikék, csicseregtek a zsezsék és a poszáták, percről percre felhangzott az erdei pintyek zengő pink-pinkje is. Esőt énekel a pinty, gondolta magában Milva ösztönösen az égre tekintve. Felhőtlen volt. De eső előtt mindig énekelnek a pintyek. El is kelne végre egy kis eső.

Az aprócska völgy szájával szemben remek leshely volt, ami sikeres vadászat esélyével kecsegtetett, különösen itt, Brokilonban, a vadállatok menedékén. A roppant nagyságú erdőket uraló driádok fölöttébb ritkán vadásztak, ember pedig még annál is ritkábban merészelt ide behatolni. A húst vagy bőrt áhító vadász maga is űzött vaddá vált itt. Brokilon driádjai nem kegyelmeztek a betolakodóknak. Milva valaha a saját bőrén is megtapasztalhatta ezt.

Így vagy úgy, de vadban nem volt hiány Brokilonban. Milva mégis több mint két órája állt már lesben, de csak nem került semmi a szeme elé. Menet közben nem vadászhatott – a hónapok óta uralkodó szárazság minden lépésre reccsenő rőzsével és levelekkel borította be az erdő alját. Ilyen körülmények között csak mozdulatlanul lesben állva remélhetett sikert és zsákmányt.

Admirálislepke ült az íj szarvára. Milva nem hessegette el. Miközben azt figyelte, hogyan zárja össze és nyitja szét szárnyait, egyszerre az íját is nézte, az új szerzeményét, melynek még mindig nem szűnt meg örülni. Vérbeli íjász volt; szerette a jó fegyvert. És az, amit a kezében tartott, a legjobb volt a legjobbak közül.

Sok íja volt életében Milvának. Lőni egyszerű kőris- és tiszafával tanult, de hamar letett ezekről a laminált reflexíjak javára, melyet a driádok és a tündék használnak. A tündeíjak rövidebbek és könnyebbek voltak, jobban kézre álltak, a fából és állati ínakból összeállított, réteges szerkezetnek köszönhetően pedig sokkal „gyorsabbak” is voltak a tiszafából készülteknél; a belőlük kilőtt vessző sokkal rövidebb idő alatt és lapos pályán ért célt, ami jelentős mértékben kiküszöbölte annak lehetőséget, hogy a szél eltérítse. Az ilyesfajta fegyverek legkiválóbb, négyszer hajlított példányai a tündék körében a zefhar nevet viselték, ezt a rúnát formázták ugyanis az íj hajlított karjai és szarvai. Milva jó pár éve használt zefárokat, és nem hitte, hogy létezhet olyan íj, amely felülmúlja őket.

De végül rábukkant egy ilyen íjra. Természetesen a cidarisi Tengeri Bazárban történt, ami híres volt a különös és ritka árukról, melyeket a hajósok a világ legtávolabbi szegleteiből szállítottak oda; mindenhonnan, ahová csak a koggék és galleonok eljutottak. Milva, amikor csak tehette, ellátogatott a bazárba, és körülnézett a tengerentúli íjak között. Épp itt jutott hozzá ahhoz az íjhoz is, amelyről azt hitte, sok évig szolgálja majd – egy Zerrikániából származó, csiszolt antilopszarvval megerősített zefárra. Azt az íjat tökéletesnek érezte. Egy évig. Merthogy egy évvel később, ugyanannál a standnál, ugyanannál a kereskedőnél valódi csodát látott.

Az íj a messzi Északról származott. Hatvankét hüvelyk hosszú mahagóni teste volt, pontosan kiegyensúlyozott markolata és lapos, nemes fa, főzött inak és bálnacsont egymásba fonódó rétegeiből ragasztott, laminált karjai. A többi mellette fekvő kompozit íjtól nem csak a felépítése különböztette meg, hanem az ára is – és éppen az ára volt az, ami Milva figyelmét felkeltette. Amikor azonban kezébe vette az íjat és kipróbálta, habozás és alkudozás nélkül kifizette, amit az árus érte kért. Négyszáz novigradi koronát. Nyilvánvaló módon nem hordott magával ilyen egetverő összeget – az alkuhoz feláldozta hát a zerrikán zefárját, egy köteg cobolyprémet és egy gyönyörűen kidolgozott tündemedált: egy korall kámeát folyamigyöngy-koszorúban.

De nem bánta meg. Soha. Az íj hihetetlenül könnyű volt és egyenesen eszményién pontos. Bár nem volt túlságosan hosszú, kompozit karjaiban nem semmi erő rejtezett. A precízen visszahajlított szarvakra felajzott selyem-kender ideggel felszerelve, huszonnégy hüvelykre húzva ötvenöt fonterőt adott. Igaz, akadtak olyan íjak, amelyek akár nyolcvanat is kiadtak, de ezt Milva túlzásnak tartotta. Az ötvenötös bálnacsontjából kilőtt nyílvessző kétszáz lábnyi távot küzdött le két szívdobbanás közt eltelt idő alatt, száz lépésre pedig még sok is volt a lendülete, hogy egy szarvast sikerrel leterítsen, az embert ellenben, ha az nem viselt páncélt, egyenesen keresztülfúrta. Szarvasnál nagyobb állatra és nehézfegyveresre ritkán vadászott Milva.

A lepke elröppent. A bokrok közt az erdei pintyek tovább zsibongtak. És továbbra sem került semmi az íja elé. Milva a fenyő törzsének vetette a vállát, az emlékeibe merült. Csak úgy, hogy teljen az idő.

A vajákkal való első találkozására júliusban került sor, két héttel a Thanedd szigetén történtek és a háború kirobbanása után Dol Angrában. Milva kétheti távollét után tért vissza Brokilonba; egy Scoia’tael kommandó maradványait vezette, amelyet Temeriában vertek szét, amikor megpróbáltak átjutni a háború dúlta Aedirnbe. A Mókusok a tündék indította felkeléshez akartak csatlakozni Dol Blathannában. Nem jártak sikerrel; ha nincs Milva, végük. De meglelték Milvát, és vele menedéket Brokilonban.

Rögtön az érkezése után értesítették arról, hogy Aglaïs sürgősen látni kívánja Col Serraiban. Milva kissé meglepődött. Aglaïs a brokiloni gyógyítók vezetője volt, Col Serrai mély, meleg vizű forrásokkal és barlangokkal teli völgykatlanja pedig a gyógyító kúrák helyszínéül szolgált.

Mégis eleget tett a hívásnak, biztosan afelől, hogy valami ott gyógyított tündéről van szó, aki az ő közvetítésével vágyna a kommandójával kapcsolatba lépni. Amikor aztán a sebesült vajákot meglátta, és megtudta, miről is van szó, valósággal őrjöngeni kezdett. Lobogó hajjal rontott ki a barlangból, és minden dühét Aglaïsra zúdította.

– Meglátott engem! Látta az arcomat! Hát fefogod te, mit fenyeget ez engem?

– Nem, nem fogom fel – felelte hűvösen a gyógyító. – Ez Gwynbleidd, a vaják. Brokilon barátja. Tizennégy napja van itt, újhold óta, és eltelik még egy kevés idő, mielőtt talpra tud állni és gond nélkül jár majd. Hírekre szomjazik a világból, hírekre a hozzá közel állókról. Csak te hozhatod el neki ezeket.

– Hírekre a világbó? Neked tán ement az eszed, szépasszon! Hát tudod te, mi történik most a világba, a te csendes erdődnek a határán kívü? Háború van Aedirnbe! Bruggébe, Temeriába, Redaniába föfordulás van, pokol, óriás hajtóvadászat! Szétébe hajszolják azokat, akik Thanedden a lázadásba kezdtek! Minden tele kémekkel meg an’givare-ral, sokszo elég egy szót ejteni, a szájad húzni, miko nem kéne, asztá má a hóhér gyújt be neked a piros vassa a tömlöcbe! Én meg kémkedni kell mennyek, tudakolódzni, híreket gyűjteni? A fejemme jáccani? És még kinek? Valami féhótt vajáknak? Hát kicsoda az nekem, fijam vagy lányom? Igen, ement neked az eszed, Aglaïs!

– Ha kiabálni szándékozol – szakította félbe nyugodt hangon a driád –, menjünk beljebb az erdőbe. Neki nyugalomra van szüksége.

Milva akarata ellenére visszapillantott a barlang szájára, ahol egy perccel korábban a sebesültet látta. Szép szál ember, gondolta magában ösztönösen, sovány ugyan, de csupa ín... A feje ősz, de a hasa lapos, mint egy legénnek, meglátszik, hogy gond a társa, nem a szalonna meg a sör...

– Ott volt Thanedden – közölte; nem kérdezte. – Lázadó.

– Nem tudom – vonta meg a vállát Aglaïs. – Sebesült. Segítségre van szüksége. A többi engem nem érdekel.

Milva dühösen legyintett. A gyógyító híres volt arról, hogy nem kenyere a fecsegés. De Milvának addigra már sikerült elhallgatnia Brokilon keleti határvidéke driádjainak izgatott beszámolóit, mindent tudott már arról, mi történt két héttel azelőtt. A gesztenyeszín hajú varázslónőről, aki mágikus villanás kíséretében tűnt fel Brokilonban, a törött kezű és lábú nyomorékról, akit idevonszolt. A nyomorékról, akiről kiderült, hogy vaják, akit a driádok Gwynbleiddnek, Fehér Farkasnak neveztek.

Kezdetben, a driádok úgy mesélték, nem lehetett tudni, mihez kezdjenek vele. A vérben úszó vaják felváltva ordított és ájult el, Aglaïs ideiglenes kötéseket tett rá, a varázslónő átkozódott. És sírt. Ez utóbbit Milva a legkevésbé sem hitte – mégis ki látott valaha síró varázslónőt? Később aztán megérkezett a parancs Duen Canellből, az Ezüstszemű Eithnétől, Brokilon asszonyától. Küldjétek el a varázslónőt, szólt a Driádok Erdeje úrnőjének parancsa. Gyógyítsátok a vajákot.

Gyógyították. Milva is látta. A férfi ott feküdt a barlangban, Brokilon mágikus forrásaiból származó vízzel teli teknőben; sínekkel kimerevített és felfüggesztett végtagjain vastag bundaként tekeredett körbe a conynhaela gyógyító folyondárja és a bíbor forrasztófű hajtásai. Haja fehér volt, akár a tej. Eszméleténél volt, noha a conynhaelával kezeltek általában lelkehagyottan fekszenek, delirálnak, a mágia beszél belőlük...

– Na? – szakította ki a mélázásból a gyógyító szenvtelen hangja. – Miként legyen akkor? Mit mondjak neki?

– Hogy vigye ördög, tartsa pokó – kaffant vissza Milva megigazítva erszényétől és vadászkésétől súlyos övét. – És eriggy te is a pokóba, Aglaïs.

– Tégy, ahogy akarsz. Nem foglak kényszeríteni.

– Az iga. Nem fogsz kénszeríteni.

Befordult az erdőbe, a ritkás fenyőfák közé; hátra se nézett. Dühös volt.

Arról, mi történt az első júliusi újhold idején Thanedd szigetén, Milva is tudott, a Scoia’tael megállás nélkül erről beszélt. A varázslók gyűlése idején lázadás tört ki a szigeten; ömlött a vér, röpültek a fejek. A nilfgaardi hadsereg meg, mintha jelre tette volna, lecsapott Aedirnre és Lyriára, kitört a háború. Temeriában, Redaniában és Kaedwenben meg mindent a Mókusok nyakába varrtak. Egy, mert állítólag egy Scoia’tael kommandó Thaneddre ment a lázadó varázslókat megsegíteni. Kettő, mert állítólag valami tünde vagy féltünde tőrrel leszúrta és megölte Vizimirt, a redaniai királyt, úgyhogy a felbőszült emberek keményen nekimentek a Mókusoknak. Úgy forrongott mindenütt, mint az üstben, patakokban folyt a tündék vére...

Ohó, gondolta magában Milva, talán még az is igaz, amit a papok mondanak, hogy közel a világvége és a végítélet napja? A világ lángokban áll, az ember nemcsak tündének, de embernek is farkasa, testvér testvérre kést emel... A vaják meg beleártja magát a politikába, és lázadónak áll. A vaják, aki hisz’ csakis azért van, hogy a világot bejárja és az embernek ártó undormányt gyilkolja! Mióta a világ világ, soha vaják se politikába, se háborúba nem hagyta belerántani magát. Hisze’ még mese is van ilyenféle, az ostoba királyról, aki szitával hordta a vizet, a nyulat akarta futárnak, a vajákot meg vajdának megtenni. Itt meg, tessék, egy vaják, aki a királyok elleni villongásban tönkremenve Brokilonban kell bujkáljon a büntetés elől. Biz’ itt a világvége!

– Üdvözöllek, Maria.

Összerezzent. A fenyőnek támaszkodó alacsony driád szeme és haja ezüstszín volt. A lemenő nap sugárkoszorúval övezte arcát az erdő tarka falának előterében. Milva fél térdre ereszkedett, mélyen lehajtotta a fejét.

– Üdvözlégy, Eithné asszon.

Brokilon asszonya háncsövébe tűzte sarlót formázó, apró aranykését.

– Állj fel – szólt. – Sétáljunk egyet. Szeretnék veled elbeszélgetni.

Sokáig sétáltak így együtt az árnyakkal teli erdőben, az apró, ezüsthajú driád és a magas, hamvasszőke hajú lány. Egyikük sem törte meg a hallgatást.

– Rég nem látogattál el Duen Canellbe, Maria.

– Nem tellett az időbő, Eithné asszon. Messzi az út Duen Canellbe a Szallagtól, én pedig... Hisz tudod.

– Tudom. Fáradt vagy?

– A tündéknek segíteni köll. Hisze a te parancsodra segítek nekik.

– Az én kérésemre.

– Úgy a. Kérésre.

– Lenne még egy.

– Gondótam azt. A vaják?

– Segíts neki.

Milva megállt és odafordult hozzá, hirtelen mozdulatával leszakítva egy útjába akadó loncágat; megforgatta az ujjai között, és a földre hajította.

– Fél éve – mondta a driád ezüstös szemébe nézve halkan – a fejemme játszom, hozom ide a szétvert kommandók tündéit Brokilonba... Miko kipihenték magukat meg a sebeikbő fegyógyutak, kivezetem őket vissza... Hát kevés ez? Nem tettem én eleget? Újhodonta útnak indulok a legsötétebb éccaka... Úgy félem már a napot, mint a bőrmadár vagy valami kuvik...

– Senki sem ismeri jobban az erdei ösvényeket nálad.

– A sűrűjébe semmit meg nem tudok. A vaják meg, mongyák, azt szeretné, hogy híreket gyűjtsek, emberek közé menjek. Ez egy pártos, csak úgy hegyezi az an’givare a fülét a nevére. Meg én magam sincs hogyan mutatkozzak városokba. És hogyha valaki felismer engem? Jól emlékeznek még arra, fel se száradt még az a vér se... Mer sok volt a vér akkor, Eithné asszon.

– Nem kevés. – Az öreg driád ezüstszeme idegen volt; hűvös, kifürkészhetetlen. – Nem kevés, így igaz.

– Ha engem felismernek, karóba húnak.

– Körültekintő vagy. Elővigyázatos vagy és éber.

– Ahho, hogy a híreket, amiket a vaják akar, összeszedjem, meg köll ám szabadullak attól a nagy éberségemtő. Kérdezni kell. Mostanába meg veszélyes kíváncsinak láccani. Ha engem ekapnak...

– Megvannak a kapcsolataid.

– Megkínoznak. Agyongyötörnek. Vagy hagynak megrohadni Drakenborgban...

– Nekem pedig az adósom vagy.

Milva elfordította a fejét, az ajkába harapott.

– Úgy a’, az vagyok – felelte keserűen. – Nem feledkeztem én meg arró.

Lehunyta a szemét, és az arca hirtelen megrándult; az ajka megremegett, erősen összeszorultak a fogai. Szemhéjai mögött halványan felsejlett az emlék, annak az éjszakának a kísérteties, holdvilágos fényével. Hirtelen visszatért a fájdalom a bokájába, amit a csapda szíjhurka elkapott, és a fájdalom az ízületeibe, ahogyan a rántás beléjük tépett. Fülében felzúgott az egyik pillanatról a másikra egyenesedő fa leveleinek susogása... Kiáltás, nyögés, vad, tébolyult, rémült rángatózás és az iszonyatos félelemérzet, ami rázúdult, amint megértette, hogy képtelen kiszabadulni... Kiáltás és félelem, a kötél nyikorgása, hullámzó árnyak, hintázó, természetellenesen feje tetejére állt világ, feje tetején az ég, fejük tetején a fák lombjai, fájdalom, a halántékában lüktető vér... Pirkadatkor pedig a driádok; körben, koszorúban... Ezüstös nevetés a távolban... Bábocska a zsinóron! Hintázz csak, hintázz, babuska, a fejecskéddel lefelé... És a saját, de mégis idegen, hörgő kiáltása. Aztán pedig a sötétség.

– Úgy a, adósod vagyok – ismételte összeszorított fogain át. – Úgy a, mer hisze akasztott vagyok, akit levágtak a pányváró. Míg élek, látom, meg nem fizetem azt az adósságot.

– Mindenkinek van valamiféle adóssága – mondta Eithné. – Ilyen az élet, Maria Barring. Adósságok és kölcsönök, kötelezettségek, köszönet, fizetség... Tenni valamit valakiért. Vagy talán magunkért? Hiszen valójában mindig önmagunknak fizetünk meg, nem valaki másnak. Minden felvett kölcsönünket magunknak fizetjük meg. Mindannyiunkban ott van a hitelező és az adós is egyszerre. A lényeg az, hogy bennünk magunkban egyezzen a mérleg. Cseppnyi nekünk adott életként érkezünk a világra, azután már örökké csak felvesszük és törlesztjük az adósságainkat. Magunknak. Magunkért. Azért, hogy a végén egyezzen a mérleg.

– Köze áll hozzád ez az ember, Eithné asszon? Ez a... vaják?

– Közel. Bár ő maga nem tud róla. Térj vissza Col Serraiba, Maria Barring. Menj el hozzá. És tedd meg, amire kér.

A kis völgyben száraz ágak zörrentek, gally pattant. Felzendült a szarkák hangos és dühös csirr-csörrje, a pintyek fehér farktollaikat villogtatva a levegőbe röppentek. Milva visszafojtotta a lélegzetét. Végre.

Csirr-csörr, csörgött a szarka. Csirr-csörr-csörrörő. Újra gally pattant.

Milva megigazította kiszolgált, fényesre kopott karvédőjét a balján, beillesztette csuklóját a markolathoz erősített hurokba. A combján lévő lapos tegezből nyilat húzott elő. Ösztönösen, megszokásból ellenőrizte a nyílhegy pengéinek és a tollazásnak állapotát. A vesszőket vásárokon vette – átlagosan egyet választva a neki kínált tízből –, de mindig maga tollazta fel. A kereskedőknél kapható kész nyilak tollai túlságosan rövidek voltak, és egyenes vonalban helyezték fel őket a vessző mentén, Milva viszont kizárólag nem rövidebb, mint öthüvelykes tollakkal spirálisan feltollazott nyilakat használt.

A nyílvesszőt az idegre helyezte, és a völgy szájára meredt, a fatörzsek közötti borbolya vörös bogyók fürtjeitől roskadozó, zöldellő foltjára.

A pintyek nem repültek messze; újra csicsergésbe fogtak. Gyere, gidám, gondolta magában Milva, miközben felemelte és megfeszítette íját. Gyere. Készen állok.

Az őzek azonban a horhóban vonultak, a mocsár és a Szalagba folyó patakokat tápláló források irányába. A völgykatlanból egy kisgida bukkant elő. Szép példány volt; szemre több mint negyvenfontos. Felszegte a fejét, a fülét hegyezte, aztán a bokrok felé fordult, tépegetni kezdte a leveleket.

Előnyösen helyezkedett el – háttal a lánynak. Ha nem lett volna a fatörzs, amely eltakarta előle a célpontját, Milva gondolkodás nélkül lőtt volna. Még ha a hasát találja is el, a vessző hegye átfúrta volna az állatot, és eléri a szívét, a máját vagy a tüdejét. Ha a combját találja el, szétrombolja az artériáját; az állat rövid időn belül úgy is elhullik. A lány várt, nem eresztette el az ideget.

A gida ismét felemelte a fejét, tett egy lépést, előlépett a fa törzse mögül – és akkor hirtelen kissé szembefordult a lánnyal. Milva – továbbra is teljesen megfeszítve tartva a nyilat – gondolatban elkáromkodta magát. A szemből leadott lövés bizonytalan – a tüdeje helyett az állat gyomrába is találhatott. Visszafojtott lélegzettel várt; a szája sarkában érezte a húr sós ízét. Ez is hatalmas, egyenesen felbecsülhetetlen előnye volt az íjának – ha nehezebb vagy kevésbé gondosan kidolgozott fegyvert használt volna, nem lett volna képes ilyen sokáig megfeszítve tartani annak a kockázata nélkül, hogy a keze elfáradjon, és csökkenjen a lövés pontossága.

Szerencsére a gida lehajtotta a fejét, letépett egy mohából meredő fűszálat, és oldalvást fordult. Milva nyugodtan levegőt vett, a szügyére célzott, és finoman kiengedte az ujjai közül az ideget.

Mégsem hallotta a nyíl által elroppantott bordák reccsenését, amire várt. A gida ellenben felugrott, kirúgott, aztán száraz ágak ropogása és felvert levelek zörgése közepette eltűnt.

Milva néhány szívdobbanásig mozdulatlanul állt, kővé dermedve, mintha csak egy erdei szépasszony márványszobra volna. Csupán akkor, mikorra minden zaj elcsendesült, emelte el jobb kezét az arcától és eresztette le az íját. Gondolatban feljegyezve az állat menekülésének útját nyugodtan letelepedett, a fa törzsének vetette hátát. Tapasztalt vadász volt: gyerekkora óta vadászott tilosban az uradalmi erdőkben, az első őzét tizenegy évesen ejtette el, az első tizennégyes bikáját – rendkívül szerencsés vadász ómenként – a tizennegyedik születésnapján. A tapasztalat pedig arra tanította, hogy a meglőtt vad utáni hajszával soha sem kellett sietni. Ha jól talált, a gida a völgy szájától kétszáz lépésnél nem messzebb hullott el. Ha rosszabbul talált – de ennek a lehetőségét alapjában véve kizárta – a sietség csak ronthatott volna a helyzeten. A rosszul meglőtt, sebzett vad, ha nem háborgatják, a pánikszerű menekülést követően lelassul és tovább vonul. Az üldözött és rémült vad hanyatt-homlok szaladni fog, és hét határon is túl jár, mire az irama lanyhul.

Volt hát legalább fél órája. A fogai közé dugott egy letépett fűszálat, és ismét a gondolataiba merült. Az emlékeibe.

Amikor tizenkét nap múltán visszaérkezett Brokilonba, a vaják már járt. Kissé sántikált, és alig észrevehetően húzta a csípőjét, de járt. Milva nem csodálkozott – tudott az erdő vizei és a conynhaelának nevezett gyom csodálatra méltó gyógyító hatásáról. Ismerte Aglaïs képességeit is, nem egyszer volt tanúja a sebesült driádok egyenesen villámgyorsnak mondható felgyógyulásának. A vajákok nem mindennapi ellenállóképességéről és szívósságáról szóló pletykákat pedig, úgy látszik, szintén nem az ujjából szopta valaki.

Az érkezése után nem indult azonnal Col Serraiba, bár a driádok céloztak arra, hogy Gwynbleidd türelmetlenül lesi a visszatértét. Szándékosan késlekedett; továbbra sem békélt meg a rábízott küldetéssel, és szerette volna ezt kifejezésre is juttatni. Elvezette a magával hozott Mókus-kommandó tündéit a táborba. Hosszas beszámolóval szolgált az út közben történtekről, figyelmeztette a driádokat az emberek által a Szalag menti határvonalra tervezett blokádra. Csak amikor már harmadszorra emlékeztették, fürdött meg és öltözött át Milva; aztán elment a vajákhoz.

A tisztás szélén várt rá a férfi, ott, ahol a cédrusok nőttek. Fel-alá járkált, időnként leült, aztán ruganyosan felegyenesedett. Úgy látszik, Aglaïs gyakorlatokat írt elő neki.

– Mi hír járja? – kérdezte a vaják, amint csak üdvözölte. A fagyos hangnem nem tévesztette meg a lányt.

– A háború mintha a végét járná – felelte vállat vonva. – Nilfgaard, úgy beszélik, igen everte Lyriát és Aedirnt. Verden megadta magát, Temeria királa meg kiegyezett a nilfgaardi császárral. A tündék meg a Virágok Vőgyébe saját kiráságot alapítottak. De a Scoia’tael Temeriábó meg Redaniábó mégse ment oda. Ölik egymást tovább...

– Nem erre gondoltam.

– Nem-e? – kérdezte tettetett csodálkozással. – Á, iga is. Úgy, betértem Dorianba, ahogy kérted, pedig jó darab kitérőt köllött tenni. Aztá meg nem biztosak mostanába a derékutak...

Hirtelen elhallgatott, kinyújtózkodott. Ezúttal nem sürgette a férfi.

– Aztán az a Codringher – kérdezte végül a lány –, akit megkérté, hogy meglátogassak, barátod vót?

A vaják arca meg sem rezzent, de Milva tudta, hogy azonnal megértette.

– Nem. Nem volt az.

– Akko jó – folytatta a lány könnyedén. – Mer nincsen már az élők sorába. Elégett a kvártélyáva együtt, a kémén meg az ucca felőli falnak a fele, ha megmaradt. Egész Dorian csak úgy izzik a pletykáktó. Az egyik aszongya, hogy az a Codringher boszorkánságokat űzött meg mérgeket katyvasztott, hogy az ördögge paktát, e’ is emésztette a pokol tüze. A másik meg, hogy oda dugta az orrát meg az ujját, ahova nem köllött vóna, mint ahogy azt szokta is vót. Valakinek meg nem vót az ínyére, há fogta magát, kinyuvasztotta, aztá alágyújtott, hogy a nyomokat etüntesse. Hát te hogy gondolod?

Se választ nem kapott, se érzelmeket nem látott átsuhanni a vaják elsötétült arcán. Folytatta hát, továbbra sem téve le a gúnyos és pökhendi hangról.

– Érdekes, hogy az a tűz meg annak a Codringhernek a halála július első újságján esett, pont mint ahogy Thanedd szigetén az a tumultus is. Kiköpött mintha rájött vóna valaki, hogy az a Codringher éppenhogy tud valamit a lázongásró, és hogy meg is fogják majd a részleteirő kérdeni. Mintha csak valaki jó előre nyakába akarta vóna kanyarítani a szót, ráüni a szájára örökre. Mit mondasz erre? Hah, látom, hogy nem mondasz te semmit. De kevés beszédű vagy! Akkor megmondom én neked: veszélyes ez, amit csinász, a kutakodásod meg a kérdezősködésed. Lehet, van valaki, aki a Codringherén kívü másnak a száját meg a fülét is be akarná tapasztani. Én azt gondolom.

– Bocsáss meg – szólt egy perc múltán a férfi. – Igazad van. Veszélybe sodortalak. Túlságosan is veszélyes feladat volt ez egy...

– Egy fehérnépnek, mi? – kapta fel a lány a fejét, heves mozdulattal vetve félre a válláról még nedves fürtjeit. – Azt akartad mondani? Micsoda lovag! Vésd az eszedbe, hogy ha pössenteni le is köll kucorodjak, az én bundámat farkas, nem nyúlprémme bélelték! Fe ne hánnyad nekem, hogy gyáva vagyok, mert te engem nem ismersz!

– Ismerlek – mondta a vaják csendesen és nyugodtan, nem felelve a lány dühére és felemelt hangjára. – Te Milva vagy. Mókusokat vezetsz el Brokilonba, átverekedve magadat a bekerített területre. Tudok a bátorságodról. De könnyelmű és önző módon veszélybe sodortalak...

– Te hülye vagy! – szakította félbe éles hangon a lány. – Magadé aggódjá, ne értem. A lánér aggódjá!

A lány gúnyosan elmosolyodott; ezúttal ugyanis megváltozott a vaják arca. Milva szándékosan hallgatott, várta a további kérdéseket.

– Mit tudsz? – kérdezte végül a férfi. – És kitől?

– Neked megvót a Codringhered – horkant föl a lány, büszkén felvetve a fejét –, nekem meg megvannak a magam komái. Olyanok, akiknek éles a szeme meg hegyes a füle.

– Beszélj. Kérlek, Milva.

– A thaneddi lázongás után – kezdett bele a lány; de várt előtte egy pillanatot – mindenütt csak úgy forrongott. Ekezdtek vadászni az árulókra. Kivát azokra a varázslókra, akik Nilfgaardho átak, de meg a többi hívtelenjére is. Egynehánat el is kaptak. Mások meg úgy etűntek, mint akit a főd nyet e’. Nem köll ahho nagy ész, hogy rájöjjön az ember, hová menekedtek, ki is vette a szárnyai alá őket. De nemcsak a varázslókra meg az árulókra vadásztak. A forrongásba Thanedden egy Mókus-kommandó is segített a lázadó varázslóknak, akiket az a híres Faoiltiarna vezetett. Keresik. Parancsba adták, hogy minden efogott tündét kínpadra vonjanak, a Faoiltiarna kommandójáró kikérdezzék.

– Ki ez a Faoiltiarna?

– Tünde, Scoia’tael. Kevés van olyan, aki az embereknek így a bögyébe lenne. Nagy pénz van a fejére. De nemcsak őt keresik. Keresnek valami nilfgaardi lovagfélét is, amelyik Thanedden volt. És még...

– Mondd.

– Az an’givare egy vaják után kérdezősködik, akinek Ríviai Geralt a neve. Meg egy Cirilla nevű lán után. Erre a kettőre meghagyták, hogy éve köll efogni. Fővesztés terhe mellett van parancsba, hogy ha efogják, a haja szála nem görbühet egyiknek se, a gombot a kabátjáró leütni sincsen joguk. Hah! Kedves lehetsz te a szívüknek, hogy így aggódjanak az egészségedér...

Hirtelen elhallgatott, ahogy meglátta a férfi arckifejezését, amelyről egyszerre lefoszlott az emberfeletti nyugalom. Megértette, hogy hiába igyekezett, nem tudta félelembe kergetni. Legalábbis nem a saját bőre miatt. Váratlanul elszégyellte magát.

– Na de há azzal a hajszáva hiába törik maguk – mondta szelídebb hangon; de az árnyalatnyi gúnyos mosoly tovább ült az ajkán. – Te Brokilonba biztonságba vagy. Meg aztán a lánt se kaptyák e’ élve. Amikor Thanedden a romokat keresztüásták, má annak a mágikus toronynak a düledékét, amelyik leomlott... Hé, veled mi van?

A vaják megtántorodott, a cédrusnak támaszkodott, nehezen a törzs mellé rogyott. Milva visszahőkölt; megrémítette a sápadtság, ami a férfi arcán hirtelen szerteáradt.

– Aglaïs! Sirssa! Fauve! Ide hozzám, izibe! A rossebbit, ez még tán meg talál hóni! Hé, te!

– Ne hívd őket... Semmi bajom... Beszélj. Tudni akarom...

Milva hirtelen megértette.

– Semmit se talátak a romokba! – kiabálta, érezve, ahogy ő maga is elfehéredik. – Semmit! Hiába forgattak meg minden követ, meg mondták az átkokat, nem találtak...

A lány letörölte a verejtéket a szemöldökéről, egy intéssel feltartóztatta a feléjük rohanó driádokat. Vállon ragadta a földön ülő vajákot, és fölé hajolt; hosszú, szőke haja a férfi elfehéredett arcába hullt.

– Rosszu értetted – ismételte gyorsan, ügyefogyottan, nehezen találva a szavakat a nagy tolongásban, amivel az ajkára tolultak. – Csak azt az egyet akartam mondani, hogy... Kiforgattad. Mer én... Honnan tudhattam vóna, hogy te ennyire... Nem így akartam. Én csak arró, hogy a lán... Hogy nem taláják meg, mer szőrén-szálán etűnt, mint azok a varázslók... Bocsáss meg.

A férfi nem válaszolt. Félrenézett. Milva az ajkába harapott, ökölbe szorította a kezét.

– Három nap múva indulok Brokilonból – szólt lágy hangon a lány hosszú, nagyon hosszú hallgatás után. – Csak hadd foggyon meg egy picinykét a hold, hadd legyen az éccaka picit sötétebb. Tíz napra visszajövök, tán korább is. Rögvest Lammas után, augusztus eső napjaiba. Ne epesszed magad. Eget-fődet megmozgatok, de kitudok mindent. Ha valaki is tud valamit arró a kisasszonró, te is tudni fogod.

– Köszönöm, Milva.

– Tíz napra... Gwynbleidd.

– Geralt – nyújtotta a lány felé a kezét. Az gondolkodás nélkül megszorította. Igen erősen.

– Maria Barring.

A férfi biccentve, ajkán egy mosoly árnyékával köszönte meg az őszinteségét; Milva tudta, hogy értékeli.

– Légy óvatos, kérlek. Ügyelj rá, kinek teszel fel kérdéseket.

– Ne fécs te engem.

– Az informátoraid... Megbízol bennük?

– Én senkiben se bízok.

– A vaják Brokilonban van. A driádok között.

– Ahogy sejtettem – fonta össze kezeit a mellén Dijkstra. – De jó, hogy megerősítést nyert.

Egy percre elhallgatott. Lennep megnyalta az ajkát. Várt.

– Jó, hogy megerősítést nyert – ismételte Redania királysága titkosszolgálatának vezetője a gondolataiba mélyülve, mintha csak magához beszélne. – Mindig jobb, ha biztos az ember. Eh, ha még az is kiderülne, hogy Yennefer ott van vele... Nincs vele egy varázslónő, Lennep?

– Tessék? – rezzent meg a titkosügynök. – Nem, méltóságos uram. Nincs. Mi a parancsa? Ha élve kívánja, kicsalogatom Brokilonból. Ha ellenben kedvesebb önnek holtan...

– Lennep – emelte Dijkstra az ügynökre hideg, fakókék szemét. – Ne légy túlbuzgó. A mi szakmánkban a túlbuzgóság sosem kifizetődő. Ellenben mindig gyanús.

– Uram – sápadt el kissé Lennep. – Én csupán...

– Tudom. Te csupán azt kérdezted, mi a parancsom. Azt parancsolom: hagyd a vajákot békén.

– Parancsára. És mi legyen Milvával?

– Őt is hagyd békén. Egyelőre.

– Parancsára. Leléphetek?

– Le.

Az ügynök távozott, óvatosan és halkan csukva be maga mögött a terem tölgyfa ajtaját. Dijkstra sokáig hallgatott az asztalán tornyosuló térképeket, leveleket, besúgói jelentéseket, kihallgatási jegyzőkönyveket és halálos ítéleteket bámulva.

– Ori.

A titkár felemelte a fejét, és megköszörülte a torkát. Hallgatott.

– A vaják Brokilonban van.

Ori Reuven ismét megköszörülte a torkát, és ösztönösen az asztal alá pillantott, a főnöke lába irányába. Dijkstra figyelmét nem kerülte el a pillantása.

– Úgy van. Ezt nem felejtem el neki – hördült fel. – Két hétig nem tudtam járni miatta. Eljátszottam a becsületemet Filippa előtt, amikor kénytelen voltam ott szűkölni, mint valami kutya, és az átkozott varázslataiért könyörögni, mert különben máig itt bicegnék. De mit lehet tenni, én magam vagyok a hibás, rosszul ítéltem meg. A legrosszabb az, hogy nem fizethetem neki vissza most azonnal és rúghatom szét azt a vajákvalagát! Nekem nincs rá időm, magánügyekre meg csak nem vethetem be az embereimet! Igaz, Ori, hogy nem tehetem?

– Khmm, khm...

– Ne krákogj. Tudom. Ah, az ördögbe, milyen csábító is ez a hatalom! Hogy kísért, hogy éljen vele az ember! De könnyű is elfeledkezni magunkról, ha egyszer ott van! De ha egyszer elfeledkezik magáról az ember, soha nem lesz vége... Hát Filippa Eilhart még mindig Montecalvóban csücsül?

– Igen.

– Fogd a tollat meg a tintát. Diktálok neki egy levelet. Írd azt... A kutya mindenségit, képtelen vagyok koncentrálni. Mi ez az istenverte lárma, Ori? Mi folyik ott kint a téren?

– A deákok dobálják kövekkel a nilfgaardi követ rezidenciáját. Mi fizettük le őket, khmm, khm, úgy rémlik.

– Ahha. Rendben. Csukd be az ablakot. Holnap menjenek csak a diákok annak a törp Giancardinak a bankfiókját dobálni. Nem volt hajlandó átadni a számlaadatokat.

– Giancardi, khmm, khm, jelentős összeget utalt át a háborús alapnak.

– Heh. Akkor dobálják azokat a bankokat, amik nem utaltak.

– Mindegyik utalt.

– Ehh, unalmas vagy, Ori. Írj, diktálom. Szerelmetes Filem, ki beragyogja... A fenébe is, folyton elfelejtem. Keríts egy új lapot. Készen állsz?

– Igenis, khmm, khm.

– Drága Filippa. Triss Merigold kisasszony bizonyára aggódik a vaják miatt, akit Brokilonba teleportált Thaneddről, mélységes titokkal övezve eme tényt még énelőttem is, ami rettenetes fájdalommal töltött el. Nyugtasd meg. A vaják már jól van. Sőt, mostanra küldözgetni is kezdett egy emisszáriust Brokilonból azzal a feladattal, hogy Cirilla hercegkisasszony nyomait felkutassa, azét az apró személyét, aki hiszen olyannyira izgalomban tart téged. Barátunk, Geralt előtt nyilvánvaló módon nem ismeretes, hogy Cirilla Nilfgaardban van, ahol az Emhyr császárral való menyegzőjére készül. Fontos a számomra, hogy a vaják nyugton üljön Brokilonban, így hát magam is igyekezni fogok, hogy ez a hír eljusson hozzá. Leírtad?

– Khmm, khm, eljusson hozzá.

– Új bekezdés. Elgondolkodtat... Ori, töröld meg a tollat, a fenébe is! Filippának írunk, nem a királyi tanácsnak, a levélnek esztétikusan kell kinéznie! Új bekezdés. Elgondolkodtat, vajon a vaják miért nem keresi a kapcsolatot Yenneferrel. Nem akaródzik elhinnem, hogy ama megszállottsággal határos affektus ily hirtelen hunyt volna ki, ideálja politikai meggyőződésétől függetlenül. Ugyanakkor ha Yennefer lett volna az, aki Cirillát Emhyrnek átadta, és minderről bizonyítékok is rendelkezésre állnának, örömest működnék közre abban, hogy azok a vaják kezébe kerüljenek. A probléma magától megoldódna, efelől biztos vagyok, a hitszegő feketehajú szépségnek pedig nem lenne többé se éjjele, se nappala. A vaják nem szereti, ha valaki a lánykáját bántja, ahogyan arról Artaud Terranova is tagadhatatlan bizonyságot nyerhetett Thanedden. Szeretném azt hinni, Fil, hogy nem rendelkezel Yennefer árulásának bizonyítékaival, és nem tudod, hol rejtőzködik. Nagy fájdalmat okozna nekem, ha kiderülne, hogy ez is egy az előttem elhallgatott titkok sorában. Nekem nincsenek előtted titkaim... Min nevetsz, Ori?

– Semmin, khmm, khm.

– Írd! Nekem nincsenek előtted titkaim, Fil, és számítok e tekintetben a kölcsönösségre. Maradok mély tisztelettel, et cetera, et cetera. Add ide, aláírom.

Ori Reuven homokkal hintette be a levelet. Dijkstra kényelmesebben helyezkedett el, és elkezdett hasán összefont kezei hüvelykjeivel malmozni.

– Az a Milva, akit a vaják kémkedni küldözget – kezdett bele. – Mit tudsz róla nekem mondani?

– Azzal foglalkozik, khmm, khm – krákogta a titkár –, hogy a temeriai hadsereg által szétvert Scoia’tael csapatokat csempész be Brokilonba. Kivezeti a tündéket a bekerített területekről és a kelepcékből, lehetővé téve, hogy kipihenhessék magukat, és ismét harci kommandókat alakítsanak...

– Ne traktálj közismert tényekkel – szakította félbe Dijkstra. – Milva ténykedése ismert a számomra, egyébiránt szándékomban áll hasznot is húzni ebből. Ha nem így volna, már rég odavetettem volna koncul a temeriaiaknak. Mit tudsz mondani nekem magáról a lányról? Milváról mint olyanról?

– Úgy rémlik, valami istenek háta mögötti felső-soddeni faluból származik. Valójában Maria Barringnek hívják. A Milva becenév, amit a driádoktól kapott. Az Ősi Nyelven azt jelenti...

– Kánya – szólt közbe Dijkstra. – Tudom.

– Már az ükapja is vadász volt. Erdei emberek, összenőttek a rengeteggel. Amikor a vén Barring fiát agyontaposta egy jávorszarvas, a lányát tanította ki az öreg az erdei mesterségekre. Amikor aztán meghalt, az anyja újraházasodott. Khmm, khm... Maria nem békült meg a mostohaapjával, és elszökött otthonról. Akkoriban, úgy rémlik, tizenhat éves lehetett. Felvándorolt északra, vadászatból élt, de a bárók erdőőrei sem könnyítették meg az életét, őt magát is úgy lesték és hajtották, mint a vadat. Úgyhogy Brokilonban lett orvvadász, ott meg, khmm, khm, elkapták a driádok.

– És ahelyett, hogy kicsinálták volna, magukhoz vették – dörmögte Dijkstra. – A magukénak ismerték el... Ő pedig meghálálta. Lepaktált Brokilon Boszorkájával, a vén Ezüstszemű Eithnével. Meghalt Maria Barring, éljen Milva... Hány expedíciót intézett el, mielőtt azok ott Verdenben meg Kerackban észbe kaptak? Hármat?

– Khmm, khm... Négyet, úgy rémlik... – Ori Reuvennek folyton úgy rémlett valami, noha az emlékezete csalhatatlan volt. – Mindenestől körülbelül úgy száz embert, azokat, akik a legvérszomjasabban vadásztak a szépasszony-skalpra. De sokáig nem is kaphattak észbe, mert Milva időről időre a saját hátán hurcolt ki egyet a mészárszékből, az meg, akit kimentett, az egekig magasztalta a vitézségét. Csak mikor már negyedszerre esett meg, csapott valamelyik a homlokára, úgy rémlik, Verdenben. Hát hogy lehet az, hangzott fel hirtelen, khmm, khm, hogy a vezető, aki az embereket a szépasszonyok ellen viszi, minden alkalommal megússza élve? Na és akkor kibújt a szög a zsákból, hogy a vezetőjük viszi ugyan őket, de csapdába, egyenesen a lesben álló driádok nyilai elé...

Dijkstra az asztal szélére tolt egy kihallgatási jegyzőkönyvet, mert úgy érezte, a pergamen még mindig a kínzókamrától bűzlik.

– És akkor – találta ki – Milva eltűnt Brokilonban, mintha a föld nyelte volna el. De még manapság is nehéz Verdenben önkénteseket találni a driádok elleni hadjáratokra. Az öreg Eithné és az ifjú Kánya rendesen megritkították a sorokat. És ezek még azt merészelik állítani, hogy mi, emberek találtuk fel a provokációt. Bár lehet...

– Khmm, khm? – köszörülte meg a torkát Ori Reuven, akit meglepett a félbehagyott mondat és a főnöke hosszúra nyúló hallgatása.

– Lehet, hogy a végén elkezdtek végre tanulni tőlünk – fejezte be hűvösen a kém a besúgói jelentésekre, kihallgatási jegyzőkönyvekre és halálos ítéletekre pillantva.

Amikor sehol sem látta a vért, Milva nyugtalankodni kezdett. Hirtelen eszébe jutott, hogy a gida a lövés pillanatában épp egy lépést tett. Tett, vagy tenni akart – de a vége ugyanaz. Megmozdult, úgyhogy a lövés érhette a hasát is. Milva elkáromkodta magát. Haslövés, átok és szégyen a vadászra! Balszerencse! Pfu, pfu, devla!

Gyorsan a völgykatlan oldalához szaladt, figyelmesen pásztázva a szeder, a moha és a páfrányok közét. A vesszőt kereste. A hegyét négy pengével látták el, melyek úgy ki voltak élezve, hogy a szőrt is leborotválták az ember karjáról; az ötven lépésről kilőtt vesszőnek röptében keresztül kellett döfnie a gidát.

Észrevette, megtalálta és megkönnyebbülten sóhajtott fel; háromszor kiköpött, olyan boldog volt a szerencséjétől. Feleslegesen aggódott, sőt, jobb is volt a helyzet, mint gondolta. Nem az állat gyomrának ragacsos és bűzlő tartalma vonta be a vesszőt. Nem viselte magán a tüdő világos, rózsaszínes és habos vérének nyomát sem. Az egész vesszőt sötét, erőteljes vörös borította. A szívét szúrta át a nyíl. Milvának nem kellett se settenkednie, se halkan lopódznia, nem várt rá hosszú gyaloglás a nyomokat követve. A gida minden bizonnyal ott feküdt holtan az erdő sűrűjében, száz lépésnél nem messzebb a tisztástól, ott, ahová a vér majd elvezeti. Márpedig a szíven lőtt gida néhány szökkenés után bizonyára vérezni kezdett; tudta hát, hogy könnyűszerrel megtalálja a nyomát.

Tízet lépett, és megtalálta a nyomot; követni kezdte, miközben ismét a gondolataiba és az emlékeibe merült.

Megtartotta a vajáknak tett ígéretét. Még korábban is tért vissza Brokilonba, mint ígérte, öt nappal az Aratóünnep után, öt nappal az újhold után, ami az emberek világában augusztus havának, a tündékében Lammas, az év utolsó előtti, hetedik savaedjének kezdetét jelentette.

Pirkadatkor kelt át a Szalagon; öt tünde és jómaga. A kommandó, amit vezetett, kezdetben kilenc lovast számlált, de a bruggei zsoldosok egész idő alatt a nyomukban voltak; három mérfölddel a folyó előtt a nyakukra hágtak, megszorongatták őket, csak a Szalaghoz érve tettek le róluk, amikor a hajnali ködben halványan felsejlett előttük a túlsó parton Brokilon. A zsoldosok félték Brokilont. Ez mentette meg őket. Átkeltek. Kimerülten, sebesülten. És nem mindannyian.

Híreket hozott a vaják számára, de meg volt győződve róla, hogy Gwynbleidd még mindig Col Serraiban van. Csak déltájban akart elmenni hozzá, amikorra alaposan kialudta magát. Meglepődött, amikor a férfi egyszerre csak előtűnt a ködből, mint valami szellem. Egyetlen szó nélkül leült a lány mellé; nézte, ahogy az fekhelyet épít magának, pokrócot terít egy gallyhalomra.

– De sürgős neked – vetette oda csípősen. – Vaják, alig állok a lábamon. Éjje-nappa a nyeregbe, nem érzem a hátsóm, bőrig átáztam, mer hajnaba úgy verekedtük át magunk a parti füzesen, mint valami farkasok...

– Kérlek. Megtudtál valamit?

– Megtudtam – kaffant vissza; közben kifűzte és lehúzta átnedvesedett, lábához tapadó csizmáját. – Nem esett nagy nehezemre, mer mindenho ezt beszélik. Hát hogy a te kisasszonkád ekkora ember, azt aztán meg nem montad volna! Gondotam én, mostohácska, valami vakarék, árvagyerek, meggyötörte a sors. Aztá tessék: cintrai királkisassszon! Hah! Tán még te is áruhás királfi vagy?

– Beszélj, kérlek.

– Nem kaparintyák már a kezükbe a királok, mer a te Cirillád, ahogy az kiderüt, Thaneddrő egyenest Nilfgaardba meneküt, biztos azokka a mágussokka, akik az árulást csináták. Nilfgaardba meg Emhyr császár nagy pompáva fogadta. Azt tudod mit? Azt beszélik, meg is gondol házasodni vele. De most haggyá levegőhöz jutnom. Akarod, beszégetünk, ha kialuttam magam.

A vaják hallgatott. Milva villa alakú ágakra terítette ázott kapcáit, hogy érje majd őket a felkelő nap, meghúzta az öve csatját.

– Vetkőznék – mordult a férfira. – Hát te meg mit ász még itt? Szerencsésebb hírt tán nem is-e várhattá vóna? Semmi se fenyeget má, senki utánad se kérdez, a kémek se foglakoznak má veled. A lánod meg kicsúszott a királok kezébő, császárné lesz...

– Biztos ez a hír?

– Mostanába semmi se biztos – ásított a lány, és leült a vackára –, ha csak az nem, hogy a napocska napra nap keletrő nyugatra jár az égen. De a nilfgaardi császárró meg a cintrai királkisasszonró igaz köll legyen, amit mondanak. Mindenütt csak róla beszének.

– Honnan ez a hirtelen hírverés?

– Mintha nem tudnád! Hisze szép darab fődet visz Emhyrnek hozománba! Nem is csak Cintrát, a Jarugán inneni odat is! Hah, hát akkor még nekem is az úrnőm lesz, mert én Felső-Soddenbő vagyok, oszt, mint kiderüt, egész Sodden a hűbére! Tyű, ha majd az erdejébe egy szarvast lekapok és efognak, a parancsára lehet, még fe is akasztanak... Ilen egy randa világ ez! A rossebbe is, maguktó csukódnak le a szemeim...

– Csak még egy kérdés. A varázslónők közül... Úgy értem, a varázslók közül, akik árulók lettek, elfogtak valakit?

– Nem. De azt beszélik, egy varázslónő evesztette magát. Nem sokka az után, hogy Vengerberg elesett, a kaedweni hadsereg meg bevonut Aedirnbe. Egész biztos aggodamába vagy mer a büntetéstő fét...

– A kommandóban, amit idehoztál, voltak lógósok. Odaadják nekem az egyiket a tündék?

– Aha, menné az utadra – dörmögte a lány, ahogy a takaróba burkolta magát. – Azt hiszem, tudom én, merre...

Elhallgatott; meglepte a férfi arckifejezése. Hirtelen megértette, hogy a hír, amit hozott, egyáltalán nem volt szerencsés. Hirtelen felfogta, hogy semmit, de egyáltalán semmit sem ért. Hirtelen, váratlanul, meglepetésszerűen kedve támadt a férfi mellé telepedni, elárasztani a kérdéseivel, meghallgatni, tudakolózni, talán tanácsot is adni... Hevesen megdörzsölte a bütykével a szeme sarkát. Kimerüt vagyok, gondolta magában, a halál egész északa a sarkamban lohót. Lélegzethez köll jutnom. Végtére is mit érdeke engem az ő gondja-baja? Mit érdeke ő engem? És az a lán? Az ördögbe az egyikke is, másikka is! A rossebbe, egészen ekergette ez az egész az álmom...

A vaják felállt.

– Adnak nekem lovat? – ismételte a férfi.

– Vidd, ameliket akarod – felelte a lány egy perccel később. – De a tündéknek inkább ne kerüjjé a szeme elé. Eraktak minket átkeléskor, kivéreztünk... Csak a feketéhez ne nyújjá, mer a fekete az enyém... Mit ász még itt?

– Köszönöm a segítséget. Mindent köszönök.

A lány nem válaszolt.

– Tartozom neked. Hogyan fizessem vissza?

– Hogyan? Hát úgy, hogy etakarodsz innen valahára! – kiáltotta Milva a könyökére támaszkodva és nagyot rántva a pokrócon. – Nekem... Nekem aludnom köll! Vigyé egy lovat.... És menj. Nilfgaardba, a pokóba, az összes devlába, nekem aztá mindegy! Eredj innét! Haggyá nekem békét!

– Visszafizetem, amivel tartozom – mondta halkan a vaják. – Nem feledkezem el róla. Lehet, egyszer úgy alakul, hogy neked lesz majd segítségre szükséged. Támaszra. Egy erős vállra. Kiálts akkor, kiálts csak az éjszakába. És én eljövök.

A gida a lejtő bugyogó forrásoktól szivacsos, páfránnyal sűrűn benőtt szélén feküdt kiterülve; üveges szemmel bámulta az eget. Milva hatalmas kullancsokat látott az állat halványszürke hasfalába mélyedni.

– Más vért köll keressetek, bogarak – mormolta, míg feltűrte a ruhaujját, és előhúzta a kését. – Mer ez má kihűlőbe van.

Gyakorlott, fürge mozdulattal végighasította az állat bőrét a szegyétől egészen a végbélnyílásáig, ügyesen vezetve el a pengét a genitáliák körül. Óvatosan szétválasztotta a zsírszövetet, egészen a könyökéig vérben ázva; elmetszette a nyelőcsövet, kifordította az állat belsőségeit. Felhasította a gyomrot és az epehólyagot bezoárokat keresve. A bezoárok mágikus erejében nem hitt ugyan, de nem volt hiány bolondokban, akik hittek – és fizettek.

Felemelte a gidát, és egy nem messze fekvő fatörzsre fektette, a felhasított hasával a föld felé, hogy a vér kicsuroghasson. A kezét egy páfránycsomóba törölte.

Leült a zsákmánya mellé.

– Te megszállott, bolond vaják – mondta halkan a száz lábnyira a feje fölött függő brokiloni fenyők koronáit bámulva. – Megindusz Nilfgaardba a lánkádér. Megindusz a világ végire, ami lángokba á’, és még arra se gondótá, hogy magadda vigyé valami élelmet. Tudom én, hogy van kiér éned. De hogy mibő van-e?

A fenyőfák persze semmit sem fűztek a monológjához, félbe se szakították.

– Én azt mondom – folytatta Milva a vért piszkálva a körme alól késével –, semmi esélyed sincsen, hogy visszaszerezd a kisasszonkádat. Nem fogsz te elérni nemhogy Nilfgaardba, de még a Jarugáig se. Én azt mondom, nem jutsz te el még Soddenig se. Én azt mondom, halá van neked megírva. Rá van írva arra a makacs képedre, az néz vissza azokbó az ocsmán szemeidbő. Utolér a halá, te bolond vaják, hamar utánad kap. Na, de ennek a gidácskának hála legalább nem éhhalálod lesz. Talán meg az is valami. Én azt mondom.

A fogadóterembe lépő nilfgaardi nagykövet láttán Dijkstra titokban felsóhajtott. Shilard Fitz-Oesterlennek, Emhyr var Emreis császár követének szokásában állt a diplomácia nyelvén folytatni a beszélgetéseit, és imádott dagályos nyelvi torzszüleményeket szőni a mondataiba, melyeket csak a diplomaták és a tanult emberek érthettek. Dijkstra az oxenfurti egyetemen tanult, és noha nem szerzett magiszteri címet, ismerte a pöffeszkedő egyetemi zsargon alapjait. Mégsem használta szívesen, mert a lelke mélyén nem szenvedhette a fényűzést és a mesterkélt ceremoniálé bármi formáját.

– Üdvözlöm, excellenciás uram.

– Gróf úr – hajolt meg szertartásosan Shilard Fitz-Oesterlen. – Ah, bocsásson meg, kérem. Mostanra talán azt kellett volna mondanom: hercegi fenség? Őméltósága, a régens? Nagyságos államtitkár úr? Becsületemre mondom, tekintetes uram, hogy a méltóságok úgy záporoznak önre, hogy valóban nem tudom, hogyan titulálhatom, hogy a protokoll ellen ne vétsek.

– Legjobb lesz az „ő királyi felsége” – felelte szerényen Dijkstra. – Hisz tudja őexcellenciája, hogy az udvar teszi a királyt. Bizonyára az a tény sem ismeretlen ön előtt, hogy ha azt kiáltom: „Szökellni!”, a tretogori udvar úgy kérd vissza: „Milyen magasra?”.

A nagykövet tudta, hogy Dijkstra túloz, de egyáltalán nem olyan roppant módon. Radovid királyfi kiskorú volt, Hedvig királynét lesújtotta férje tragikus halála, a megfélemlített, kábult, viszálykodó arisztokrácia frakciókra bomlott. Redaniában a tényleges uralmat Dijkstra gyakorolta. Dijkstra minden nehézség nélkül megszerezhetett volna magának bármi címet, amit csak akar. De Dijkstra egyet sem akart.

– Kegyelmed volt szíves hívatni – szólt egy pillanattal később a nagykövet. – A külügyminiszter megkerülésével. Minek tulajdonítsam ezt a megtiszteltetést?

– A miniszter – emelte Dijkstra a mennyezetre tekintetét – egészségi állapotára való tekintettel lemondott hivataláról.

A nagykövet komolyan bólintott. Pontosan tudta, hogy a külügyminiszter tömlöcben ül, és mivel egy gyáva idióta, kétségkívül mindent bevallott Dijkstrának a nilfgaardi hírszerzéssel való üzelmeiről már a kínzásokat megelőző eszközmustra során. Tudta, hogy a császári titkosszolgálat főnöke, Vattier de Rideaux ügynökei által szervezett hálózatot megsemmisítették, és minden szálat Dijkstra mozgatott. Azt is tudta, hogy a szálak egyenesen az ő személyéhez vezettek. De az ő személyét védte a mentelmi jog, a kötelességei pedig arra kényszerítették, hogy végigvigye ezt a játszmát. Kiváltképp azokat a különös, kódolt utasításokat követően, melyek nemrég érkeztek a nagykövetségre Vattiertől és Stefan Skellen vizsgálóbírótól, a különleges ügyek császári ügynökétől.

– Minthogy az utódja egyelőre nem került kinevezésre – folytatta Dijkstra –, rám hárul a kellemetlen feladat, hogy értesítsem arról, őexcellenciája persona non gratának nyilváníttatott Redania királyságában.

A nagykövet meghajolt.

– Sajnálatos – közölte –, hogy a nagyköveteink kölcsönös visszavonásához vezető diffedenciák oly ügyekből fakadnak, melyek hiszen közvetlenül nem érintik sem Redania királyságát, sem a Nilfgaardi Császárságot. A Császárság semmiféle ellenséges lépést nem tett Redaniával szemben.

– Eltekintve a Jaruga-torkolat és a Skellige-szigetek hajóinkat és árucikkeinket érintő embargójától. Eltekintve a Scoia’tael bandák felfegyverzésétől és támogatásától.

– Mindezek inszinuációk.

– És a császári seregek összpontosítása Verdenben és Cintrában? A fegyveres csapatok betörései Soddenban és Bruggében? Sodden és Brugge egyaránt temeriai protektorátus, mi pedig szövetségben állunk Temeriával, őexcellenciája, a Temeria ellen intézett támadások ellenünk intézett támadások. Ott vannak továbbá a közvetlenül Redaniát illető ügyek: a Thanedd szigetén kitört lázadás és a Vizimir király elleni merénylet bűntette. És a szerep kérdése, amelyet a császárság az említett eseményekben játszott.

– Quod attinet a Thanedden történt incidenst – tárta szét kezét a nagykövet –, nem kaptam felhatalmazást a véleménynyilvánításra. Ő Császári Felsége Emhyr var Emreis számára nem ismertek az önök varázslói személyes leszámolásainak kulisszái. Fájlalom, hogy az egyebet sugalló propagandával szembeni tiltakozásunk ily elenyésző eredményre vezet. Melynek terjesztői, mint azt bátorkodom megjegyezni, nem nélkülözik Redania királysága legfelsőbb vezetésének támogatását.

– Az ön tiltakozása meglep és rendkívüli módon megdöbbentő a számomra – mosolyodott el kissé Dijkstra. – Elvégre a császár semmi esetre sem csinált titkot abból, hogy a cintrai duquesa, akit éppen Thaneddről hurcoltak oda, az udvarában tartózkodik.

– Cirillát, Cintra királynőjét – helyesbített nyomatékosan Shilard Fitz-Oesterlen – nem hurcolták oda, hanem menedéket keresett a császárságban. Mindennek semmi köze sincs a Thanedden történt incidenshez.

– Valóban?

– A Thanedden történt incidens – folytatta rezzenéstelen arccal a nagykövet – a császárt felháborította. A Vizimir király életére törő, magányos tébolyult által elkövetett orgyilkos merénylet pedig őszinte és heves averzióját váltotta ki. Ennél is nagyobb averzióval viseltetik azonban a köznép körében terjesztett szörnyű szóbeszéd iránt, amely a Császárságban merészeli eme bűntény provokátorait felfedezni.

– A tényleges provokátorok elfogása – felelte lassan Dijkstra –, reméljük, véget vet majd a mendemondáknak. Az pedig, hogy őket elfogják, és felettük törvényt üljenek, csupán idő kérdése.

– Justitia fundamentum regnorum – helyeselt komolyan Shilard Fitz-Oesterlen. – És crimen horribilis non potest non esse punibile. Kezeskedem érte, hogy Ő Császári Felsége szintén azt kívánja, hogy így történjen.

– A császárnak hatalmában áll ezt a kívánságot teljesíteni – vetette oda hanyagul Dijkstra keresztbe fonva a mellén karjait. – Az összeesküvés egyik vezetője, Enid an Gleanna, nem sokkal ezelőttig Francesca Findabair, a varázslónő, a császár kegyelméből játszik királynősdit a tündék Dol Blathanna-i bábállamában.

– Ő Császári Felsége – hajolt meg mereven a nagykövet – nem avatkozhat bele Dol Blathanna független királyságának ügyeibe, mely államot minden szomszédos hatalom elismeri.

– De nem Redania. Redania számára Dol Blathanna továbbra is Aedirn királyságának részét képezi. Még ha a tündékkel és Kaedwennel együttesen fel is osztották Aedirnt, még ha Lyriából nem is maradt lapis super lapidem, kissé korai volna eltörölni ezeket az országokat a világtérképről. Kissé korai, excellenciás uram. Azonban sem az idő, sem a hely nem megfelelő az erről folytatott vitára. Hadd uralkodjon csak egyelőre Francesca Findabair, felvirrad még az igazság napja. És mi van a többi felkelővel és a Vizimir király elleni merénylet szervezőivel? Mi van Roggeveeni Vilgefortz-cal, mi van Vengerbergi Yenneferrel? Van alapunk azt feltételezni, hogy a puccs kudarcát követően mindketten Nilfgaardba menekültek.

– Biztosíthatom arról – emelte fel a fejét a nagykövet –, hogy nem ez a helyzet. Amennyiben pedig erre kerülne sor, kezeskedem érte, hogy nem kerülik el a büntetésüket.

– Nem önök ellen vétettek, nem az önök feladata a büntetést rájuk kimérni. Az igazság őszinte vágyáról, mely hiszen fundamentum regnorum, Emhyr császár bizonyságot adhatna kiszolgáltatva számunkra a bűnösöket.

– Nem vitatható el az ön követelésének jogossága – ismerte el Shilard Fitz-Oesterlen mesterkélten gondterhelt mosollyal. – A nevezett személyek azonban nem tartózkodnak a Császárságban, primo. Secundo, még ha el is jutnának, fennáll itt egy impedimentum. Az extradíciót bírósági ítélet alapján hajtják végre, melyet ez esetben a császári tanácsnak kell meghoznia. Vegye figyelembe, méltóságos uram, hogy a diplomáciai kapcsolatok Redania részéről történő megszakítása ellenséges aktus, így bajos volna arra számítani, hogy a tanács megszavazná a menedéket kereső személyek extradícióját, amennyiben az említett extradíciót ellenséges ország követeli. Precedens nélküli volna az eset... Esetleg, amennyiben...

– Amennyiben micsoda?

– Amennyiben precedenst teremt.

– Nem értem.

– Amennyiben Redania királysága kész volna a császárnak kiadni egy alattvalóját, egy itt elfogott közönséges bűnözőt, a császárnak és tanácsának megvolna az alapja, hogy eme jó szándékú gesztust viszonozza.

Dijkstra hosszasan hallgatott, azt a benyomást keltve, hogy elszundikált – vagy gondolkodik.

– Kiről van szó?

– A bűnöző neve... – A nagykövet úgy tett, mintha az emlékeibe próbálná idézni, végül belenyúlt a dokumentumért szattyánbőr mappájába. – Elnézését kérem, memoria fragilis est... Megvan. Egy bizonyos Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach. Nem csekély súlyosságú imputációkkal illették. Gyilkosságért, dezertálásért, raptus puellae-ért, nemi erőszakért, lopásért és irathamisításért keresik. A császár haragja elől menekülve külföldre szökött.

– Redaniába? Messzire vitt az útja.

– Méltóságos uram – mosolyodott el kissé Shilard Fitz-Oesterlen –, hiszen ön nem korlátozza az érdeklődését mindössze csupán Redaniára. Szemernyit sem kételkedem abban, hogy amennyiben a nevezett bűnözőt bármely szövetséges királyság területén fognák el, méltóságos uram tudomást szerezne arról számos... ismerőse jelentéseiből.

– Mit mondott, hogy is hívják azt a gazembert?

– Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach.

Dijkstra hosszasan hallgatott, úgy téve, mintha az emlékeiben kutakodna.

– Nem – szólt végül. – Senkit sem fogtak el, aki ezt a nevet viselné.

– Valóban?

– Az én memóriám nem szokott fragilis lenni ilyen kérdésekben. Sajnálom, excellenciás uram.

– Én szintúgy – felelte fagyos hangon Shilard Fitz-Oesterlen. – Különösen azon okból, mert az elkövetők kölcsönös extradíciójának végrehajtása e körülmények fényében nem tűnik lehetségesnek. Nem terhelem tovább kegyelmedet. Jó egészséget és további sikereket kívánok.

– Én szintúgy. Ég önnel, excellenciás uram.

A nagykövet néhány komplikált, szertartásos meghajlást elvégezvén távozott.

– Csókold meg a sempiternum meam, te dörzsölt disznó – morogta Dijkstra, és összefonta karjait a mellén. – Ori! Gyere elő!

A hosszasan visszatartott krákogástól és köhécseléstől kivörösödött titkár előbukkant a függöny mögül.

– Vajon Filippa még mindig Montecalvóban csücsül?

– Igen, khmm, khm. Ott vannak vele Laux-Antille, Merigold és Metz kisasszonyok is.

– Egy vagy két napon belül kitörhet a háború, pillanatokon belül lángokba borul a jarugai határvonal, ezek meg bevették magukat valami várba a vadonban! Fogj egy tollat, írd. Szerelmetes Filem... A fenébe!

– Azt írtam: „Drága Filippa”.

– Remek. Írd tovább. Talán érdekelhet téged, hogy azt a csodabogarat a tollas sisakban, aki legalább olyan rejtélyes módon tűnt el Thaneddről, mint ahogyan megjelent, Cahir Mawr Dyffrynnek hívják, és Ceallach sénéchal fia. Nevezett különös szerzetet nem csak mi keressük, hanem, mint kiderült, Vattier de Rideaux titkosszolgálata és annak a szukafattya...

– Filippa kisasszony, khmm, khm, nem kedveli az efféle szavakat. Azt írtam: „annak a söpredék”.

– Legyen. Annak a söpredék Stefan Skellennek az emberei is. Éppolyan jól tudod hiszen, mint én, drága Filippa, hogy Emhyr hírszerzése csak azokat az ügynököket és emisszáriusokat keresi ilyen szorgosan, akik esetében Emhyr megesküdött, hogy forró zsírban fogja őket megfüröszteni. Azoknak, akik ahelyett, hogy a parancsot végrehajtották vagy meghaltak volna, elárulták, és a parancsot nem hajtották végre. A dolog meglehetősen furcsán fest tehát, hiszen biztosak voltunk abban, hogy ennek a Cahirnak a parancsai Cirilla hercegkisasszony foglyul ejtésére és Nilfgaardba való eljuttatására vonatkoztak. Új bekezdés. A különös, ámde megalapozott gyanút, melyet ez az ügy ébresztett bennem, illetve a némiképp meglepő, ám nem minden rációt nélkülöző elméletet, amelyre jutottam, szeretném négyszemközt megvitatni veled. Mély tisztelettel üdvözöl et cetera, et cetera.

Nyílegyenesen délnek indult, először a Szalag partján, a Tűzirtásokon keresztül, aztán, amint a folyón átkelt, pihe-puha, élénkzöld szőrmoha-szőnyeggel benőtt nyirkos szorosokat követve. Úgy gondolta, hogy a vaják, aki nem ismerte olyan jól a terepet, mint ő, nem fogja megkockáztatni az átkelést az emberek partjára. Átvágva a folyó Brokilon irányába görbülő, hatalmas kanyarulatát volt esély rá, hogy a Ceann Treise zúgó környékén beérje. Gyorsan és pihenők nélkül utazva még arra is volt esélye, hogy megelőzze a férfit.

A pintyek nem tévedtek, amikor énekeltek. Láthatóan felhősödött az ég délen. Nehéz és sűrű lett a levegő, a szúnyogok és a böglyök kivételesen erőszakossá és elviselhetetlenné váltak.

Amikor elérte a még zöld mogyorótól roskadozó bokrokkal és csupasz, feketés varjútövissel benőtt mocsaras rétet, megérezte, hogy van ott valaki. Nem hallotta. Megérezte. Tudta hát, hogy tündék azok.

Megállította a lovat, hogy a bozótosban rejtőző íjászoknak legyen alkalmuk alaposan megnézni őt maguknak. Visszafojtotta a lélegzetét is. Abban a reményben, hogy nem forrófejűekbe futott bele.

A ló farán átvetett gida fölött légy zümmögött.

Neszezés. Halk füttyszó. Visszafütyült válaszul. A Scoia’tael szellemként bukkant elő a cserjésből, Milva pedig csak ekkor lélegzett fel szabadon. Ismerte őket. Coinneach Dé Reo kommandójához tartoztak.

– Hael – mondta a lóról leszállva. – Que’ss va?

– Ne’ss – felelt szárazon egy tünde, akinek a nevére nem emlékezett. – Caemm.

Nem messze tőlük, egy tisztáson táboroztak a többiek. Legalább harmincan voltak, többen, mint ahány főt Coinneach kommandója számlált. Milva csodálkozott. Az utóbbi időben a Mókusok egységei inkább apadtak, mint nőttek. Az utóbbi időben a kommandók, amikkel találkozott, kivérzett, lázas, a nyeregben és a lábukon megmaradni alig-alig képes rongyosok csapatai voltak. Ez a kommandó más volt.

– Cead, Coinneach – üdvözölte a közeledő parancsnokot.

– Ceadmil, sor’ca.

Sor’ca. Húgocska. Így hívták azok, akikkel barátságban volt, amikor szerették volna a tiszteletüket és rokonszenvüket kifejezni. És azt, hogy hiszen sokkal, de sokkal több telet megéltek nála. Kezdetben csak Dh’oine, ember volt a tündék számára. Később, amikor már rendszeresen segítette őket, azt mondták rá: Aen Woedbeann, „erdei fehérszemély”. Ennél is később, amikorra jobban megismerték, a driádok nyomán Milvának, Kányának nevezték. A valódi neve, amelyet a legközelebbi barátai előtt hasonló gesztusaik viszonzásaképpen felfedett, nem jött az ajkukra. Úgy ejtették: „Mear’ya”, árnyalatnyi grimasz társaságában, mintha csak az ő nyelvükön nem épp a legszebb képzetek társulnának hozzá. És azonnal áttértek a „sor’ca”-ra.

– Merre tartotok? – nézett körbe figyelmesebben Milva, de továbbra sem akadt meg a szeme se sebesültön, se betegen. – Nyócmérföldre? Brokilonba?

– Nem.

Tartózkodott a további kérdésektől; túlságosan is jól ismerte ahhoz őket. Elegendő volt néhány pillantást vetnie a rezzenéstelen, megkeményedett vonásokra, a tüntető, túlzott nyugalomra, amellyel a felszerelést és a fegyvereket rendezgették. Elég volt egyetlen figyelmes pillantás a feneketlen mélységű szemekbe. Tudta, hogy harcba indulnak.

Dél felé elsötétült az ég, felhők gyülekeztek.

– És te merre tartasz, sor’ca? – kérdezte Coinneach, aztán gyors pillantást vetett a lovon átvetett gidára, és halványan elmosolyodott.

– Dének – józanította ki hűvösen a férfit. – Drieschot felé.

A tünde arcáról elszállt a mosoly.

– Az emberek partján?

– Legalábbis Ceann Treise-ig – vonta meg a vállát a lány. – A zúgóknál bizonyára visszamegyek a brokiloni odalra, mer...

Megfordult, amint meghallotta a lovak horkanásait. Újabb Scoia’tael csatlakozott a már így is szokatlanul népes kommandóhoz. Ezeket az újonnan jötteket még közelebbről ismerte Milva.

– Ciaran! – kiáltott fel halkan, nem is leplezve döbbenetét. – Toruviel! Mit csinátok ti itt? Alig ho kivezettelek titeket Brokilonba, ti meg megin...

– Ess’creasa, sor’ca – felelte komoly hangon Ciaran aep Dearbh. A tünde fejét borító kötés foltos volt a szivárgó vértől.

– Így kell lennie – ismételte utána Toruviel óvatosan szállva le a lóról, hogy felkötött karjának ne eshessen baja. – Híreket kaptunk. Nem vesztegelhetünk Brokilonban, amikor minden íj számít.

– Ha én ezt tudhattam vóna – biggyesztette le ajkát a lány –, nem törtem vóna magam értetek. Nem vittem vóna vásárra a bőröm az átkelésko.

– A híreket tegnap éjjel kaptuk – magyarázta halkan Toruviel. – Nem tehettük... Nem hagyhatjuk ilyen percben magára a fegyvertársainkat. Nem tehetjük, értsd meg, sor’ca.

Az ég egyre inkább beborult. Milva ezúttal tisztán hallotta a távoli égzengést.

– Ne menj délre, sor’ca – szólt Coinneach Dé Reo. – Közeleg a vihar.

– Há mi a csodát tehet velem... – A lány elhallgatott, figyelmesebben nézett a tündére. – Aha! Hát akko ilyen híreket kaptatok? Nilfgaard, igaz? Átkenek a Jarugán Soddenné? Lecsapnak Bruggére? Ezé indutok?

A tünde nem válaszolt.

– Az, mint Dol Angrába – nézett a lány a férfi sötét szemébe. – A nilfgaardi császár megin arra haszná bennetek, hogy az embereknek tűzze-vassa föfordulást csinájatok a hátországba. Később meg majd békét köt a császár a királokka, titeket meg levágnak egy szálig. Ebbe a tűzbe, amit szítatok, ti is e’ fogtok emésztődni.

– A tűz megtisztít. És megedz. Át kell menni rajta. Aenyell’hael, ell’ea, sorca? A ti nyelveteken: tűzkeresztség.

– Kedvesebb nekem a másmilyen tűz – akasztotta le Milva a gidát, és a tündék lába elé, a földre vetette. – Az olyan, ami a nyárs alatt pattog. Nesztek, hogy menetelés közbe e’ ne gyengítsen az éhség. Nekem már nem köll.

– Nem mész délre?

– De megyek.

Megyek, gondolta magában, és gyorsan megyek. Figyemeztetnem köll azt az eszement vajákot, előre figyelmeztetnem köll arra, micsoda zűrzavarba keveredik. Vissza köll fordítanom.

– Ne menj, sor’ca.

– Haggyá nekem békét, Coinneach.

– Vihar közeleg délről – ismételte a tünde. – Hatalmas förgeteg jön. És hatalmas tűz. Rejtőzz el Brokilonban, húgocskám, ne menj délre. Eleget tettél értünk, többet már nem tehetsz. És nem is kell. Nekünk muszáj. Ess’tedd, esse creasa! Itt az időnk. Ég veled.

Nehéz és sűrű volt a lég.

A teleprojekciós varázsige bonyolult volt; közösen kellett kimondaniuk, egyesítve tenyereiket és gondolataikat is. Még így is kiderült, hogy pokolian nagy erőfeszítést igényel. Merthogy a távolság sem volt csekély. Filippa Eilhart csukott szemhéja megremegett, Triss Merigold zihált, Keira Metz magas homlokán verejtékcseppek ütköztek ki. Csak Margarita Laux-Antille arcán nem mutatkozott jele a fáradtságnak.

A gyéren megvilágított teremben hirtelen nagy világosság gyúlt, a falak sötét faburkolatán villanások mozaikja perdült táncra. A kerek asztal fölött opálos ragyogással izzó gömb jelent meg a levegőben. Filippa Eilhart elskandálta az ige befejezését, a gömb pedig leereszkedett vele szemben, az asztal köré állított tizenkét szék egyikére. A gömb belsejében homályos alak jelent meg. Remegett a kép, a projekció nem volt kimondottan stabil. De hamarosan egyre kivehetőbbé vált.

– Mi a rosseb – morogta Keira Metz, és megtörölte a homlokát. – Hát ezek ott Nilfgaardban nem ismerik se a glamarye-t, se a szépítő varázslatokat?

– Szemmel láthatóan nem – súgta oda a szája sarkából Triss. – Talán a divatról se hallottak még soha.

– Ahogyan olyasvalamiről sem, mint a smink – jegyezte meg halkan Filippa. – De most csitt, lányok. És ne bámuljátok úgy. Stabilizálnunk kell a projekciót, és üdvözölnünk a vendégünket. Erősíts meg, Rita.

Margarita Laux-Antille megismételte Filippa igéjét és mozdulatait. A kép néhányszor megremegett, elvesztette homályos imbolygását és természetellenes fényét, a kontúrok és színek kiélesedtek. A varázslónők most még alaposabban megnézhették maguknak az alakot az asztal túloldalán. Triss az ajkába harapott, és sokatmondóan odakacsintott Keirának.

A kivetített nőalaknak sápadt, ragyás arca volt, fakó és kifejezéstelen szeme, keskeny, szederjes szája és kissé kampós orra. Különös és kissé gyűrött, kúp alakú kalapot viselt. A puha karimája alól fekete, nem különösebben frissnek látszó hajzat hullt alá. A vonzerő teljes hiányát és az elhanyagoltság érzését a bő és formátlan, vállrészén foszlott ezüst cérnával kivarrt fekete köntös tette teljessé. A hímzés a félholdat ábrázolta csillagok gyűrűjében. Ez volt a nilfgaardi varázslónő egyetlen éke.

Filippa Eilhart felállt, próbálva nem túlságosan előtérbe helyezni ékszereit, csipkéit és dekoltázsát.

– Tiszteletre méltó Assire asszony – szólt. – Üdvözlünk Montecalvóban. Roppant örömünkre szolgál, hogy úgy döntöttél, elfogadod a meghívásunkat.

– Kíváncsiságból tettem – válaszolta meglepően kedves és dallamos hangon a nilfgaardi varázslónő ösztönösen megigazítva a kalapját. Sárga foltokkal pettyezett, sovány keze volt; nyilvánvalóan rágta töredezett, hullámos körmeit.

– Kizárólag kíváncsiságból – ismételte –, melynek következményei egyébiránt végzetesnek bizonyulhatnak a számomra. Magyarázatot kérek.

– Haladéktalanul rá is térek – intett a fejével Filippa, jelt adva a többi varázslónőnek. – Előbb azonban hadd legyen szabad előhívnom összejövetelünk további résztvevőinek projekcióját, és bemutatnom őket egymásnak. Egy pillanat türelmet kérek.

A varázslónők ismét összekulcsolták kezeiket, közösen újrakezdték az inkantációt. A teremben a levegő felcsendült, akár a kifeszített drót, a mennyezet kazettái alól ismét szikrázó köd folyt alá az asztalra, villódzó árnyakkal töltve meg a teret. Három szabadon maradt szék felett egy-egy lüktetve ragyogó szféra tűnt fel, a szférák belsejében emberalakok körvonalai sejlettek fel homályosan. Elsőként Sabrina Glevissig jelent meg kihívóan dekoltált, türkizkék ruhában, melynek hatalmas azsúrozott állógallérja gyönyörű keretbe foglalta ondolált, briliáns diadémmal átfogott fürtjeit. Mellette Sheala de Tancarville projekciója bontakozott ki a ködös fényből gyöngyökkel kihímzett, fekete bársonyokban, ezüstróka boába tekert nyakkal. A nilfgaardi varázslónő idegesen nyalta meg keskeny ajkát. Várd csak ki Francescát, gondolta magában Triss. Ha meglátod Francescát, te fekete patkány, a szemed is kiesik majd a gödréből.

Francesca Findabair nem okozott csalódást. Sem bikavérszínű, remekbe szabott ruhájával, sem elismerésre méltó frizurájával, sem rubin nyakékével, sem tündemódra erősen kihúzott őzszemével.

– Üdvözlöm a jelenlévő hölgyeket – szólt Filippa – Montecalvo várában, ahová bátorkodtam meghívni benneteket bizonyos nem éppen bagatell ügyek megvitatása céljából. Szívből sajnálom, hogy csupán teleprojekció formájában találkozunk. A közvetlen találkozást azonban nem tette volna lehetővé sem az idő szűkössége, sem a minket elválasztó távolság, sem a helyzet, amelyben valamennyien találtuk magunkat. Filippa Eilhart vagyok, e vár úrnője. A találkozó kezdeményezőjeként és háziasszonyaként hadd mutassam be egymásnak a jelenlévőket. Tőlem jobbra Margarita Laux-Antille, az arethusai akadémia rektora foglal helyet. Tőlem balra: Triss Merigold Mariborból és Keira Metz Carrerasból. Tovább haladva, Sabrina Glevissig Ard Carraighból. Sheala de Tancarville, aki Creydenből, Kovirból érkezett. Francesca Findabair, akit Enid an Gleanna néven is ismernek, ez idő tájt a Virágok Völgyének uralkodónője. És végül Assire var Anahid Vicovaróból, a Nilfgaardi Császárságból. Most pedig...

– Most pedig búcsúzom! – kiáltott fel Sabrina Glevissig felgyűrűzött kezével Francescára mutatva. – Túlságosan messzire mentél, Filippa! Még illúzióként sem áll szándékomban egy asztalnál ülni ezzel az átkozott tündével! Még meg sem fakulhatott a vér Garstang falain és kövein! Márpedig azt a vért ő ontotta ki! Ő és Vilgefortz!

– Megkérném a hölgyeket, hogy őrizzük meg a formaságokat – támaszkodott Filippa két kézzel az asztal szélének. – És a hidegvérünket. Hallgassátok végig, amit mondani akarok. Semmi többet nem kérek. Amikor befejeztem, mindannyian eldöntitek, hogy maradtok vagy mentek. A projekció szabad elhatározásotokból áll fenn, bármely pillanatban megszakíthatjátok. Az egyetlen, amire a távozás mellett döntőket megkérem, a találkozót illető titoktartás.

– Tudtam! – Sabrina olyan hirtelen mozdulatot tett, hogy egy pillanatra eltűnt a projekcióból. – Titkos találkozó! Titokban kötött megállapodás! Röviden: összeesküvés! És az talán egyértelmű, ki ellen irányul. Gúnyt űzöl belőlünk, Filippa? Követeled, hogy őrizzük meg a titkot a királyaink, a szaktársaink előtt, akiket nem találtál illőnek ide meghívni. Erre meg ott ül Enid Findabair, aki Emhyr var Emreis kegyelméből uralkodik Dol Blathannában; a tündék úrnője, akik aktívan és fegyverrel támogatják Nilfgaardot. Mi több, megdöbbenve veszem tudomásul, hogy egy nilfgaardi varázslónő projekciója is jelen van a teremben. Mégis mióta hagytak fel a nilfgaardi varázslók a császári hatalommal szemben vallott vak engedelmességgel és szolgai szervilizmussal? Miféle titkokról beszélünk mi itt? Ha ő itt van, Emhyr tudtával és beleegyezésével teszi! Az ő parancsára! Hogy a szeme és a füle legyen!

– Tiltakozom – közölte nyugodt hangon Assire var Anahid. – Senki sem tud róla, hogy részt veszek ezen a találkozón. Megkértek arra, hogy őrizzem meg a titkát; megőriztem és meg is fogom őrizni. A saját érdekemben is. Ugyanis amennyiben fény derülne minderre, a fejem bánná. Ezen alapul ugyanis a varázslók szervilizmusa a Császárságban: választhatnak a szervilizmus és a vérpad között. Vállaltam a kockázatot. Tiltakozom annak feltételezése ellen, hogy kémként vennék részt a találkozón. Bizonyítani csak egyféleképpen tudom: a saját halálommal. Elég a titoktartást megtörnöm, melyre Eilhart kisasszony apellál. Elég, hogy a találkozónk híre eljusson e falakon túlra, és az életemmel fizetek.

– A titoktartás megszegése számomra is sajnálatos következményekkel járhat – mosolyodott el bájosan Francesca. – Remek alkalmad nyílt a revánsra, Sabrina.

– Én máshogy revanzsálok, tünde – lángolt fel baljóslatúan Sabrina fekete szeme. – Ha a titokra fény derül, nem az én hibámból vagy óvatlanságomból történik. Semmiképpen sem az enyémből!

– Sugalmazni szeretnél ezzel valamit?

– Természetesen – vágott közbe Filippa Eilhart. – Sabrina természetesen sugalmazni szeretne ezzel valamit. Finoman emlékezteti a hölgyeket a Sigismund Dijkstrával való együttműködésemre. Mintha ő maga nem állt volna kapcsolatban Henselt király titkosszolgálatával!

– Van különbség – mordult vissza Sabrina. – Én nem voltam Henselt szeretője három évig! Ahogyan a titkosszolgálatáé sem!

– Elég ebből! Hallgass!

– Támogatom – szólalt meg hirtelen emelt hangon Sheala de Tancarville. – Hallgass, Sabrina. Elég Thaneddből, elég a kémügyekből és házasságon kívüli afférokból. Nem azért jöttem el ide, hogy részt vegyek ebben a civakodásban, vagy a kölcsönös sértéseket és sértődéseket végighallgassam. Nem érdekel a mediátori szerep sem, és ha ebből a célból kerültem meghívásra, akkor közlöm, hogy hiábavaló volt a fáradozás. Komolyan mondom, az a gyanúm támad, hogy felesleges és szükségtelen a részvételem, az időmet vesztegetem, amit nagy nehezen gazdálkodtam ki a kutatómunkám kárára. Tartózkodnék azonban a preszuppozícióktól. Javaslom, hogy adjuk át végre a szót Filippa Eilhartnak. Tudjuk meg végre, mi a célja ennek az összejövetelnek. Ismerjük meg a szerepet, amelyben itt fel kellene lépnünk. Akkor pedig felesleges érzelmek nélkül eldöntjük, folytatjuk-e az előadást, vagy lehúzzuk a függönyt. A diszkréció, melyre felkértek minket, természetesen mindannyiunkat kötelez. A lépésekkel együtt, melyeket én, Sheala de Tancarville személyesen fogok foganatosítani az indiszkrét személyekkel szemben.

Egyetlen varázslónő sem mozdult, nem szólalt fel. Triss egyetlen percig sem kételkedett Sheala figyelmeztetésében. A koviri remetének nem volt szokása a levegőbe beszélni.

– Átadjuk a szót, Filippa. A tisztelt egybegyűltekhez pedig azzal a kéréssel fordulok, hogy őrizzük meg a csendet mindaddig, amíg Filippa jelzi, hogy befejezte.

Filippa Eilhart ruhája felsusogott, mikor felállt.

– Tisztelt kolleginák – szólt. – A helyzet komoly. A mágiát veszély fenyegeti. A Thanedd szigetén lejátszódott tragikus események, melyekhez gondolataim szomorúsággal és iszonyattal telve térnek vissza, odáig vezettek, hogy évszázadok látszólag konfliktusmentes együttműködésének eredményei szempillantás alatt semmivé foszlottak, amint az önző érdek és a túlzó ambíció jutott érvényre. Jelenleg széthúzás, fejetlenség, kölcsönös ellenségesség és bizalmatlanság uralkodik közöttünk. Az, ami itt folyik, kezd kicsúszni az irányításunk alól. Ahhoz, hogy az irányítást visszanyerjük, és ne kerülhessen sor az elemi kataklizmára, erős kézzel kell kormányozzuk ezt az orkán cibálta hajót. Jómagam, Laux-Antille kisasszony, Merigold kisasszony és Metz kisasszony megvitattuk már ezt az ügyet, és egyetértésre jutottunk. A Thanedden megsemmisült Káptalan és Tanács helyreállítása nem elég. Nincs is egyébként kiknek a részvételével az említett két intézményt helyreállítani, nincs biztosíték arra, hogy helyreállítván nem lesznek a kezdetektől fertőzöttek a kórral, mely elpusztította az elődjeiket. Teljességgel különböző, titkos szervezetnek kell létrejönnie, mely kizárólag a mágia ügyét fogja szolgálni. Amely mindent elkövet azért, hogy ne kerülhessen sor a kataklizmára. Ha ugyanis a mágia elpusztul, elpusztul ez a világ is. Úgy, ahogyan évszázadokkal ezelőtt, a mágiától és az általa hordozott fejlődéstől megfosztott világ káoszba és homályba merül, vérbe és barbárságba fullad. Valamennyi itt jelenlévő hölgyet meghívunk a kezdeményezésünkben való részvételre, az általunk indítványozott titkos társaságban való aktív participációra. Úgy gondoltuk, idehívunk titeket, hogy meghallgathassuk az ezzel kapcsolatos véleményeteket. Befejeztem.

– Köszönjük – bólintott Sheala de Tancarville. – Ha a hölgyek megengedik, el is kezdeném. Az első kérdésem, drága Filippa, így hangzik: miért én? Miért hívtatok ide engem? Számos alkalommal visszautasítottam a Káptalanba való jelölésem felterjesztését, a Tanácsban elfoglalt helyemet illetően benyújtottam a lemondásomat. Először is, teljességgel lefoglal a munkám. Másodszor, úgy véltem és továbbra is úgy vélem, hogy vannak Kovirban, Povissben és Hengforsban mások, akik méltóbbak nálam az ilyesfajta megtiszteltetésre. Kérdem én, miért engem hívtak meg ide, nem pedig Carduint? Nem Istreddet Aedd Gynvaelből, Tugdualt vagy Zangenist?

– Mert férfiak – felelte Filippa. – A szervezet ellenben, amelyről beszéltem, kizárólag nőkből kell álljon. Assire kisasszony?

– Visszavonom a kérdésemet – mosolyodott el a nilfgaardi varázslónő. – A tartalma egybevágott de Tancarville kisasszony kérdésével. Számomra kielégítő a válasz.

– Nekem ez csak úgy bűzlik a nősovinizmustól – közölte kötekedve Sabrina Glevissig. – Különösen, ha a te szádból hangzik el, Filippa, a szexuális irányultságodban történt... változást követően. Nekem nincsen a férfiakkal szemben semmi kivetnivalóm. Mi több, imádom a férfiakat, és nem tudom az életemet nélkülük elképzelni. Ámde... Némi töprengés után... Összességében ez egy helytálló elképzelés. A férfiak pszichésen instabilak, túlságosan könnyen engedik át magukat az érzelmeiknek, válság esetén nem lehet rájuk számítani.

– Ez tény – helyeselt nyugodt hangon Margarita Laux-Antille. – Folyamatosan összevetem Arethusa adeptáinak teljesítményét a Ban Ard-i iskolában tanuló fiúk munkájának eredményével, az összehasonlítás pedig minden alkalommal a lányok javára dől el. A mágia türelem, érzékenység, intelligencia, megfontoltság, kitartás, ahogyan a kudarcok és balsikerek alázatos, ámde nyugodt elviselése is. A férfiaknak az ambíció a veszte. Ők mindig azt akarják, amiről tudják, hogy lehetetlen és elérhetetlen. A lehetségest pedig észre sem veszik.

– Elég, elég, elég – legyintett dühösen Sheala leplezetlen mosollyal az arcán. – Nincs rosszabb a tudományosan megalapozott sovinizmusnál, szégyelld magad, Rita. Ugyanakkor... Valóban, én magam is helyesnek tartom a javasolt egynemű struktúrát eme... konvent, vagy ha úgy tetszik, páholy számára. Mint hallhattuk, a mágia jövője a tét, a mágia ügye pedig túlságosan is fontos ahhoz, hogy a sorsát férfiakra bízzuk.

– Ha szabad – szólalt fel dallamos hangján Francesca Findabair –, szeretném egy pillanatra megszakítani a divagációt nemünk természetes és megkérdőjelezhetetlen dominanciájáról, és a felvetésre került iniciatívát érintő kérdésekre összpontosítani, melynek célja továbbra sem egészen világos a számomra. Az időpontja azonban nem véletlen, és bizonyos képzettársításokra ösztönöz. Háború van. Nilfgaard legyőzte és a falhoz szegezte az északi királyságokat. Akkor hát az általános jelszavak mögött, melyeket itt hallottam, nem az az érhető vágy bújik-e meg, hogy ezt a helyzetet a visszájára fordítsuk? Hogy legyőzzük és a falhoz szegezzük Nilfgaardot? Utána pedig elkapjuk a szemtelen tündék grabancát? Ha ez így volna, drága Filippa, nem jöhet létre közöttünk megállapodás.

– Ez lenne az oka annak, hogy idehívtak engem? – kérdezte Assire var Anahid. – Nem szentelek túlságosan sok figyelmet a politikának, de tudok róla, hogy a császári hadsereg e háborúban túlsúlyra tett szert a seregeikkel szemben. Francesca kisasszonyon és de Tancarville kisasszonyon kívül, akik semleges királyságokból érkeztek, az itt jelen levő hölgyek közül valamennyien a Nilfgaardi Császársággal szemben ellenséges államot képviselnek. Hogyan kellene értelmeznem a mágikus szolidaritásról szóló szólamokat? Bátorításként a hazaárulásra? Sajnálom, de nem látom magamat ebben a szerepben.

A felszólalását befejezve Assire előrehajolt és mintha megérintett volna valamit, ami a projekción kívül esett. Triss mintha nyávogást hallott volna.

– Ennek még macskája is van – suttogta Keira Metz. – Le merném fogadni, hogy fekete...

– Halkabban – sziszegte Filippa. – Drága Francesca, tisztelt Assire. A kezdeményezésünk, alapgondolatához híven, teljességgel apolitikus kell maradjon. Nem faji, királyságokat, királyokat és imperátorokat érintő érdekek, hanem a mágia java és jövője vezérel majd minket.

– Miközben a mágia java vezérel majd minket – mosolyodott el gúnyosan Sabrina Glevissig –, talán csak nem feledkezünk meg a mágusnők jólétéről sem? Mert hiszen tudjuk, hogyan bánnak a varázslókkal Nilfgaardban. Mi itt majd szépen apolitikusan elfecserészünk, amikor viszont Nilfgaard győzedelmeskedik, és a császár uralma alá hajt minket, mind úgy fogunk kinézni, mint...

Triss nyugtalanul mocorogni kezdett, Filippa alig hallhatóan felsóhajtott. Keira leszegte a fejét, Sheala úgy tett, mintha a boáját igazítaná meg. Francesca az ajkába harapott. Assire var Anahid arca meg sem rezzent, de enyhe pír áradt szét rajta.

– Mindannyiunkra szomorú sors vár, akarom mondani – fejezte be gyorsan Sabrina. – Filippa, Triss és jómagam mindhárman ott voltunk Sodden hegyén. Számot vet még velünk Emhyr azért a vereségért, Thaneddért, a munkásságunk egészéért. De ez csak egy a fenntartások közül, amelyet a konvent deklaráltan apolitikus volta ébreszt bennem. Vajon a benne való részvétel azonnali rezignációt jelent az aktív és bizony politikai szolgálattól, melyet a királyaink mellett jelenleg teljesítünk? Vajon éppen hogy meg kellene maradnunk ebben a szerepben és két urat szolgálni, a mágiát és az uralkodónkat egyszerre?

– A magam részéről – mosolygott Francesca –, ha valaki közli velem, hogy ő apolitikus, mindig azt kérdem, konkrétan melyik politikára érti.

– Én pedig biztosan tudom, hogy nem arra a politikára érti, amit folytat – jegyezte meg Assire var Anahid Filippára nézve.

– Én apolitikus vagyok – emelte fel a fejét Margarita Laux-Antille. – És az iskolám szintén apolitikus. Ezt mindenféle típusú, nemű és fajta politikára értem, ami csak létezik!

– Drága hölgyeim – szólalt meg a hosszabb ideje hallgatásba merülő Sheala. – Ne felejtsétek el, hogy ti vagytok a domináns nem. Úgyhogy ne viselkedjetek úgy, mint a kislányok, akik az asztalon keresztül huzigálnák el a másik elől a süteményes tálat. Elvégre a Filippa által javasolt princípium világos. Legalábbis számomra, arra pedig változatlanul túlságosan is kevés alapom van, hogy titeket magamnál kevésbé éles eszűnek tekintselek. E terem falain kívül legyetek, akik lenni akartok, szolgáljátok, akit akartok és amit akartok, olyan hűségesen, amennyire csak akarjátok. De ha a konvent összeül, kizárólag a mágiával és annak jövőjével fogunk foglalkozni.

– Pontosan így képzelem – felelte Filippa Eilhart. – Tudom, hogy számos probléma merült fel, hogy maradtak kételyek és homályos pontok. Mindezeket a következő találkozónkon vitatjuk meg, melyen valamennyien személyesen, nem pedig projekció vagy illúzió formájában veszünk részt. A megjelenést nem a konventbe való belépés formális aktusának, pusztán a jó szándék jelének tekintjük. Arról, hogy egy ilyesfajta konvent egyáltalán létrehozásra kerüljön-e, közösen döntünk. Mindannyian. Egyenjogúakként.

– Mindannyian? – ismételte Sheala. – Üres székeket is látok, felteszem, nem ok nélkül kerültek ide.

– A konventnek tizenkét varázslónőt kell számlálnia. Szeretném, ha a következő találkozónk alkalmával az egyik helyre Assire kisasszony javasolná és mutatná be nekünk jelöltjét. Egészen biztosan akad a Nilfgaardi Császárságban még egy erre érdemes varázslónő. A második hely kiosztását rád bízom, Francesca, hogy az egyetlen tisztavérű tündeként ne érezd magad magányosnak. A harmadik...

Enid an Gleanna felemelte a fejét.

– Két helyet kérek. Két jelöltem van.

– Van valakinek ellenvetése a kéréssel szemben? Ha nincs, én is egyetértek. Ma augusztus ötödik napja van, az újholdat követő ötödik nap. Legközelebb a telihold utáni második napon találkozunk, drága kolleginák, tizennégy nap múlva.

– Egy pillanat – szólt közbe Sheala de Tancarville. – Egy hely még mindig üresen marad. Ki lesz a tizenkettedik varázslónő?

– Éppen ez lesz az első probléma, amellyel páholyunk foglalkozni fog – mosolyodott el sejtelmesen Filippa. – Két hét múlva elmondom nektek, kinek kellene elfoglalnia a tizenkettedik széket. Ezt követően pedig közösen fontolóra vesszük, hogyan érhetjük el, hogy az a személy elfoglalja a helyét körünkben. Meg fogtok lepődni a kandidatúrámon és az érintetten. Merthogy ő nem hétköznapi személy, tisztelt kolleginák. Ő a Halál vagy az Élet, a Pusztulás vagy az Újjászületés, a Rend vagy a Káosz. Attól függ, honnan nézzük.

Az egész falu a kerítések elé tódult, hogy lássa az átvonuló bandát. Tausz is kiment a többiekkel együtt. Lett volna munkája, de nem tudta megállni. Az utóbbi időben sokat beszéltek a Patkányokról. Még az a szóbeszéd is járta, hogy mindet elkapták és fölkötötték. A pletyka egyébiránt hamis volt, a bizonyíték erre épp tüntetőleg és minden sietség nélkül parádézott az egész falu előtt.

– Pimasz kis csirkefogók – suttogta valaki Tausz háta mögött; de a suttogása csodálattal volt telve. – Itt vonulnak a falu közepén...

– Kicsinosítva, mintha lagziba mennének...

– De micsoda lovak! Há’ ilyent még a nilfgaardiakná’ se látni!

– Naná, rabolták. A Patkányok mindnek elviszik a lovát. Mindenho’ könnyű most a lovat eladni. De a legjobbakat megtartják ám maguknak...

– Az ott az elejjin, nézzitek, az a Giselher... A vezére ezeknek.

– A’ meg mellette, a gesztenyin, az a tünde... Szikrának híják...

A kerítés mögül előrontott egy korcs, ugatni kezdett, pont Szikra kancájának a mellső patái előtt tekeregve. A tünde megrázta dús, fekete sörényét, megfordította a lovát, jól kihajolt, és rávágott a korbáccsal a kutyára. A keverék felvonyított és háromszor megpördült, Szikra meg kiköpött rá. Tausz elmormolt a fogai közt egy szitkot.

A körülötte állók tovább pusmogtak, óvatosan mutogatva sorra a Patkányokra, ahogy azok lépésben keresztülporoszkáltak a falun. Tausz kénytelen volt, hát hallgatta őket. Ismerte ő is pletykákat meg a szóbeszédet úgy, mint akárki más, nem volt nehéz kitalálnia, hogy az a borzas, vállig érő szalmaszín hajú, amelyik almát rágicsál, a Kayleigh, hogy az a vállas Asse, amaz meg a hímzett bekecsben Reef.

A felvonulást két lány zárta, akik szorosan egymás mellett, kézen fogva haladtak. A magasabbikat, amelyik egy pejlovon ült, úgy megnyírták, mint tífusz után szokás; a kabátja ki volt gombolva, makulátlan fehérséggel villant ki alóla a csipkés blúza; nyaklánca, karperecei és fülönfüggői vakító csillogással tükröződtek a fényben.

– Az a borotvált a Mistle... – hallotta Tausz. – Úgy tele van aggatva csecsebecséve’, mint valami Yule-fa...

– Azt mondják, több embert ölt, mint ahány tavaszt megért...

– És az a másik, a deresen? Az a karddal keresztbe’ a hátán?

– Falkának híják. Idéntő’ jár a Patkányokkal. Azt mondják, az se semmi egy franc...

A nem semmi egy franc, ahogy Tausz látta, nem volt sokkal idősebb a kislányánál, Milenkánál. A fiatal kis bandita hamuszőke fürtjei kikandikáltak a bársonybarett alól, melyen dölyfösen fel-alá szökellt a fácántoll bokréta. A nyakában különleges kis masnira kötött, pipacsvörös selyemkendő lángolt.

A kunyhóik elé tódult parasztok körében hirtelen mozgolódás támadt. Merthogy a banda élén haladó Giselher megállította a lovát, és hanyag mozdulattal csörgő erszényt hajított a botjára támaszkodó Ravaszdka anyó lábához.

– Az istenek vegyenek az oltalmukba, édes jó fiacskám! – sipított fel Ravaszdka anyó. – Egészség kísérjen, te drága jótevőnk, hogy a...

Szikra gyöngyöző nevetése elnyomta az öregasszony makogását. A tünde hetykén átemelte jobb lábát a nyergen, a bugyellárisába nyúlt, és erélyes mozdulattal a tömeg közé szórt egy maréknyi érmét. Reef és Asse követték a példáját, valódi ezüstzápor permetezett a homokos útra. Kayleigh röhögve a pénz körül kavargó emberek közé hajította az almacsutkáját.

– Jótevőink!

– Édes csimótáink!

– Legyen hozzátok kegyes a sors!

Tausz nem szaladt a többiek után, nem borult térdre, hogy kikotorja az érméket a por és a tyúkszar közül. Továbbra is ott állt a kerítés mellett, nézte, ahogy a lányok lassan elhaladnak mellette. A fiatalabb, az a hamuszőke, észrevette a pillantását és az arckifejezését. Elengedte a rövidre nyírt lány kezét, oldalba lökte a lovát, és lovastól a férfinak rontott; a kerítéshez szorította, kis híja volt, hogy beleakadjon a lószerszámba. Tausz meglátta a lány zöld szemét, és beleremegett. Annyi volt benne a harag és a jeges gyűlölet.

– Hagyd, Falka – kiáltott oda a borotvált. Szükségtelenül. A zöldszemű bandita megelégedett azzal, hogy a falhoz szorította Tauszt. Továbbindult a Patkányok nyomában, még csak vissza se nézett.

– Jótevőink!

– Csimótáink!

Tausz kiköpött.

Napszálltakor Feketék jelentek meg a faluban; a Fen Aspra melletti erőd rettegett lovasai. Patkók dübörögtek, lovak nyerítettek, fegyver csörgött. A soltész és a többi kihallgatott paraszt úgy hazudott, mint akit azért fizetnek; hamis nyomra vezették a hajszát. Tauszt senki sem kérdezte semmiről. És jobb is.

Amikor visszatért a legeltetésből és kiment az udvarra, hangokat hallott. Felismerte a Durcos bognár ikerlányainak a csicsergését, a szomszéd fiainak el-elcsukló fejhangját. És Milenka hangját. Játszanak, gondolta magában. Kilépett a fáskamra mögül. És megdermedt.

– Milena!

Milenka, az egyetlen életben maradt kislánya, a szeme fénye, botot vetett át a hátán egy madzagon, mintha kard volna. Kieresztette a haját, gyapjú sapkácskájába tyúktollat tűzött, a nyakába az anyja keszkenőjét kötötte. Különös, furcsa masniformára.

Zöld volt a szeme.

Tausz soha addig kezet nem emelt a lányára, soha meg nem forgatta az atyai nadrágszíjat.

Az volt az első alkalom.

A láthatáron villámlott; mennydörgés zendült. A széllökés boronaként szántotta végig a Szalag tükrét. Közeleg a vihar, gondolta magában Milva, a vihar után pedig soká fog esőzni. A pintyek nem tévedtek.

Megnógatta a lovát. Ha a vihar előtt be akarta érni a vajákot, sietnie kellett.

Sok katonával találkoztam életemben. Ismertem marsallokat, tábornokokat, vojvodákat és hetmanokat, számos hadjárat és csata triumfátorait. Hallgattam a történeteiket és emlékeiket. Láttam őket tarka vonalakat rajzolva térképek fölé hajolni, terveket szőni, stratégiákat kidolgozni. Ebben a papírháborúban minden a terv szerint haladt, működött minden, mint a karikacsapás, minden világos volt, és mindenütt példás rend uralkodott. Így is kell lennie, magyarázták a katonák. A hadsereg mindenekelőtt rend és fegyelem. A katonaság nem létezhet rend és fegyelem nélkül.

Annál is furcsább, hogy a valódi háború – márpedig láttam egynéhány valódi háborút – rend és fegyelem tekintetében a megtévesztésig emlékeztet egy tűzvész dúlta kuplerájra.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészet

Második fejezet

A Szalag kristálytiszta vize lágy, hosszú ívvel bukott át a sziklaperemen, zúgó és tajtékzó kaszkáddal hullott az ónixfekete sziklák közé, megtört rajtuk, és elveszett a fehér örvényben, ahonnan széles, mély mederbe áradt tovább, mely olyannyira áttetsző volt, hogy minden apró kavics látszott a fenék tarka mozaikjában, minden árral hullámzó, zöld hínárfonat.

Mindkét partot vastag keserűfűbunda nőtte be, melyben vízirigók sürögtek-forogtak, büszkén düllesztve fehér zsabócskájukat a begyükön. A keserűgaz felett zölden, bronzzal, okkerrel ragyogtak a bokrok a lucfenyők fala előtt, melyeket olybá tűnt, ezüstporral hintettek be.

– Én mondom neked – sóhajtott fel Kökörcsin. – Gyönyörű itt.

Egy hatalmas, sötét lazacpisztráng próbált a vízesés peremén átugrani. Egy pillanatig ott függött a levegőben, kifeszített uszonyokkal, farkával csapdosva, aztán nehézkesen az örvénylő habokba zuhant.

A dél felől sötétbe boruló eget szerteágazó villám hasította át, a távoli mennydörgés tompa visszhangja végigmorajlott az erdő falán. A vaják pej kancája táncolni kezdett, a fejét rángatta, fogait kivicsorítva igyekezett kiköpni a zablát. Geralt erőset rántott a gyeplőn, mire a kanca táncos léptekkel hátrább topogott; patkói felcsendültek a köveken.

– Hó! Hóóó! Láttad ezt, Kökörcsin? Átkozott balerina! A kutya mindenségit, én az első adandó alkalommal megszabadulok ettől az állattól! Itt dögöljek meg, elcserélem akár egy szamárra is!

– Hamarjában számítasz erre az alkalomra? – vakarta meg a költő szúnyogcsípésektől viszkető tarkóját. – E völgy vad tájai valóban felülmúlhatatlan esztétikai benyomásokkal szolgálnak, de a változatosság kedvéért szívesen elnézegetnék egy kevésbé esztétikus fogadót is. Lassan egy hete, hogy a romantikus vadont, a tájat meg a messzi látóhatárt csodálom. Négy fal közé vágyom. Különösen, ha olyan falakról van szó, amelyek között meleg ételt és hideg sört is adnak.

– Egy ideig még vágyakozhatsz – fordult hátra a vaják a nyeregben. – De talán enyhít a kínjaidon a tudat, hogy nekem is hiányzik a civilizáció egy kicsit. Te is tudod, hogy kerek harminchat napot rostokoltam Brokilonban. És éjszakát, amikor a romantikus vadon befagyasztotta a seggemet, fel-alá mászott a hátamon, és harmatként ült az orromra... Hóóóóó! A fenébe is! Abbahagyod végre a duzzogást, te átkozott kanca?

– Csípik a böglyök. Olyan erőszakosak és vérszomjasak lettek a dögök, mint vihar előtt szoktak. Egyre gyakrabban dörög és villámlik délen.

– Észrevettem – pillantott az égre a vaják, visszafogva táncoló lovát. – A szél is más lett. Tengerszagot hoz. Semmi kétség, változik az idő. Menjünk. Noszogasd már meg azt a hájas paripádat, Kökörcsin.

– Az én hátasomat Pegazusnak hívják.

– Hogy is lehetne másként. Tudod mit? Nevezzük el ezt az én tündekancámat is valahogy. Hmmm...

– Esetleg Keszeg? – gúnyolódott a trubadúr.

– Keszeg – hagyta rá a vaják. – Szép név.

– Geralt?

– Hallgatlak.

– Volt neked az életben egyetlen lovad is, amit nem Keszegnek hívtak?

– Nem – felelte pillanatnyi töprengés után a vaják. – Nem volt. Noszogasd meg azt a miskárolt Pegazusodat, Kökörcsin. Hosszú út áll előttünk.

– Hát persze – dörmögte a poéta. – Nilfgaard... Hány mérföld is szerinted?

– Sok.

– Odaérünk tél előtt?

– Először érjünk el Verdenbe. Ott aztán megvitatunk majd... bizonyos dolgokat.

– Miféléket? Nem fogod a kedvemet szegni, és megszabadulni se fogsz tőlem. El foglak kísérni! Így döntöttem.

– Meglátjuk. Ahogy mondtam, érjünk el Verdenbe.

– És messze van még? Ismered te ezt a környéket?

– Ismerem. A Ceann Treise zúgónál vagyunk, itt előttünk terül el az a terület, amit Hétmérföldnek hívnak. Azok a magaslatok meg ott a folyó túloldalán a Bagoly-hegység.

– Mi pedig délre tartunk, a folyó folyásával? A Szalag valahol Bodrog erődje körül folyik a Jarugába...

– Délre tartunk, de a túlsó parton. A Szalag nyugat felé fordul, mi átvágunk az erdőkön. El akarok jutni egy helyre, amit Dreschotnak, vagyis Háromszögnek hívnak. Ott találkoznak Verden, Brugge és Brokilon határai.

– És onnan?

– Végig a Jaruga mentén. A torkolatáig. Cintráig.

– És aztán?

– És aztán meglátjuk. Ha egyáltalán lehetséges, vedd rá azt a tohonya Pegazusodat, hogy valamivel gyorsabban emelgesse a csülkeit.

Átkelőben érte őket a zivatar, a folyó kellős közepén. Előbb viharos szél támadt, már-már orkánszerű lökésekkel kapva a hajukba és a köpenyükbe, a part menti fákról letépett leveleket és gallyakat vágva az arcukba. Kiáltásokkal és sarokcsapásokkal nógatták a lovakat; habot vetett a víz, ahogy megindultak a part irányába. Akkor aztán hirtelen elcsendesült a szél, és megpillantották az eső feléjük vonuló, szürke falát. A Szalag tükre fehérre vált és felbuzgott, mintha csak valaki milliárdnyi ólomgolyót vetett volna belé az égből.

Derekasan eláztak, még mielőtt a folyóból kiértek volna. Az erdőben kerestek sietve fedezéket. A fák koronái sűrű, zöld tetővé álltak össze a fejük felett, de ez a tető sem védhette meg őket a felhőszakadástól. Az eső gyorsan elverte a leveleket, azok lekonyultak, és egy pillanattal később az erdőben is majd’ ugyanúgy zuhogott, mint a szabad ég alatt.

A köpönyegjükbe bugyolálták magukat, szemükbe húzták a csuklyát. A fák között sötétség uralkodott el, melyet csak az egyre gyakrabban lesújtó villámok világítottak be. Egyik mennydörgés a másikat követte hosszú, fület süketítő robajjal. Keszeg megriadt; táncolt, dobogott. Pegazus megőrizte rendíthetetlen nyugalmát.

– Geralt! – kiáltotta Kökörcsin egy újabb, az erdőn hatalmas kocsiként végiggördülő mennydörgést próbálva túlkiabálni. – Álljunk meg! Bújjunk el valahová!

– Hová? – kiabált vissza a vaják. – Menj tovább!

És mentek.

Egy idő után az eső érezhetően alábbhagyott, a viharos szél újra felzúgott a fák koronájában, a mennydörgés csattanásai sem sértették tovább a fülüket. Kiértek egy ösvényre, amely egy sűrű égerligeten keresztül vezetett. Aztán egy tisztásra. A tisztáson hatalmas bükkfa nőtt, az ágai alatt pedig, a vaskos, széles avar- és kupacsszőnyegen kocsi állt, melybe két öszvért fogtak. A kocsis ott ült a bakon, és rájuk célzott a számszeríjával. Geralt elkáromkodta magát. A káromkodását mennydörgés nyomta el.

– Ereszd le az íjad, Kolda – mondta a köpcös szalmakalapos férfi a bükk törzsétől visszafordulóban, aki épp fél lábon ugrálva próbálta a nadrágját összegombolni. – Nem ezek azok, akiket várunk. De vevőnek vevők ezek is. Ne ijeszd el a kuncsaftokat. Nincs sok időnk, de boltot csinálni mindig lesz elég!

– Mi az ördög? – morogta Kökörcsin Geralt háta mögött.

– Gyertek csak közelebb, tünde urak – kiáltott oda a kalapos férfi. – Nincs mitől félni, barát vagyok. N’ess a tearth! Va, Seidhe. Ceadmil! Én barát, érti a tünde? Csinálunk boltot? Na, gyertek csak ide a bükk alá, nem esik majd így a nyakatokba!

Geraltot nem lepte meg a tévedés. Kökörcsinnel mindketten szürke tündeköpönyegbe burkolóztak. Ő maga a driádoktól kapott, a tündék körében igencsak népszerű levélmintás zekét viselt, a lova pedig, amit megült, jellegzetesen tünde szügyvérttel és sajátos díszítésű kötőfékkel volt felszerszámozva. Az arcát részint eltakarta a csuklya. Ami a jóvágású Kökörcsint illette, őt már korábban is nem egyszer nézték tündének vagy féltündének, különösen azóta, hogy elkezdte a haját vállig hordani és szokása lett időről időre vassal is besütögetni.

– Légy óvatos – morogta oda neki, ahogy leszállt a lováról. – Tünde vagy. Ki ne nyisd a szádat, ha nincs rá szükség.

– Miért?

– Ezek havekárok.

Kökörcsin halkan felszisszent. Tudta, miről van szó.

A világot a pénz mozgatta, a kereslet pedig meghozta a kínálatot is. Az erdőkben grasszáló Scoia’tael felhalmozott minden eladható, ámde számukra felesleges prédát; miközben ők maguk felszerelésben és fegyverben szenvedtek hiányt. Így született meg az efféle erdőmélyi vándorkereskedelem. És az emberfajta, mely az efféle kereskedést űzte. Az erdei utakon, ösvényeken, csapásokon és tisztásokon Mókusokkal csencselő spekulantok tűntek fel suttyomban. A tündék hav’caarennek nevezték őket; bár a kifejezést lehetetlen lefordítani, a mohó kapzsisággal hozható összefüggésbe. Az emberek körében a „havekárok” terminus terjedt el, a kifejezés pedig még ennél is undorítóbb képzettársításokat vont maga után. Merthogy azok az alakok maguk is undorítóak voltak. Könyörtelen szörnyetegek, akik semmitől sem riadtak vissza; még a gyilkosságtól sem. Ha a hadsereg elfogott egy havekárt, az nem számíthatott irgalomra. Így aztán nekik sem volt szokásuk könyörületet mutatni. Ha olyasvalakivel találkoztak út közben, aki kiadhatta őket a katonáknak, gondolkodás nélkül nyúltak a számszeríjuk vagy késük után.

Nem volt hát ez éppen a legszerencsésebb találkozás. Szerencséjük volt, hogy a havekárok tündének nézték őket. Geralt szorosabbra húzta az arca előtt a csuklyát, és azon kezdett gondolkodni, mi lesz akkor, ha lehull az álca.

– Micsoda egy lucskos idő – dörzsölte a kezét a kupec. – Úgy szakad, mintha lyukat fúrtak volna az égbe! Ocsmány tedd, ell’ea? De mindegy, az üzlethez sosincs rossz idő. Csak rossz áru van, meg rossz pénz, hehe! Érti a tünde?

Geralt bólintott, Kökörcsin alig kivehetően dörmögött valamit a csuklyája alól. Szerencséjükre a tündék emberekkel való társalgással szembeni, megvetéssel vegyes ellenszenve közismert volt és senkit sem lepett meg. Az azonban, hogy a kocsis továbbra sem tette félre a számszeríját, nem volt éppen jó jel.

– Kitől vagytok? Melyik kommandóból? – A havekár, mint a jó kereskedők általában, nem hagyta, hogy az ügyfelei tartózkodása és szűkszavúsága zavarba hozza. – Coinneach Dá Reotól? Angus Bri-Critől? Vagy talán Riordaintól? Tudom én, hogy Riordain egy hete mind egy szálig levágta a király végrehajtóit, akik azt a menetet kísérték, mer’hogy abban a menetben volt a beszedett adó. Pénz, nem ám kepe. Én nem fogadok ám el fizetségül se szurkot, se gabonát, se mindenféle vérrel összepacsmagolt ruhákat, a prémből meg csak a nyércet, a cobolyt meg a hermelint. De hát a legkedvesebb azért csak a pénzecske, a kövecske meg az ékszerecske! Ha van, akkor csinálhatjuk is a boltot! Az én portékám első osztályú. Evelienn vara en ard scedde, ell’ea, érti a tünde? Van itt nálam minden. Nézzitek.

A kupec a kocsihoz lépett, felhajtotta a nedves ponyva szélét. Kardokat láttak; íjakat, nyílcsomókat, nyergeket. A havekár beletúrt az áruba, előhúzott egyet a nyilak közül. Fogazott, fűrészes volt a hegye.

– Másoknál nem találtok ilyet – mondta kérkedve. – A többi kupec gazol, takarodót fúj, mert az ilyen kis nyilacskákért lovacskákkal szakítanak ám széjjel, ha nálad találják, mikor elkapnak. De én tudom, mi kedves a Mókusok szívének, itt a vevő az úr, boltocska meg sosincs rizikócska nélkül, a lényeg, hogy profitocska is legyen! Nálam kilenc oren a robbanó nyíl tucatja. Naev’de aen tvedeane, ell’ea, érti a Seidhe? Esküszöm, senkit meg nem vágok, én se keresek sokat, a gyerekeim pici fejecskéjére megesküszöm. Vigyetek ám egyből három tucatjával, akkor hat százalék kedvezményt is levonok az árból. Jó kis fogás ez, esküszöm, igazi jó kis fogás... Hohó, Seidhe, tűnés a furgontól!

Kökörcsin ijedten húzta vissza a kezét a ponyvától, és mélyebben a szemébe húzta a csuklyáját. Geralt maga sem tudta, hányadik alkalommal átkozza el magában a bárd féktelen kíváncsiságát.

– Mir’mea vara – morogta Kökörcsin bocsánatkérően felemelve kezét. – Squaess’me.

– Nincs sértődés – vigyorgott a havekár. – De oda nem szabad bekukucskálni, mer’ más áru is van ott a kocsin. De nem eladó, nem a Seidhének. Úgy rendelték, hehe. Na, de mi meg csak csacsogunk itten... Mutassátok a pénzetek.

Kezdődik, gondolta magában Geralt a kocsis felajzott számszeríjára nézve. Volt némi alapja azt feltételezni, hogy az a nyílhegy is egy jó kis robbanó havekár-fogás volt, amely a hasba csapódva három, de néha négy helyen át távozott a háton, ugyancsak összevissza gulyássá változtatva az eltalált belső szerveit.

– N’ess tedd – szólt mímelt dallamos hanghordozással. – Tearde. Mireann vara, va’en vort. Vissza kommandótól, aztán üzlet. Ell’ea? Érti a Dh’oine?

– Érti ám – köpött ki a havekár. – Érti, hogy csórók vagytok; az árut, azt vittétek volna, de lóvétok az nincsen. Na tűnés innen! És vissza ne gyertek, mert nekem itt fontos emberekkel van találkám, jobb, ha ti nem kerültök azoknak a szeme elé. Indítsatok a...

Ahogy a lóhorkanást meghallotta, hirtelen elhallgatott.

– Vigye el a hóhér! – hördült fel a férfi. – Túl késő! Már itt vannak! Csuklyát a képetekbe, tündék! Meg ne moccanjatok, és egy szót se! Kolda, te barom, tedd le azt az íjat, de gyorsan!

Az eső zúgása, a mennydörgés és a levélszőnyeg elnémította a patadobogást; ennek köszönhetően sikerült a lovasoknak észrevétlenül a közelükbe érniük, és szempillantás alatt bekerítették a bükkfát. Nem a Scoia’tael volt. A Mókusok nem viseltek fegyvert, a fát körülvevő nyolc lovas viszont csak úgy csillogott a sisakok, vállvértek és sodronyingek esőáztatta fémjével.

Az egyik lovas közelebb léptetett; hegyként emelkedett a havekár fölébe. Maga is szép szál ember volt, ráadásul egy hatalmas harci mént ült meg. Páncélos vállát farkasbőr födte, arcát az alsó ajkáig nyúló széles, kiálló orrvassal ellátott sisak takarta. A kezében fenyegetően festő fokost tartott.

– Rideaux! – kiáltotta rekedtes hangon.

– Faoiltiarna! – kiáltotta vissza a kupec kissé elcsukló hangon.

A lovas még közelebb léptetett, előrehajolt a nyeregben. Patakokban csorgott a víz az acél orrvédőjéről egyenesen a karvasra és a fokosa ellenségesen csillogó fejére.

– Faoiltiarna! – ismételte a havekár mélyen meghajolva. Levette a kalapját; az eső azonmód szorosan a fejéhez tapasztotta ritkás haját. – Faoiltiarna! Barát vagyok, ismerem a jelszót és a választ is... Faoiltiarnától jövök, kegyelmes uram... Itt vártam, ahogy meg volt beszélve...

– Azok ott meg kik?

– A kíséretem – hajolt még mélyebbre a havekár. – Tudja, na, tündék...

– A fogoly?

– A kocsin. Koporsóban.

– Koporsóban? – Az orrvédős sisakot viselő lovas veszett üvöltését a mennydörgés valamelyest elnyomta. – Ezt nem úszod meg szárazon! De Rideaux úr világosan meghagyta, hogy a foglyot élve kell átadni!

– Él az, él hát – gagyogott sietősen a kupec. – Ahogy meg volt hagyva... Koporsóba raktuk, de él... Nem az én ötletem volt azzal a koporsóval, kegyelmes uram... Hanem Faoiltiarna...

A lovas a kengyelre koppantott a fokossal, jelt adott. Három lovas leugrott a nyergéből, és lerántotta a ponyvát a furgonról. Mikor a földre szórták a nyergeket, a lótakarókat és a hámkötegeket, a villámfényben Geralt csakugyan friss fenyőből készült koporsót pillantott meg. De nem nézte meg magának különösebben. Érezte a hideg bizsergést az ujjbegyeiben. Tudta, mi történik majd nyomban.

– Hát hogy van ez, kegyelmes uram – szólalt meg a havekár az eső áztatta levelek közé zuhanó áruját elnézve. – Kigórják itten a kocsiról az egész portékámat?

– Az összeset megveszem. A fogattal együtt.

– Áááá – kúszott behízelgő mosoly a kupec borostás képére. – Az már mindjárt más. Annyi lesz, mint... Hadd számoljak... Ötszáz, már ha, engedtessék meg, nemzetes uram, temeriai valutáról beszélünk. Ha viszont a kendtek florinjáról, akkor negyven meg öt.

– Ilyen olcsó? – horkant fel a lovas lidércesen mosolyogva az orrvas mögött. – Gyere csak közelebb.

– Vigyázz, Kökörcsin – sziszegte a vaják, észrevétlenül lecsatolva az övét. Mennydörgött az ég.

A havekár egyre közeledett a lovashoz, naiv módon élete üzletére várva. És valóban élete üzlete lett; talán nem a legnagyobb, de mindenképpen az utolsó. A lovas felemelkedett a kengyelben, és lendületből belevágta a fokost a kopasz feje búbjába. A kupec egyetlen nyögés nélkül esett össze, a teste rázkódni kezdett, kezeivel csapkodott; sarkai felszántották az ázott levélszőnyeget. A furgonon garázdálkodók közül az egyik szíjat vetett a kocsis nyakába, és rászorított, a másik odaugrott, és beledöfte a tőrét.

Az egyik lovas tüstént a vállához emelte a számszeríját, és Kökörcsint vette célba. Addigra viszont Geralt már a kezében tartotta az egyik havekár kocsijáról lehajított kardot. A penge közepénél fogott rá a fegyverre, és úgy vetette el, mintha csak gerely volna. Amikor a keresztüldöfött íjász lezuhant a lováról, még mindig ott ült az arcán a határtalan döbbenet.

– Menekülj, Kökörcsin!

Kökörcsin Pegazushoz rohant, és szilaj lendülettel a nyeregbe ugrott. Az ugrás azonban kissé túlságosan is szilaj volt, a poétának pedig hiányzott a gyakorlata. Nem sikerült megmaradnia a nyeregben, és a ló túloldalán a földre zuhant. Épp ez mentette meg az életét; a rátámadó lovas kardjának éle Pegazus fülei mellett hasított sziszegve a levegőbe. A paripa megriadt, rángatózni kezdett, és összeütközött a támadója lovával.

– Ezek nem tündék! – kiáltott az orrvédős sisakot viselő lovas kardot rántva. – Élve fogjátok el őket! Élve!

Az egyik azok közül, akik a kocsiról ugrottak le, a parancsot hallva megtorpant. Geraltnak azonban addigra sikerült előrántania a saját kardját, és egy pillanatra sem torpant meg. A másik két fickó lelkesedését is lehűtötte valamelyest a rájuk fröcskölő vérzuhatag. A vaják ezt a lehetőséget sem szalasztotta el, és levágta a következőt is. A lovasok azonban már a sarkában voltak. Félrebukott a kardjaik elől, kivédte a csapásokat, kitért – és akkor hirtelen átható fájdalom hasított a jobb térdébe; érezte, ahogy kicsúszik alóla a talaj. Nem sebesült meg. Brokilonban gyógyított lába egészen egyszerűen és mindenféle figyelmeztetés nélkül felmondta a szolgálatot.

A csatabárdja fokával feléje rontó gyalogos hirtelen feljajdult és megtántorodott, mintha csak erősen meglökte volna valaki. Mielőtt még a férfi a földre zuhant volna, a vaják hosszútollú nyilat pillantott meg, amely jó a vesszeje feléig támadója oldalába fúródott. Kökörcsin felkiáltott, de a kiáltását villámcsapás nyomta el.

A villámfényben a kocsi kerekébe kapaszkodó Geralt az égerligetből felajzott íjával előrontó, szőke lányt pillantott meg. A lovasok is észrevették. Nem tudták nem észrevenni, hiszen az egyikük éppen átbukott a lova farán, miután a torkát kárminvörös péppé változtatta egy nyílvessző. A maradék három, köztük az orrvédős sisakot viselő vezér is, azonnal felmérte a veszélyt, és a lovuk nyakához bújva, üvöltve vágtattak el az íjásznő irányába. Azt hitték, a lovuk nyaka elegendő védelmet biztosít a nyílvesszőkkel szemben. Tévedtek.

Maria Barring, akit Milvának neveztek, megfeszítette íját. Nyugodtan, arcához szorított ideggel célzott.

Az első támadó felordított és lecsusszant a lováról; lába fennakadt a kengyelben, a ló patkolt patái zúzták halálra. A másodikat a nyílvessző egyenesen lesöpörte a nyergéből. A harmadik, a vezetőjük már közel járt: felegyenesedett a kengyelben, támadásra emelve kardját. Milva meg sem rezzent, ahogyan rendíthetetlenül, támadóját figyelve megfeszítette az íját, és öt lépésről egyenesen az arcába lőtte a vesszőt, épp az acél orrvasa mellé. A nyíl egyenesen keresztülhatolt a férfin, félrelökve a sisakját. A ló ugyanúgy vágtázott tovább; sisakjától és koponyája jelentős részétől megfosztott lovasa néhány pillanatig még megült a nyeregben, aztán lassan dőlni kezdett oldalra, és belecsobbant egy pocsolyába. A lova felnyerített és továbbfutott.

Geralt nagy nehezen felállt, megmasszírozta fájós lábát, mely csodák csodájára egészen használhatónak tűnt; minden gond nélkül meg tudott rajta állni, még járni is tudott. Mellette Kökörcsin kászálódott fel ügyetlenül a földről, félrelökve a feltépett torkú hullát, amely a földre gyűrte. A költő arcszíne az égetett mészét idézte.

Milva közeledett feléjük, útközben a vesszejét is kirántva a halottból.

– Köszönöm – mondta a vaják. – Kökörcsin, köszönd meg. Ez itt Milva Barring. Neki köszönhetjük, hogy életben vagyunk.

Milva a következő hullából is kirántotta a vesszejét, megvizsgálta a véres nyílhegyet. Kökörcsin dörmögött valamit alig érthetően, elegáns mozdulattal, noha némiképp remegve meghajolt, minekutána térdre rogyott, és elokádta magát.

– Ez meg ki a bánat? – Az íjászlány nedves levelekbe törölte a nyílhegyet, és a tegezbe csúsztatta a vesszőt. – A barátod, vaják?

– Igen. Kökörcsinnek hívják. Költő.

– Kőtő – pillantott Milva a mostanra száraz öklendezés rázta trubadúrra, azután felemelte a tekintetét. – Ha úgy van, akko értem. Ha valamit nem értek, akko azt, minek okádik ez itt ahelyett, hogy a rímjeit írná valaho szép csendbe. Nem mintha az én dógom lenne.

– Bizonyos mértékben a tiéd is. Megmentetted a bőrét. Az enyémet is.

Milva megtörölte eső permetezte arcát, melyen még mindig látszott az ideg lenyomata. Hiába adott le több lövést is, lenyomat csupán egy volt – a húr minden alkalommal pontosan ugyanazon a helyen érte.

– Má akko az égeresbe vótam, amiko a havekárra beszétetek – mondta. – Nem akartam, hogy az a selyma meglásson, meg nem is vót rá szükség. Aztá meg megjöttek azok a másikak, ekezdtétek kaszabóni egymást. Párat egészen jó széjjeszedté. Tudod te forgatni a kardod, azt meg ke mondani. Még ha hisze csámpás is vagy. Brokilonba köllött vóna még maradj, kúráni a lábad. Ha rosszabb lesz, életed végéig itt bicereghetsz, csak kitalátad, nem?

– Túlélem.

– Nekem is úgy tűnik. Me azé jöttem utánad, hogy figyemeztesselek. És visszafordítsalak. Nem lesz semmi ebbő a te táborjárásodbó. Délen háború van. Vonúnak Dreschotbó Bruggébe a nilfgaardi seregek.

– Honnan tudod?

– Ha más nem, ebbő – mutatott a lány széles mozdulattal körbe a hullákon és a lovakon. – Hisze ezek nilfgaardiak! Nem látod a napot a sisakjukon? A hímzést a cafrangon? Kaptyátok össze magatok, aszt szedjük a nyakunk közé a lábunkat, me rögtön itt lehet a többi is. Ezek itt portyáva jöttek.

– Nem hiszem – csóválta a fejét a férfi –, hogy ezek felderítők lettek volna, vagy elővéd. Másért jöttek.

– És mégis mér, ha lehetek kíváncsi?

– Azért – mutatott a vaják a kocsin fekvő, esőtől megsötétedett fenyőkoporsóra. Gyengült az eső, elmaradtak a villámok. A vihar továbbvonult észak felé. A vaják felemelt egy levelek között heverő kardot, a kocsira ugrott, közben halkan átkozódva magában, mert a térdébe mégiscsak újra belehasított a fájdalom.

– Segíts kinyitnom.

– Mi van, te halottat akarsz... – Milva elhallgatott, amikor észrevette a koporsótetőbe fúrt lyukakat. – Az ördögbe! Élőt vitt a havekár ebbe a ládába?

– Valami fogoly – emelte fel Geralt a fedelet. – A kupec itt várt a nilfgaardiakra, hogy átadja nekik. Jelszót és választ váltottak...

A koporsófedél nagy reccsenéssel engedett, mögötte pedig betömött szájú férfi bukkant elő, akinek bőrszíjakkal a koporsó oldalához hurkolták a kezét és a lábát. A vaják előrehajolt. Alaposabban megnézte magának. Aztán még egyszer, még alaposabban. És elkáromkodta magát.

– Na tessék – mondta elnyújtott hangon. – Micsoda szürpríz. Ki hitte volna?

– Te ismered ezt, vaják?

– Látásból – mosolyodott el undokul. – Tedd csak el a késed, Milva. Ne vágd el a béklyóit. Úgy látom, ez itt a nilfgaardiak belső ügye. Nem kellene beleavatkoznunk. Itt hagyjuk úgy, ahogy van.

– Hogy jól hallok? – szólalt meg a hátuk mögött Kökörcsin. Még mindig sápadt volt, de a kíváncsiság mostanra minden más érzelmén felülemelkedett. – Itt akarsz hagyni egy megkötözött embert az erdőben? Rájöttem én magamtól is, hogy olyasvalakit ismertél fel, aki a begyedben van, de hiszen ez egy fogoly, az ördögbe is! Azoknak a fickóknak volt a rabja, akik ránk törtek és kis híján meg is öltek. Az ellenségünk ellensége...

Elhallgatott, látva, hogy a vaják kést húz elő a csizmaszárából. Milva halkan megköszörülte a torkát. A megkötözött férfi eddig esőtől hunyorgó, sötétkék szeme tágra nyílt. Geralt előrehajolt, és elvágta a bal karját szorító kötelet.

– Nézd csak, Kökörcsin – szólt megragadva a férfi csuklóját és magasra emelve kiszabadított kezét. – Látod azt a sebhelyet a tenyerén? Ciri ejtette. Thanedd szigetén, egy hónappal ezelőtt. Ez egy nilfgaardi. Kifejezetten azért jött Thaneddre, hogy Cirit magával vigye. Ő pedig megvágta, az ellen védekezve, hogy ez itt elrabolja.

– Hisze semmire se ment azza a védekezésse – morogta Milva. – De azé itt valami, má én azt mondom, nem stimme. Mer hogyha ő az, aki a te Ciridet a szigetrő evitte Nilfgaardnak, mégis miféle egy módon kerűt ebbe a koporsóba? Akkó meg minek adta ki a havekár azoknak a nilfgaardiaknak? Szeggyed ki a szájábó a pöcköt, vaják. Hátha valamit mondana is?

– A legkevésbé sem szeretném meghallgatni – felelte tompán a férfi. – Már attól viszket a tenyerem, hogy fogjam és leszúrjam, ahogy itt fekszik és néz rám. Alig tudom magam visszatartani. Ha megszólal, nem is fogom visszatartani. Nem mindent mondtam el nektek róla.

– Hát akkó ne fogjad vissza magad – vonta meg a vállát Milva. – Szúrjá, ha egysze akkora egy hitvány alak. De miné gyorsabba, mer sürget az idő. Megmondtam, hogy a nilfgaardiak mingyá a nyakunkba vannak. Megyek a lovamé.

Geralt felegyenesedett; elengedte a megkötözött férfi kezét. Az azonnal kitépte a szájából és félreköpte a pecket. De semmit se szólt. A vaják a mellkasára dobta a kést.

– Nem tudom, miféle kisded bűnöcskékért zártak ebbe a ládába, nilfgaardi – mondta. – És nem is érdekel. Itthagyom neked ezt a bicskát, szabadítsd csak ki magad. Várd be itt a tieidet, vagy fuss az erdőbe, ahogy tetszik.

A fogoly hallgatott. Megbéklyózva és a faládába zárva még nyomorultabbnak és védtelenebbnek látszott, mint Thanedden, márpedig ott Geralt térdre rogyva látta, sebesülten, ahogy a félelemtől reszket egy vértócsában. Sokkal fiatalabbnak is látszott. A vaják nem adott neki többet huszonöt évnél.

– Meghagytam az életed a szigeten – tette hozzá. – Meghagyom most is. De ez az utolsó alkalom. Ha legközelebb találkozunk, leváglak, mint egy kutyát. Tartsd ezt észben. Ha eszedbe jutna rábeszélni a cimboráidat, hogy üldözőbe vegyenek minket, hozd csak magaddal ezt a koporsót is. Szükséged lesz rá. Indulunk, Kökörcsin.

– Csak szaporán! – kiáltott oda Milva visszafelé vágtatva a nyugat felé vezető úton. – De ne arra! Az erdőbe, a kutya mindenit, az erdőbe!

– Mi történt?

– Egy nagy rakás lovas jön felénk a Szallag felő! Nilfgaard! Mit bámútok? Lóra, mielőtt bekerítenek!

A faluért folyó csatározás már jó órája tartott, és továbbra sem utalt semmi arra, hogy a végéhez közeledne. Az alacsony kőfalak, kerítések és a kocsikból emelt torlasz mögött védekező talpasok mostanra háromszor is visszaverték a töltésen feléjük vágtázó lovasság rohamát. A gát nem volt elég széles ahhoz, hogy a lovasok a frontális támadáshoz elegendő lendületre szert tegyenek, a gyalogosok számára viszont lehetővé tette, hogy a védelmet összpontosítsák. Ennek következtében a lovasság rohamai rendre megtörtek a barikádokon, melyek mögül a kétségbeesett, de bősz bocskorosok nyilak özönét zúdították íjaikból és számszeríjaikból a tülekedő katonákra. Az össztűz alatt álló lovasság örvénylett és gomolygott, mire a védők előrontottak, és gyors ellencsapást mértek rájuk, úgy gyepálva őket kétkezes bárdokkal, gléfékkel meg vashadarókkal, csak úgy porzott. A nehézlovasság újra meg újra visszavonult a víztározókhoz, emberek és lovak tetemeit hagyva maga után hátra, a gyalogosok pedig a barikád mögé bújtak, és onnan zúdítottak ocsmány trágárságokat az ellenségre. Valamivel később aztán a lovasság is alakzatba rendeződött, és újra támadott.

És így tovább.

– Kíváncsi lennék, vajon ki harcol kivel? – tette fel Kökörcsin újra a kérdést alig érthetően, merthogy ott volt a szájában a Milvától kikönyörgött hajóskenyér, amit épp puhítani próbált valahogy.

Egészen a szakadék szélén ültek; jól elrejtette őket a borókás. Anélkül követhették az ütközetet, hogy félniük kellett volna, valaki őket magukat veszi majd észre. Pontosabban szólva, kénytelenek voltak követni. Nem volt más választásuk. Előttük dúlt a csata, mögöttük lángoltak az erdők.

– Nem nehéz rájönni. – Geralt kelletlenül, de úgy döntött, megválaszolja végre Kökörcsin kérdését. – A lovasok nilfgaardiak.

– És a talpasok?

– A talpasok, azok nem nilfgaardiak.

– Azok ott lovon a verdeni reguláris lovasság – mondta Milva, aki egész idáig komor és gyanúsan szűkszavú maradt. – Sakktábla van hímezve a fegyveringjükre. Azok meg ott a faluba a bruggei zsódos katonák. Hisze látni a zászlajukró.

Való igaz, az újabb sikertől fellelkesült bocskorosok fehér horgonykereszttel ellátott, zöld lobogót emeltek a sánc fölé. Geralt figyelmesen követte az eseményeket, de korábban nem vette észre a zászlót; a védők csak most tartották fel. Nyilván elkeveredett valahova a csata elején.

– Sokáig fogunk még itt ücsörögni? – kérdezte Kökörcsin.

– Na tessék – morogta Milva. – Ez ám a kérdés. Nézzé má körü! Fordúhatsz te akármerre, akko is csak a valagad lesz hátu.

Kökörcsinnek nem kellett se körbenéznie, se hátrafordulnia. Az egész látóhatárt füstoszlopok csíkozták. A legsűrűbb északon és nyugaton volt a füst, ott, ahol valamelyik sereg felégette az erdőt. Számos füstoszlop emelkedett az ég felé délen is; ott, ahová azelőtt igyekeztek, hogy az útjukat elvágta volna a csata. De mire a dombon töltött órájuk letelt, keleten is felszálltak a füstoszlopok.

– Akárhogyan is – folytatta egy perccel később az íjászlány Geraltra pillantva –, engem, vaják, igazán érdekene, mihez akarná te most kezdeni. Mögöttünk Nilfgaard meg az égő bozótos, ami meg előttünk van, arra rájössz te magad is. Szóva mi a terved?

– A terveim nem változtak. Kivárom a végét ennek a csetepaténak, és elindulok délre. A Jaruga mentén.

– Neked tán ement az eszed – fintorodott el Milva. – Hisze látod, mi megy. Hisze puszta szemme látni, hogy ezek itt nem valami kóbor szabadcsapatok, hanem háború, ahogy az meg van írva. Nilfgaard megindút Verdenne együtt. Má biztos átketek a Jarugán délen, má biztos egész Brugge, ha nem Sodden is lángokba...

– El kell jutnom a Jarugához.

– Remek. És aztá?

– Keresek egy csónakot, leúszok az árral, megpróbálok eljutni a torkolathoz. Aztán hajóval... A fenébe is, onnan indulniuk kell valami hajóknak...

– Nilfgaardba? – horkant föl a lány. – Nem vátoztak a terveid?

– Nem kell velem tartanod.

– Tényleg nem köll. És hála az isteneknek, mer én nem keresem a halálom. Féni se félem, de azt meg köll neked mondanom: megöletni magad nem egy nagy művészet.

– Tudom – felelte nyugodtan a férfi. – Van benne gyakorlatom. Nem csatangolnék arrafelé, ha nem lenne muszáj. De muszáj, így hát megyek. Semmi sem tarthat vissza.

– Ahha – mérte végig a lány. – Micsoda hang, mintha valaki a régi bogrács fenekét vakargatná a bugylijáva. Ha Emhyr császár hallana, biztos a gatyájába csinyálna ijedtébe. Őrség, ide, ide, ide hozzám, én császári regimentyeim, jaj, ó jaj, úszik már ide hozzám Nilfgaardba a csónakján a vaják, mingyá itt van, életemet, koronámat eveszi! Jaj nekem!

– Hagyd abba, Milva.

– Csak az kéne! Ideje, hogy valaki végre az igazságot a szemedbe mongya! Itt basszon meg az ótvaros nyúl, ha láttam már nálad nagyobb barmot valaha! Emész Emhyrhez a lánodat visszavenni? Akit Emhyr császárnénak kinézett? Akit eszedett a királok elő? Emhyrnek erősek ám a karmai, ha egyszer valamit ekapnak, azt e nem eresztik. A királok se bírnak vele, te meg mást se akarsz?

A vaják nem válaszolt.

– Emész Nilfgaardba – ismételte Milva szánakozva ingatva a fejét. – A császárra megküzdeni, a jegyesét evenni. Belegondótá te abba, mi nem lehet? Hogy miko odaérsz, megtalálod a te Ciridet a palota termeiben, csupa aranyba meg selyembe, akkó mit mondasz neki? Gyere csak, kedves, énhozzám, mit neked a császár trónja, elélünk mi kettecskén a kunyhóba, aratás előtt az ínségbe a fakérget esszük majd. Nézzé magadra, te csámpás toprongy. Még a bundádat meg a csizmádat is a driádoktó kaptad, valami tünde után, aki Brokilonba a sebébe belehót. Tudod te, mi lesz, ha a kisasszonkád meglát? Arcú köp, kinevet, megparancsolla a trabantoknak, hogy vágjanak ki, mint a taknyot, és uszítsák rád a kutyákat!

Milva egyre hangosabban beszélt, mire a szónoklata végére ért, szinte már kiabált. Nem csak dühében; azért is, hogy túlkiabálja az egyre erősödő hangzavart. A mélyből több tucat, de talán több száz torokból szakadt fel az üvöltés. A bruggei talpasokra újabb támadás zúdult. Ezúttal azonban egyszerre két irányból. A sakktáblával díszített, szürkéskék tunikát viselő verdeniek ott vágtattak a töltésen, a víztározó túloldaláról pedig, a védők oldalszárnyára mérve csapást, fekete palástos, erőteljes lovas osztag rohamozott.

– Nilfgaard – szólt kurtán Milva.

Ezúttal semmiféle esélye sem maradt a bruggei gyalogságnak. A lovasság áttörte a barrikádokat, és szempillantás alatt kardélre hányta a védőket. A keresztes zászló elbukott. A talpasok egy része letette a fegyvert és megadta magát, egy részük menekülni próbált az erdő irányába. De az erdő felől már a harmadik egység támadt: összevissza egyenruhákat viselő, könnyűlovas banda.

– Scoia’tael – közölte Milva felállva. – Most má érted, mi folyik itt, vaják? Fefogtad végre? Nilfgaard, Verden és a Mókusok egy rakásba. Háború. Mint Aedirnbe egy hónapja.

– Ez portya – ingatta a fejét Geralt. – Rabló hadjárat. Csak lovasok, semmi gyalogság...

– A gyalogságga az erődöket meg a védhelyeket veszik be. Az a sok füst meg mit gondósz, honnan van? Füstölőkamrábó?

A falu felől, a mélyből a menekülők vad, velőtrázó sikolya szállt feléjük, akiket utolértek és felkoncoltak a Mókusok. A kunyhók tetejéből füst és lángok csaptak fel. Az erős szél felszárította a zsúpfedeleket a reggeli felhőszakadás óta, villámgyorsan terjedt a tűz.

– Tessék – morogta Milva –, porig ég a falu, mikó aligho újjáépítették a másik háború óta. Két évig a homlokuk verejtékéve állították a gerendákat, aztá pillanatok alatt hamuvá lesz minden. Ebbő kéne levonni a tanúságot!

– Mégis milyet? – vetette oda élesen Geralt.

A lány nem felelt. A lángoló falucska füstje magasra szállt, elérte a szakadékot is; úgy csípte a szemüket, a könnyük is kicsordult. A tomboló tűzből kiáltások hallatszottak. Kökörcsin arcából hirtelen kiszaladt a vér.

A foglyokat összeterelték, gyűrűbe fogták. Egy fekete tollforgós sisakot viselő lovag parancsára a lovasok ütni-vágni kezdték a fegyvertelen falusiakat. Aki a földre esett, megtaposták a lovakkal. A gyűrű bezárult. A szakadékból felhangzó kiáltások már nem emlékeztettek többé emberi hangokra.

– És nekünk délre kell mennünk? – kérdezte a költő sokatmondóan pillantva a vajákra. – Ezeken a lángokon át? Oda, ahonnan ezek a mészárosok jönnek?

– Úgy tűnik – felelte Geralt vonakodva –, hogy nincs más választásunk.

– De van – szólalt meg Milva. – E tudlak titeket vezetni az erdőkön át a Bagoly-hegységbe és onnan vissza Ceann Treise-hoz. Brokilonba.

– A lángoló erdőkön keresztül? A portyázók között, akik elől épphogy csak megmenekültünk?

– Biztonságosabb, mint dének menni. Ceann Treise-ig összesen ha tizennégy mérfőd, és én ismerem az ösvényeket.

A vaják lenézett a tűzvész pusztította falura. A nilfgaardiak mostanra elbántak a foglyokkal, a lovasság menetoszlopba fejlődött. A tarka Scoia’tael banda megindult a kelet felé vezető országúton.

– Nem megyek vissza – közölte keményen. – De Kökörcsint vezesd csak el Brokilonba.

– Nem! – ellenkezett a poéta, bár az arca még mindig nem nyerte vissza szokott árnyalatát. – Veled megyek.

Milva legyintett, felemelte a tegezét és az íját, tett egy lépést a lova felé, aztán hirtelen hátrafordult.

– Az ördögbe is – hördült rájuk. – Tú sokáig és tú gyakran mentettem a vesztüktő a tündéket. Most se fogom végignézni, hogy valaki epusztuljon! Evezetlek titeket a Jarugához, ti ostoba lüttyők! De nem a déli, hanem a keleti úton.

– Arra is lángokban állnak az erdők.

– Átviszlek én titeket a tűzön. Hozzá vagyok szokva.

– Nem kell megtenned, Milva.

– Még szép, hogy nem köll. Na, nyeregbe! Mozdújatok meg végre!

Nem jutottak messzire. A lovak nehezen mozogtak a sűrű erdőben és a bokrokkal befutott csapásokon, az utakat pedig nem merték használni – mindenfelől vonuló hadseregekről árulkodó dübörgés és csörömpölés hallatszott. Bozótos vízmosások között érte őket az alkony, letáboroztak éjszakára. Eső nem esett; tüzek fényétől világlott az ég.

Találtak egy többé-kevésbé száraz helyet; letelepedtek, maguk köré csavarták a köpönyegüket és a lópokrócokat. Milva átvizsgálta a környéket. Amint csak elindult, Kökörcsin szabad utat engedett a régóta elfojtott kíváncsiságnak, amit a brokiloni íjászlány ébresztett benne.

– Kecses ez a lány, mint az őz – mormolta a férfi. – Neked aztán szerencséd van az ilyen ismeretségeiddel, Geralt. Könnyed és sudár, úgy jár, mintha csak táncolna. Csípőben keskeny kicsit, már az én ízlésemnek, vállban egy cseppet túlságosan is erős, de hát nőies hiszen, nőies... Az a két almácskája meg elől, hohó... Majd szét nem veti az ingét...

– Fogd be, Kökörcsin.

– Útközben megesett – álmodozott tovább a költő –, hogy véletlenül hozzáértem. Én mondom neked, a combja mintha márványból volna. Ohó, nem unatkoztál te egy hónapig ott Brokilonban...

Milva, aki épp visszatért az őrjáratról, meghallotta a színpadias sugdolózást és észrevette a pillantásaikat.

– Rólam kotyogsz, igric? Mit bámúsz itt rám, alig fordulok e? Lefosta a madár a hátamat?

– Továbbra sem győzzük eléggé csodálni íjászművészeted – vigyorodott el Kökörcsin. – A nyilasversenyeken kevés vetélytársad akadhatna.

– Mese, mese, meskete.

– Azt olvastam – kacsintott Kökörcsin sokatmondóan Geraltra –, hogy a legjobb íjásznőkkel a zerrikánok között, a sztyeppei klánoknál lehet találkozni. Némelyikük állítólag levágja a bal mellét, hogy ne legyen útban, amikor megfeszíti az íját. A kebel, azt beszélik, keresztezi a húr útját.

– Na ezt is valami kőtőnek köllött kigondóni – röhögött föl Milva. – Az ilyen csak leü, aztá összeír minden szamárságot, a bilijébe mártogatva a tollát, a sok hütyő meg ehiszi. Mi az, a bögyödde lősz, vagy mi? A képéhe húzza az ember a húrt, ódat áva, így, ni. Semmi se á az ideg útjába. Baromság, hogy itt bármit le kéne vágni, ilyet csak az olyan tohonya agyú talá ki, akinek folyton csak az asszon csöcsén jár az esze.

– Köszönöm néked eme elismeréssel teli szavakat a költőkről és a költészetről. És azt, hogy kiokosítottál az íjászatról. Pompás fegyver az íj. Tudjátok mit? Azt gondolom, épp ebbe az irányba fejlődik majd a háború művészete. A jövő háborúit távolról fogják megvívni. Olyan messzehordó fegyvert is feltalálnak, amivel az ellenfelek anélkül gyilkolhatják egymást, hogy egyáltalán látnák a másikat.

– Baromság – értékelte röviden Milva. – Az íj jó dolog, de háborúzni, az egyik a másik ellen, kardtávóságra, aho az erőse beveri a gyenge pofáját. Mindig így vót és mindig is így lesz. Ha meg ennek vége, akkó a háborúknak is vége lesz. Addig is, te is látod, hogy harcónak. Abba a faluba a gátná. Eh, minek itt hiába beszéni. Megyek, körűnézek. Úgy fújtatnak a lovak, mintha valami farkas járkána itt valaho...

– Mint az őz – kísérte pillantásával Kökörcsin. – Hmmm... Ellenben visszatérve az emlegetett falura a gát mellett és arra, amit akkor mondott neked, amikor ott ültünk a meredély szélén... Nem gondolod, hogy némiképp azért igaza van?

– Mármint?

– Mármint... Ciri – dadogott kissé a poéta. – A mi szépséges és gyorslövetű fruskánk láthatóan nem érti, miféle kapcsolat van közted és Ciri között, úgy sejti, legalábbis nekem úgy tűnik, hogy a kezéért szándékozol a nilfgaardi császárral konkurálni. Hogy ez a nilfgaardi hadjáratod valódi oka.

– Ezért hát e tekintetben a legkevésbé sincsen igaza. Miben van hát?

– Várj, ne húzd fel magad. De nézz szembe az igazsággal. Felkaroltad Cirit, és a gondviselőjének tekinted magad. De ez nem egy hétköznapi lány. Ő egy királyi sarj, Geralt. Neki, most mit szaporítsuk itt tovább a szót, trón lett megírva. Palota. Korona. Nem tudom, éppenséggel a nilfgaardi-e. Nem tudom, Emhyr-e a legjobb férj számára...

– Erről van szó. Nem tudod.

– És te tudod?

A vaják a pokrócba burkolózott.

– Nyilvánvaló módon a végkövetkeztetés felé tartasz – felelte. – De nem kell erőlködnöd, tudom, mi a konklúzió. Nincs értelme Cirit megmenteni a sorstól, ami számára a születése napjától megíratott. Mert a kiszabadított Ciri képes és ráparancsol a darabontokra, hogy hajítsanak le minket a lépcsőn. Úgyhogy hagyjuk inkább a fenébe. Igaz?

Kökörcsin már a száját nyitotta, de Geralt nem hagyta szóhoz jutni.

– Elvégre a lányt – mondta egyre inkább elváltozott hangon – nem valami sárkány vagy gonosz varázsló rabolta el, nem kalózok vitték magukkal, váltságdíjat remélve. Nem egy toronyban, tömlöcben vagy kalickában csücsül, se nem kínozzák, se nem éheztetik halálra. Épp ellenkezőleg. Damasztban alszik, ezüstből falatoz, selymet visel és csipkét, ékszereket aggat magára, egykettőre meg is koronázzák. Röviden szólva: boldog. És akkor valami vaják, akit valaha a balsors az útjába sodort, makacsul a fejébe vette, hogy ezt a boldogságot megzavarja, elrontja, tönkreteszi, megtapossa a lyukas csizmájával, amit valami tündétől örökölt. Igaz?

– Nem erre gondoltam – mordult fel Kökörcsin.

– Nem hozzád beszét – bukkant elő Milva hirtelen a sötétségből, aztán némi habozás után letelepedett a vaják mellé. – Nekem szót az. Amit én mondtam, az dúta így fö. Dühömbe mondtam, nem gondókodtam... Bocsáss meg, Geralt. Tudom én, milyen az, ha sót dörgőnek a friss sebbe... Na, ne duzzadozzá. Nem csinyálok többet ilyet. Megbocsájtasz? Vagy bocsánatképpen még meg is köll csókdossalak?

Nem várva se válaszra, se engedélyre, erősen átkarolta a férfi nyakát, és csókot nyomott az arcára. A vaják erősen megszorította a karját.

– Gyere közelebb – krákogta. – És te is, Kökörcsin. Együtt... nem fázunk majd annyira.

Sokáig hallgattak. Felhők vonultak a tüzek fényétől világló égbolton, eltakarván a fénylő csillagokat.

– Mondani akarok nektek valamit – szólt végezetül Geralt. – De esküdjetek meg, hogy nem fogtok kinevetni.

– Mondd csak.

– Különös álmaim voltak. Brokilonban. Eleinte azt gondoltam, hogy lázálmok. Hogy valami van a fejemmel. Tudjátok, Thanedden elég rendesen kupán vágtak. De pár napja mindig ugyanazt álmodom. Mindig ugyanazt.

Kökörcsin és Milva hallgatott.

– Ciri – folytatta kicsivel később – nem palotában alszik brokát baldachin alatt. Valami poros falun lovagol át... Ujjal mutogatnak rá a parasztok. Nem ismerem a nevet, amin szólítják. Kutyák acsarkodnak. Nincs egyedül. Vannak ott mások is. Ott van egy rövidre nyírt hajú lány, aki kézen fogja Cirit... Ciri mosolyog rá. Nem tetszik az a mosoly. Nem tetszik az erősen kifestett arca... De a legkevésbé az tetszik, hogy a halál a nyomában jár.

– Hát akko ho van az a lán? – mormolta Milva macskaként simulva a vajákhoz. – Nem Nilfgaardba?

– Nem tudom – felelte nagy nehezen. – De többször ugyanezt álmodtam. A baj csak az, hogy én nem hiszek az efféle álmokban.

– Hülye vagy akkó. Én hiszek.

– Nem tudom – ismételte. – De érzem. Előtte a tűz, mögötte a halál. Sietnem kell.

Hajnalban esni kezdett; de nem úgy, mint előző nap, amikor a vihart heves, ámde rövid életű felhőszakadás kísérte. Az ég szürkére vált, és ólomleplet vont magára. Szitálni kezdett az eső, apró cseppekkel, egyhangúan és kellemetlenül szemetelve.

Kelet felé tartottak. Milva vezette őket. Amikor Geralt felhívta rá a figyelmét, hogy a Jaruga délen folyik, az íjászlány lehordta, és emlékeztette rá, hogy ő a vezetőjük, és tudja, mit csinál. A férfi meg sem szólalt többet. Végül is az volt a fontos, hogy haladtak. Hogy merre, annak nem volt különösebb jelentősége.

Némán lovagoltak, ázva, fázva, kuporogva a nyeregben. Erdei ösvényeket követtek, irtásokon lopakodtak végig, országutakat szeltek át. Ha meghallották az utakon vonuló lovasság patadobogását, bevették magukat az erdő sűrűjébe. Széles ívben elkerülték a kiabálást és csatazajt. Tűzvész dúlta falvak mellett vezetett az útjuk, füstölgő, parázsló üszök mellett; olyan falvak és telepek mellett haladtak el, melyekből csak a kiégett föld fekete négyszögei és az esőáztatta, elszenesedett romok csípős szaga maradt. Tetemekből falatozó varjúseregeket riasztottak föl. Batyuk alatt hajladozó, a háború és tűzvész elől menekülő parasztok csoportjait és oszlopait hagyták maguk mögött; fásult embereket, akik kérdéseikre válaszul csak szerencsétlenségtől és félelemtől üres szemüket emelték rájuk riadtan, értetlenül és némán.

Kelet felé tartottak, tűz és füst között, szemerkélő eső és köd között, a szemük előtt pedig feltárult a háború gobelinje. Képek.

Ott volt a kép a gémeskúttal: vastag, fekete vonalként meredt az égre a felégetett falu romjai között. A kúton meztelen holttest lógott. Fejjel lefelé. Megcsonkított ágyékából és hasából mellkasára és arcára csorgott a vér, jégcsapokként csüngött a hajából. A holttest hátán Ard jele látszott. Késsel belevágva.

– An’givare – mondta Milva félredobva vizes haját a nyakából. – Mókusok jártak itt.

– Mit jelent az, hogy an’givare?

– Besúgó.

Ott volt a kép a lóval: a felnyergelt, fekete csótárt viselő deressel. A ló bizonytalanul lépkedett a csatamező szélén, a hullahegyek és a földbe tört lándzsatöredékek között botorkálva. Halkan, szívet tépően nyerített, maga után vonszolva felhasított hasából kiomlott zsigereit. Nem végezhettek vele – a lovon kívül a holttesteket fosztogató martalócok is a csatatéren köröztek.

Ott volt a kép a széttárt karú lánnyal: nem messze feküdt a kiégett portától; meztelenül, vérbe fagyva, üveges szemmel bámulva az eget.

– Azt mongyák, a háború férfidolog – morogta Milva. – De nem kímélik az asszont, muszáj nekik magukat elereszteni. Micsoda hősök, a jó édes anyjukat.

– Igazad van. De nem fogsz ezen változtatni.

– Má vátoztattam. Emenekűtem otthonró. Nem akartam a kunyhót söpörgetni meg a padlót súrolni. És várni, hogy odaérgyenek, a kunyhót fögyújtsák, engem meg kiterítsenek arra a padlóra és...

Nem fejezte be a mondatot; megsürgette a lovát.

Később ott volt a kép a kátrányfőzővel. Akkor aztán Kökörcsin mindent visszaokádott, amit aznap evett, mármint a hajóskenyeret és a fél szárított tőkehalat.

A kátrányfőzőben a nilfgaardiak – de lehet, hogy a Scoia’tael – jelentős számú fogollyal számoltak le. De hogy pontosan milyen számúval, azt még megközelítőleg sem lehetett megállapítani. Merthogy a leszámolást nem csak nyilak, kardok és dzsidák szolgálták, hanem a kátrányfőzőben talált favágó szerszámok: balták, vonókések és hasítófűrészek is.

Voltak még más képek is, de Geralt, Kökörcsin és Milva már nem jegyezték meg őket. Kitörölték őket az emlékezetükből.

Közömbössé váltak.

A következő két napban még húsz mérföldet se haladhattak. Tovább esett. A nyári aszálytól szomjas föld a csömörig itta magát vízzel, az erdei ösvények sáros csúszkapályákká változtak. A köd és a pára lehetetlenné tette a számukra, hogy a tűzvészek füstjeit figyeljék, de a kiégett romok bűze arra utalt, a seregek még mindig a közelben járnak, és továbbra is felégetnek mindent, amin csak fognak a lángok.

Menekülteket nem láttak. Egyedül voltak az erődben. Legalábbis azt hitték.

Geralt hallotta meg elsőként a nyomukban közeledő ló horkantását. Rezzenéstelen arccal fordította vissza Keszeget. Kökörcsin már nyitotta a száját, de Milva hallgatásra intette, aztán előhúzta a nyereg melletti puzdrából az íjat.

A nyomukban haladó lovas előbukkant a bozótosból. Észrevette, hogy ott várnak rá, és megállította a lovát: egy gesztenye mént. Így álltak, csendben, melyet csak az eső zúgása tört meg.

– Megtiltottam neked, hogy utánunk gyere – mondta végül a vaják.

A nilfgaardi, akit Kökörcsin legutóbb a koporsóban látott, lova ázott sörényébe fúrta a tekintetét. A költő alig ismerte meg most, hogy sodronyinget, bőrkabátot és palástot viselt; bizonyára az egyik havekár kocsijánál levágott alakról cibálhatta le őket. Emlékezett viszont a fiatal arcára, amelyet a bükk alatt megesett kaland óta sem változtathatott még el a ritkásan serkenő borosta.

– Megtiltottam neked – ismételte a vaják.

– Megtiltottad – ismerte el végül a fiú. Nem volt nilfgaardi akcentusa. – De nekem muszáj.

Geralt leugrott a lóról, odanyújtotta a gyeplőt a poétának. És előhúzta a kardját.

– Szállj le – mondta nyugodt hangon. – Ahogy látom, szereztél már magadnak valami vasat. Helyes. Sehogy se akaródzott volna levágni téged, míg fegyvertelen vagy. De most már más a helyzet. Szállj le.

– Nem fogok harcolni veled. Nem akarok.

– Arra rájöttem. Te is másfajta harcot szeretsz, ahogy az összes földid. Olyat, mint abban a kátrányfőzőben; neked is el kellett jönnöd mellette, ha minket követtél. Megmondtam, szállj le.

– Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach vagyok.

– Nem azt kértem, hogy mutatkozz be. Megparancsoltam, hogy szállj le a lóról.

– Nem szállok le. Nem akarok harcolni veled.

– Milva – biccentett oda a vaják az íjászlánynak. – Tégy nekem egy szívességet, lődd ki alóla a lovát.

– Ne! – emelte fel a kezét a nilfgaardi, mielőtt még Milva a húrra illesztette volna a nyílvesszőt. – Ne, kérlek. Leszállok.

– Így már jobb. Most pedig rántsd elő a kardodat, fiacskám.

A fiú összefonta mellkasán karjait.

– Ölj meg, ha akarsz. Ha úgy tetszik, parancsold meg ennek a tündének, hogy lőjön agyon. Nem fogok harcolni veled. Cahir Mawr Dyffryn vagyok... Ceallach fia. Szeretnék... Szeretnék hozzátok csatlakozni.

– Azt hiszem, rosszul hallottam. Ismételd csak meg.

– Szeretnék hozzátok csatlakozni. A lány keresésére indultál. Segíteni szeretnék neked. Segítenem kell neked.

– Ez megőrült – fordult Geralt Milvához és Kökörcsinhez. – Megzavarodott az elméje. Egy őrülttel van dolgunk.

– Illene a kompániába – morogta Milva. – Mint karóra a varjú.

– Fontold csak meg a javaslatát, Geralt – gúnyolódott Kökörcsin. – Végtére is nilfgaardi nemes. Lehet, hogy a segítségével könnyebben átjutunk...

– Fékezd a nyelved – szakította félbe keményen a vaják. – Rajta, rántsd elő a kardod, nilfgaardi.

– Nem fogok harcolni. És nem vagyok nilfgaardi. Vicovaróból származom, a nevem pedig...

– Nem érdekel, mi a neved. Ránts fegyvert.

– Nem.

– Vaják. – Milva kihajolt a nyeregből, a földre köpött. – Az idő sürget, mi meg ázunk az esőbe. A nilfgaardi nem akar veled kiáni, te meg hiába vágsz itt ilyen kegyetlen egy képet, hisze nem fogod hidegvérre levágni. Itt köll ádogánunk a halálunk kibaszott napjáig? Eresztek egy nyilat a gesztenyéje lágyékába, és mennyünk az utunkra. Gyalogszerre sose ér minket utó.

Cahir, Ceallach fia egy ugrással a gesztenye ménnél termett, nyeregbe pattant és visszavágtatott, kiabálással hajtva a lovát mind gyorsabb galoppra. A vaják egy darabig nézett utána, aztán felült Keszegre. Egyetlen szó nélkül. És vissza se nézve.

– Öregszem – mormolta kis idő múltán, amikor Keszeg beérte Milva éjfekete lovát. – Kezdenek skrupulusaim lenni.

– Úgy a, előfordu az öregebbjéné – nézett rá együtt érzően az íjászlány. – A tüdőfű-főzet segít. Egyelőre meg rakjá valami párnácskát a nyeregbe.

– A skrupulus – magyarázta komolyan Kökörcsin – nem ugyanaz, mint a hemorrhoid, Milva. Összekevered a fogalmakat.

– Hát ki a bánat értené meg azt a ti nagy eszű letyelótyátokat! Feszt csak lotyogtok, mást se tudtok! Gyerünk, indulás!

– Milva – kérdezte kicsivel később a vaják a vágta közben arcába verő eső ellen védekezve. – Kilőtted volna alóla a lovát?

– Nem – ismerte be a lány kelletlenül. – A ló semmirő se tehet. Meg az a nilfgaardi is... Mi az ördögé jön ez utánunk? Minek mongya, hogy muszáj neki?

– Vigyen el az ördög, ha tudom.

Még mindig esett, amikor az erdőnek hirtelen vége szakadt, és kiértek a dombok között kanyarogva délről északra vezető országúthoz. Vagy – a nézőpontnak megfelelően – épp fordítva.

Nem lepte meg őket, amit az országúton láttak. Láttak ilyet már korábban is. Felfordított és kibelezett szekerek, lótetemek, szanaszét dobált csomagok, málhazsákok és háncskosarak. És megtört, különös pózokba merevedett testek, melyek nemrég még emberek voltak.

Közelebb léptettek, minden félelem nélkül, hiszen nyilvánvaló volt, hogy a vérfürdőre nem aznap, hanem egy, vagy akár két nappal korábban került sor. Mostanra megtanulták felismerni az ilyesmit, vagy talán csak megérezték azzal a valódi, állati ösztönnel, amelyet az előző napok ébresztettek fel és élesítettek ki bennük. Megtanulták azt is, hogyan vizsgálják át a csatatereket, mert időről időre – bár ritkán – sikerült a szerteszét szórt holmik közt élelmet vagy egy zsákocska abrakot találniuk.

A tönkrevert menet utolsó, árokba lökött kocsijánál álltak meg, amely az egyik darabokra tört kereke kerékagyára dőlve hevert. A kocsi alatt kövér asszonyság feküdt, természetellenesen kicsavarodott nyakkal. Kabátgallérját a felszakadt fülcimpájából csordult alvadt vér esőáztatta csíkjai borították; kitépték a fülbevalóját. A kocsit takaró ponyva felirata azt hirdette: „Vera Loewenhaupt és Fiai”. A fiait sehol sem látták a közelben.

– Ezek nem parasztok – szorította össze az ajkait Milva. – Ezek kupecek. Dérő jöttek, Dillingenbő Brugge felé, itt kapták e’ őket. Nem jó van ez, vaják. Itt már dé felé akartam fordúni, de most én mondom, nem is tudom, mit csinyállunk. Biztosan Dillingen és egész Brugge már a nilfgaardiak kezén van, erre le nem jutunk a Jarugáig. Tovább köll mennünk keletnek, Turlough-n keresztü. Ott csak erdők vannak, ember ott nem lakik, hadsereg arra nem megy.

– Nem megyek tovább keletre – ellenkezett a férfi. – El kell jutnom a Jarugához.

– Eljutsz – válaszolta a lány meglepő nyugalommal. – De biztosabb úton. Ha innen dének indúsz, egyenesen a nilfgaardiak karmai közé kerűsz. Semmit se nyersz vele.

– Időt nyerek – hördült fel a vaják. – Míg kelet felé tartok, folyton csak vesztegetem. Megmondtam nektek, nem engedhetem...

– Csend – szólalt meg hirtelen Kökörcsin megfordítva a lovát. – Hagyjátok egy pillanatra abba a fecsegést.

– Mi történt?

– Úgy hallom... valaki énekel.

A vaják megrázta a fejét. Milva felhorkant.

– Képzelegsz, igric.

– Csend legyen! Hallgassatok! Én mondom nektek, valaki énekel! Nem halljátok?

Geralt lehajtotta a csuklyáját, Milva is hegyezni kezdte a fülét; egy pillanattal később a vajákra nézett, és csendben bólintott.

A trubadúrt nem csalta meg zenei hallása. Ami lehetetlenségnek tűnt, igaznak bizonyult. Ott álltak hát az erdő közepén a szemerkélő esőben a holttestekkel borított országúton, és énekszót hallottak. Valaki közeledett dél felől, harsányan és vidáman dalolva.

Milva menekülésre készen megrántotta a fekete ló gyeplőjét, de a vaják egy intéssel visszatartotta. Kíváncsi volt. Mert az énekszó, amit hallottak, nem a masírozó gyalogság fenyegető, ritmikus, sok szólamon dübörgő éneke volt, sem pedig a lovasság kevély dala. A közelgő énekszó nem keltett félelmet. Épp ellenkezőleg.

Zúgott az eső a lombsátoron. Lassan érteni kezdték a dal szövegét is. Egy vidám dalét, amely a háború és halál eme panorámájában valahogy idegennek, természetellenesnek és teljességgel oda nem illőnek tűnt.

Nézzétek, a fenyves alján ordas farkas táncol,

Fogvicsorgat, faroklenget, fel-alá ugrándoz.

Mitől lehet ilyen boldog hát az erdő réme?

Látszik, azért mulat ő, mert nincs még felesége!

Umca, umca, uhu-ha!

Kökörcsin hirtelen felnevetett, előhúzta ázott köpönyege alól a lantját, aztán ügyet sem vetve a vaják és Milva sziszegésére a húrokba csapott, és teli torokból velük énekelte:

Nézzétek, a füzes alján farkas mancsát húzza.

Feje csüng csak, farkát húzza, egeret itatja.

Mitől lehet hát ez a rém nekikeseredve?

Látszik, eljegyezték tegnap vagy talán már nős es!

– Hu-hu-ha!!! – kiáltott vissza egészen közelről több torok.

Mennydörgő nevetés zendült, valaki ujjait a szájába kapva éleset füttyentett, mire az út kanyarulatából különös, ámde festői kompánia bukkant elő libasorban masírozván, a sarat fröcskölve nehéz bocskoraik ritmikus dobbanásaival.

– Törpök – jegyezte meg félhangon Milva. – De nem Scoia’tael. Nincsen befonva a szakálluk.

Hatan tartottak feléjük. Rövid, a szürke és barna megszámlálhatatlan árnyalatában játszó csuklyás köpönyeget viseltek, amelyben a törpök általában hosszantartó esők idején jártak. Az ilyesfajta köpenyeknek – mint azt Geralt is tudta – az volt az előnye, hogy a kátránnyal, az országút porával és zsíros ételmaradékokkal történő tizenéves impregnálásnak köszönhetőn abszolút vízállóak voltak. Eme praktikus ruhadarab apáról legidősebb fiúra szállt, így hát rendszerint kizárólag érett korú törpök rendelkeztek vele. Egy törp akkor érte el a felnőttkort, amikor a szakálla az övéig ért, ami általában ötvenöt éves korukban következett be.

A közeledők közül egy sem látszott ennél fiatalabbnak. De idősebbnek sem.

– Embereket vezetnek – mordult fel Milva biccentéssel jelezve Geraltnak a hat törp nyomában az erdőből előbukkanó csoportot. – Biztos menekűtek, me fe vannak máházva batyukka.

– De ők is elég rendesen fel vannak málházva – jegyezte meg Kökörcsin.

Való igaz, minden törp akkora csomagokat cipelt, ami alatt rövid időn belül összeesett volna nem egy ember – de nem egy ló is. A szokványos hátizsákok és tarisznyák mellett Geralt záras ládikákat is észrevett, egy jókora rézüstöt és valamit, ami egy kisebb komódra emlékeztetett. Az egyikük egy kocsikereket cígölt a vállán.

A csoport élén haladó törpnél nem volt batyu. Övébe kisebb bárdot tűzött, hátán csíkos macskabőrbe burkolt hüvelyben hosszú kardot hordott, vállán pedig egy zöld, ázott és borzas papagáj ült. Épp ő volt az, aki üdvözölte őket.

– Üdv nektek! – kiáltotta el magát az út közepén csípőre tett kézzel megállva. – Jobb ilyen időkben farkassal találkozni az erdőben, mint emberrel, ha meg már úgy alakul, jobb a számszeríj vasával, mint jó szóval köszönteni az érkezőt! Na, de aki dallal üdvözöl, muzsikával mutatkozik be, az látszik, hogy a mi emberünk! Vagy a mi némberünk, a kedves kisasszony bocsánatával! Üdv. Zoltan Chivay a nevem.

– Geralt vagyok – mutatkozott be pillanatnyi habozás után a vaják. – Az, amelyik énekelt, Kökörcsin. Ez pedig itt Milva.

– Kurrvv-anyáád! – rikácsolta a papagáj.

– Fogd be a csőröd – förmedt a madárra Zoltan Chivay. – Pardon. Okos ez a tengerentúli bestia, de közönséges. Tíz tallért adtam a csodapókjáért. Duda Feldmarschall a neve. Ez meg itt a kompániám többi tagja. Munro Bruys, Yazon Varda, Caleb Stratton, Figgis Merluzzo és Percival Schuttenbach.

Percival Schuttenbach nem volt törp. Az ázott csuklya alól a gubancos szakáll helyett hosszú és hegyes orr lógott ki, csalhatatlanul árulkodva arról, hogy tulajdonosa a manók ősi és nemes fajához tartozik.

– Azok meg – mutatott Zoltan Chivay a kis csoportra, akik nem messze tőlük, szorosan összebújva álltak – menekültek Kernowból. Ahogy látjátok, csupa asszony meg gyerek. Többen is voltak, de Nilfgaard három napja bekerítette a csoportjukat, lekaszabolta meg széjjelkergette őket. Az erdőben bukkantunk rájuk, most meg együtt megyünk.

– Bátran mentek – engedett meg magának egy megjegyzést a vaják. – Országúton, énekelve.

– Nekem nem úgy tűnik – rántott egyet a szakállán a törp –, mintha sírva masírozni jobb megoldás volna. Dillingentől az erdőn át jöttünk, csendben és titokban, aztán amikor a seregek elvonultak, kijöttünk az útra, hogy az időt behozzuk. – Hirtelen elhallgatott, végignézett a csatatéren. – Az ilyen látványhoz – mutatott a holttestekre – hozzászoktunk. Egészen Dillingentől, a Jarugától, minden úton más se, csak halál... Ezekhez tartoztatok itt?

– Nem. Nilfgaard vágott le valami kereskedőket.

– Nem Nilfgaard – rázta a fejét a törp közömbös arccal szemlélve a tetemeket. – Scoia’tael. A reguláris hadsereg nem bajlódik azzal, hogy kirángassa a nyilakat a holttestekből. A jó vessző meg fél koronát is megér.

– Ért ez hozzá – morogta Milva.

– Merre mentek?

– Délre – vágta rá azonnal Geralt.

– Nem ajánlom – rázta meg ismét a fejét Zoltan Chivay. – Igazi egy pokol, csak tűz és pusztulás. Dillingent már bizonyára bevették, egyre nagyobb erőkkel kelnek át a Feketék a Jarugán, bármelyik pillanatban eláraszthatják az egész völgyet a jobbparton. Ti is látjátok, ott vannak előttünk is, északon, Brugge városa ellen mennek. Úgyhogy nincs értelme máshová menekülni, csak keletnek.

Milva sokatmondó pillantást vetett a vajákra, a vaják pedig visszafogta magát, és semmit sem mondott.

– Mi történetesen keletre tartunk – folytatta Zoltan Chivay. – Az egyetlen esélyünk az, ha meghúzzuk magunkat a frontvonal mögött, keletről meg, az Ina folyótól, megindul végre a temeriai sereg. Akkor aztán el akarunk majd jutni az erdei utakon a Turlough-hegységbe, aztán a Régi Úton Soddenbe, a Chotla folyóhoz, ami az Inába ömlik. Ha akarjátok, marsoljunk együtt. Már ha nem zavar titeket, hogy lassan. Ti lovakkal vagytok, minket meg lelassítanak a menekültek.

– Titeket viszont – szólalt meg hirtelen Milva, fürkészve nézve a törpre – ez valahogy mintha nem zavarna. Egy törp, még akkó is, ha máháva van, tud menni harminc mérfődet napjába gyalogszerre, majdnem annyit, mint a lovas. Én ismerem a Régi Utat. A menekűtek nékü ott lennétek a Chotláná úgy három nap alatt.

– Ezek itt nők, gyerekekkel – düllesztette ki Zoltan Chivay szakállát-mellét. – Nem fogjuk őket a sors kegyeire bízni. Talán az ellenkezőjét tanácsolnátok, he?

– Nem – mondta a vaják. – Nem tanácsolnánk.

– Örömmel hallom. Úgy látszik, nem csalt meg az első benyomásom. Hogy legyen akkor? Együtt megyünk tovább?

Geralt Milvára pillantott, az íjászlány pedig bólintott.

– Jól van – vette tudomásul Zoltan Chivay a biccentést. – Akkor indulás, mielőtt még valami portya bekerítene itt az úton. De legelőször is... Yazon, Munro, nézzétek át a kocsikat. Ha maradt rajtuk valami, aminek hasznát vehetjük, visszük ripsz-ropsz. Figgis, ellenőrizd, illik-e a kerekünk arra a batárra ott. Pont jó lenne nekünk.

– Ráillik! – Kiáltott fel egy perccel később az, aki a kereket cipelte. – Mintha erre találták volna ki!

– Na látod, te birka? Csodálkoztál, amikor tegnap rád szóltam, hogy fogd azt a kereket és hozd! Szereld fel! Segíts neki, Caleb!

A megboldogult Vera Loewenhaupt új kereket kapott kocsiját, immár ponyvájától és minden más szükségtelen elemétől megfosztva, imponálóan rövid idő alatt visszahúzták az árokból az útra. Szempillantás alatt felhajigálták rá az egész cókmókot. Zoltan Chivay némi gondolkodás után kiadta az ukázt, hogy a gyerekeket is ültessék fel a kocsira. A menekülő asszonyok csak vonakodva engedelmeskedtek a parancsnak – Geralt figyelmét nem kerülte el, hogy húzódoztak a törpöktől, és igyekeztek tőlük a lehető legtávolabb maradni.

Kökörcsin látható undorral figyelte a két törpöt, akik a holttestekről lehúzott ruhákat próbálgatták. A többiek a kocsik között szimatoltak, de semmit sem találtak méltónak arra, hogy magukkal vigyék. Zoltan Chivay két ujját a szájába dugva füttyentett, jelezvén, hogy ideje befejezni a fosztogatást, minekutána szakértő szemmel vetett egy pillantást Keszegre, Pegazusra és Milva fekete lovára.

– Hátasok – állapította meg rosszallóan fintorgatva az orrát. – Vagyis semmire se valók. Figgis, Caleb, kocsirúdhoz! Majd váltjuk egymást a hámban. Indulááááááás!

Geralt biztos volt abban, hogy a törpök rövid úton megszabadulnak majd újdonsült kocsijuktól, amint az istenesen megreked a süppedős irtásutakon; de tévedett. A törpök erősek voltak, mint a bivaly, a keletre vezető erdei ösvényekről pedig kiderült, hogy benőtte őket a fű, és nem is voltak különösebben ingoványosak. Továbbra is szüntelenül esett. Milva komorrá és harapóssá vált; ha meg is szólalt, csak azért, hogy annak a meggyőződésének adhasson hangot, hogy a lovak felpuhult patáján a szaru bármelyik pillanatban megrepedhet. Zoltan Chivay megnyalta válaszul a száját, megvizsgálta a patákat, és közölte, hogy mesterien készíti a lóhúst, amivel aztán egyenesen az őrületbe kergette Milvát.

Ragaszkodtak az állandó alakzathoz, melynek a középpontját a felváltva húzott szekér jelentette. Zoltan a kocsi előtt masírozott, mellette a papagájjal kötekedve Kökörcsin léptetett Pegazuson. Geralt és Milva a kocsi mögött haladt, a sor végén pedig a hat kernowi nő baktatott.

A vezetőjük általában Percival Schuttenbach, a hosszúorrú manó volt. Noha termetében és erejében elmaradt a törpök mögött, kitartásban felért velük, ügyességében pedig jelentősen felül is múlta őket. Menet közben szüntelenül fel-alá cikázott, a bozótosban motoszkált, előreszaladt és felszívódott, hogy aztán hirtelen felbukkanjon, és ideges, majomszerű intéseivel messziről jelezze, hogy minden rendben, tovább haladhatnak. Időnként visszakanyarodott hozzájuk, és gyorsan beszámolt az úton rájuk leső akadályokról. Ahányszor csak visszatért, mindig volt nála marék szeder, dió vagy valami különös, de határozottan ízletes gyökérgumó a kocsin csücsülő négy gyerkőc számára.

Pokoli lassú iramban haladtak, három napig meneteltek az erdei utakon. Nem találkoztak sereggel, nem láttak se füstöt, se tüzek fényeit. Mégsem voltak egyedül. Percival, a felderítőjük többször is beszámolt nekik az erdőben bujkáló menekültek csoportjairól. El is haladtak néhány ilyen csoport mellett, méghozzá gyorsan, mert a vasvillákkal és lőcsökkel felfegyverkezett parasztok nem csábítottak éppen arra, hogy szorosabb kapcsolatba kerüljenek velük. Felvetődött az ötlet, hogy mégiscsak megpróbáljanak kiegyezni velük, és valamelyik menekültcsapatra bízzák a kernowi asszonyokat, de Zoltan ellene volt, és Milva is támogatta ebben. A nők sem iparkodtak egyáltalán azon, hogy elhagyják a kompániát. Mindez csak annyiban volt különös, hogy a törpökkel szemben nyilvánvaló, félelemmel vegyes ellenszenvvel és tartózkodással viseltettek, szinte nem is szóltak hozzájuk, és minden táborhelyükön valami félreeső helyre húzódtak.

Geralt a nők viselkedését a közelmúltban átélt tragédiának tudta be, ugyanakkor azt is gyanította, hogy az ellenszenv oka a törpök meglehetősen szabados modora is lehet. Zoltan és a kompániája épp olyan ocsmányul és sűrűn szitkozódott, mint a Duda Feldmarschallnak nevezett papagáj, ámbár a repertoárjuk jóval gazdagabb volt. Disznó dalokat énekeltek, amiből egyébként Kökörcsin is derekasan kivette a részét. Köpködtek, az orrukat túrták és dörgő fingokat eregettek, melyek aztán általában remek alkalmat teremtettek a röhögésre, tréfálkozásra és a versenyre. A bokrok közé csak az igazán vaskos nagydologgal mentek; kisebbnél nem fáradtak azzal, hogy különösebben messzire sétáljanak. Milvát végül épp ez az utóbbi dühítette fel annyira, hogy amúgy istenesen leüvöltse Zoltant, amikor az reggeltájban a tábortűz még langyos hamvaira vizelt, mit sem törődve a nézősereggel. A leteremtett Zoltan nem jött zavarba, és kijelentette, hogy az ilyesfajta ténykedéseket szégyenlősen elvonulva csak kétszínű, álnok és besúgó hajlamú egyének szokták végezni, épp arról lehet az ilyeneket általában felismerni. Az íjászlányra azonban az ékesszóló magyarázat semmiféle hatást sem gyakorolt. A törpöket olyan bőséges szitokáradattal és néhány egészen konkrét fenyegetéssel illette, melyek hatásosnak bizonyultak, mert kivétel nélkül elkezdtek engedelmesen a bozótba vonulni; de hogy annak a kockázatát, hogy bárki is álnok besúgónak titulálja őket, elkerüljék, csapatostól mentek.

Kökörcsin viszont az új társaság hatására egészen kicserélődött. A poéta ugyancsak összebarátkozott a törpökkel, különösen amikor kiderült, hogy néhányan közülük hallottak róla, sőt, ismerik a balladáit és a kupléit is. Kökörcsin egy lépésre se tágított Zoltan kompániájától. Törpöktől kikunyerált tűzött kabátot húzott, elnyűtt tollas kalapja helyébe hetyke nyusztkalpagot csapott. Széles, rézzel kivert övvel övezte derekát, mely mögé ajándékba kapott, zsiványosan festő kést tűzött. A késsel aztán rendszerint lágyékon szúrta magát, ahányszor csak megpróbált lehajolni. Szerencsére hamar elvesztette a gyilkos pugiót, újat pedig már nem kapott.

A Turlough lejtőit benövő sűrű rengetegen keresztül vándoroltak. Az erdő kihaltnak tűnt, nyoma sem volt állatoknak; nyilván elriasztották őket a seregek és a menekülők. Nem volt mire vadásszanak, de egyelőre nem fenyegette őket az éhség: a törpök egészen sok élelmet hurcoltak magukkal. Amikor aztán elfogyott – és hamar elfogyott, mert sok volt az éhes száj –, Yazon Varda és Munro Bruys egy üres zsák társaságában köddé vált, amint csak besötétedett. Amikor reggeltájban visszatértek, két zsákjuk volt; mind a kettő tele. Az egyikben abrak volt a lovaknak, a másikban dara, liszt, szárított marhahús, egy épp csak megkezdett sajtkorong, még egy hatalmas skilandis is – igazi csemege egy belsőségekkel töltött sertésgyomor formájában, amelyet két kisebb deszka között olyan formára préseltek, mint a kemence tüzének szítására használt fújtatóé.

Geralt magától is kitalálta, honnan származtak a szerzemények. Nem tett rögtön megjegyzéseket; kivárta a megfelelő pillanatot. Amikor aztán négyszemközt maradt Zoltannal, tapintatosan rákérdezett, nem találja-e némiképp helyteleníthetőnek más menekültek meglopását, akik hiszen semmivel sem kevésbé éhesek náluk, és éppúgy harcolnak a túlélésért. A törp komolyan azt felelte, hogy természetesen nagyon is szégyelli, de neki már csak ilyen a természete.

– Az én hatalmas fogyatékosságom – magyarázta – a fékezhetetlen jóakaratom. Nekem egyszerűen muszáj jót tennem. Viszont józan egy törp vagyok, és tudom, hogy képtelen vagyok mindenkivel jót tenni. Ha megpróbálnék mindenkivel jó lenni, az egész világgal és az összes benne élő lénnyel, az csak egyetlen aprócska csepp édesvíz volna a sós tengerben, más szóval: hiábavaló erőfeszítés. Úgy döntöttem hát, hogy konkrét jót teszek, olyat, ami nem vész kárba. Magamhoz leszek jó és a közvetlen környezetemhez.

Geralt nem kérdezett többet.

Az egyik táborhelyükön Geralt és Milva hosszasabban is elbeszélgetett Zoltan Chivay-jal, a megrögzött és javíthatatlan altruistával. Ami a hadműveletek folyását illette, a törp ugyancsak jól értesült volt. Legalábbis ezt a benyomást keltette.

– A támadás – mesélte a folyton-folyvást rikácsolva káromkodó Duda Feldmarschallt csitítgatva – Drieschot felől érkezett; a Lammas utáni hetedik napon kezdődött, virradatkor. A szövetséges verdeni hadsereg is Nilfgaarddal vonult, mert Verden, mint azt tudjátok, most már császári protektorátus. Gyors menetben haladtak, Drieschot után minden falut felégettek, és végigverték a bruggei seregeket, amik ott álltak elővédként. Dillingen vára ellen meg a nilfgaardi Fekete Gyalogság indult meg, a Jarugán túlról. Ott keltek át a folyón, ahol a legkevésbé várták volna. Hajókra vertek hidat, de fél nap alatt felállították, elhiszitek?

– Időve mindent ehisz az ember – morogta Milva. – Ott vótatok Dillingenbe, amiko ekezdődött?

– A környéken – adott kitérő választ a törp. – Mire eljutott hozzánk a támadás híre, már úton voltunk Brugge városa felé. Iszonyú kupleráj volt az országutakon, mindenhol csak úgy hemzsegtek a menekültek, az egyik délről északra futott, a másik meg épp fordítva. Eltorlaszolták az utat, akkor meg aztán ott rekedtünk. Nilfgaard meg, mint az kiderült, tényleg ott volt előttünk is, mögöttünk is. Azoknak, akik Drieschot felé mentek, szét kellett válniuk. Azt hiszem, valami nagy lovasroham indult északkeletre, pont Brugge városa felé.

– Akkor a Feketék már Turloughtól északra járnak. Úgy néz ki, mi épp középen vagyunk, a két betörő sereg között. A senki földjén.

– Középen – hagyta rá a törp. – De nem a senki földjén. A császári regimentek Mókusokat, verdeni önkénteseket meg mindenféle szabadcsapatokat használnak oldalvédül, azok meg rosszabbak még a nilfgaardiaknál is. Ilyenek égették fel Kernowot, és utána még minket is majdnem megcsíptek, alig tudtunk az erdőbe elsittyenni. Úgyhogy ki se dugjuk az orrunkat a sűrűjéből. Meg résen is kell lenni. Elmegyünk a Régi Útig, onnan a Chotla folyásával az Ináig, az Ina mellett pedig már össze kell találkoznunk a temeriai hadakkal. Foltest király katonái mostanra már biztosan magukhoz tértek a meglepetésükből, és fölvették a kesztyűt a nilfgaardiakkal szemben.

– Bár úgy vóna – mondta Milva a vajákra nézve. – Csak az a bökkenő, hogy minket sürgős meg fontos dógok hajtanak dének. Azt gondótuk, Turloughná dére indúnánk, a Jaruga felé.

– Nem tudom, miféle dolgok hajtanak titeket arra – meresztette rájuk a szemét Zoltan gyanakodva. – De nagyon sürgősnek és fontosnak kell lenniük, hogy a fejetekkel játszatok miattuk.

Elhallgatott és várt, de egyikük sem sietett magyarázatot adni. A törp megvakarta a hátsóját, aztán megköszörülte a torkát, és kiköpött.

– Nem lennék meglepve – szólt végül –, ha mostanra Nilfgaard markában lenne a Jaruga mindkét partja egészen az Ina torkolatáig. Nektek hová kellene a Jarugánál eljutni?

– Kifejezetten sehova. – Geralt úgy döntött, válaszol. – Csak a folyónál legyünk. Le akarok csorogni csónakkal a torkolatáig.

Zoltan ránézett, és elnevette magát; de azon nyomban elhallgatott, amint rájött, hogy nem tréfának szánta.

– Azt meg kell mondani – felelte valamivel később –, hogy nem semmi útvonalakról álmodoztok. De vessétek el az efféle ábrándokat. Egész Dél-Brugge lángokban áll, karóba húznak, vagy elhajtanak Nilfgaardba rabszolgának, mielőtt még elérnétek a Jarugához. Még ha valami csoda folytán el is jutnátok a folyóig, semmi esélyetek sincs arra, hogy lecsorogjatok a torkolatáig. Meséltem nektek arról a csónakhídról, amit Cintra meg a bruggei part között állítottak. Én pontosan tudom, hogy azt a hidat éjjel-nappal szigorúan őrzik, ott semmi át nem úszik a folyón, lazac talán. A ti sürgős meg fontos dolgaitoknak muszáj lesz veszíteniük a nagy sürgősségükből meg a fontosságukból. Senki sem ugorhat magasabbra a saját valagánál. Én így látom ezt az ügyet.

Milva tekintete és arckifejezése ékesszólóan árulkodott arról, hogy ő is hasonlóképpen látja ezt az ügyet. Geralt semmit sem fűzött hozzá. Nagyon kutyául érezte magát. A tompa, gyötrő fájdalom láthatatlan szemfogai szüntelenül a bal alkarcsontját és a jobb térdét marták, amit az erőltetés és a mindent átjáró nyirkosság csak fokozott. Gyötrő, nyomasztó, elmondhatatlanul kellemetlen érzések is kínozták; idegen érzések, amelyeket korábban soha nem tapasztalt, és amelyekkel képtelen volt megbirkózni.

A tehetetlenség és a rezignáció.

Két nappal később elállt az eső, előkukucskált a nap is. Az erdők párával és gyorsan szertefoszló köddel sóhajtottak fel, a madarak igyekeztek az esőzés által rájuk kényszerített hallgatást hirtelenjében behozni. Zoltan is jókedvre derült, és hosszasabb pihenőt rendelt el, amely után, azt ígérte, gyorsabban haladnak majd, és legfeljebb egyetlen nap leforgása alatt elérik a Régi Utat is.

A kernowi asszonyok a környék összes ágát száradóban levő ruhadarabok feketéjével és szürkéjével aggatták tele, ők maguk pedig, egy szál gyolcsingjükben, szégyenlősen elbújtak a bokrok közt, és valami ételt kotyvasztottak. A meztelen gyerkőcök is jókedvre kerekedtek, válogatott módszerekkel zavarva meg a párolgó erdő méltóságteljes nyugalmát. Kökörcsin kialudta a fáradtságát. Milvának nyoma veszett.

A törpök aktívan pihentek. Figgis Merluzzo és Munro Bruys elindult gombát keresni. Zoltan, Yazon Varda, Caleb Stratton és Percival Schuttenbach a kocsitól nem messze telepedett le, és megállás nélkül srófoztak; ez volt a kedvenc kártyajátékuk, ennek szentelték minden szabad percüket, még a korábbi, esős estéken is.

A vaják leült néha melléjük, és kibicelt; most is így tett. Még mindig nem sikerült megértenie a jellegzetes törp játék komplikált szabályait, de lebilincselték a kivételes gonddal kidolgozott kártyák és a figurákat ábrázoló festmények. Azokhoz a kártyákhoz képest, amelyekkel az emberek játszottak, a törpök kártyái a poligráfia valóságos mesterművei voltak. Geralt ismételten meggyőződött arról, hogy a szakállas népség technikája korántsem csupán a bányászat, a kohászat és a metallurgia területén volt erősen fejlett. Az, hogy konkrétan a kártyajátékok terén a törpök tehetsége nem segítette őket a piacon egyeduralmat szerezni, annak a ténynek volt betudható, hogy az emberek körében a kártya még mindig kevésbé volt népszerű a kockánál, az emberek hazárdjátékosai pedig nem éppen azok köréből kerültek ki, akik jelentőséget tulajdonítottak volna az esztétikumnak. A kártyás emberek, mint azt a vajáknak nem egyszer volt alkalma megfigyelni, mindig agyonhasznált kartonlapocskákkal játszottak, melyek olyan koszosak voltak, hogy mielőtt az asztalra letették volna, módszeres munkával kellett őket az ujjaiktól elválasztani. A figurákat olyan hanyag módon festették fel, hogy csak annak köszönhetően lehetett a szüzet az alsótól megkülönböztetni, hogy az alsó lovon ült. Mely ló egyébiránt sokkal inkább emlékeztetett egy nyomorék menyétre.

A törp kártyák képei kizárták az ilyesfajta félreértéseket. A koronát viselő filkó valóban királyi jelenség volt, bögyös és bájos a dáma, az alabárddal felfegyverzett alsó kackiás bajuszt kapott. A törpök nyelvén hravalnak, vainának és balletnek hívták ezeket a figurákat, de Zoltan és kompániája közöst és emberi elnevezéseket használt a játékban.

A nap sütött, szállt az erdőből a pára, Geralt kibicelt.

A törpök srófjának alapelve valahogy a lóvásárok árveréseire emlékeztetett – intenzitásában éppúgy, mint a licitálók hangerejének tekintetében. A legmagasabb „árat” bemondó páros igyekezett a lehető legtöbb ütést szerezni, amit aztán a másik pár minden létező módon akadályozni próbált. Zajosan és nagy hévvel zajlott a játszma, ráadásul minden játékos mellett ott hevert egy vaskos bot is. Elég ritkán csaptak oda egymásnak a dorongokkal, de hadonászni gyakran hadonásztak velük.

– Hát hogy játszol te, te zsizsikes? Mi, te ekeferkó? Minek a lapit dobtad be szív helyett? Hát szerinted én jókedvemben hívtam szívet? Ejj, de rávernék a botommal arra a hülye fejedre!

– Négy lapim volt alsóval, gondoltam, kioptolok!

– Négy lapid, na persze! Majd talán ha a saját répádat is beleszámoltad, mikor az öledben voltak a lapjaid! Gondolkodj már kicsit, Stratton, nem egyetem ez itt! Mi itt kártyázunk! Na, de még egy koca is megkopasztja a podesztát, ha jól jár a lapja. Osszál, Varda.

– Tök langali.

– Göb kis stósz!

– Göbbel játszott a király, teleszarta bugyiját. Duplázom a lapit!

– Sróf!

– Ne aludj már, Caleb. Duplázták a lapit! Mire licitálsz?

– Tök nagy stósz!

– Tartom. Ohó! Na és most? Senki se srófol? Mi van, fiúk, felszaladt a gallérotok? Varda, te vagy az induló. Percival, ha még egyszer rákacsintasz, úgy szemgödrön baszlak, hogy télig nem fogsz kacsintgatni.

– Alsó.

– Dáma!

– Filkót rája! Ej, de buja pára. Megütöm és, hohó, itt van még a szívem is, szűkös időkre tartogattam! Alsó, tízes, zsír...

– És tromfot rá! Ki az adut ki nem játssza, anyámasszony katonája. És itt a göb! Na mi van, Zoltan? Ugyan a lábadra hágtam!

– Láttátok ezt, a kibaszott manóját. Hej, de fognám én azt a botot...

Mielőtt még Zoltan hasznát vehette volna a botjának, rettentő sikoly hallatszott fel az erdőből.

Geralt ugrott fel elsőként. Futás közben elkáromkodta magát, amikor újra a térdébe hasított a fájdalom. Zoltan Chivay rögtön ott loholt a nyomában, felkapva macskabőrbe csavart kardját a kocsiról. Percival Schuttenbach és a többi törp botokkal felfegyverkezve szaladt mögöttük, hátul pedig Kökörcsin igyekezett utánuk, akit felriasztott a kiáltás. Szélről, az erdőből Figgis és Munro szökkent elő. A két törp gombászó kosaraikat félrehajítva kapta el és vonta félre a menekülő porontyokat. Nem tudni, honnan, de Milva is előkerült; futás közben húzta elő a vesszőt a tegezéből, és már mutatta is a vajáknak a helyet, ahonnan a kiáltás felhangzott. Nem volt rá szükség. Geralt hallotta, látta és már tudta is, miről van szó.

Az egyik gyerek volt az, aki kiabált, egy fonott hajú, szeplős, kilenc éves forma kislány. Úgy állt ott néhány lépésre egy halom korhadt fatönktől, mintha kővé vált volna. Geralt villámgyorsan odaugrott, hóna alá kapta a lányt, félbeszakítva a vad visongást; a szeme sarkából elkapta a mozgást a fatuskók között. Gyorsan hátrább lépett, ahol Zoltanba és a törpjeibe ütközött. Milva, aki szintén észrevette a mozgást a tönkök között, megfeszítette az íját.

– Ne lőj – sziszegte oda. – Vidd innen a gyereket, de gyorsan. Ti meg, vissza. Csak nyugodtan. Csak semmi hirtelen mozdulat.

Eleinte azt hitték, az egyik korhadt tuskó mozdult meg, épp mintha csak kedve támadt volna lemászni a napsütötte rakásról, és árnyékba húzódni a fák között. Csak figyelmesebben szemlélve vehették észre a tuskókra nem éppen jellemző sajátosságait – mindenekelőtt a négy pár bütykös ízületű lábacskát, melyek a barázdált, foltos és a rákokéhoz hasonlóan szelvényes páncélból nyúltak ki.

– Csak nyugodtan – ismételte halkan Geralt. – Ne provokáljátok. Ne tévesszen meg titeket a látszólagos lomhasága. Nem agresszív, de villámgyorsan tud mozogni. Ha fenyegetve érzi magát, támadhat, és a mérgére nincs ellenszer.

A lény szép lassan felmászott egy tuskóra. Szemügyre vette az embereket és a törpöket, lomhán forgatva nyélen ülő szemeit. Szinte meg sem mozdult. Ízelt lábai végét tisztítgatta egymás után felemelve és gondosan megcsipkedve őket impozáns, éles kis csáprágóival.

– Akkora kiabálás volt itt – jelentette ki hirtelen a vaják mellett álló Zoltan fásultan –, hogy azt hittem, valami tényleg rettenetes az. Mondjuk egy lovas katona a verdeni alakulat önkéntesei közül. Vagy egy ügyész. Ez meg itt, hát na, egy ilyen szép nagyra nőtt, pókszerű rákmicsoda. Azt meg kell hagyni, hogy különös egy formákat képes a természet magára ölteni.

– Már nem képes – felelte Geralt. – Az, ami ott ül, egy szemfej. A Káosz teremtménye. Az együttállás után maradt, kihalófélben levő őskövület, ha érted, mire gondolok.

– Persze, hogy értem – nézett a szemébe a törp. – Bár nem vagyok én se vaják, se a Káosznak meg az efféle kis lények szakija. Na, nagyon kíváncsi vagyok, mihez kezd most a vaják egy ilyen együttállás után maradt őskövülettel. Pontosabban szólva, nagyon kíváncsi vagyok, hogy mivel kezd hozzá a vaják. A saját kardodat használod, vagy jobb szeretnéd az én sihillemet?

– Szép fegyver – vetett Geralt egy pillantást a kardra, amit Zoltan a macskabőrrel borított, lakkozott fából készült hüvelyéből húzott elő. – De nem lesz rá szükség.

– Kíváncsi vagyok – ismételte Zoltan. – Akkor hát itt kellene állnunk, és kölcsönösen méregetni egymást? Várni, amíg ez az őskövület nem érzi majd fenyegetve magát? Vagy talán forduljunk vissza, és hívjuk segítségül a nilfgaardiakat? Mit javasolsz, te szörnyek pestise?

– Hozzátok ide a kocsiról a merőkanalat és az üst fedelét.

– Mi van?

– Ne vitatkozz a szakival, Zoltan – szólalt meg Kökörcsin.

Percival Schuttenbach odaszökkent a kocsihoz, és szempillantás alatt előadta a kívánt eszközöket. A vaják odakacsintott a kompániának, aztán teljes erejéből elkezdte a fedőt verni a kanállal.

– Elég! Elég! – kiabálta pillanatokkal később Zoltan Chivay fülére szorította tenyérrel. – Tönkre teszed, bazdmeg, a födőt! Elment a rák! Már elmenekült, hogy a rosseb egye meg!

– De még hogy menekült! – lelkendezett Percival. – Csak úgy porzott. Minden tiszta nyirkos, emögött meg porzott, vagy itt dögöljek meg!

– A szemfej hallása – magyarázta hűvösen Geralt, visszaszolgáltatva a törpnek az itt-ott kissé behorpadt konyhai eszközöket – rendkívül kifinomult és érzékeny. Nincs füle, de úgyszólván az egész testével hall. Különösen a fémes hangokat képtelen elviselni. Fájdalmat érez...

– Még a valagában is! – szakította félbe Zoltan. – Tudom, mert én is éreztem, amikor elkezdted azt a födőt csapdosni. Ha annak az undormánynak érzékenyebb a hallása nálam, minden együttérzésem. Biztosan nem jön vissza? Nem hozza a barátait is?

– Nem hiszem, hogy sok barátja maradt volna még a földön. Egészen biztos, hogy maga a szemfejünk sem fog egyhamar visszajönni a környékre. Nincs mitől félni.

– Szörnyekről nem nyitok vitát – komorult el a törp. – De a rezeskoncerted valószínűleg elhallatszott egészen a Skellige-szigetekig, úgyhogy nem zárnám ki a lehetőségét, hogy valami zenebarátok már meg is indultak felénk. Jobb, ha nem találnak minket itt, amikor ideérnek. Táborbontás, fiúk! Hé, fehérnép, felöltözni, gyerekeket megszámolni! Indulás, egy-kettő!

Amikor éjszakára letáboroztak, Geralt úgy döntött, tisztázza a homályos pontokat. Zoltan Chivay ezúttal nem ült le srófozni a többiekkel, nem okozott hát nehézséget elcsalnia valami félreeső helyre egy őszinte, férfias beszélgetésre. Nem is kerülgette a forró kását.

– Ki vele, honnan tudtad, hogy vaják vagyok?

A törp rámeresztette a szemét, és ravaszul elmosolyodott.

– Verhetném én itt előtted a mellem az éleslátásomért. Mondhatnám, hogy észrevettem, hogyan változik meg a szemed alkonyatkor meg a tűző napon. Győzködhetnélek arról, hogy világlátott egy törp vagyok, és hallottam egyet s mást Ríviai Geraltról. De az igazság ennél sokkal prózaibb. Ne nézz már úgy, mint a verembe esett farkas. Te diszkrét vagy ugyan, de a te bárd barátod úgy énekel meg mondja a magáét, be nem áll a szája. Onnan tudom, mi a hivatásod.

Geralt megállta, hogy feltegye a következő kérdést. És jól tette.

– Na, jól van – folytatta Zoltan. – Kökörcsin kifecsegett mindent. Meg kellett érezze, hogy értékeljük mi az őszinteséget, azt meg, hogy barátsággal viseltetünk az irányotokba, nem kellett hiszen kiéreznie, mert nem titkoljuk mi, kivel hányadán állunk. Röviden: tudom, miért sietsz úgy délre. Tudom, milyen sürgős meg fontos dolgok szólítanak Nilfgaardba. Tudom, kit akarsz ott megkeresni. És nem csak a költő fecsegéséből. A háború előtt Cintrában éltem, és hallottam a meséket a Meglepetés Gyermekről meg a fehérhajú vajákról, akinek a Meglepetést rendelték.

Geralt ezúttal sem fűzött hozzá semmit.

– A többi meg – fűzte tovább a törp – csak megfigyelés kérdése. Békén hagytad azt a rákszerű ocsmondaságot, pedig hát vaják vagy, a vajáknak meg hiszen az a dolga, hogy a szörnyeket irtsa. De az a monstrum semmi rosszat a te Meglepetéseddel nem tett, úgyhogy félretetted a kardod, csak elkergetted azt a födőt verve. Merthogy te most nem vaják vagy, hanem nemes lovag, aki az elrabolt, sanyargatott szűz megmentésére siet.

– Még mindig csak úgy meregeted rám a szemed – tette hozzá; továbbra is képtelenül arra, hogy a válaszra vagy a vaják megjegyzéseire várjon. – Továbbra is árulást szimatolsz, nyugtalanul amiatt, hogyan is fordulhat majd ellened a kitudódott titok. Ne rágd már magad. Elmegyünk együtt az Ináig, egymást segítve, egymást támogatva. Ugyanaz a célod neked is, nekünk is: túlélni és élni tovább. Azért, hogy a nemes küldetésünket folytassuk. Vagy csak éljünk, egyszerűen, de úgy, hogy ne kelljen majd szégyenkeznünk a halálunk óráján. Azt gondolod, megváltoztál. Hogy a világ megváltozott. De hát hiszen olyan a világ most is, mint annak előtte, pont ugyanolyan. És te is ugyanaz vagy, aki voltál. Ne rágd magad.

– Felejtsd már el ezt az elválást – kezdett Zoltan ismét a monológba, ügyet sem vetve a vaják hallgatására. – Meg hogy egyedül menj délre, Bruggén és Soddenen keresztül a Jaruga irányába. Más utat kell keresned Nilfgaardba. Ha akarod, adhatok én tanácsot...

– Ne adj tanácsot – masszírozta meg Geralt a térdét, amit néhány napja folyamatosan kínzott a fájdalom. – Ne adj nekem tanácsot, Zoltan.

Kökörcsint a srófozó törpöknek kibicelve találta. Szó nélkül karon ragadta a poétát, és maga után ráncigálta az erdőbe. Kökörcsin azonnal rájött, miről van szó; elég volt csak egyetlen pillantást vetnie a vaják arcára.

– Pletykafészek – mondta halkan a vaják. – Postaszájú. Falufarka. Csomót kellett volna kötni a nyelvedre, te marha. Lakatot tenni a szádra.

A trubadúr hallgatott, de az arcára rátarti kifejezés ült ki.

– Amikor híre ment, hogy barátkozni kezdtem veled – folytatta a vaják –, akadt nem is egy az értelmesebbje között, aki furcsállotta az ismeretségünket. Megdöbbentette őket, hogy hagyom, hogy velem gyere. Azt tanácsolták, fogjam magam, és valahol a semmi közepén raboljalak ki, fojtsalak meg, hajítsalak egy gödörbe, és szórjak rád némi harasztot. Komolyan mondom, sajnálom, hogy nem hallgattam rájuk.

– Tényleg akkora titok volt, hogy ki vagy és mire készülsz? – csattant fel hirtelen Kökörcsin. – Tényleg mindenki előtt titkolóznunk kell és megjátszani magunkat? Ezek a törpök... Olyan, mintha a kompániánk lennének...

– Nekem nincs kompániám – hördült rá a vaják. – Nincs. És nem akarom, hogy legyen. Nincs rá szükségem. Megértetted?

– Persze, hogy megértette – szólalt meg a háta mögött Milva. – És én is megértettem. Neked senkire sincsen szükséged, vaják. Gyakran megmutatod.

– Én itt nem valami magánháborút vezetek – fordult hátra hirtelen a férfi. – Semmi szükségem egy rakás fenegyerekre, mert nem azért megyek Nilfgaardba, hogy megmentsem a világot, hogy majd én megdöntsem a gonosz birodalmát. Én Cirihez megyek. Ezért kell egyedül mennem. Bocsássatok meg, ha ez nem hangzik túlságosan szépen, de a többi engem nem érdekel. És most menjetek. Egyedül akarok lenni.

Amikor egy pillanattal később megfordult, észrevette, hogy csak Kökörcsin ment el.

– Megint álmodtam – közölte kurtán. – Milva, vesztegetem az időmet. Vesztegetem az időmet! Szüksége van rám. Segítségre van szüksége.

– Beszéll – mondta halkan a lány. – Vesd ki magadbó. Akármilyen szörnyű is legyen, szabadúll meg tőle.

– Nem volt szörnyű. Álmomban... Táncolt. Ott táncolt valami füstös bódéban. És boldog volt, hogy a franc essen belé. Szólt a zene, valaki kiabált... Az egész bódé csak úgy rázkódott a kiáltásoktól és a cincogó hegedűtől... Ő pedig ropta, csak ropta, dobogott a sarkacskáival... De annak az átkozott bódénak a teteje fölött, a hűvös, éjszakai levegőben... ott táncolt a halál. Milva... Maria... Szüksége van rám.

Milva elfordította a tekintetét.

– Nincs ezze egyedü – suttogta.

Úgy, hogy ne hallhassa a férfi.

Amikor legközelebb megálltak, a vaják érdeklődni kezdett Zoltan kardja, a sihill után, amelyre a szemfejjel megesett kaland idején sikerült már egy pillantást vetnie. A törp habozás nélkül kitakarta a fegyvert a macskabőrökből, és előhúzta lakk hüvelyéből.

A kard úgy negyven hüvelyk hosszú lehetett, de nem nyomhatott többet harmincöt unciánál. A hossza jelentős részén titokzatos rúnákkal borított penge kékesen csillogott, és éles volt, akár a borotva; némi gyakorlattal akár meg is lehetett volna borotválkozni vele. A tizenkét hüvelykes, egymást keresztező gyíkbőr szíjakkal betekert markolat gomb helyett hengeres bronz sapkát kapott; a keresztvasa egészen rövid és mesterien megmunkált volt.

– Szép darab – tett Geralt a sihillel egy rövid, sziszegő kört, gyors vágást intézett balról, ahonnan magas dexter szekonddal villámgyorsan parádra váltott. – Komolyan mondom, szép darab vas ez.

– Hah! – horkant fel Percival Schuttenbach. – Darab vas! Eredj csak, és nézd meg magadnak jobban, különben egy pillanat, és még képes leszel egy darab tormának nevezni!

– Volt jobb kardom is valaha.

– Nem vitatom – vonta meg a vállát Zoltan. – Merthogy bizonyára a mi fegyverkovácsainktól származott. Ti, vajákok, jól tudtok a karddal hadonászni, de hát csinálni hiszen nem magatok csináljátok őket. Ilyen kardokat csak nálunk kovácsolnak, Mahakamban, Carbon hegye alatt.

– A törpök olvasztják ki az ércet – tette hozzá Percival –, és ők kovácsolják a rétegelt pengéket. De mi, manók, foglalkozunk a köszörüléssel és a fenéssel. A saját műhelyeinkben. A saját, manó technológiánkkal, úgy, ahogyan valaha a saját gwyhyrjeinket, a világ legjobb kardjait csináltuk.

– A kard, amit most viselek – húzta elő a fegyverét Geralt – Brokilonból, a Craag An-i katakombákból származik. A driádoktól kaptam. Elsőrendű fegyver, pedig se nem törp, se nem manó. Tünde penge, lehet úgy száz, talán kétszáz éves is.

– Hiszen ez hozzá se konyít! – kiáltott fel a manó kezébe véve a kardot és végigfuttatva rajta az ujját. – A díszítése tünde, az igaz. A markolat, a keresztvas és a markolatgomb. A maratás, a vésés, a cizellálás és a többi díszítés is tünde. De a pengét Mahakamban kovácsolták és fenték. És az is igaz, hogy jó pár évszázaddal ezelőtt lett kovácsolva, mert azonnal látszik, hogy silány minőségű acél, és a megmunkálása is primitív. Tessék, tedd csak mellé Zoltan sihilljét; látod a különbséget?

– Látom. Az enyém semmivel sem tűnik rosszabb munkának.

A manó felhorkant, és bosszúsan legyintett egyet. Zoltan fölényesen elmosolyodott.

– A pengének – magyarázta oktató hangon – vágnia kell, nem valamilyennek tűnnie, és nem is az alapján ítélik meg, hogy milyennek tűnik. A lényeg, hogy a kardod acél és vas egészen közönséges kompozituma, miközben az én sihillem pengéjét grafittal és bóraxszal nemesített öntvényből kovácsolták...

– Modern technika! – Percival, aki némileg izgalomba jött, képtelen volt megállni, hogy közbeszóljon, hiszen a disputa kétségkívül számára jól ismert kérdések felé kanyargott. – A penge konstrukciója és kompozíciója, a számos rétegből felépülő puha mag, melyre kemény, nem pedig puha acélból kerül él...

– Csak lassan, csak lassan – csendesítette le a törp. – Belőle nem csinálsz metallurgust, Schuttenbach, ne untasd a részletekkel. Elmagyarázom én ezt neki egyszerűen. A jó minőségű, kemény magnetitből készült acélt, vaják, roppant nehéz megélezni. Miért? Mert kemény! Ha valaki nem rendelkezik a megfelelő technológiával, mint ahogyan valaha mi sem, ti meg máig sem teszitek, de szeretne éles kardot, a penge megerősített magjára a megmunkálással szemben kevésbé ellenálló puha acél széleket ver. Pont ezzel a leegyszerűsített metódussal készült a te brokiloni kardod is. A modern pengéket épp fordítva készítik – puha a magjuk, kemény az élük. A megmunkálásuk időigényes, és mint azt említettem, fejlett technológiát igényel. De az eredményeképpen olyan pengét kaphatsz, amivel ketté tudsz vágni egy levegőbe dobott batisztkendőt.

– A te sihilleddel meg lehet csinálni ezt a mutatványt?

– Nem – mosolyodott el a törp. – Az így élezett példányokat két kezeden meg tudnád számolni, és ritkán jutott el bármelyik is Mahakamon túlra. De garantálom neked, hogy annak a bütykös ráknak a páncélja nem sok ellenállást tanúsított volna a sihillel szemben. Szépen felszeletelhetted volna úgy, hogy még csak el se fáradsz bele.

A kardokról és a metallurgiáról folyó vita eltartott még egy darabig. Geralt érdeklődéssel hallgatta, megosztotta a saját tapasztalatait, kiegészítette az ismereteit, kérdezett ezt-azt, szemügyre vette és kipróbálta Zoltan sihilljét. Még nem tudta, hogy másnap kiegészítheti majd az elméletet a gyakorlattal is.

Az első arra utaló jel, hogy a környéken emberek élnek, egy forgáccsal és fakéreggel körbevett, szabályos tűzifarakás volt, amelyet az előttük járó Percival Schuttenbach vett észre az irtásút mellett.

Zoltan megállította a menetet, és távoli felderítésre küldte ki a manót. Percival el is tűnt, hogy aztán fél órával később sebesen, izgatottan és zihálva térjen vissza, már messziről integetve feléjük. Odaszaladt, de ahelyett, hogy azonnal rátért volna a beszámolóra, megragadta hosszú orrát az ujjaival, és hatalmasat fújt rajta, olyan hangot keltve, ami leginkább egy juhászkürt harsogására emlékeztetett.

– Ne ijeszd el az állatokat – mordult rá Zoltan Chivay. – És beszélj. Mi van ott előttünk?

– Település – lihegte a manó számos zsebbel ellátott kabátja szárnyaiba törölve ujjait. – A tisztáson. Három kunyhó, pajta, pár viskószerűség...

Egy kutya szaladgál az udvaron, a kémény meg füstöl. Ott ennivalót főznek. Zabkását, ráadásul tejen.

– Mi van, a konyhában jártál? – nevetett fel Kökörcsin. – A lábosokba is benéztél? Honnan tudod, hogy zabkása?

A manó igen lekicsinylően nézett vissza rá, Zoltan meg bosszúsan felprüszkölt.

– Ne sértegesd, poéta. Egy mérföldre is kiszagolja a zabát. Ha ő azt mondja, hogy zabkása, akkor zabkása. A fenébe is, nem tetszik ez nekem.

– Aztán miért nem? Nekem tetszik a zabkása. Szívesen megenném.

– Zótánnak igaza van – mondta Milva. – Te meg hagassá, Kökörcsin, mer ez itt nem valami kőtemény. Ha tejen fő a kása, az azt jelenti, tehén is van ott. De a gazda, ha füstöt lát, fogja a tehenét és ebújik az erdőbe. Hát ez pont minek nem bújká? Fordújunk az erdőbe, kerűjük e’ nagy ívbe. Bajt szimatolok.

– Csak lassan, csak lassan – morogta a törp. – Elmenekülni bármikor el tudunk. És mi van, ha már vége a háborúnak? Ha megindult végre a temeriai sereg? Mit tudunk mi itt a sűrűjében? Lehet, hogy volt már valahol valami döntő csata, lehet, hogy visszaverték Nilfgaardot, lehet, hogy a front már mögénk került, a parasztok meg a tehenek meg kezdenek hazaszállingózni? Muszáj lesz ezt kideríteni, kitudakolni valahogy. Figgis, Munro, ti ketten itt maradtok, a szemeteket meg tartsátok nyitva. Mi meg szépen terepszemlét tartunk. Ha nincs veszély, karvalyhangon fogok kiáltani.

– Karvalyhangon? – rázta meg a szakállát nyugtalanul Munro Bruys. – Hiszen neked fogalmad sincs arról, hogyan kell a madárhangokat utánozni, Zoltan.

– És éppen erről van szó. Ha hallasz egy különös, semmire sem hasonlító hangot, az leszek én. Percival, vezess. Geralt, velünk jössz?

– Mind veletek megyünk – szállt le Kökörcsin a lóról. – Ha ez valamiféle csapda lenne, nagy csapatban inkább biztonságban leszünk.

– Itt hagyom nektek a Feldmarschallt – emelte le a papagájt a válláról Zoltan, és átnyújtotta Figgis Merluzzónak. – Ez a bestia képes csak úgy hirtelen elkezdeni teli tüdőből kurvaanyázni, és akkor a fene megette a titokban lopódzásunkat. Gyerünk.

Percival fürgén az erdő szélére vezette őket, a sűrű bodzabokrok közé. A bokrokon túl finoman lejteni kezdett; ott tornyosult egy rakás gyökerestől kifordított fatörzs is. Széles tisztás terült el a túloldalukon. Óvatosan kikémleltek.

A manó beszámolója pontos volt. A tisztás közepén valóban ott állt a három kunyhó, a pajta és néhány gyeptetejű viskó. Az udvaron hatalmas tócsa trágyalé csillogott. Az épületeket és a darabka elhanyagolt szántót alacsony, helyenként beomlott kerítés vette körbe, a kerítésen túl pedig ott sürgött-forgott a barna kutya is. Az egyik kunyhó tetejéről szállt a füst, lustán kúszva végig a horpadt zsúptetőn.

– Való igaz – suttogta Zoltan szimatolva –, ínycsiklandó illata van ennek a füstnek. Főleg, ha az orrod az üszkös romok szagához szokott. Nem látni se lovat, se őrt; jó hír, mert nem zártam volna ki, hogy valami csavargó banda pihenget meg főzőcskézik itten. Hmm, nekem úgy tűnik, biztonságos a dolog.

– Odamegyek – jelentette ki Milva.

– Nem – tiltakozott a törp. – Te túlságosan is Mókusnak látszol. Ha meglátnak téged, még megijednek, és ha egyszer félnek, hajlamosak az emberek kiszámíthatatlanná válni. Yazon és Caleb megy. Te meg tartsd készenlétben az íjad, te fogod őket fedezni, ha bármi lenne. Percival, futás a többiekhez. Ti meg álljatok készen, ha visszavonulót kellene fújni.

Yazon Varda és Caleb Stratton óvatosan kilépett a bozótos sűrűjéből, és megindultak az épületek felé. Lassan meneteltek, figyelmesen pillantgatva oldalra.

A kutya azonnal kiszagolta őket, dühösen csaholt fel-alá szaladgálva az udvaron; rá se hederített a törpök kedveskedő cuppogására és füttyögetésére. A kunyhó ajtaja feltárult. Milva azonnal felemelte az íját, és azzal a mozdulattal megfeszítette a húrt is. Aztán azonnal lazábbra is eresztette.

A küszöbre alacsony, kövérkés lány szaladt ki, hosszú hajfonatokkal. Kiabált valamit, a kezeivel hadonászott. Yazon Varda széttárta a karját, és visszakiabált valamit. A lány üvölteni kezdett; az ordítást hallották, de a szavakat nem tudták belőle kihámozni.

Yazonhoz és Calebhez viszont el kellett jutnia a szavaknak, és meg is lett a hatásuk, mert mindkét törp, mintha parancsszóra tenné, sarkon fordult, és megiramodott vissza a bodzabokrok felé. Milva ismét megfeszítette az íját, ide-oda vezette a nyílhegyet célpontot keresve.

– Az ördögbe is, mi folyik itt? – horkant föl Zoltan. – Mi történik? Mi elől menekülnek ezek így? Milva?

– Fogd be a pofád – sziszegte az íjászlány, még mindig kunyhótól kunyhóig, viskótól viskóig vezetve a nyílhegyet. De továbbra sem talált semmilyen célpontot. A fonott hajú lány eltűnt a kunyhóban, becsukta maga után az ajtót.

A törpök úgy rohantak, mintha a Káosz minden démona a sarkukban lihegett volna. Yazon kiabált valamit, de lehet, hogy káromkodott. Kökörcsin hirtelen elsápadt.

– Azt kiabálja... Ó, anyám!

– Mi a... – Zoltan hirtelen elhallgatott, mert Yazon és Caleb időközben visszaért, vörösen az erőlködéstől. – Mi van már? Beszéljetek!

– Ragály van rajtuk... – lihegte Caleb. – Fekete himlő...

– Hozzáértetek valamihez? – hőkölt hirtelen hátra Zoltan Chivay, kis híján felborítva Kökörcsint. – Hozzáértetek valamihez az udvaron?

– Nem... A kutya nem engedett közelebb menni...

– Hála és köszönet a kibaszott korcsának – emelte Zoltan az égre a szemét. – Adjatok neki, istenek, hosszú életet és egy rakat csontot, nagyobbat Carbon hegyénél. A lánynak, annak a tömzsinek, voltak hólyagjai?

– Nem. Ő egészséges. A betegek az utolsó kunyhóban fekszenek, a pereputtya. De sokan meghaltak már, azt mondta. Jaj, jaj, Zoltan, felénk fújt a szél!

– Elég legyen má a fogcsikorgatásbó – mondta Milva leeresztve az íját. – Hogyha fertőzötthö nem nyútatok, nem lesz semmi bajotok, nincs mitő féni. Má ha az tényleg igaz a himlőve. Lehet, hogy csak e akart titeket a lán onnan kergetni.

– Nem – tiltakozott Yazon még mindig reszketve. – Volt a viskó mögött egy gödör... Tele hullákkal. A lánynak nincs ereje elföldelni a halottakat, úgyhogy a gödörbe dobálja...

– Na – fintorodott el Zoltan. – Nesze, itt a zabkásád, Kökörcsin. De nekem valahogy elment tőle a kedvem. Tűnjünk el innen, de gyorsan.

A házak felől ugatni kezdett a kutya.

– Elbújni – sziszegte a vaják térdre ereszkedve.

A tisztás túlsó oldalán lovascsapat rontott elő az erdei ösvényről, füttyögve és hujjogatva, vágtázva bekerítették az épületeket, aztán betörtek az udvarra. A lovasok fegyveresek voltak ugyan, de nem viseltek egységes színeket. Épp ellenkezőleg, tarkán és összevissza voltak öltözve, még a felszerelésük is azt a benyomást keltette, hogy teljesen véletlenszerűen állították össze. És nem az arzenálban, hanem a csatamezőn.

– Tizenhárom – számolta gyorsan össze Percival Schuttenbach.

– Ezek meg mifélék?

– Se Nilfgaard, se más regulárisok – állapította meg Zoltan. – Se nem Scoia’tael. Nekem úgy tűnik, önkéntesek. Szabadcsapat.

– Vagy martalócok.

A lovasok kiabáltak, lovaikat táncoltatták az udvaron. A kutya kapott egyet lándzsanyéllel, és elszaladt. A fonott hajú lány kipenderült a küszöbre, elkiáltotta magát. De ezúttal nem hatott a figyelmeztetése, vagy nem is vették komolyan. Az egyik lovas odavágtatott, megragadta a lányt a varkocsánál fogva, lerántotta a küszöbről, és keresztülvonszolta a pocsolyán. A többiek leugrottak a lóról, hogy segítsenek neki; elrángatták a lányt az udvar végébe, letépték róla a gyolcsinget, és beledöntötték egy rakás rohadt szalmába. A lány elszántan védekezett, de esélye sem volt. Csak egy martalóc nem csatlakozott a mulatsághoz, amelyik a kerítéshez kötözött lovakra ügyelt. A lány hosszú, velőtrázó sikolyt hallatott. Azután egy rövid, fájdalmasat. Utána már nem hallották többet.

– Katonák! – pattant fel Milva. – Micsoda hősök, az édes kurva anyjukat!

– A himlőtől se félnek – csóválta a fejét Yazon Varda.

– A félelem – motyogta Kökörcsin – emberi dolog. Ezekben nem maradt már semmi emberi.

– Kivéve a beleik – mondta rekedtes hangon Milva, miközben gondosan az idegre illesztette a nyilat. – Amit én mingyá kilukasztok ezeknek a semmirekellőknek.

– Tizenhárom – közölte sokatmondóan Zoltan Chivay. – És lovaik is vannak. Elkapsz egyet vagy kettőt, a többi meg bekerít minket. Aztán meg lehetnek ezek akár felderítők is. Ördög tudja, milyen erők vonulnak utánuk.

– Öbe tett kézze kellene végignézzem?

– Nem – igazította meg Geralt a hátán a kardot és a pántot a hajában. – Elegem van abból, hogy csak nézzem. Amúgy istenigazából elegem van a tétlenségből. De nem szabad szétszóródniuk. Látod azt, amelyik a lovakat fogja? Amikor odaérek, szedd le a nyeregből. Ha sikerül, akkor még egyet is. De csak ha odaértem.

– Marad tizenegy – fordult hozzá az íjászlány.

– Tudok számolni.

– Ott marad még a himlő – morogta Zoltan Chivay. – Odamész, idehozod a ragályt... Az ördögbe is, vaják! Mindannyiunkat veszélybe sodorsz egy... A mindenségit, ez nem az a lány, akit keresel!

– Fogd be, Zoltan. Menjetek vissza a kocsihoz, rejtőzzetek el az erdőben.

– Veled megyek – közölte rekedtesen Milva.

– Nem. Fedezz távolról, úgy többet segíthetsz.

– És én? – kérdezte Kökörcsin. – Én mit csináljak?

– Azt, amit általában. Semmit.

– Neked elment az eszed... – hördült fel Zoltan. – Egyedül ekkora halomra... Mi van veled? Hőst akarsz játszani, a szüzek megmentőjét?

– Fogd be.

– Hogy az ördög vigyen el! Várj csak. Hagyd itt a kardod. Sokan vannak, jobb, ha nem kell a vágáson igazítani. Vidd a sihillem. Ezzel elég egyszer lecsapni.

A vaják habozás és egyetlen szó nélkül vette el a törp fegyverét. Még egyszer megmutatta Milvának a lovakra ügyelő martalócot. Azután átugrott a tuskókon, és gyors léptekkel megindult a kunyhók felé.

Sütött a nap. Szöcskék ugrottak félre a lába alól.

A lovakra vigyázó férfi észrevette, előhúzta a gerelyét a nyereg melletti tartójából. Kimondottan hosszú, zilált haja a megtépázott, rozsdás dróttal toldozott-foldozott sodronyingre hullt. Egészen új, láthatóan nemrég rabolt csizmát viselt, csillogó csatokkal.

Az őrszem felkiáltott, mire a kerítés mögül újabb martalóc bukkant fel. A nyakában lógott az övére függesztett kardja; éppen a gatyáját gombolta be. Geralt már egészen közel járt. Meghallotta a szalmarakás felől a lánnyal szórakozó férfiak röhögését. Mélyeket lélegzett, és minden lélegzetvétellel egyre nőtt benne a vágy a gyilkolásra. Lecsillapodhatott volna, de nem akart. Szerette volna egy kicsit kiélvezni.

– Te meg ki vagy? Megállni! – kiáltott fel a hosszú hajú a gerelyt lóbálva a kezében. – Mit akarsz te itt?

– Elegem van abból, hogy csak nézzem.

– Mi vaaaaan?

– Az a név, hogy Ciri, mond neked valamit?

– Majd én...

Többet már nem mondhatott a martalóc. A szürkés tollú nyílvessző a mellkasa közepén érte, és letaszította a nyeregből. Mielőtt még földet érhetett volna, Geralt már hallotta is a következő nyíl tollait felsusogni. A másik zsoldos a hasába kapta a nyílhegyet, alacsonyan, a gombolást tartó két keze közé. Felvonyított, mint valami állat; összecsuklott, és háttal a kerítésnek zuhant, kidöntve és félbetörve a dorongjait.

Mielőtt még a többiek magukhoz térhettek és fegyvert ragadhattak volna, a vaják már ott járt közöttük. A törpkard szikrázott és énekelt; az acél pihekönnyű és borotvaéles dalában vad vérszomj harsogott. A megsebzett testek szinte nem is mutattak ellenállást. A vér az arcára fröccsent; ideje sem volt letörölni.

Még ha meg is fordult volna a martalócok fejében, hogy felvegyék vele a harcot, a földre zuhanó holttestek és a patakokban ömlő vér látványa sikerrel elvette a kedvüket. Egyiküknek a térdén lógott a nadrágja; még csak fel sem tudta húzni, kapott egyet a nyaki ütőerére, és hanyatt vágódott, nevetségesen himbálva még mindig kielégületlen férfiasságát. Egy másik, igazi kis tejfelesszájú, mindkét kezével a fejét igyekezett eltakarni, a sihill pedig keresztülszelte mindkettőt, a csuklójánál. A többiek szétrebbentek, szerteszét szaladtak. A vaják a nyomukba eredt, lélekben elátkozva a fájdalmat, amely ismét a térdében lüktetett. Remélte, hogy a lába nem mondja majd fel a szolgálatot.

Kettőt sikerült a kerítéshez szorítania. Védekezni próbáltak, felemelve a kardjukat; félelemtől bénultan, esetlenül tették. A vaják arcára a törppengével átvágott artériákból újra vér fröcskölt. De a maradékuk kihasználta az időt, és sikerült elmenekülniük, már fel is ugrottak a lovakra. Az egyikük azonnal vissza is zuhant, ahogy egy nyílvessző eltalálta, csapkodva és rángatózva, akár egy partra vetett hal. Ketten vágtára fogták a lovukat. De elmenekülni csak egy tudott, mert a harctéren hirtelen felbukkant Zoltan Chivay. A törp megforgatta a bárdját, és elhajította, a háta közepén találva el az egyik menekülőt. A martalóc felüvöltött, és lábával csapdosva kirepült a nyeregből. Az utolsó egészen a ló nyakához tapadt, átugratott a tetemekkel teli gödör fölött, és elvágtatott az erdei ösvény irányába.

– Milva! – kiáltott fel egyszerre a vaják és a törp.

Az íjászlány már futott is feléjük; most megtorpant, terpeszállásban dermedve meg. Leeresztette megfeszített íját, és lassan felfelé kezdte emelni, egyre magasabbra és magasabbra. Nem hallották az ideg csattanását; Milva tartása sem változott, még csak meg sem rezzent. Csak akkor látták meg a nyilat, amikor az ívét megtörve lefelé kezdett száguldani. A lovas kifordult a nyergéből; a vállában ott ágaskodott a feltollazott vessző. De nem zuhant ki. Felegyenesedett, és kiabálva élesebb vágtára sarkallta hátasát.

– Micsoda íj – nyögött fel elismerően Zoltan Chivay. – Micsoda lövés!

– Picsába az ilyen lövéssel – törölte le a vért az arcáról a vaják. – Az a szukafattya elszökött, és mindjárt hozza a barátait.

– Eltalálta! Pedig volt vagy talán kétszáz lépés is!

– Célozhatott volna a lovára.

– A ló semmirő se tehet – fujtatott dühében a közeledő Milva. Nézte, ahogyan a lovas eltűnik az erdőben, és kiköpött. – Ehibáztam a szarházit, mer lihegtem picinyt... Pfúj, te féreg, fussá csak a nyilamma! Hogy hozna neked baszerencsét!

Az erdei út felől lovat hallottak felnyeríteni, amit rögvest az éppen legyilkolt lovasa velőtrázó sikolya követett.

– Hohó! – nézett csodálattal az íjászlányra Zoltan. – Ez sem jutott messzire! Nem semmi vesszőid vannak! Mérgezettek? Vagy talán varázslat? Mert hiszen még ha el is kapta a himlőt az a senkiházi, ilyen gyorsan a nyavalya se törte volna ki!

– Nem én vótam – pillantott Milva beszédesen a vajákra. – Meg nem is a skarlát. De azt hiszem, tudom, ki lehetett.

– Tudom azt én is – harapta be a törp a bajszát somolyogva. – Észrevettem én ám, hogy folyton körbe nézegelődtök, tudom, hogy valaki titokban a nyomunkban jár. Egy kis gesztenye csikón. Nem tudom, kiféle, de ha titeket nem izgat... Nem az én dolgom.

– Főleg, mer a haszna is megvan az ilyen utóvédnek – mondta Milva, sokatmondóan nézve a vajákra. – Biztos vagy te abba, hogy ez a Cahir az ellenséged?

A vaják nem felelt. Visszaadta a kardot Zoltannak.

– Köszönöm. Egészen jól vág.

– Jó kézben – villantotta rá a fogait a törp. – Hallottam én meséket a vajákokról, na de nyolc fickót leteríteni nem egész két perc alatt...

– Nincs ezen mit dicsekedni. Védekezni se tudtak.

A fonott hajú lány négykézlábra tápászkodott, aztán talpra állt; megtántorodott, reszkető kezeivel hasztalan próbálta megigazítani magán a szétszaggatott gyolcsing maradványait. A vaják megdöbbent, amikor látta, hogy egyáltalán semmiben, de abszolút semmiben sem hasonlított Cirire, pedig egy pillanattal azelőtt megesküdött volna, hogy úgy néz ki, mintha ikerhúga lenne. A lány ügyetlen mozdulattal megtörölte az arcát, és ingatag léptekkel megindult a kunyhó irányába. Meg sem kerülte a pocsolyát.

– Hé, várjá má – kiáltotta Milva. – Hé, te... Segíthetnénk valamibe? Hé!

A lány még csak oda sem pillantott. A küszöbön megbotlott, kis híján el is esett; megkapaszkodott az ajtófélfában. És becsapta maga után az ajtót.

– Az emberek hálája nem ismer határokat – mondta a törp. Milva hirtelen hátraperdült, arcvonásai megfeszültek.

– Mégis miér kellene hálásnak lennie?

– Tényleg – tette hozzá a vaják. – Miért?

– A martalócok lovaiért. – Zoltan nem kapta el a tekintetét. – Ha levágja őket a húsukért, nem kell levágnia a tehenet. Látszik, hogy a himlő nem fogja, most meg már éhség se fenyegeti. Túléli. Arra meg, hogy neked hála elkerülte a hosszasabb mulatozást, meg hogy rágyújtsák a kunyhókat, majd csak pár nap múlva fog rájönni, mire a gondolatait összeszedi. Menjünk innen, mielőtt még ránk fúj a miazma... Hé, vaják, te meg hova? Hálás szavakért talán?

– Csizmáért – felelte hűvösen Geralt a halott szemeit az égre meresztő, hosszú hajú martalóc fölé hajolva. – Úgy tűnik, ez itt épp jó lesz rám.

A következő pár napban lóhúson éltek. A csillogó csatos csizma egészen kényelmes volt. A nilfgaardi, akit Cahirnak hívtak, továbbra is a nyomukban haladt gesztenye ménjén, de a vaják nem nézett hátra.

Felfejtette végre a sróf titkait, még játszott is egyet a törpökkel. Veszített.

Arról, hogy mi történt az erdei irtáson, nem beszéltek. Nem volt miért.

Mandragóra v. szerencsegyökér, az ebszőlőfélék családjába tartozó növénynemzetség, amely lágy szárú, látszólag szártalan növényeket foglal magába, répaszerű gyökérzettel, melyben az emberalakhoz való hasonlatosság fedezhető fel; levelei rozettába rendeződnek. M. autumnalis v. officinalis, kis mértékben termesztett Vicovaro, Rowan és Ymlac területén, vadon ritkán nő. Bogyói zöldek, később sárgás színt kapnak; ecettel és borssal fogyasztják őket, leveleit nyers állapotban használják. M.gyökér, napjainkban nagyra értékeli a medicina és gyógyszertan, korábban komoly jelentőséggel bírt a babonás hit számára, kiváltképp Észak népeinek körében; belőle emberalakokat faragtak (alraune, alrune), és otthonaikban becses talizmánként őrizték. Úgy tartották, védelmet jelent a betegséggel szemben, peres ügyekben szerencsét hoz, az asszonyok számára pedig termékenységet és könnyű szülést biztosít. A bábukat ruhába öltöztették, holdújára új viseletet kaptak. A m.gyökér megjelent a kereskedelemben is, ára a hatvan florint is elérte. E célból hasznosították a földitök gyökerét is (ld.). A babona értelmében a m.gyökér bűbájokhoz és varázsitalokhoz, valamint mérgekhez került felhasználásra; ezen tévhit a boszorkányüldözések időszakában új erőre kapott. A m.gyökér bűnös céllal történő hasznosításának vádja felmerült p.e. Lucrezia Vigo (ld.) perében. Állítólag méregként használta a m.-t a legendás Filippa Alhard (ld.) is.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

IX. kötet

Harmadik fejezet

Megváltozott valamelyest a Régi Út, mióta utoljára erre járt a vaják. A valaha egyenletes, lapos bazaltlapokkal kirakott út, melyet évszázadokkal korábban tündék és törpök építettek, mostanra foghíjakkal ásítozó romhalmazzá vált. A belevájt lyukak helyenként olyannyira mélyre nyúltak, hogy kisebb kőfejtőkre emlékeztettek. Egyre lassabban haladt a menet, a törpök kocsija csak nagy vesződségek árán volt képes a gödrök között lavírozni, lépten-nyomon megakadt.

Zoltan Chivay tudta, milyen okok állnak az út pusztulása mögött. Az utolsó nilfgaardi háborút követően, magyarázta, hallatlanul megnőtt a kereslet az építőanyagok iránt. Akkor aztán az embereknek is eszébe ötlött, hogy a Régi Út a megmunkált kő amolyan kimeríthetetlen tárháza. És mivel az elhanyagolt, a semmi közepén sehonnan sehová sem vezető út réges-régen jelentőségét vesztette a közlekedésben, és alig valaki használta, a pusztításában nem ismertek se mértéket, se kegyelmet.

– A nagyobb városaitokat – panaszkodott a törp a papagáj rekedtes káromkodásának kíséretében – egytől egyig vagy a tündék fundamentumaira építettétek, vagy a miénkre. A kisebb várak meg városkák alá csak-csak elkészítettétek a magatok alapjait, de a homlokzathoz még mindig a mi köveinket viszitek. Közben meg egész idő alatt csak azt ismételgetitek, hogy nektek, embereknek hála halad csak, meg fejlődik a világ.

Geralt semmit sem fűzött ehhez.

– De ti még pusztítani sem vagyok képesek ésszel – szitkozódott Zoltan, miközben újabb akciót vezényelt egy gödörben elakadt kerék kiszabadítására. – Miért nem szeditek fel a köveket apránként, az út széléről? Olyanok vagytok, mint a gyerekek! Ahelyett, hogy szépen sorjában ennétek a fánkot, kipiszkáljátok a közepéből az ujjatokkal a lekvárt, a többit meg eldobjátok, mert úgy meg már nem is olyan finom.

Geralt azt magyarázta, hogy mindenről a politikai földrajz tehet. A Régi Út nyugati vége Bruggében fekszik, a keleti Temeriában, a közepe meg Soddenben, úgyhogy minden királyság a maga belátása szerint pusztítja a saját szakaszát. Zoltan válaszképpen elég ocsmány egy módon írta körül a helyet, ahová a királyokat kívánja, és említett néhány válogatott illetlenséget a politikájukkal kapcsolatos véleményére vonatkozóan, amit Duda Feldmarschall pedig a királyok édesanyjáról szólva egészített ki.

Minél messzebbre jutottak, annál rosszabb lett a helyzet. Zoltan hasonlata a fánkkal és a lekvárral egyre kevésbé bizonyult találónak – az út sokkal inkább emlékeztetett gyümölcskenyérre, amiből valaki gondosan kipiszkálta az összes mazsolát, aszalt finomságot és diófélét. Úgy tűnt, elkerülhetetlenül közeleg a perc, amikor a kocsi darabokra hull vagy véglegesen és visszavonhatatlanul megreked. Végül éppen az mentette meg őket, ami az utat elpusztította. Rábukkantak a délkelet felé vezető csapásra, melyet az összeharácsolt kőlapokat szállító, nehéz szekerek tapostak és döngöltek. Zoltan jobb kedvre derült, kijelentette, hogy az út kétségtelenül valamelyik Ina menti erődbe vezet, ahhoz a folyóhoz, ahol azt remélte, összetalálkozik majd a temeriai sereggel. A törp szentül hitte, hogy ahogyan az előző háború idején is, épp az Inán túlról, Soddenből indul majd meg az északi királyságok megsemmisítő ellencsapása, mely után a megtört Nilfgaard maradványai hitvány módon megfutamodnak, vissza a Jarugán át.

És valóban: azzal, hogy a menetirányukat megváltoztatták, ismét közelebb sodródtak a háborúhoz. Éjszaka hatalmas tűz fénye világította be előttük az eget hirtelen, nappal pedig füstoszlopokat pillantottak meg, amelyek délen és keleten keresztezték a horizontot. Mivel azonban továbbra sem lehettek biztosak abban, ki az, aki harcol és gyújtogat, és ki az, akit vernek és felégetnek, óvatosan haladtak csak előre, távoli felderítésekre küldve Percival Schuttenbachot.

Alaposan meglepődtek egy reggel: ló érte be őket, lovasa nélkül; egy gesztenye mén. A nilfgaardi hímzésű, zöld cafrangot sötét vérfoltok tarkították. Képtelenség volt eldönteni, hogy a havekár kocsija mellett legyilkolt lovas vére lehet, vagy később ontották ki, már azt követően, hogy a ló új gazdára talált.

– Na, gond egy szá se – mondta Milva Geraltra nézve. – Má amennyire egyátalán gond vót.

– Az igazi gond az, hogy nem tudjuk, ki ütötte ki a lovasunkat a nyergéből – morogta Zoltan. – És hogy az a valaki nem követ-e minket, már a magunk, meg a néhai különös kis utóvédünk nyomában.

– Nilfgaardi volt – szorította össze Geralt a fogait. – Lehet, hogy szinte akcentus nélkül beszélt, de a menekülő parasztok kihallhatták...

Milva elfordította a fejét.

– Akkó köllött vóna levágnod, vaják – mondta csendesen. – Könnyebb halála lett vóna.

– Felkelt a koporsóból – bólogatott Kökörcsin sokatmondóan pillantva Geraltra –, pusztán azért, hogy valami árokban rohadjon meg.

E szavakkal zárult Ceallach fia Cahir, a koporsóból kiszabadított nilfgaardi epitáfiuma, aki azt állította, nem is nilfgaardi. Többet már nem beszéltek róla. Minthogy Geralt – gyakorta hangoztatott fenyegetései ellenére – valamiért mégsem sietett megválni a makrancos Keszegtől, Zoltan Chivay ült fel a gesztenyepejre. A törp lába nem ért le a kengyelig, de a mén szelíd volt, és hagyta magát vezetni.

Éjszakánként továbbra is világos volt a tüzektől a látóhatár, nappal füstoszlopok törtek az ég felé, beszennyezve kékjét. Hamarosan kiégett épületekre bukkantak; a tűz még mindig ott pislákolt az elszenesedett gerendák és tetőgerincek között. Az üszkös romoktól nem messze nyolc toprongyos alak ült öt kutyájával, testületileg egy felpuffadt, félig elszenesedett lótetemen talált maradék hús lerágásával foglalatoskodva. A törpök láttán a lakmározók páni félelemben futottak szét. Csak egy ember és egy kutya maradt, akiket semmi fenyegetés nem lett volna képes elszakítani a taréjként meredező bordájú dögtől. Zoltan és Percival megpróbálták kifaggatni a férfit, de semmit sem tudtak kiszedni belőle. A fickó csak vinnyogott, reszketett; válla közé húzta a fejét, miközben a koncokról letépett cafatoktól fuldokolt. A kutya morgott, egészen az ínyéig rájuk vicsorítva a fogát. Iszonyatosan bűzlött a lótetem.

Kockáztattak, és nem tértek le az útról, amely nemsokára újabb kiégett romokhoz vezette őket. Jókora falut égettek itt porrá, melynek a közelében bizonyára ütközetre is sor került, mert közvetlenül a füstölgő romok mögött ott láttak egy friss kurgánt. A kurgánon túl pedig, valamennyivel távolabb, hatalmas tölgyfa nőtt a keresztúton. A tölgy csak úgy roskadozott a makktól.

És a holttestektől.

– Meg kell néznünk – döntötte el Zoltan, pontot téve a kockázatról és veszélyről folyó vita végére. – Menjünk közelebb.

– Mi a büdös francnak – csattant fel Kökörcsin – akarod azokat az akasztottakat nézegetni, Zoltan? Hogy kifoszd őket? Ide látom, hogy ezeknek még csizmája sincs.

– Hülye vagy te? Nem a csizmájuk érdekel, hanem a hadi helyzet. Az események alakulása a háborús hadszíntéren. Mit röhögsz? Te költő vagy, azt se tudod, mi az a stratégia.

– Meg fogsz lepődni. Tudom.

– Én meg azt mondom neked, hogy még akkor sem ismernéd fel a stratégiát, ha előugrana a bokorból, és jól valagba rúgna.

– Való igaz, az ilyet nem ismerném fel. A bokorból kiugró stratégiát meghagyom a törpöknek. A tölgyfákról lógót szintúgy.

Zoltan legyintett, és elvonult a fa irányába. Kökörcsin, aki sosem volt képes a kíváncsiságán úrrá lenni, megsürgette Pegazust, és utána léptetett. Geralt némi habozás után a nyomukba eredt. Látta, hogy Milva is jön utána.

A hullákból lakmározó varjak vonakodva rebbentek fel a láttukra, károgva és tollaikat suhogtatva. Néhányan elrepültek az erdő irányába, a többi csak áttelepedett a roppant fa magasabb ágaira, és érdeklődéssel szemlélte Duda Feldmarschallt, aki a törp válláról ocsmányul sértegette az édesanyjukat.

A hét akasztott közül az első mellén táblácska függött „Hazaáruló” felirattal. A második „Kollaboránsként” lógott, a harmadik „Tünde spicliként”; a negyedik mint „Dezertőr”. Az ötödik nő volt, összeszaggatott, véres gyolcsban, akit „Nilfgaardi kurvaként” jelöltek meg. A felakasztottak közül kettőn nem lógott tábla, ami arra engedett következtetni, hogy ők csak valami véletlen folytán lógtak.

– Pompás – derült fel Zoltan Chivay a táblákra mutatva. – Látjátok? A mi seregeink haladtak át erre. A mi derék jó fiaink támadásba lendültek, visszaverték az ellenséget. És, ahogy elnézem, még a pihenésre meg a harctéri mulatságokra is futotta az idejükből.

– És nekünk mit jelent ez?

– Azt, hogy a front már átvonult, a nilfgaardiaktól meg elválaszt minket a temeriai sereg. Biztonságban vagyunk.

– És a füst előttünk?

– Azok a mieink – jelentette ki a törp határozott hangon. – Felégetik a falvakat, ahol kosztot vagy kvártélyt adtak a Mókusoknak. Már a frontvonal mögött járunk, én mondom nektek. Itt fut ebből a kereszteződésből az út délnek, ami Armeriába vezet, egy védhelyhez a Chotla és az Ina összefolyásánál. Úgy tűnik, az út rendben, elindulhatunk rajta. A nilfgaardiaktól már nem kell félnünk.

– Nincsen füst tűz nékü – szólt közbe Milva. – És aho tűz van, ott meg is égetheted magad. Én azt mondom, bolond egy dolog a tűzze szembe menni. Bolond egy dolog olyan úton menni, amin a lovasság seperc alatt bekeríthet minket. Vegyük be magunk az erdőbe.

– Erre vagy temeriaiak jártak, vagy a soddeni sereg – kötötte az ebet a karóhoz a törp. – A frontvonal mögött vagyunk. Trappolhatunk az úton anélkül, hogy félnünk kellene; ha találkozunk is valami sereggel, a mieink lesznek.

– Veszélyes ez – csóválta a fejét az íjászlány. – Hogyha akkora nagy harcos vagy te, Zótán, tudod hisze, hogy Nilfgaardnak szokása a lovasokat távóra kikűdeni. Ezek itt temeriaiak voltak, az is lehet. De hogy előttünk mi van, arró fogamunk sincs. Délen csak úgy feketéllik az ég a füsttő, éppen, hogy annak a te védhelyednek köll ott égnie Armeriába. Akko viszont nem a front mögött vagyunk, hanem a fronton. Belefuthatunk a seregbe, a martalócokba, valami kóbor szabadcsapatba, még a Mókusokba is. Mennyünk a Chotláho, de az erdőn keresztü.

– Igaza van – állt a lány mellé Kökörcsin. – Nekem se tetszenek azok a füstök. Még ha Temeria át is ment támadásba, lehetnek még előttünk előretört nilfgaardi lovassvadronok. Elmennek a Feketék ilyen messzi portyákra. Benyomulnak a hátországba, összeállnak a Scoia’taellel, felfordulást csinálnak, és vissza is fordulnak. Emlékszem, hogy ment ez Felső-Soddenben az előző háború idején. Én is azt gondolom, hogy menjünk az erdőkön át. Az erdőben semmi sem fenyeget minket.

– Nem volnék én abban olyan biztos – mutatott Geralt az utolsó akasztottra, akinek, bár magasan himbálózott, karmokkal végigszántott, kiálló csontokkal meredő csonkok maradtak csak a lábfeje helyén. – Nézzetek csak oda. Az ott ghúlok műve.

– Lidércek? – hőkölt vissza Zoltan, és kiköpött. – Hullazabálók?

– Hogyne. Éjszaka vigyáznunk kell majd az erdőben.

– Kurrvv-anyáád! – rikácsolta Duda Feldmarschall.

– A számból vetted ki a szót, madaram – ráncolta a szemöldökét Zoltan Chivay. – Na, jól benne vagyunk a slamasztikában. Hogy legyen akkor? Az erdőben, ahol lidércek járnak, vagy az úton, ahol katonák és martalócok?

– Az erdőbe – felelte határozottan Milva. – És miné sűrűbbe. Inkább a ghúlok, mint az emberek.

Az erdőket járták, kezdetben csak óvatosan, feszülten, a bozót minden zörejére felriadva. Hamarosan azonban visszanyerték a nyugalmukat, a kedélyüket és a korábbi tempójukat. Nem találkoztak ghúlokkal, de még csak a jelenlétük legcsekélyebb nyomával sem. Zoltan azzal tréfálkozott, hogy a lidércek és mindenféle más démonok bizonyára tudomást szereztek a közelgő seregekről, márpedig ha a szörnyetegeknek volt alkalma akció közben megfigyelni a martalócokat és a verdeni önkénteseket, halálos félelmükben az erdők legmélyebb és legvadabb sűrűjébe rejtekeztek; ott ülnek most is, reszketve és az agyaraikat vacogtatva.

– És óva intik a lidércnőket, az asszonaikat meg a lánaikat is – bökte oda Milva. – Tuggyák a monstrumok, hogy a vonuló katona még a birkának se kegyemez. Ha meg asszoni gyócsot aggatnak a fűzre, hát elég lesz a hősnek az is, meg a göcslyuk.

Kökörcsin, akinek hosszabb ideje semmi se szegte se lelkesedését, se kedvét, felhangolta a lantját, és elkezdett illő kuplét komponálni a füzekről, a göcsökről és a buja bakákról, a törpök és a papagáj pedig egymással versenyezve súgták neki az újabb rímeket.

– Ó – ismételte Zoltan.

– Hol? Mi? – kérdezte Kökörcsin a kengyelben állva és a szoros mélyét bámulva a törp mutatta irányban. – Semmit se látok!

– Ó.

– Ne fecsegj, mint a papagáj! Mit: ó?

– A folyócska – magyarázta Zoltan nyugodt hangon. – A Chotla jobb oldali mellékfolyója. Ónak hívják.

– Ááá...

– Mit hord ez már megint össze! – nevetett fel Percival Schuttenbach. – Az Á a felső folyásánál ömlik a Chotlába, szép kis útra innen. Ez itt az Ó, nem az Á.

A hasadékot, amelyben a nem különösebben komplikált nevű folyócska folyt, a gyalogszerrel járó törpök feje fölé érő csalán nőtte be, menta és korhadt fa átható illata lengett felette, és szüntelenül átjárta a békák kuruttyolása. Emellett meredek falai is voltak, és éppen ez bizonyult végzetesnek. Vera Loewenhaupt kocsija, ami az utazásuk kezdete óta derekasan ellenállt a sors szeszélyeinek, és leküzdött minden akadályt, elvesztette az Óval vívott küzdelmet. Ahogy lefelé vezették, kicsúszott a törpök kezéből, szökdécselve leszáguldott egészen a szurdok aljára, és teljességgel ripityára tört.

– Rrrurr... vanyád! – rikácsolta Duda Feldmarschall ellenpontozva Zoltan és kompániája kórusban felhangzó kiáltását.

– Az igazat megvallva – értékelte a helyzetet Kökörcsin a jármű maradványait és a szerteszét szórt holmijukat vizsgálva –, lehet, jobb is, hogy így történt. Ez az átkozott kocsitok csak lassította a menetet, állandóan csak a baj volt vele. Nézd reálisan a helyzetet, Zoltan. Így is szerencsénk volt, hogy senki sem rohant le minket és senki sem üldözött. Ha gyorsan kellett volna menekülnünk, otthagyhattuk volna a kocsit minden cókmókunkkal együtt, ami ebben az adott helyzetben még menthető.

A törp haragosan legyintett, és dühösen morgott valamit a szakállába, de Percival Schuttenbach meglepő módon a trubadúr mellé állt. A melléállást, mint azt a vaják észrevette, néhány sokatmondó kacsintás is kísérte. A kacsintásoknak titokban kellett volna maradnia, de a manó apró arcának beszédes mimikája lehetetlenné tette, hogy ki ne tudódjon.

– Igaza van a költőnek – ismételte Percival fintorogva és kacsingatva. – Csak egy dobtányira vagyunk a Chotlától és az Inától. Még előttünk áll Fen Carn, csupa úttalan út. Nehéz is lenne ott egy kocsival. Ha viszont az Inánál találkozunk a temeriai seregekkel, akadhattak volna gondok a... rakományunkkal.

Zoltan elgondolkodott, közben meg-megszívta az orrát.

– Na, jól van – mondta végül a kocsi maradványaira nézve, melyeket lusta sodrával nyaldosott az Ó-folyó. – Szétválunk. Munro, Figgis, Yazon és Caleb itt marad. A többiek továbbindulnak. Kénytelenek leszünk a lovakat terhelni az elemózsiás zsákokkal és a kéziszerszámokkal is. Munro, tudjátok, mi a teendő? Van lapátotok?

– Van.

– Csak aztán nehogy nekem látható nyoma maradjon! A helyét pedig jelöljétek meg jól, és jegyezzétek is meg!

– Nyugodt lehetsz.

– Gond nélkül utolértek minket – vette a hátára Zoltan a hátizsákját és a sihillt; megigazította az övébe tűzött bárdocskát. – Az Ó folyásával fogunk haladni, aztán végig a Chotlánál az Ináig. Viszlát, fiúk.

– Kíváncsi vagyok – dörmögte oda Milva Geraltnak, amikor a megfogyatkozott kis csapat a hátramaradt négy törp integetésével búcsúztatva útjára indult. – Kíváncsi vagyok, mégis mi lehetett azokba a ládikókba, hogy olyan nagyon e köll ásni, meg a helyét megjelőni? Meg még úgy, hogy egyikünk se lássa?

– Nem a mi dolgunk.

– Nem hiszem – mondta félhangon Kökörcsin, óvatosan vezetve Pegazust a kidőlt fák törzsei között –, hogy a váltás gatyáikat tartották volna azokban a ládákban. Nagy reményeket fűznek ahhoz a rakományhoz. Eleget beszélgettem velük ahhoz, hogy rájöjjek, honnan fúj a szél, és mit dugdoshatnak azokban a ládákban.

– És mit dugdosnak bennük szerinted?

– A jövőjüket – pillantott körbe a költő, hogy megbizonyosodjon róla, nem hallja senki. – Percival szakmája szerint kőcsiszoló, szeretne saját műhelyt nyitni. Figgis és Yazon kovácsok, valami hámorról beszéltek. Caleb Stratton meg akar nősülni, a menyasszonya szülei pedig már egyszer elkergették, olyan ágrólszakadt. Zoltan meg...

– Hagyd már abba, Kökörcsin. Úgy pletykálsz, mint valami asszony. Bocsáss meg, Milva.

– Nincs is mér.

A folyó túlpartján, a sötét és nyirkos öregerdő pásztáján túl ritkulni kezdtek a fák; tisztások, alacsony nyírfaligetek és száraz rétek keresztezték az útjukat. Ennek ellenére lassan haladtak. Milva példáját követve, aki indulás után rögtön a nyergébe vette a fonott hajú, szeplős kislányt, Kökörcsin is felültetett egy gyerkőcöt Pegazusra, Zoltan pedig kettőt is felrakott a gesztenye ménre, ő maga meg mellette ment tovább a gyeplőt tartva. De a tempó mégsem lett gyorsabb; a kernowi asszonyok nem tudták tartani a lépést.

Már majdnem beesteledett, amikor közel órányi bolyongás után a szorosok és szurdokok között Zoltan Chivay megállt, váltott néhány szót Percival Schuttenbachhal, majd a kompánia többi tagjához fordult.

– Ne kiabáljatok és ne is nevessetek ki – mondta. – De nekem úgy tűnik, eltévedtem. A fenébe is, fogalmam sincs, hol vagyunk és merre kellene mennünk.

– Ne beszélj hülyeségeket – nyugtalankodott Kökörcsin. – Mégis mit értsünk azon, hogy nem tudod? Hiszen a folyó folyását követjük. Ott meg, a szurdokban, hiszen az a ti Ó-folyótok. Igazam van?

– Igazad. De nézd csak meg, milyen irányba folyik.

– A jó büdös francba. Ez lehetetlen!

– Pedig lehet – szólt közbe komoran Milva, miközben békésen huzigálta a száraz leveleket és fenyőtűket a nyergében ülő, szeplős kislány hajából. – Evétettük az utat a szorosokba. Kanyargós a folyó, patkókat épít. Ott vagyunk a hurokba.

– De ez még mindig az Ó-folyó – makacskodott Kökörcsin. – Ha tovább követjük a folyót, nem tévedhetünk el. Beismerem, előfordul, hogy a folyók meanderezzenek, de végül aztán kivétel nélkül beleömlenek valamibe. Ez a világ rendje.

– Ne okoskodj, te lantos – ráncolta Zoltan az orrát. – Fogd csak be a szádat. Nem látod, hogy éppen gondolkodok?

– Nem. Semmi sem utal arra, hogy gondolkodnál. Ismétlem, kövessük a folyót, akkor majd...

– Elég legyen – horkant rá Milva. – Városi bunkó vagy te ehhe. A te világodnak a rendjébe mindenho falak vannak körbe, lehet, ott ér is még valamit az okoskodásod. Nézzé má körbe! Össze-vissza feszántják a vízmosások a vőgyet, minden partja meredek meg tiszta bozót. Há hogyan akarod te a folyót követni? Végig le a szurdok ódalán, bele a dzsindzsába meg a mocsárba, megin fö, megin le, megin fö, kantáron rángatva a lovakat? Két szurdok, és úgy kapkodsz majd a levegő után, hogy a part feléné eterüsz, mint a palacsinta. Mi gyerekeket meg nőket viszünk, Kökörcsin. És mingyá lemegy a nap.

– Észrevettem. De rendben, hallgatok. Hallgatom, mit javasolnak a mi tapasztalt erdei nyomkeresőink.

Zoltan rásózott a szitkozódó papagáj kobakjára, az ujjara csavart egy szakállfürtöt, és dühösen megrántotta.

– Percival?

– Nagyjából tudjuk az irányt – pillantott a manó a napra, amely épp-épp csak a fák koronái felett függött. – Úgyhogy az első koncepció ez lenne: köpjünk a folyóra, forduljunk vissza, jussunk ki a szurdokokból a szárazra, és menjünk Fen Carnon keresztül, végig a folyóközön, egészen a Chotláig.

– A másik koncepció?

– Az Ó sekély. Még ha az utolsó esők után bővebb is a vize, mint szokott, át tudunk rajta gázolni. Vágjunk keresztül a meandereken, annyiszor kelve át a patakon, ahányszor az utunkba kerül. Ha a Naphoz igazítjuk az irányt, egyenesen a Chotla és az Ina összefolyásához érünk.

– Nem – szólt közbe hirtelen a vaják. – Azt javaslom, a második koncepcióról azonnal tegyünk is le. Még csak ne is vegyük számításba. A túlparton előbb vagy utóbb valamelyik Pohaberekben fogunk kilyukadni. Azok ocsmány egy helyek, határozottan javaslom, hogy tartsuk magunkat távol tőlük.

– Akkor hát te ismered azokat a részeket? Jártál már arra? Tudod, hogyan lehet onnan kikeveredni?

A vaják egy darabig hallgatott.

– Jártam egyszer arra – mondta megtörölve a homlokát. – Három évvel ezelőtt. De az ellenkező irányból, keletről jöttem. Bruggébe tartottam, és le akartam vágni az utat. Arra meg, hogy hogyan keveredtem ki, nem emlékszem. Mert félholtan hoztak ki onnan egy szekéren.

A törp elnézte a vajákot egy pillanatig, de több kérdést nem tett fel.

Szótlanul fordultak vissza. A kernowi asszonyok csak nehezen haladtak, botladozva, botokra támaszkodva, de egyikük száját sem hagyta el panasz. Milva közvetlenül a vaják mellett léptetett, karjában tartva a fonott hajú kislányt, akit a nyeregben nyomott el az álom.

– Gondolom – szólalt meg hirtelen –, jó agyonvertek ott a berekbe, akko, három évve ezelőtt. Valami szörnyféle, ha jó sejtem. Veszélyes egy mesterséged van neked, vaják.

– Nem tagadom.

– Én tudom – dicsekedett Kökörcsin hátulról –, hogy volt az akkor. Megsebesültél, valami kupec hozott ki onnan, aztán a Folyóntúlon rátaláltál Cirire. Yennefer mesélte.

A név hallatán Milva finoman elmosolyodott. Nem kerülte el Geralt figyelmét. Úgy döntött, amint legközelebb tábort vernek, rendesen lekapja a lábáról Kökörcsint, amiért olyan rojtos a szája. Ismerve a költőt, arra persze nem számított, hogy foganatja is lesz; annál is inkább, mert Kökörcsin valószínűleg rég kifecsegett már mindent, amit csak tudott.

– Lehet, mégiscsak rosszú van ez így – mondta egy pillanattal később az íjászlány –, hogy nem mentünk tovább a túpartra, a berekbe. Ha te akko megtalátad a lánt... A tündék azt mondják, ha másodszorra is emész oda, aho valami történt, megismétlődhet, ami vót... Úgy mongyák... A rossebbe is, efelejtettem. Sorscsomó?

– Hurok – javította ki a vaják. – Sorshurok.

– Pfúj! – fintorodott el Kökörcsin. – Beszélhetnétek másról is, mint hurkokról meg csomókról. Egyszer azt jövendölte nekem egy tünde, hogy bitófán veszek majd búcsút ettől a siralomvölgytől, bakó által. Nem is hiszek én igazából az ilyen olcsó jóslatokban, de pár napja azt álmodtam, akasztanak. Egészen verejtékben úszva ébredtem, se nyelni nem tudtam, se levegőt nem kaptam. Úgyhogy nem hallgatom éppenséggel örömmel, ha valaki akasztófákról társalog.

– Nem hozzád beszélek, hanem a vajákhoz – vágott vissza Milva. – Te meg csak ne hegyezzed itt nekem a füled, akko majd nem is üti meg semmi randaság. Mi, Geralt? Mit mondasz te arra a sorshurokra? Hogy ha emennénk oda a berekbe, megismétlődhetne, ami vót?

– Ezért is jó, hogy visszafordultunk – felelte durván a férfi. – A legkevésbé sem szeretném megismételni azt a rémálmot.

– Meg kell mondani – bólogatott Zoltan körbenézve –, elragadó egy helyre vezettél ki minket, Percival.

– Fen Carn – morogta a manó hosszú orra hegyét vakarászva. – A Kurgánmező... Gondolkodtam is mindig, honnan származhat a neve...

– Na, most már tudod.

Az előttük elterülő széles völgykatlant már belepte az esti pára, melyből, mintha csak a tenger tükre volna, ezer meg ezer kurgán és mohos monolit meredt, ameddig a szem ellát. Némelyik szikla egyszerű, alaktalan kőtömb volt. Másokból, melyeket simára csiszoltak, obeliszkeket és menhireket állítottak. Megint csak másokat, amelyek a kőerdő középpontjához közelebb helyezkedtek el, dolmenekbe, tumulusokba és cromlechekbe rendeztek, olyan módon állítva körbe őket, mely kizárta a természet véletlenszerű működésének lehetőségét.

– Csakugyan – ismételte a törp. – Elragadó hely arra, hogy itt töltsük az éjszakát. Tünde temető. Ha nem csal az emlékezetem, vaják, ghúlokat emlegettél a minap? Na, hát akkor tudd, én érzem, hogy itt bujkálnak a kurgánok között. Kell itt lennie mindennek: ghúlnak, graveirnek, lidércnek, wichtnek, tünde szellemnek, kísértetnek, jelenésnek, ától cettig. Ott ülnek mind, és tudjátok, miről sutyorognak? Hogy ni, nem kell már vacsorára vadászni, mert idejött az magától.

– És ha visszafordulnánk? – vetette fel suttogva Kökörcsin. – Ha eltűnnénk innen, míg úgy-ahogy világos van?

– Én is ezt mondom.

– A fehérnép egy lépést se bír má tenni – közölte dühösen Milva. – A pulyák majd kiesnek a kezünkbő. A lovak is kidöglöttek. Te magad hajtottá minket, Zótán, hogy mennyünk még, na még fé mérfődet, ezt hajtogattad, na még egy ágyúlövésnyit, ilyet mondtá. Most meg? Vagy két mérfődet hátra? Egy nagy szart. Temető, nem temető, ott éccakázunk, aho sikerűt.

– Úgy van – helyeselt a vaják leszállva a lóról. – Csak semmi pánik. Nem minden nekropolisz nyüzsög szörnyektől és szellemektől. Sosem jártam még Fen Carnon, de ha tényleg olyan veszélyes lenne itt, hallottam volna róla.

Senki sem szólt, nem is tett megjegyzést, és ez alól még Duda Feldmarschall sem jelentett kivételt. A kernowi nők átvették a gyerekeiket, és szorosan egy csoportban telepedtek le, némán, láthatóan halálra válva. Percival és Kökörcsin kipányvázta a lovakat, és ráeresztették őket a dús fűre. Geralt, Zoltan és Milva közelebb ment a mező széléhez, onnan nézték a ködbe és leszálló sötétségbe burkolózó csonttemetőt.

– Hogy mindennek a tetejébe még telihold is legyen – mormolta a törp. – Hej, de lesz itt nekünk lidércünnep az éjjel, ej, de érzem én, hogy megabajgatnak... Ott délen meg mi világlik annyira? Csak nem valami tűzfény?

– Tűzfény, de még milyen – bólintott rá a vaják. – Már megint rágyújtotta valaki a másik fejére a zsúpot. Tudod mit, Zoltan? Én valahogy nagyobb biztonságban érzem magam itt, Fen Carnon.

– Én is úgy fogom magam érezni, ha majd a nap felkel. Már ha hagyják majd a ghúlok, hogy ránk pirkadjon még.

Milva beletúrt a tarisznyájába, előhúzott valami fényeset.

– Ezüst nyíhegy – szólt. – Ilyen akalomra tartogattam. Öt koronámba kerűt a bazárba. Meg lehet őni az ilyenne a ghúlt, vaják?

– Nem hiszem, hogy lennének itt ghúlok.

– Te magad mondtad – horkant fel Zoltan –, hogy azt az akasztottat a tölgyön ghúlok csócsálták meg. Ahol meg temető van, van ott ghúl is.

– Nem mindig.

– Szavadon foglak. Te vagy a vaják, a szakértő, majd te megvédesz minket, remélem. Azokat a martalócokat derekasan lekaszaboltad... Aztán a ghúlok jobban harcolnak egy martalócnál?

– Összehasonlíthatatlanul. Megkértelek, fejezd be a pánikolást.

– És a vámpír ellen jó lesz? – Milva felcsavarta a vesszőre az ezüsthegyet; hüvelykujja begyével ellenőrizte, éles-e. – Vagy a lidércre?

– Akár működhet is.

– Az én sihillemre – hördült el Zoltan előhúzva kardját – ős öreg törp rúnákkal egy réges-régi törp átkot véstek. Jöjjön csak egyetlen ghúl is kardtávolságra a közelembe, megemlegeti! Nézzétek csak.

– Ohó – csillant fel Kökörcsin szeme, aki épp akkor lépett oda hozzájuk. – Ezek hát a törpök híres, titkos rúnái. Mit hirdet hát a felirat?

– „Vesszenek a szukafattyak!”

– Valami megmozdult a kövek között! – kiáltott fel hirtelen Percival Schuttenbach. – Ghúl, ghúl!

– Hol?

– Ott, ott! Elbújt a sziklák közé!

– Egy?

– Egyet láttam!

– Rendesen megéhezhetett, ha ilyenkor próbálna belénk kapni, mikor még ránk se sötétedett – köpött a tenyerébe a törp, és jól megragadta a sihill markolatát. – Hah! Hamar rájön, hogy a mohóság a vesztedbe sodor! Milva, lődd csak valagba a nyiladdal, én meg kieresztem a beleit.

– Semmit se látok – sziszegte Milva állához simuló tollazással. – Még a gaz se zörög a kövek között. Nem képzelődté, te manó?

– Kizárt dolog – tiltakozott Percival. – Látjátok azt a sziklát, ami úgy néz ki, mint egy összedőlt asztal? Oda bújt el a ghúl, pont a mögé a szikla mögé.

– Maradjatok itt – húzta elő Geralt fürge mozdulattal a kardot hátán lógó hüvelyéből. – Védjétek a fehérnépet, és vigyázzatok a lovakra. Ha ránk támadnának a ghúlok, az állatok meg fognak vadulni. Megyek és kiderítem, mi volt ez.

– Egyedül aztán oda nem mész – tiltakozott ellentmondást nem tűrő hangon Zoltan. – Ott, azon a tisztáson hagytam, hogy egyedül menjél, mert begatyáztam a himlőtől, aztán meg két napig egyfolytában aludni se tudtam szégyenemben. Soha többé! Percival, te meg hová mégy? Hátra? Te voltál itt az, aki állítólag lidércet látott, úgyhogy most te is leszel az elővédünk. Ne féljél már, itt jövök mögötted.

Óvatosan léptek a kurgánok közé, igyekezve nem zörgetni a gazt, ami Geraltnak is a térde fölé ért, a törpnek és a manónak meg a derekáig. Ahogy közeledtek a dolmenhez, amit Percival mutatott, furfangosan szétváltak, hogy elvághassák a ghúl lehetséges menekülési útvonalait. De a stratégiázás feleslegesnek bizonyult. Geralt tudta, hogy így lesz: a vajákmedalionja meg sem rezzent, semmit sem jelzett.

– Nincs itt senki – közölte a tényt Zoltan körbenézve. – Egy árva lélek sem. Mégiscsak képzelődnöd kellett, Percival. Vaklárma. Feleslegesen hoztad itt ránk a frászt, komolyan mondom, megérdemelnéd, hogy valagba rúgjalak.

– Én láttam! – fortyant fel a manó. – Láttam, ahogy a kövek között ugrált! Sovány volt, meg fekete, mint az adószedő...

– Hallgass már, ostoba manója, vagy úgy...

– Mi ez a furcsa illat? – kérdezte hirtelen Geralt. – Nem érzitek?

– Úgy igaz – szimatolt a törp a levegőbe, akár egy vizsla. – Furcsa egy szag van.

– Gyógyfüvek – szipogott Percival a maga érzékeny, kéthüvelyknyi orrával. – Bárányüröm, bazsalikom, zsálya, ánizsmag... Fahéj? Mi az ördög?

– Milyen szaga van a ghúloknak, Geralt?

– Hulla – pillantott vigyázva körbe a vaják, nyomokat keresve a fűben, aztán sebes léptekkel visszafordult a beomlott dolmenhez, és finoman megkocogtatta a követ a kardlapjával.

– Bújj elő – mondta összeszorított fogain keresztül. – Tudom, hogy mi vagy. De szaporán, vagy a lyukba döföm a vasamat.

A sziklák alatti tökéletesen álcázott odúból halk csikorgás hallatszott.

– Bújj elő – ismételte Geralt. – Nem esik bántódásod.

– A hajad szála se görbül – biztosította negédesen Zoltan, a lyuk fölé emelve sihilljét, és szemeit fenyegetően forgatva. – Gyere csak ki bátran!

Geralt megrázta a fejét, és határozott mozdulattal ráparancsolt, hogy lépjen hátra. A dolmen alatti üregből ismét csikorgást hallatszott, és megcsapta őket a gyógynövények és fűszerek erős illata. Egy pillanattal később őszes fejtetőt pillantottak meg, aztán nemes sasorral ékes arcot, amely korántsem valami ghúlhoz, hanem egy javakorabeli, sovány férfihoz tartozott. Percival nem tévedett. A férfi tényleg emlékeztetett némiképp egy adószedőre.

– Békében előjöhetek? – kérdezte kissé őszülő szemöldöke árnyékából Geraltra emelve fekete szemét.

– Elő.

A férfi kikászálódott a lyukból, leporolta fekete köpenyét, amelyet a derekánál valami kötényféleséggel kötött át, megigazította a vállán a vászontáskát, újabb fűszeres illathullámot indítva útjára.

– Azt javaslom, tegyék el az urak a fegyvereket – közölte nyugodt hangon, tekintetét végigfuttatva a körülötte álló vándorokon. – Nem lesz rájuk szükség. Jómagam, mint látják, semmiféle fegyvert nem viselek. Soha. Ezenkívül semmi olyasféle sincs nálam, amit tisztes zsákmánynak lehetne nevezni. Emiel Regisnek hívnak. Dillingenből származom. Seborvos vagyok.

– Csakugyan – fintorodott el kissé Zoltan Chivay. – Borbély, alkimista vagy füvesember. Sértődés ne essék, de a teremburáját, rendes egy patikaszaga van kendnek.

Emiel Regis összeszorított szája furcsa mosolyra húzódott, aztán bocsánatkérően széttárta a kezét.

– Az illata árulta el, borbély uram – mondta Geralt hüvelyébe csúsztatva kardját. – Volt valami különösebb oka arra, hogy elbújjon előlünk?

– Különösebb? – fordította rá fekete szemét a férfi. – Nem. Sokkalta inkább általános. Megrettentem, egészen egyszerűen. Ilyen idők járnak.

– Az már igaz – helyeselt a törp, és hüvelykujjával az égboltot bevilágító tűz felé bökött. – Ilyen idők járnak. Ha jól sejtem, kend is menekült, akárcsak mi. Mindamellett mégiscsak érdekes, hogy ha már ilyen messzire futott a dillingeni otthonából, itt bujkál egyedül a kurgánok között. Na de mindenkinek más a sorsa, különösen a nehéz időkben. Mi kendtől féltünk, kend meg mitőlünk. A félelem nagy úr.

– Részemről – felelte a magát Emiel Regisnek kiadó férfi, le sem véve róluk a szemét – semmi sem fenyeget. Remélem, számíthatok a kölcsönösségre?

– Ugyan már – villantotta rá szélesen elvigyorodva Zoltan a fogait. – Hát banditáknak nézne minket, vagy mi? Mi, borbély uram, szintúgy menekültek vagyunk. A temeriai határ felé tartunk. Ha szeretne, csatlakozhat hozzánk. Egy rakáson vidámabb is meg biztonságosabb is, mint egyedül, nekünk meg kapóra jöhet a felcser. Asszonyokat és gyerekeket viszünk. Akad azok között a bűzlő theriákok között, amikről ide érzem, hogy ott vannak kendnél, valami orvosság felhorzsolt lábakra?

– Valami akad – felelte halkan a borbély. – Szívesen szolgálok segítséggel. Ami azonban a közös vándorlást illeti... A propozíciót köszönöm, de én nem menekült vagyok, drága uraim. Nem a háború elől menekültem el Dillingenből. Én itt lakom.

– Hogy mi? – ráncolta a szemöldökét a törp hátrahőkölve. – Kend itt lakik? A temetőben?

– A temetőben? Nem. Van egy kunyhóm, nem messze innen. A dillingeni házamon és üzletemen kívül, úgy értem. De a nyarakat évről évre itt töltöm, júniustól szeptemberig, nyárközéptől az ekvinokciumig. Gyógyító füveket és gyökereket gyűjtök, egy részükből itt helyben desztillálok gyógyszereket és elixíreket...

– De a háborúról tud – közölte Geralt; nem kérdezte. – Minden remetei magánya ellenére, távol a világtól és az emberektől. Kitől?

– A menekültektől, akik erre vonultak át. Van egy nagy tábor nem egészen kétmérföldnyire innen, a Chotla partján. Jó párszáz bujdosó verődött össze ott, bruggei és soddeni parasztok.

– És a temeriai seregek? – érdeklődött Zoltan. – Megindultak?

– Erről semmit sem tudok.

A törp elkáromkodta magát, aztán a borbélyra meresztette a szemét.

– Szóval itt lakik hát, Regis uram – mondta nyújtott hangon. – Esténként meg a sírok között sétálgat. Nem fél kend?

– Mitől kellene félnem?

– Ez itt mellettem – mutatott Geraltra Zoltan – egy vaják. Nemrég ghúl nyomait látta. Hullazabálóét, érti kend? De hát nem kell ahhoz vajáknak lenni, hogy az ember tudja, hogy a ghúlok már csak a temetőkben tanyáznak.

– Vaják – nézett a borbély a vajákra látható érdeklődéssel. – Szörnyvadász. Nahát, nahát. Érdekes. Nem magyarázta hát el a társainak, vaják uram, hogy ez a nekropolisz több mint félezer évet számlál? A ghúlok nem válogatnak az ételben, de nem rágcsálnak ötszáz éves csontokat. Nincs is itt egy sem.

– Ez engem a legkevésbé sem zavar – felelte Zoltan Chivay körbetekintve. – Hát akkor, felcser uram, jöjjön csak el a táborunkba. Van egy kis hideg lóhúsunk, hisz csak nem utasítja vissza?

Regis hosszú pillantást vetett rá.

– Köszönöm – mondta végül. – Azonban jobb ötletem van. Meghívom a társaságot magamhoz. A nyári szállásom ugyan valójában inkább kalyiba, mint kunyhó, annak is kicsi, éjszakázniuk így is, úgy is a szabad ég alatt kell. De a kunyhónál akad forrásvíz is. És egy tűzhely, ahol felmelegíthetjük azt a lóhúst.

– Örömest élünk a lehetőséggel – hajolt meg a törp. – Lehet, hogy ghúlok ugyan nincsenek itt, de a gondolat, hogy ebben a temetőben töltsem az éjszakát, még így sem hoz különösebben lázba. Menjünk, hadd ismerje meg a kompánia többi tagját is.

Amikor a táborhelyhez értek, a lovak felprüszköltek, dobogni kezdtek a földön patáikkal.

– Álljon ki kissé a szél útjából, Regis uram – vetett Zoltan Chivay sokatmondó pillantást a felcserre. – A zsálya illata megriasztja a hátasokat, engem meg, szégyen bevallani, de bántóan emlékeztet a foghúzásra.

– Geralt – morogta oda Zoltan, amint csak Emiel Regis eltűnt a kunyhó bejáratát eltakaró ponyva mögött. – Tartsuk nyitva a szemünket. Valahogy nem tetszik nekem ez a mi bűzlő javasunk.

– Van ennek valami konkrét oka is?

– Nem tetszenek nekem az olyan emberek, akik a nyaraikat temetők közelében töltik, ráadásul a lakhelyüktől nagyon is távol eső temetők közelében. Hát barátságosabb tájakon talán nem nőnek gyógyfüvek? Ez az egész Regis nekem nagyon is sírrablónak tűnik. A borbélyok, az alkimisták meg a többi hozzájuk hasonló hullákat ásnak ki a cintermekből, hogy aztán később mindenféle exkrétumokat végezzenek rajtuk.

– Experimentumokat. De az ilyesfajta praktikákhoz friss holttesteket használnak. Ez a temető nagyon öreg.

– Az tény – vakarta meg az állát a törp a kernowi asszonyokat nézve, ahogyan azok a borbély kunyhóját körbenövő zselnicemeggy cserjéi alatt hálóhelyet készítettek maguknak éjszakára. – Akkor talán lehet, hogy az elrejtett kincsek miatt fosztogatja a sírokat?

– Kérdezd meg tőle – vonta meg a vállát Geralt. – A hajlékára való meghívást azon nyomban elfogadtad, mindenféle szabadkozás nélkül, most meg hirtelen gyanakodni kezdtél, mint a vénkisasszony, ha bókolnak neki.

– Hmmm... – hallgatott el Zoltan zavarában. – Valamennyire igazad van, de szívesen vetnék rá egy pillantást, mit is tartogat ebben a vályogviskójában. Csak úgy, a biztonság kedvéért...

– Menj utána, és tégy úgy, mintha egy villát akarnál kölcsönkérni.

– Miért pont villát?

– Miért ne?

A törp egy darabig csak nézte, végül aztán elszánta magát, fürge léptekkel a kunyhóhoz ment, udvariasan kopogott az ajtófélfán, és belépett. Nem tölthetett bent pár pillanatnál többet, aztán hirtelen felbukkant az ajtóban.

– Geralt, Percival, Kökörcsin, gyertek csak. Nézzétek meg, érdekes. Na, csak bátran, nem kell itt udvariaskodni, Regis uram hívott minket.

A kunyhó belsejében sötétség uralkodott, és mindent betöltött az a meleg, bódító, orrcsiklandó illat, mely mindenekelőtt a falakon körbeaggatott gyógynövény- és gyökércsomókból áradt. A teljes bútorzatot a szintén gyógyfüvekkel behintett vacok és a ferde asztal jelentette, melyet megszámlálhatatlan üveg-, agyag- és porcelánflaskával zsúfoltak tele. A gyengécske fényt, amely mindezt látni engedte, a gömbölyded klepszidrára emlékeztető különös, hasas kemence tűzterében parázsló szén adta. A kemencét ívekbe és csigavonalakba hajlított különböző átmérőjű, csillogó csövek pókhálója fonta körbe. Az egyik ilyen cső alatt fadézsa állt, amibe valami csöpörgött.

A kis kemence láttán Percival Schuttenbach kidüllesztette a szemét, eltátotta a száját, felsóhajtott, aztán magasra ugrott.

– Hohohó! – kiáltott fel leplezetlen elragadtatással. – Mit látok? Hiszen ez egy hamisítatlan, alembikkel összekötött athanor! Rektifikáló kolonnával és sárgaréz retortával! Szép munka! Maga konstruálta, borbély uram?

– Úgy van – ismerte be Emiel Regis szerényen. – Elixírkészítéssel foglalkozom, úgyhogy kénytelen vagyok desztillálni, ötödik esszenciát vonni, illetve...

Hirtelen elhallgatott, látva, ahogy Zoltan Chivay felfog egy csőből csöppenő cseppet, és megnyalja az ujját. A törp felsóhajtott, pirospozsgás arcára földöntúli boldogság ült ki.

Kökörcsin nem bírta megállni, ő is belekóstolt. És halkan felnyögött.

– Az ötödik esszencia – helyeselt cuppogva. – És talán a hatodik, vagy a hetedik is.

– Hát igen... – mosolyodott el lágyan a felcser. – Mint mondtam, a desztillátum...

– Snapsz – helyesbített Zoltan nyájasan. – De még milyen. Kóstold csak meg, Percival.

– De én nem értek a szerves kémiához – válaszolta szórakozottan a manó, aki térden állva vizsgálgatta az alkimista kemence szerkezeti részleteit. – Kétlem, hogy felismerném az összetevőket...

– A desztillátum alraunból készült – oszlatta el a kétségeit Regis. – Nadragulyával dúsítva. És fermentált keményítő masszával.

– Úgy érti, cefrével?

– Úgy is lehetne mondani.

– És valami bögrét lehetne kapni?

– Zoltan, Kökörcsin – fonta össze a kezét a vaják a mellén. – Süketek vagytok? Ez mandragóra. A snapszot mandragórából főzték. Hagyjátok csak szépen békén azt az üstöt.

– Ugyan már drága Geralt uram – ásott elő az alkimista a poros retorták és palackok közül egy kisebb menzúrát, és gondosan megtörölgette egy ronggyal. – Nincs mitől félni. A mandragóra megfelelően érlelt, az arányokat gondosan választottam meg, és pontosan kimértem. Egy libra keményítőmasszához csupán öt unciányi alraunt adok, nadragulyából pedig csupán fél drachmát...

– Nem erre gondolt. – Amikor Zoltan a vajákra pillantott, azonnal megértette a helyzetet; elkomolyodott, óvatosan hátrább lépett a kemencétől. – Nem arról van szó, Regis uram, hány drachmát tesz bele, hanem arról, mennyibe kerül alraun drachmája. Túlságosan is drága itóka ez minekünk.

– Mandragóra – suttogta ámulattal Kökörcsin egy rakás apróbb cukorrépára emlékeztető gumóra mutatva, amely ott tornyosult a kalyiba sarkában. – Az ott mandragóra? Igazi mandragóra?

– A nőnemű változata – bólintott az alkimista. – Épp abban a temetőben terem nagy tömegben, ahol volt szerencsénk megismerkedni. Ezért is töltöm épp itt a nyaraimat.

A vaják sokatmondóan Zoltanra pillantott. A törp visszakacsintott Regis alig láthatóan elmosolyodott.

– Tessék csak, tessék, uraim, ha van kedvük, szívesen adok kóstolót. Értékelem a tapintatot, de a jelen helyzetben vajmi kevés az esélyem arra, hogy az elixíreket eljuttassam a háború dúlta Dillingenbe. Mindez így is, úgy is kárba kellene vesszen, így aztán ne is beszéljünk az árról. Elnézést, de ivóalkalmatosságom csak egy akad.

– Elég az – morogta Zoltan kézbe véve a menzúrát és óvatosan megmerítve a dézsában. – Egészségére, Regis uram. Uuuuuuhh...

– Elnézését kérem – mosolyodott el ismét a borbély. – A desztillátum minősége bizonyára hagy némi kívánnivalót maga után... Alapjában véve féltermék.

– Ez a legjobb féltermék, amit életemben ittam – kapkodott levegő után Zoltan. – Te jössz, poéta.

– Aaaahh... Édes jó anyukám! Pazar! Kóstold meg, Geralt.

– Add csak a házigazdánknak – hajolt meg a vaják kissé Emiel Regis irányába. – Hová tetted a jó modorod, Kökörcsin?

– Bocsássanak meg, uraim – viszonozta a meghajlást az alkimista –, de én magam semmiféle élvezeti szerrel nem élek. Az egészségem már nem olyan, mint régen, eljött az ideje, hogy lemondjak... jó néhány örömömről.

– Még egy kortyocskát sem?

– Itt az elvről van szó – magyarázta nyugodt hangon Regis. – Sosem szegek meg olyan elvet, amelyet magam állítottam fel.

– Csodálom és irigylem az elveihez való ragaszkodását – kortyolt bele Geralt a menzúrába, aztán pillanatnyi habozás után fenékig hajtotta. A szemébe szökő könnyek némiképp akadályozták az íz élvezetét. Üdítő melegség áradt szét a gyomrában.

– Megyek és idehívom Milvát – ajánlkozott, visszaadva az edénykét a törpnek. – Ne szlopáljátok be mind, mielőtt még visszaérünk.

Milva a lovak közelében ült, a szeplős kislánnyal incselkedett, akit egész nap a nyergében hordozott. Amikor tudomást szerzett Regis vendégszeretetéről, először csak megvonta a vállát, de nem kellett sokáig kérlelni.

Amikor beléptek a kunyhóba, a társaságot az ott raktározott mandragóragyökerek tanulmányozásán fogták.

– Először látok ilyet – vallotta be Kökörcsin ujjai között forgatva a gyökértörzset. – Való igaz, hasonlít kicsit egy emberre.

– Akit meggörbít a derékzsába – állapította meg Zoltan. – Az a másik meg, az ott, kiköpött olyan, mint egy viselős asszony. Ez meg itt, már elnézést, de olyan, mint két ember, akiket éppen lefoglal a kufircolás.

– Mindig csak ugyanaz jár a fejetekbe – hajtotta fel Milva bátran a teli menzúrát, erőset köhintve utána az öklébe. – Hogy az a... Ütős ez a gugyi. Tényleg szerencsegyökérbő van? Na, akko varázsitat iszunk! Ilyen sincs ám minden nap. Köszönet, borbély uram.

– Ugyan, részemről az öröm.

A következetesen újratöltött menzúra körbejárt a kompániában, jókedvre, lelkesedésre és fecsegésre sarkallva mindenkit.

– Én azt hallottam, hogy ez a mandragóra hatalmas varázserejű egy zöldség – közölte nagy meggyőződéssel Percival Schuttenbach.

– De még milyen – helyeselt Kökörcsin, azután benyeste; megrázta magát, és beszélni kezdett. – Nem költöttek tán elég balladát róla? A varázslók azokhoz az elixírekhez használják a mandragórát, amiknek köszönhetően megőrzik az örök fiatalságukat. A varázslónők ezen kívül még egy balzsamot is készítenek az alraunból, amit glamarye-nek neveznek. Az a varázslónő, aki ezzel a balzsammal magát bekeni, olyan szépségessé és varázslatossá válik, hogy majd kiesik az ember szeme. Meg azt is tudnotok kell, hogy a mandragóra erős afrodiziákum, és szerelmi mágiához is használják, különösen a lánykák ellenállásának a megtörésére. Épp innen származik a mandragóra népi elnevezése is: szerencsegyökér. Merthogy minden gyökérnek szerencsét hoz a lányoknál.

– Barom – jegyezte meg Milva.

– Én meg azt hallottam – szólt közbe a manó kihörpintve a teli edénykét –, hogy amikor az alraun gyökerét kihúzzák a földből, úgy sír meg jajveszékel, mintha csak élne.

– Hohó – mondta Zoltan a dézsából merítve. – Még ha csak jajveszékelne! Azt beszélik, a mandragóra olyan förtelmesen ordít, hogy az embernek az esze is kificamodhat bele, meg aztán ráadásul rontást olvas meg átkot szór arra, aki a földből kirántja. Az életével is fizethet az ember az ilyen hazardírozásért.

– Há nekem ez valami ostoba temondaságnak hangzik – vette tőle át Milva a menzúrát; egy lendülettel felhajtotta, és megrázta magát. Nem lehet az, hogy egy növénynek ilyen ereje legyen.

– Csalhatatlan igazság! – kiabálta a törp vehemensen. – De a bölcs javasai megtalálták a módját, hogyan védjék magukat. Ha alraunt találsz, a gyökeret be kell körbe tekerni az istráng egyik végével, az istráng másik végét meg egy kutyához kötözni...

– Vagy egy disznóhoz – szólt közbe a manó.

– Vagy egy vaddisznóhoz – tette hozzá komolyan Kökörcsin.

– Hülye vagy, te költő. A lényeg az, hogy a kutyú vagy a disznó tépje ki a földből a mandragórát, akkor aztán a gyomnak minden átka meg rontása arra az állatra hull, amelyik kihúzta, a javas meg, aki jó messze, biztonságban elbújt a bozótban, ép bőrrel megússza. Mi, Regis uram? Jól mondom?

– Érdekes metódus – ismerte el az alkimista talányosan mosolyogva. – Különösen a leleményessége okán. A negatívuma azonban a messzemenő komplikáltság. Elvégre elméletileg elegendő volna maga a pányva, a vontatást elvégző állat nélkül is. Nem illetném a mandragórát annak gyanújával, hogy képes lenne felismerni, ki rángatja az istrángot. A rontásoknak és az átkoknak minden esetben a kötélre kellene szállnia, ami hiszen olcsóbb és kezelését tekintve is kevésbé bajos egy kutyánál, hogy a disznót már ne is említsem.

– Gúnyolódik talán?

– Hogy is mernék! Ahogy mondtam, csodálattal adózom a leleményességének. Mert ha a mandragóra, a közvélekedéssel ellentétben, nem is képes ugyan rontást és átkot szórni, friss állapotban erősen toxikus hatású növény; olyannyira, hogy még a gyökér körülötti talaj is mérgező. Ha a friss nedve az arcra vagy felsebzett kézre fröcsköl, sőt, még a kipárolgásának belélegzése is fatális következményekkel járhat. Én magam maszkot és kesztyűt használok, ami nem jelenti azt, hogy bármi ellenvetésem is lehetne az istrángos módszerrel szemben.

– Hmmm... – gondolkodott el a törp. – Na és ami azt a rettenetes sikolyt illeti, amit a kitépett alraun hallat, az igaz?

– A mandragóra nem rendelkezik hangszálakkal – magyarázta nyugodt hangon az alkimista. – De hát mindez jobbára jellemző a növényekre, nem igaz? A rizómája által kibocsátott toxinnak azonban erős hallucinogén hatása van. A zörejek, kiáltások, suttogás és egyéb hanghatások nem több, mint a sérült központi idegrendszer által létrehozott hallucinációk.

– Hah, én meg halál elfelejtettem. – Kökörcsin ajkáról, aki éppen fenékig ürítette a menzúrát, elfojtott böfögés szakadt fel. – A mandragóra erősen mérgező! És én a kezembe vettem! Most meg itt vedeljük eszetlenül ezt a párlatot...

– Kizárólag a friss alraungyökér toxikus – nyugtatta meg Regis. – Az enyém érlelt és megfelelően előkészített, a desztillátum filtrált. Nincs ok az aggodalomra.

– Még szép, hogy nincs – hagyta rá Zoltan. – A cujka mindig cujka marad, párolhatod te azt bürökből, csalánból, halpikkelyből vagy valami régi pertliből is. Add a poharat, Kökörcsin, mert áll a sor.

A következetesen újratöltött menzúra körbejárt a kompániában. Egytől egyig kényelmesen letelepedtek körbe a vályogpadlóra. A vaják felszisszent és elkáromkodta magát; változtatnia kellett a tartásán, mert ahogy leült, a fájdalom ismét a térdébe hasított. Látta, hogy Regis figyelmesen szemléli.

– Friss seb?

– Nem éppen. De gyötör. Van itt valami füved, ami enyhíti a fájdalmat?

– Az a fájdalom fajtájától függ – mosolyodott el alig észrevehetően a borbély. – És az okaitól. Különös szagot érzek a verejtékedben, vaják. Mágiával gyógyítottak? Mágikus enzimeket és hormonokat kaptál?

– Kaptam én mindenféle orvosságot. Fogalmam sem volt róla, hogy még mindig ki lehet érezni a verejtékemből. Átkozottul érzékeny a szaglásod, Regis.

– Mindenkinek vannak valamiféle erősségei. A fogyatékosságok ellensúlyozására. Milyen panaszodat kezelték mágiával?

– Eltört a karom és combcsontnyakam.

– Milyen régen?

– Több mint egy hónapja.

– És már jársz? Hallatlan. Brokilon driádjai, igaz?

– Hogy találtad ki?

– Csak a driádok ismernek olyan gyógyszereket, amelyek ilyen gyorsan képesek visszaépíteni a csontszövetet. A tenyeredben sötét pontokat látok, azokon a helyeken, ahol a conynhaela hajszálgyökerei és a bíbor forrasztófű szimbionta hajtásai behatoltak. A conynhaelát kizárólag a driádok képesek használni, a bíbor forrasztófű pedig sehol sem nő Brokilonon kívül.

– Bravó. Hibátlan dedukció. De engem valami más érdekelne. A combcsontom és a csuklóm tört. Erős fájdalmat viszont a térdemben és a könyökömben érzek.

– Jellemző – bólintott a borbély. – A driádok mágiája visszaépítette a roncsolt csontot, de egyúttal kisebb felfordulást idézett elő az idegtörzsekben. Mellékhatás, amely a legerősebben az ízületekben érezhető.

– Mit tudsz erre tanácsolni?

– Sajnos semmit. Még hosszú ideig csalhatatlanul megjósolhatod majd az esőzéseket. Telente a fájdalmak felerősödnek. Erős fájdalomcsillapító szereket mégsem javasolnék. Különösen narkotikumokat. Vaják vagy, esetedben ez teljességgel ellenjavallt.

– Akkor hát a mandragóráddal fogom kúrálni magam – emelte szájához a vaják a teletöltött menzúrát, amit az imént nyújtott oda neki Milva. Fenékig hajtotta, és akkorát köhögött, hogy könnyek futottak a szemébe. – A fenébe is, máris jobb.

– Nem vagyok benne biztos – mosolyodott el összeszorított ajkakkal Regis –, hogy a megfelelő betegséget kezeled. Arra is emlékeztetnélek, hogy az okokat szükséges kezelni, nem pedig a tüneteket.

– De nem, ha erről a vajákról van szó – prüszkölt fel az immár kissé pirospozsgás Kökörcsin, belehallgatva a beszélgetésükbe. – Ennek történetesen, az ő gondjaira, a pálinka csak jót tesz.

– Neked sem ártana – hűtötte le Geralt pillantásával a költőt. – Különösen, ha leragadna tőle végre a nyelved is.

– Arra inkább nem számítanék – mosolyodott el ismét a borbély. – A preparátum összetevői között szerepel a nadragulya is. Számos alkaloidot tartalmaz, köztük szkopolamint. Mielőtt még kivetkeznétek magatokból a mandragórától, bizonyára egytől egyig tanúságot tesztek majd az elokvenciátokról.

– Tanúságot a minkről? – kérdezte Percival.

– Az ékesszólásotokról. Elnézést. Használjunk egyszerűbb szavakat.

Geralt szája mesterkélt mosolyra húzódott.

– Helyes – mondta. – Könnyű manírossá válni és napi szinten kezdeni el használni az efféle szavakat. Ilyenkor szokott az történni, hogy a beszélgetőtársai arrogáns bohócnak nézik az embert.

– Vagy alkimistának – közölte Zoltan Chivay megmerítve a menzúrát a dézsában.

– Vagy vajáknak – horkant fel Kökörcsin –, aki mindenfélét összeolvasott, hogy egy bizonyos varázslónőnek imponálhasson. A varázslónők, drága uraim, semmire sem harapnak annyira, mint a választékos süketelésre. Igazam van, Geralt? Na, mondj már nekünk valamit...

– Hagyj csak ki egy kört, Kökörcsin – vágott a szavába hűvösen a vaják. – Túlságosan is gyorsan hatnak rád azok az alkaloidok a cujkában. Jól megeredt a nyelved.

– Elég legyen már, Geralt – fintorodott el Zoltan – ezekből a te titkaidból. Sok újat Kökörcsin se mondott nekünk. Semmit se tehetsz az ellen, hogy egy két lábon járó legenda vagy. Hiszen játszzák a kalandozásaid történetét a bábosok. Többek között azt a történetet rólad meg arról a Guinevere-nek hívott varázslónőről is.

– Yennefer – javította ki félhangon Regis. – Láttam egy ilyen előadást. Egy dzsinnvadászat történetét, ha az emlékezetem nem csal.

– Én ott voltam azon a vadászaton – dicsekedett el Kökörcsin. – Nem semmi volt, én mondom nektek...

– Meséld csak el mindenkinek – egyenesedett fel Geralt. – Igyál még rá, és színezd ki rendesen. Megyek, járok egyet.

– Hé már – legyintett a törp. – Nincs itt min megsértődni...

– Nem értettél meg, Zoltan. Megyek és könnyítek a hólyagomon. Ez van, megesik még a két lábon járó legendákkal is.

Pokoli hideg volt az éjszaka. A lovak dobogtak, fel-felhorkantak, pára tört fel orrlyukukból. A borbély holdfényben úszó viskója egészen mesébe illően festett; kiköpött mint valami erdei boszorkány kunyhója. Geralt begombolta a nadrágját.

Milva, aki nem sokkal utána lépett ki a házból, tétován megköszörülte a torkát. A lány hosszú árnyéka felzárkózott a vajákéhoz.

– Minek nem mégy má vissza? – kérdezte. – Tényleg megharagudtá rájuk?

– Nem – ellenkezett a férfi.

– Akko meg mi az ördögnek ádogász itt kint egyedü a hódfénybe?

– Számolok.

– He?

– Tizenkét nap telt el azóta, hogy elindultam Brokilonból, és ezalatt úgy hatvan mérföldet, ha megtettem. Az a hír járja, hogy Ciri Nilfgaardban van, a császárság fővárosában; egy olyan városban, amitől óvatos becslések szerint is nagyjából úgy két és félezer mérföld választ el engem. Egyszerű kiszámolni, hogy ezzel a tempóval egy év és négy hónap, mire odaérek. Erre mit mondasz?

– Semmit – vonta meg a vállát Milva, és ismét megköszörülte a torkát. – Nem tudok én olyan jó számóni, mint te. Óvasni meg írni egyátalán nem tudok. Én egyszerű, ostoba falusi lán vagyok. Nem éppen a neked való társaság. Még csak beszéni se.

– Ne mondd ezt.

– De ha hisze igaz? – fordult félre hirtelen a lány. – Há minek számógatod itt nekem a napokat meg a mérfődeket? Hogy tanácsot adjak neked? Bátorítsalak? Ekergessem a félemedet, efojtsam azt a nagy szomorúságodat, ami jobban gyötör, mint a fájás a törött lábodba? Hát nem tudom! Neked valaki más köll. Az, akirő Kökörcsin beszét. Aki okos, meg tanút is. Akit szeretsz.

– Kökörcsinnek csak jár a szája.

– Úgy is van. De néha éssze jár neki. Menjünk vissza, innék egyet.

– Milva?

– Mi van?

– Sosem mondtad el, miért döntöttél úgy, hogy velem jössz.

– Sohase kérdezted.

– Most kérdezem.

– Most már késő. Má magam se tudom.

– Na, itt vagytok végre – mondta örömében felvidulva Zoltan, amikor meglátta őket, mostanra érezhetően elváltozott hangon. – Mi meg itt, képzeljétek csak, eldöntöttük, hogy Regis is tovább jön velünk.

– Valóban? – nézett a vaják fürkészőn a borbélyra. – Honnan ez a hirtelen elhatározás?

– Zoltan uram – Regis le sem vette róla a szemét – tudomásomra adta, hogy az otthonomon sokkalta jelentősebb háború lett úrrá, mint amire a menekültek elbeszélései következtetni engedtek. Az, hogy oda visszatérjek, nem jöhet számításba, az pedig, hogy itt maradjak a pusztaságban, szintén nem tűnik okos döntésnek. Ahogyan a magányos vándorlás sem.

– Mi viszont, bár egyáltalán nem ismersz minket, olyanoknak tűnünk, akikkel biztonságban lehet vándorolni. Elég volt egyetlen szempillantás is?

– Kettő – felelte finoman elmosolyodva a borbély. – Egy az asszonyokra, akiknek gondját viselitek. A másik pedig a gyermekeikre.

Zoltan hangosan felböfögött; a menzúra a dézsa fenekét kaparta.

– A látszat csalhat – gúnyolódott. – Mi van, ha el akarjuk adni azt a fehérnépet rabszolgának? Percival, csinálj már valamit ezzel a, na, aparáttal. Tekerd már meg egy kicsit a szelepet, hát nem? Mi itt innánk, ez meg csak szivárog itten, mint az orra vére.

– A retorta nem fogja bírni. Meleg lesz a főzet.

– Nem baj az. Hűvös az este.

A langyos snapsz határozottan felélénkítette a társalgást. Kökörcsin, Zoltan és Percival mind kipirult, de a hangjuk annál is inkább elváltozott – a költő és a manó esetében alapjában véve már kezdődő makogásról lehetett beszélni. Mikor aztán megéheztek, a társaság elrágcsálta a hideg lóhúst, és a kunyhóban talált tormagyökerekből harapott hozzá. A könnyük is kicsordult, mert a torma éppen olyan erős volt, mint a cujka; de feltüzelte a vitát is.

Regis hirtelen csodálkozásának adott hangot, amikor kiderült, hogy a vándorút végcélja nem a Mahakam-hegység enklávéja, a törpök ősi és biztos székhelye. Zoltan, akinek Kökörcsinnél is beszédesebb kedve kerekedett, kijelentette, hogy semmi szín alatt nem tér vissza Mahakamba, és szabad folyást engedett az ott uralkodó rend, de különösképpen Brouver Hoog, Mahakam és minden törp klán sztarosztájának politikája és teljhatalma iránti ellenszenvének.

– Vén trotty! – kiabálta, és a kemence tűzterébe köpött. – Ránézel, és nem tudod, él-e vagy kitömött. Szinte meg se moccan, és jobb is, mert minden mozdulatra csak fingik. Képtelenség megérteni, mit hord össze, mert a szakálla meg a bajusza összeragadt a beleszáradt borscstól. De ő uralkodik mindenki és mindenek felett, mindenkinek úgy kell táncolnia, ahogy ő fütyül...

– Azért nehéz lenne azt állítani, hogy Hoog sztaroszta politikája elhibázott – vágott közbe Regis. – Épp az ő határozott fellépésének köszönhetően szakadtak el a törpök a tündéktől, és nem harcolnak többé együtt a Scoia’taellel. Márpedig ennek köszönhetően maradtak abba a pogromok, ennek köszönhetően nem került sor a Mahakam elleni büntető hadjáratra. Az emberekkel szembeni simulékonyság meghozza gyümölcsét.

– Egy nagy szart – húzta meg Zoltan a menzúrát. – Ami a Mókusokat illeti, a vén szottynak egyáltalán nem a simulékonyság járt az eszében, hanem az, hogy túlságosan is sok taknyos hagyta ott a munkáját a bányákban meg a hámorokban, és csatlakozott a tündékhez, hogy aztán a kommandókban élvezze a szabadságot meg a férfikalandot. Mikor a dolog elérte azt a pontot, hogy problémát jelentsen, Brouver Hoog ráncba szedte a szarosait. Magasról tett ő az emberekre, akiket a Mókusok megöltek, és fütyült a megtorlásra, ami ezen a címen a törpöket sújtotta, köztük a ti híres pogromjaitokra is. Ezekkel aztán fikarcnyit se törődött és nem is fog törődni, mert az összes, városban letelepedett törpöt szakadárnak tartja. Ami pedig a Mahakam elleni büntető hadjárat jelentette fenyegetést illeti, ne nevettessétek már ki magatokat, kedveskéim. Semmiféle fenyegetés nincs és nem is volt soha, mert egyetlen király sem merészelne Mahakamhoz akár csak egy ujjal is hozzányúlni. Mondok én többet is: ha a nilfgaardiaknak sikerülne is megszállniuk a hegységet körülvevő völgyeket, akkor sem mernének Mahakam ellen vonulni. Tudjátok, miért? Megmondom én nektek: Mahakam acélból van, és nem is akármilyenből. Ott van a szén, ott vannak a magnetitércek, kimeríthetetlen telepekben. Mindenhol máshol gyepvasérc, ha van.

– És a technika is megvan Mahakamban – szólt közbe Percival Schuttenbach. – Kohászat és a metallurgia! Hatalmas kohók, nem ám valami szaros kis bucakemencék. Vízi és gőzkalapácsok...

– Nesze, Percival, hajtsd csak föl – nyomta Zoltan a manó kezébe az újratöltött edénykét –, mert még halálra untatsz minket azzal a te technikáddal. Mindenki hallott a technikáról. De nem mindenki tudja, hogy Mahakam exportálja az acélt. A Királyságokba, na de Nilfgaardba is. Ha pedig valaki egy ujjal is hozzánk ér, leromboljuk a műhelyeket, és elárasztjuk a bányákat. Akkor aztán üthetitek egymást ti, emberek, de tölgyfahusánggal, kovakővel meg szamárállkapoccsal.

– Akármilyen dühös is vagy te Brouver Hoogra és a mahakami rendre – jegyezte meg a vaják –, azért csak elkezdted hirtelen úgy emlegetni, hogy „mi”.

– Még jó hogy – helyeselt hevesen a törp. – Létezik valami olyasmi, hogy szolidaritás, nem igaz? Elismerem, kissé azért a büszkeség is szétvet, hogy mi okosabbak vagyunk azoknál a pöffeszkedő tündéknél. Talán csak nem fogunk ezen összeveszni? A tündék több száz éven keresztül úgy tettek, mintha ti, emberek, a világon se lennétek. Elnézték az eget, szagolgatták a virágokat, ember láttán meg elfordították azokat a kihúzott kis szemecskéiket. Amikor meg kiderült, hogy ez semmi jóra nem vezet, hirtelen a fejükhöz kaptak és fegyvert ragadtak. Kitalálták, hogy ölni fognak és hagyják magukat megöletni. Mi, törpök meg? Mi alkalmazkodtunk. Nem, nem hagytuk, hogy leigázzatok minket, még csak ne is álmodjatok róla. Mi voltunk azok, akik leigáztunk titeket. Gazdaságilag.

– Az igazat megvallva – szólalt meg Regis –, nektek könnyebb volt alkalmazkodnotok, mint a tündéknek. A tündéket a föld integrálja, a territórium. Titeket a klán integrál. Ahol a klán, ott a haza. Még ha valami rendkívül rövidlátó király meg is támadná Mahakamot, elárasztjátok a bányákat, és szívfájdalom nélkül továbbálltok valahova máshova. Más, messzi hegyekbe. Vagy akár még az emberek városaiba is.

– Még szép! Egész remekül el lehet éldegélni a városaitokban.

– Még a gettókban is? – kapkodott Kökörcsin levegőért egy korty desztillátum után.

– És mi rossz van a gettókban? Szívesebben lakok a sajátjaim között. Minek nekem az integráció?

– Ha legalább a céhekbe felvennének minket – törölte meg Percival az orrát a kabátujjával.

– Egyszer végül felvesznek majd – közölte nagy meggyőződéssel a törp. – Ha meg nem, akkor kontárkodni fogunk, vagy létrehozzuk a saját céheinket, döntsön csak az egészséges konkurencia.

– Azért Mahakam mégiscsak biztonságosabb, mint a városok – jegyezte meg Regis. – A városok bármelyik pillanatban lángba borulhatnak. Okosabb volna a háború végét a hegyekben kivárni.

– Akinek tetszik, menjen csak oda – merített Zoltan a dézsából. – Nekem kedvesebb a szabadság, Mahakamban pedig nyomát sem leled. El sem tudjátok képzelni, milyen is az öreg uralma. Mostanában kezdett neki a, na, hogy is hívja, társadalmi ügyek reformjához. Például: szabad-e hózentrógert hordani, vagy sem. Megehetjük-e a pontyot azonnal, vagy meg kell várni, hogy a kocsonya megdermedjen. Hogy okarinán játszani összhangban van-e évszázados törp hagyományainkkal, vagy a romlott és dekadens emberi kultúra pusztító hatása. Hány ledolgozott év után lehet állandó feleség iránti kérelmet benyújtani. Melyik kezünkkel törölhetjük ki. A bányától milyen távolságra engedélyezett a fütty. Meg ehhez hasonló létfontosságú dolgok. Nem, fiúk, én nem térek vissza Carbon hegyéhez. Semmi kedvem az életemet a bányában a fejtésen tölteni. Negyven év odalent, feltéve, hogy a metán előbb ki nem fingat. De nekünk már más terveink vannak, mi, Percival? Mi már bebiztosítottuk magunknak a jövőnket...

– A jövőnket, a jövőnket... – itta ki a manó a menzúrát, trombitált egyet az orrával, és kissé immár fátyolos tekintettel bámult vissza a törpre. – Ne igyunk előre a medve bőrére, Zoltan. Mert elkaphatnak még minket, és akkor a bitó lesz a jövőnk... vagy Drakenborg.

– Fogd be a pofádat – hördült fel a törp fenyegetően nézve. – De megeredt a nyelved!

– Szkopolamin – morogta halkan Regis.

A manó hadovált. Milva elkomorult. Zoltan, megfeledkezve arról, hogy egyszer már megtette, mindenkinek Hoogról mesélt, a vén trottyról, Mahakam sztarosztájáról. Geralt, megfeledkezve arról, hogy egyszer már végighallgatta, figyelt. Regis is hallgatta, sőt még megjegyzéseket is fűzött hozzá, a legkevésbé sem zavartatva magát amiatt, hogy egyedül józan a mostanra erősen kapatos társaságban. Kökörcsin a lantján pötyögött, és énekelt hozzá.

Nem csoda, hogy oly kevélyek a szép kisasszonyok,

Hisz a fa is mind fenségesb, mászni annál bajosb.

– Idióta – fűzte hozzá Milva. Kökörcsin rá se rántott.

De asszonnyal, ahogy fával, elbán, ki nem bolond,

Fogni kell és fűrészelni, nem lesz akkor több gond.

– Serleg... – motyogta Percival Schuttenbach. – Akarom mondani, kehely... Egyetlen tejopál-tömbből metszették... Na, ilyen ekkora. Montsalvat hegyének a csúcsán találtam. A peremét jáspisokkal rakták ki, a talpazata aranyból készült. Igazi csoda...

– Na adjatok neki több votkát – mondta Zoltan Chivay.

– Egy pillanat, egy pillanat – kíváncsiskodott Kökörcsin kissé szintén motyorászva. – Mi történt azzal a legendás kehellyel?

– Elcseréltem egy öszvérre. Kellett nekem egy öszvér, hogy el tudjam szállítani az árumat... Korund volt, meg szénkristály. Volt belőle egy... Ööö... Egész hányással... Hukk... Szállítmány, mármint, hogy nehéz volt, öszvér nélkül meg se tudtam volna moccanni... Mi a francnak kellett nekem az a serleg?

– Korund? Szénkristály?

– Na, hát rubin meg gyémánt, ahogy ti mondjátok. Nagyon is... hukk... hasznosak.

– Azt meghiszem.

– Fúrókhoz meg ráspolyokhoz. Csapágyakhoz. Volt belőle egy egész hányással...

– Hallod ezt, Geralt? – legyintett Kökörcsin, és hiába ült, kis híján felborult még attól a legyintéstől is. – Kicsike, hát jó hamar elázott. Egy hányás gyémántról álmodozik. Vigyázz, Percival, nehogy valóra váljon az álmod! Már a fele. De az a fele, amelyik nem a gyémántokra vonatkozott!

– Álmok, álmok – motyogott fel újra Kökörcsin. – Hát te, Geralt? Megint Ciriről álmodtál? Mert azt tudnod kell, Regis, hogy Geraltnak profetikus álmai vannak. Ciri, az a Meglepetés Gyermek, Geraltot a végzet szálai kötik hozzá, ezért aztán látja álmában. Azt is tudnod kell, hogy mi Nilfgaardba megyünk, hogy visszavegyük a mi Cirinket Emhyr császártól, aki elrabolta. De erre aztán nem számít az a szukafattya, mert mi kiszabadítjuk, mire kettőt pislogna! Többet is mondanék én, fiúk, de ez titok. Szörnyűséges, mély és sötét titok... Senki sem szerezhet tudomást róla, értitek? Senki!

– Én semmit se hallottam – biztosította Zoltan pimaszul bámulva a vajákra. – Lehet, hogy valami fülbemászó bújt a hallókámba.

– Az ilyen fülbemászó igazi istencsapása – ismerte el Regis úgy téve, mintha a fülében turkálna.

– Nilfgaard felé vándorolunk... – támaszkodott Kökörcsin a törpre, hogy az egyensúlyát megőrizze, ami messzemenő tévedésnek bizonyult. – De ez, ahogy mondtam, titok. A cél titkos!

– És kétségkívül agyafúrt módon leplezett – bólintott a borbély egy pillantást vetve a dühében elsápadt Geraltra. – A menetirányotokat elemezve még a leggyanakvóbb egyén sem fedezhetné fel, mi is az úti célotok.

– Milva, mi van veled?

– Te csak ne szóll hozzám, te részeg disznó!

– Hé! Ez sír! Hé, nézzétek...

– Megmondtam, hogy menny a pokóba! – törölte le az íjászlány könnyeit. – Mer én úgy odavágok a szemeid közé, te ecseszett rímkovács... Add a bögrét, Zótán...

– Elkeveredett valahova... – gagyogta a törp. – Á, itt van. Köszönet, borbély uram... Hát az a Schuttenbach meg hol az ördögben van?

– Kiment. Egy ideje. Kökörcsin, hadd emlékeztesselek, hogy azt ígérted, elmeséled nekem a Meglepetés Gyermek történetét.

– Mindjárt. Mindjárt, Regis. Csak iszok egy kortyot... És mindent elmondok neked... Ciriről, a vajákról... Részletesen...

– Vesszenek a szukafattyak!

– Hakabban, törp! Fevered a pulyákat a kunyhó előtt!

– Ne harapj már, íjászom. Tessék, igyál.

– Eeeeh – vezette körbe Kökörcsin a kalyibán kissé réveteg tekintetét. – Ha így látna engem most a de Lettenhove grófné...

– Hogy ki?

– Nem fontos. A fenébe, ez a cujka tényleg megoldja az ember nyelvét... Geralt, töltsek még neked? Geralt!

– Hagyd békén – mondta Milva. – Hadd ámodjon.

A falu szélén álló pajta csak úgy dübörgött a muzsikától; a zene befutotta és izgalommal töltötte el őket, még mielőtt ők maguk odaértek volna. Akaratlanul is ringatózni kezdtek a lépésben haladó lovak nyergében; először a dobok tompa dobbanásai és a basolya ritmusára, később, amikor közelebb értek, a guszlák és a furulyák énekelte dallam ütemére. Hideg éjszaka volt, ragyogott a telihold; a fényében a deszkák közötti réseken át kiszűrődő világosságtól izzó csűr mesebeli elvarázsolt kastélynak tűnt.

A csűr kapuja zajt és a szökdécselő párok árnyékától villódzó, erős fényt árasztott.

Amikor beléptek, a zene azonnal elhalkult; nyújtott, hamis akkorddal áradt szerte. A táncos kedvű, verejtékező falusiak szétrebbentek, a csűrközétől félrehúzódva a falakhoz és az oszlopokhoz gyűltek. Ciri, aki Mistle mellett haladt, látta a lányok félelemtől tágra nyílt szemét, észrevette a férfiak és legények kemény, konok, mindenre elszánt tekintetét. Hallotta az egyre erősödő morgást és suttogást, amely hangosabb volt a duda tartózkodó bőgésénél, a hegedűk és guszlák rovarszerű duruzsolásánál. Suttogás. A Patkányok... Patkányok... Zsiványok...

– Nincs mitől félni – mondta hangosan Giselher csilingelő, teli pénzeszsákot vetve oda az elnémult muzsikusoknak. – Azért jöttünk, hogy mulassunk. A mulatság mindenki előtt nyitva áll, nem igaz?

– Hol itt a sör? – rázta meg Kayleigh az erszényét. – És hol itt a vendégszeretet?

– És miért van ilyen csönd? – nézett körbe Szikra. – Mulatni jöttünk le a hegyekből. Nem halotti torra!

Az egyik falusi megtörte végre a habozást, Giselherhez lépett egy habtól túlcsorduló agyagkupával. Giselher meghajolva átvette, belekortyolt, illően és udvariasan köszönetet mondott. A parasztok közül néhányan lelkesen bődültek fel. De a többiek hallgattak.

– Ejj, komák – kiáltott fel ismét Szikra. – Táncolni támadt kedvem, de látom, hogy először kénytelen leszek titeket megmozgatni!

A pajta falánál agyagedényekkel megrakott, nehéz asztal állt. A tünde a tenyerébe csapott, kecsesen a tölgyfalapra pattant. A parasztok amilyen gyorsan csak lehetett, összekapkodták az edényeket; azokat, amit nem sikerült leszedniük, Szikra erélyes rúgással tüntette el az útjából.

– Na, muzsikus urak – tette csípőre az ökleit, és megrázta a haját. – Mutassátok, mit tudtok. Zenét!

Csizmasarkával fürgén verte a taktust. A dob megismételte; a basolya és a tárogató kísérték. A tilinkók és guszlák felkapták a dallamot, hamar cifrázni kezdték, lépés- és ritmusváltásra hívva Szikrát. A tarka és pihekönnyű tündelány könnyűszerrel alkalmazkodott, táncolni kezdett. A falusiak tapsba fogtak.

– Falka! – kiáltotta oda Szikra összehúzva erős festékkel megnyújtott szemét. – A karddal fürgén járod! Hát a táncot? Lépést tudsz tartani velem?

Ciri kiszabadította magát Mistle karjai közül, leoldotta nyakából a kendőt, levette barettjét és zekéjét. Egy ugrással az asztalon termett a tündelány mellett. A parasztok lelkesen bődültek föl, felbúgott a dob és a basolya, panaszosan zendült fel a duda.

– Húzzátok, muzsikusok! – kiáltotta Szikra. – Mintha élnétek! Gyorsabban!

Csípőre tett kézzel és keményen hátravetett fejjel aprózta a tünde a lábával; táncolni kezdett, gyors, ritmikus staccatót vert a sarkával. Ciri a ritmustól megbabonázva ismételte lépéseit. A tünde elnevette magát, felszökkent, ritmust váltott. Ciri fejét hirtelen felrántva félredobta haját homlokából, tökéletesen elismételte utána. Mindketten egyszerre fogtak táncba; mindkettő, akár a másik tükörképe. Kiabáltak, tapsoltak a parasztok. A guszlák és hegedűk magas dalba kezdtek, darabokra szakítva a basolya egyenletes, komoly zümmögését és a dudák jajszavát.

Ott táncoltak mindketten, egyenesen, mint a nádszál, csípőjükre tett kézzel, könyöküket összeérintve. Megvasalt cipősarkaik verték az ütemet, az asztal rázkódott és remegett, a faggyúgyertyák és fáklyák fényében örvénylett a por.

– Gyorsabban! – sürgette Szikra a zenészeket. – Mintha élnétek!

Ez már nem is zene volt, ez már maga volt az őrület.

– Táncolj, Falka! Engedd át magad!

Sarok, csizmaorr, sarok, csizmaorr, sarok, kilép és felszökken, karmozdulat, öklök a csípőre, sarok, sarok. Rázkódik az asztal, hullámzik a fény, hullámzik a tömeg, minden hullámzik, táncol az egész pajta, táncol, táncol... Kiabál a tömeg, kiabál Giselher, kiabál Asse, nevet és tapsol Mistle, mindenki tapsol és dobog, rázkódik a csűr, rázkódik a föld, rázkódik a világ alapjaiban. Világ? Milyen világ? Nincs többé világ, nincs többé semmi, csak a tánc van, a tánc... Sarok, csizmaorr, sarok... Szikra könyöke... A láz, a láz... Már csak a hegedűk, a tilinkók, a basolya és a duda húzzák, a dobos felemeli és leejti a dobverőjét, de nincs már rá szükség, a taktust ők verik, Szikra és Ciri, az ő csizmasarkuk, hogy csak úgy dübörög és hintázik az asztal, dübörög és hintázik az egész csűr is... A ritmus, a ritmus bennük van, a zene bennük van, ők maguk a zene. Szikra fekete haja táncol a homloka és a válla körül. A guszla húrjai lázas, tüzes, a legmagasabb regiszterekig emelkedő dalba fognak. A vér ott lüktet a halántékában.

Add át magad. Hagyj hátra mindent.

Falka vagyok. Mindig Falka voltam! Táncolj, Szikra! Tapsolj, Mistle! A hegedűk és a tilinkók éles, magas akkorddal zárják a dallamot, Szikra és Ciri sarkukkal egyszerre dobbantva tesznek pontot a tánc végére; a könyökük még mindig összeér. Mindketten zihálnak, remegnek, csatakosak, hirtelen összeborulnak, átölelik egymást, megosztva egymással verítéket, hevületet és örömöt. A pajta egyetlen hatalmas kiáltásban tör ki, sok tucat tenyér csattan tapsra össze.

– Falka, te ördögfióka – lihegi Szikra. – Ha elunjuk a zsiványlétet, nekiindulunk a világnak, és táncosnők leszünk...

Ciri is liheg. Képtelen egyetlen szót is kinyögni. Csak nevet görcsösen. Arcán végiggördül egy könnycsepp.

A tömegben hirtelen kiáltás, kavarodás. Kayleigh durván meglök egy tagbaszakadt parasztot, a paraszt meglöki Kayleigh-t, köréjük gyűlik a tömeg, ütésre emelt öklök villannak. Reef odaugrik; tőr csillan a fáklyafényben.

– Ne! Állj! – kiált éles hangon Szikra. – Csak semmi balhé!

– Ez a tánc éjszakája – fogja kézen Cirit a tünde; mindketten a döngölt padlóra huppannak az asztalról. – Húzzátok, muzsikusok! Aki szeretné megmutatni, hogy tud ugrálni, jöjjön csak! Na, ki lesz a bátor?

Monoton búg a basolya, a búgásába befurakodik a duda nyújtott jajszava, aztán a guszla magas, vad dala is. A parasztok nevetnek, egymást lökdösik, megtörve a habozást. Az egyik, egy vállas szőke, Szikrát kapja el. A másik, egy fiatalabb és soványabb, tétován meghajol Ciri előtt. Ciri dölyfösen hátraveti a fejét, de rögtön utána beleegyezően elmosolyodik. A fiú a derekára szorítja a kezét, Ciri a vállára helyezi a magáét. Az érintés tüzes nyílként járja át, lüktető vággyal tölti el.

– Muzsikusok, mintha élnétek!

Reszket a pajta a kiáltásoktól, ritmussal és dallammal remeg.

Ciri táncol.

Vámpír v. lidérc, olyan holt személy, kit a Káosz támaszt fel újra. Első életét elveszítvén, a másodikkal a v. éjnek idején élhet. Hold fényénél lép sírjából elő, s egyedül sugarainak nyomában járhat; alvó leányokra avagy deli legényekre támad, kiknek, őket fel nem ébresztve, édes vérüket szíja ki.

Physiologus

A parasztok fokhagymát igen bőséggel fogyasztottak, s hogy a dolgukban még inkább bizonyosak legyenek, nyakukba fokhagymakoszorúkat aggattak. Némelyek, kiváltképp az asszonynép, egész fejnyi fokhagymákat dugdostak magukba, ahova csak tudtak. Az egész falu szaglott, hogy horrendum, azt gondolta hát a csorvasz, hogy biztonságban van, s a vámpír semmit vele tenni képes nem lesz. Nagy volt hát az ő meglepetésük, amikor a ludvérc, éjközépkor beröppenvén, meg szemernyit sem ijedt, hanem nevetni kezdett egyedül, fogait csikorgatván örömében s csúfolódva. „Jól is van, kiáltotta, hogy magatokat így megfűszereztétek, rögtön fel is fallak benneteket, s a fűszerezett hús csak jobban ízlik nekem. Sózzátok is, borsozzátok is magatokat be, s a mustárról se feledkezzetek meg.”

Silvester Bugiardo,

Liber Tenebrarum,
avagy Iszonytató, ámde Való Esetek Könyve,
miket sosem Explikált Tudomány

Holdvilágnál lüdvérc röpül,

Köpönyege suss-huss...

Vigyázz lyányom, elfuss!

Népdal

Negyedik fejezet

A madarak, mint rendesen, most is megelőzték a napfelkeltét, valósággal robbanásszerű csiripeléssel töltve be a virradat szürke és ködös csendjét. Mint rendesen, a hallgatag kernowi asszonyok és gyermekeik álltak elsőként készen az útra. Hasonlóan gyorsnak és energikusnak bizonyult a borbély, Emiel Regis is, aki vándorbottal és vállára vetett bőrtáskával csatlakozott hozzájuk. A társaság többi tagja, akik az éjjel úgy elbántak a lepárlóval, már nem volt ilyen üde. A hajnal hűvöse felébresztette és magához térítette a duhajokat, de nem sikerült teljességgel eltörölnie a mandragóra-snapsz hatásának következményeit. Geralt a vályogkunyhó sarkában, fejét Milva ölében pihentetve ocsúdott fel. Zoltan és Kökörcsin összeölelkezve hevert egy rakás alraungyökéren, és úgy horkoltak, hogy csak úgy repkedtek ide-oda a falon a gyógyfűcsomók. Percival a kunyhó mellől került elő; egy zselnicemeggy-bokorban feküdt összekuporodva, abba a háncsszőnyegbe takarózva, amit Regis lábtörlőnek használt. Mind az öten a fáradtság kétségtelen, noha változatos tüneteit mutatták, és intenzíven oltották a forrásnál szomjukat.

Mire azonban szertefoszlott a köd, és a nap vörös korongja fellángolt Fen Carn erdei- és vörösfenyőinek koronájában, a kompánia már úton volt, élénken masírozva a kurgánok között. Regis vezette őket; mögötte ott cammogott Percival és Kökörcsin, akik a három nővérről és a vasfarkasról énekeltek balladát duettben lelkesítésképp. Zoltan Chivay dübögött a nyomukban, kantáron vezetve a gesztenye mént. A törp talált a borbély portáján egy göcsörtös kőrisfa husángot, azzal húzott most egyet minden maguk mögött hagyott menhirre, és kívánt a rég elhunyt tündéknek örök nyugalmat, míg a vállán ücsörgő Duda Feldmarschall a tollát borzolta, és időről időre kelletlenül rikácsolt valamit, alig érthetően, és valahogy meggyőződés nélkül.

Milva bizonyult az alraun-desztillátummal szemben a legkevésbé ellenállónak. Láthatóan nehezére esett a menet, verejtékezett, sápadt volt és mérgesebb a darázsnál, még a fonott hajú kislány csivitelésére sem válaszolt, akit fekete lova nyergébe vett. Geralt nem is próbált hát beszédbe elegyedni vele; maga sem volt éppenséggel a legjobb hangulatban.

A köd, ahogy a vasfarkas peripetiájának erős, noha némiképp borízű hangú megéneklése is, közrejátszott abban, hogy hirtelen és minden figyelmeztetés nélkül botlottak bele egy csapat parasztba. A falusiak ezzel szemben már messziről meghallották őket, és ott vártak, mozdulatlanul állva a földbe süllyesztett monolitok között; szürke parasztkabátjuk pompásan álcázta őket. Nem sok hiányzott, hogy Zoltan Chivay rá ne vágjon az egyikükre a husángjával, mert sírkőnek nézte.

– Hohohohó! – kiáltott fel. – Bocsánat, emberek! Nem vettem észre kendteket. Jó reggelt! Üdvözletem!

A paraszt-tized ügyefogyott kórusa visszamormolt valamit feleletképpen a köszöntésre, komoran méregetve a kompániájukat. A falusiak lapátokat, csákányokat és ölnyi hosszú, kihegyezett karókat szorongattak a kezükben.

– Üdv – ismételte a törp. – Ha jól sejtem, a Chotla melletti táborból vagytok. Eltaláltam?

Válasz helyett az egyik paraszt Milva lovára mutatott a többieknek.

– Fekete – mondta. – Láttyátok?

– Fekete – ismételte egy másik, és megnyalta a száját. – Úgy a, fekete. Pont gyó lesz.

– He? – Zoltan figyelmét nem kerülték el a pillantások és az intések. – Fekete, na. És akkor mi van? Hiszen ló ez, nem zsiráf, nincs ezen itt mit csodálkozni. Mit csináltok ti itt, komák, ebben a temetőben?

– Hát ti? – vetett a paraszt kelletlen pillantást a kompániára. – Ti meg mit csinyáltok itten?

– Megvettük ezt a területet – nézett a törp egyenesen a szemébe, és rávágott a husánggal egy menhirre. – És épp azt lépjük le, nem vágtak-e át minket, hány hold.

– Mi meg itten a vérszipolyt üldözzük!

– A kit?

– A vérszipolyt – ismételte meg határozottan a parasztok közül a legidősebb, miközben a homlokát vakarta kosztól megkeményedett nemezsapkája alatt. – Valahol itten kell tanyázzon az átkozottya. Faragtunk itten ilyen nyárfakarókat, megtalálgyuk mink azt az istenvertét, oszt úgy átdöfgyük, nem kel az föl többet!

– Meg szenteltvizünk is van az ikerfazékban, amit az áldott jó páterünktől kaptunk adományba! – kiáltott fel lelkesen a másik paraszt az edényt felmutatva. – Meghinytyük a vérivót, hadd pusztulgyon el mindörökre!

– Ha, ha – mondta mosolyogva Zoltan Chivay. – Úgy látom, vadászat ez, ahogy a nagykönyvben meg van írva: alaposan meg is lett tervezve, meg a részleteiben is kidolgozott! Vámpír, azt mondjátok? Na, hát akkor szerencsétek van, jóemberek. Van itt nekünk egy lidérc-specialistánk a kompániában, egy va...

Elhallgatott, és halkan elkáromkodta magát, miután a vaják jó erősen bokán rúgta.

– Ki látta azt a vámpírt? – kérdezte Geralt, sokatmondó pillantással intve hallgatásra a társaságot. – Honnan veszitek, hogy épp itt kellene keresni?

A parasztok összesúgtak maguk között.

– Senki se látta – ismerte be végül a nemezsapkás. – Nem is hallotta. Há’ hogyan lehetne látni, amikor úgy repül éjjel, a sötétben? Há’ hogyan is lehetne meghallani, amikor a denevérszárnyain röpdös, oszt’ se nem susog, se nem zúg?

– Nem láttuk mink a vérszipolyt – tette hozzá a másik. – De a szörnyűséges ténykedésének a nyomai megmutatkoztak. Mióta csak a hold kitelt, minden éjjel elpusztít valakit a mijeink közül az a lucfir. Kettőt már széjjelszaggatott, egészen miszlikbe tépett. Egy fehérnépet, meg egy olyan fiúgyereket. Szörnyűség és rettenet! Az a vérszipoly cafatokra szaggatta a szerencsétlenjeit, meg az ereikből is az egész vért kiszítta! Há’ mégis mit kéne, ölbe tett kézzel várnunk a harmadik éccakát?

– Ki mondta, hogy a tettes épp vámpír volt, és nem valami más ragadozóféle? Kinek az ötlete volt, hogy itt parádézzatok a temetőben?

– A szentéletű páter mondta így. Tudós és jámbor férfiú az, az isteneknek hála, hogy a táborunkba idevetődött. Az aztán ahajt rágyött, hogy vérszipoly jár ránk. Büntetésül, mert az imádságot meg a szentélynek tett adományokat elhatytuk. Ő mostan ott imádkozik a táborban, meg a mindenféle vegzorcirmosokat műveli, nekünk meg meghatyta, hogy aztat a sírboltot keressük, amelyikben a lüdvérc a nappalokat átalussza.

– Épp itt?

– Há’ hol keresnénk a vérszipolynak a sírját, ha nem a cinteremben? Mer’ hiszen ez tündetemető itt, még a gyerek is tuggya, hogy a tünde meg hitvány és istentelen fajta, istenverte is lesz minden másod tünde a halálának utána! Mindenről, ami rossz, a tünde tehet!

– Meg a borbélyok – bólintott komolyan Zoltan. – Úgy igaz. Még a gyerek is tudja. Messze az a tábor, amit kendtek emlegetnek?

– Hej, csak egy doptányira...

– De ne mongyon nekik túl sokat, Vecsegő apó – mordult fel az egyik borostás, szemébe lógó hajú paraszt; az, amelyik már korábban is hangot adott a nemtetszésének. – Öreg ördög tuggya, mifélék ezek, de gyanús egy banda valahogy. Gyerünk, dologra. Aggyák csak a lovat, oszt mennyenek a maguk dolgára.

– Úgy a, szent igaz – mondta az idősebb paraszt. – Be kell itt fejezni a dolgot, mer’ az idő meg sürget. Aggyátok a lovat. Aztat a feketét. Kell nekünk, hogy a vámpírt megtalálgyuk. Vegyed le, te jerke, a nyeregből azt a gyereket.

Milva, aki egészen idáig közömbös arckifejezéssel bámulta az eget, a férfira nézett, a vonásai pedig veszélyesen megkeményedtek.

– Hozzám beszész, paraszt?

– Hozzád hát. Aggyad a feketét, kell nekünk.

Milva megtörölte verejtékező nyakát, és összeszorította a fogait; fáradt tekintete egészen farkasszerűre vált.

– Mi folyik itt, emberek? – mosolyodott el a vaják, a feszült helyzetet próbálva oldani. – Minek nektek a ló, amit ilyen szépen kértek?

– Há’ hogyan kellene megtalálgyuk a lucfir sírgyát? Hisze tudva való, hoty fekete csikón kell a cintermet körbegyárnunk, és amelyik sírboltnál a csikó megáll, és nem haggya, hogy onnan elvezessük, ottan fekszik a vérszipoly. Akkor aztán meg ki kell ásni onnan, és a nyárfakaróval átdöfnyi. Ne perelgyetek, mert mi ha törik, ha szakad, visszük. Meg kell kaptyuk azt a feketét!

– Más színű – kérdezte Kökörcsin békülékenyen a paraszt felé nyújtva Pegazus kantárját – nem lehetne?

– A világért se.

– Na, akko bajba vagytok – közölte összeszorított fogakkal Milva. – Mer én a lovamat nem adom.

– Mi az, hogy nem adod? Nem hallottad, mit mondtam, te lyány? Muszáj nekünk!

– Nektek muszáj. De nekem nem.

– Létezik itt egy kiegyezéses megoldás – szólalt meg szelíden Regis. – Ha jól értem, Milva kisasszony ódzkodik attól, hogy idegen kézbe adja a hátasát...

– Még szép – köpött egy szaftosat az íjászlány. – Má a puszta gondolatátó is ódzkodok.

– Ezért hát hogy a kecske is jóllakjon, és a káposzta is megmaradjon – folytatta nyugodtan a borbély –, hadd üljön fel maga Milva kisasszony a fekete lóra, hogy végrehajtsa a nekropolisz mintegy elengedhetetlen körbelovaglását.

– Nem fogok itt lovagóni körbe a temetőbe, mint valami lüttyő!

– Hiszen téged senki se kér, te lyány! – kiabálta a szemébe lógó hajú. – Ehhez itt levente kell, legény a talpán, a vászoncselédnek meg a konyhában, a fazék mellett sürögve van a helye. Később aztán csakugyan kapóra jöhetne még valami lyány, mert a lucfir ellen erősen hasznos a szűzlyányok könnye; hotyha a vérszipolyt azzal megcsöpögtetik, úgy lángol tőle, mint a tapló. De a könyűt ahhoz tiszta jerke kell, hogy oncsa, akit még senki se hempergetett meg a szalmába. Nekem nem úgy tűnik, mintha te ilyen lennél, te fehérnép. Akkor viszont semmi hasznod itten.

Milva tett egy fürge lépést a férfi felé, jobb ökle felfoghatatlan gyorsasággal csapódott előre. Ütés csattant; a férfi feje visszapattant, minek köszönhetően szőrös nyaka és álla kiváló célponttá vált. A lány újabb lépést tett, és egyenesen odavágott neki a tenyere élével; a csípőjét és vállát megcsavarva fokozta az ütés erejét. A fickó hátratántorodott, felbukott a saját bocskorában, és elvágódott, hangos csattanással egy menhirbe vágva tarkóját.

– Most má látod, mi hasznom van – mondta haragtól remegő hangon az íjászlány öklét dörzsölgetve. – Hogy melyikünk itt a legén a tapán, és melyiknek a fazék mellett a helye. Én mondom, az ökőharcnak nincsen párja, utána mindig minden világos. Aki levente meg legén a tapán, az tapon is marad, aki meg szerencsétlen bafasz, az a fődön fekszik. Igazam van, parasztok?

A falusiak nem siettek helyeselni, tátott szájjal bámultak Milvára. A nemezsapkás odatérdelt a leterített férfi mellé, és finoman megpaskolta az arcát. Hasztalan.

– Meghótt – nyögte felemelve fejét. – Agyonütötte. Hát hogy-é van ez, te lyány? Hát hogy-é van ez, hogy fogod magad, oszt megölöd?

– Nem akartam – suttogta Milva leeresztve a kezét, és ijesztően elsápadt. Azután valami olyasmit tett, amire egyáltalán senki sem számított.

Sarkon fordult, homlokát a menhirnek vetette, és hirtelen elokádta magát.

– Mi van vele?

– Enyhe agyrázkódás – válaszolta Regis felállva, és becsatolta a táskáját. – A koponya ép. Mostanra visszanyerte az eszméletét. Emlékszik arra, mi történt, emlékszik rá, hogy hívják. Ez jót ígér. Milva kisasszony heves érzelmei szerencsére indokolatlanok voltak.

A vaják az íjászlányra pillantott, aki valamivel távolabb, egy szikla tövében ült távolba révedő tekintettel.

– Ő nem egy finom kisasszonyka, aki könnyen átadja magát az ilyesfajta érzelmeknek – morogta. – Inkább a tegnapi nadragulyacujka számlájára írnám a dolgot.

– Hányt ő már korábban is – szólt közbe halkan Zoltan. – Tegnapelőtt, derengéskor. Még aludt mindenki. Én azt mondom, a gombák voltak, amiket Turlough-ban zabáltunk. Nekem is két napig fájtak tőle a beleim.

Regis őszülő szemöldöke árnyékából, különös tekintettel pillantott a vajákra, és fekete gyapjúköpenyébe burkolózva talányosan elmosolyodott. Geralt odament Milvához; megköszörülte a torkát.

– Hogy érzed magad?

– Pocséku. Mi van a parasztta?

– Nem lesz semmi baja. Magához tért. De Regis megtiltotta neki, hogy felkeljen. A parasztok most eszkábálnak össze valami saroglyát, úgy visszük majd két ló között a táborba.

– Vigyétek a feketém.

– Pegazust és a gesztenyét vittük. Szelídebbek. Kelj fel, ideje indulnunk.

A megszaporodott kompánia mostanra temetési menetre emlékeztetett – és egy gyászmenet tempójával is vonszolta magát.

– Mit szólsz ehhez az ő vámpírjukhoz? – kérdezte a vajákot Zoltan Chivay. – Elhiszed a meséjüket?

– Nem láttam a halottakat. Semmit sem mondhatok.

– Egyértelműen kacsa – jelentette ki nagy meggyőződéssel Kökörcsin. – A parasztok azt mondták, hogy az áldozatokat cafatokra szaggatták. A vámpír nem szaggat szét. Az artériádba harap, és kiszívja a véredet, két jól látható nyomot hagyva a szemfogak után. Egész gyakran túl is éli az áldozat. Valami szakkönyvben olvastam erről. Voltak benne rézmetszetek is, amik a vámpír harapásnyomait mutatták be a szüzek hattyúnyakán. Megerősítenéd, Geralt?

– Mit kellene ezen megerősítenem? Nem láttam azokat a metszeteket. A szüzekhez sem konyítok túl sokat.

– Ne gúnyolódj már. Nem egyszer és nem is kétszer kellett látnod, milyen egy vámpírharapás nyoma. Találkoztál te valaha is olyan esettel, amikor a vámpír cafatokra tépte az áldozatát?

– Nem. Ilyesmi sosem fordul elő.

– Magasabb rendű vámpírok esetében soha – szólt közbe szelíden Regis. – Tudomásom szerint nem vetemedik ilyen borzalmas csonkolásra az alp, a katakán, a mara, a bruksza és a noszferát sem. Meglehetősen brutális módon bánik ellenben az áldozatai holttestével a fléder és az ekimma.

– Bravó – pillantott a vaják őszinte csodálattal a férfira. – Egyetlen vámpírfajról sem feledkeztél meg. És egyetlen egyet sem említettél a mitikusak közül, amelyek csak a mesékben léteznek. Komolyan mondom, imponáló a tudásod. Éppen ezért kizárnám a lehetőségét, hogy ne tudnád, ekimma és fléder sosem fordul elő a mi éghajlatunkon.

– Akkor meg hogy van ez? – horkant fel Zoltan kőrisfa husángját lóbálva. – Akkor ki tépte szanaszét ezen a mi éghajlatunkon azt a fehérnépet meg a fiút? Magukat szaggatták széjjel, végső elkeseredésükben?

– A tettesként szóba jöhető szörnyek listája meglehetősen hosszú, kezdve egy falka megvadult kutyával; egész mindennapos kis istenverései háború idején. El sem tudjátok képzelni, azok a kutyák mire képesek. A kaotikus szörnyetegek számlájára írt áldozatok feléért valójában egy falkányi elvadult házőrző felel.

– Akkor hát a szörnyeket kizártad?

– Korántsem. Lehetett striga, hárpia, graveir, ghúl...

– De nem vámpír?

– Aligha.

– A parasztok valami pátert emlegettek – emlékeztette őket Percival Schuttenbach. – Értenek egyáltalán a papok a vámpírokhoz?

– Vannak köztük, akik sok mindenhez értenek, ráadásul egész jól; az ő véleményüket általában érdemes is meghallgatni. De sajnos ez így nem igaz mindenkire.

– Különösen nem az olyasfajtákra, akik az erdőkben kujtorognak a bujdosókkal – horkant fel a törp. – Ez egész biztos remete, valami sötét, pusztalakó eremita. Parasztexpedíciót küldött a temetődbe, Regis. Egyszer sem láttál ott valami vámpírt, amikor mandragórát gyűjtögettél holdtölte idején? Még egy picikét sem? Egy incifincit?

– Nem, soha – mosolyodott el kelletlenül a borbély. – De nem is csoda. A vámpír, mint azt az imént hallhattátok, denevérszárnyain röpdös a sötétben, se nem susog, se nem zúg. Könnyen elkerüli az ember figyelmét.

– És könnyű észrevenni ott, ahol nincs és soha nem is volt – helyeselt Geralt. – Fiatalabb koromban jó pár alkalommal vesztegettem az időmet és az energiáimat arra, hogy olyan képzelgéseket meg babonákat kergessek, amiket az egész falu látott, és szemléletesen le is írt nekem, a soltésszal az élen. Egyszer két hónapig laktam egy várban, ahol állítólag vámpír járt. Vámpír az nem volt. Viszont egész jól tartottak.

– Bizonyára akadtak azért olyan esetek is, amikor a vámpírról szóló pletykának volt alapja – mondta Regis rá sem pillantva a vajákra. – Akkor, ha jól sejtem, az idő és az energia sem veszett kárba. Kardélre hánytad a szörnyet?

– Megesett.

– Így vagy úgy – szólt közbe Zoltan –, de a parasztoknak szerencséjük van. Azt hiszem, bevárom Munro Bruyst és a fiúkat abban a táborukban; meg nektek sem ártana a pihenés. Akármi is intézte el a fehérnépet meg azt a kölköt, sanyarú egy sors vár rá, ha vaják is lesz a táborban.

– Ha már itt tartunk – szorította össze az ajkait Geralt –, nagyon kérlek, ne terjesszétek széltébe-hosszába, ki vagyok és hogy hívnak. A kérés elsősorban rád vonatkozik, Kökörcsin.

– Ahogy akarod – bólintott rá a törp. – Meg kell legyen rá az okod. Jó, hogy még időben figyelmeztettél minket, mert már ide látszik a tábor.

– És hallatszik – erősítette meg Milva, megtörve hosszúra nyúlt hallgatását. – Iszonyat, milyen lármát csapnak.

– Az, ami most utat tör felénk – vágott okos képet Kökörcsin –, nem más, mint a menekülttábor megszokott szimfóniája. Mint általában, több száz emberi torokra írták, hasonlóképp nem kevesebb tehénre, birkára és lúdra. A szólórészeket civakodó asszonyok, torkaszakadtából üvöltő porontyok, egy kukorékoló kakas, és ha nem tévedek, egy szamár előadásában hallhatjuk, akinek bogáncsot dugtak a farka alá. A szimfónia címe: „Emberhad küzd a fennmaradásért”.

– A szimfónia – jegyezte meg Regis nemes orra cimpáit mocorgatva –, mint általában, most is akusztiko-olfaktív. A fennmaradásért küzdő emberhad kellemes főtt káposztaszagot áraszt, mely zöldség nélkül fennmaradni nyilvánvalóan lehetetlenség. Jellegzetes illatjegyet alkotnak továbbá a fiziológiai szükségletek termékei, melyeket mindenki ott intéz, ahol eszébe jut; leggyakrabban a tábor határában. Sohasem értettem, a fennmaradásért folytatott küzdelem miért épp a latrinaásástól való idegenkedésben kell megnyilvánuljon.

– Vinne e titeket az ördög ezze a nagy okoskodássa – húzta föl magát Milva. – Egy valag cikornyás szó, amiko elég négy is: káposzta- meg szarszag van!

– A szar s a káposzta mindig párban jár – közölte szentenciózusan Percival Schuttenbach. – Egyik a másikat hajtja. Perpetuum mobile.

Amint csak a zajos és bűzlő táborba, a tábortüzek, kocsik és kalyibák közé beértek, rögtön az ott összegyűlt menekültek érdeklődésének középpontjába kerültek, akik lehettek úgy jó kétszázan, de talán még többen is. Az érdeklődés hamar kifizetődött, mégpedig aligha hihető módon: valaki hirtelen felkiáltott, valaki hirtelen felüvöltött, valaki hirtelen valaki más nyakába ugrott, valaki őrült nevetésbe fogott, valaki pedig ugyanolyan vad zokogásba. Hatalmas felfordulás kerekedett. A férfiak, nők és gyermekek kiáltásainak kakofóniájából eleinte nehéz volt kihámozni, miről is van szó, de végül minden világossá vált. Mert ím, a velük vándorló kernowi nők közül kettő rátalált a táborban férjére és testvérére, akikről úgy hitték, meghaltak, vagy nyom nélkül eltűntek a háború forgatagában. Az örömnek és a könnyeknek nem volt se vége, se hossza.

– Valami ennyire közhelyes és melodramatikus – közölte nagy meggyőződéssel Kökörcsin a megható jelenetre mutatva – csak a valódi életben történhet meg. Ha így próbálnám meg befejezni valamelyik balladámat, könyörtelenül kigúnyolnának.

– Kétségtelen – hagyta rá Zoltan. – Ettől még csak megörülsz az ilyen közhelyeknek. Könnyít a szíveden, ha valakit a sors megajándékoz, ahelyett, hogy folyton csak elvenne. Na, a fehérnép miatt akkor már ne fájjon a fejünk. Hoztuk, hoztuk, aztán csak idehoztuk őket. Gyertek, mit álldogáljunk itt.

A vajáknak egy pillanatra megfordult a fejében, hogy azt javasolja, várjanak még azzal az odébbállással. Arra számított ugyanis, hogy akad majd a nők között olyan, aki úgy tartja illőnek, hogy legalább szavakkal kifejezze a törpnek köszönetét és háláját. De letett róla, mert semmi sem utalt erre. A találkozás feletti örömükben az asszonyok mostanra tudomást sem vettek a jelenlétükről.

– Mire vársz? – nézett rá Zoltan merően. – Hogy majd hálából virágokkal hintenek be? Mézzel kennek be? Tűnjünk el, nincs itt semmi dolgunk.

– Bizonyára igazad van.

Nem jutottak messzire. Feltartóztatta őket egy csipogó hangocska. A fonott hajú, szeplős kislány utolérte őket. Pihegett; a kezében egész csokor mezei virágot tartott.

– Nagyon köszönöm – cincogta –, hogy vigyáztatok rám, meg a kisöcsémre, meg az anyukámra. Hogy olyan jók voltatok hozzánk, meg minden. Szedtem nektek virágot.

– Köszönjük – mondta Zoltan Chivay.

– Igazából jók vagytok – tette hozzá a kislány szájába véve a hajfonata végét. – Én egyáltalán nem hiszem el, amit a nénje mondott. Ti egyáltalán, de egyáltalán nem vagytok mocskos odúlakó csökevények. Te sem vagy egy fehér hajú korcs pokolfajzat, és te sem vagy egyáltalán, Kökörcsin bácsi, egy hangoskodó pulyka. Nem mondott igazat a nénje. Te meg, Maria néni, nem valami íjas rüfke vagy, hanem Maria néni, és én szeretlek. Neked szedtem a legszebb virágokat.

– Köszönöm szépen – felelte Milva kissé elváltozott hangon.

– Mindnyájan nagyon köszönjük – ismételte Zoltan. – Hé, Percival, te mocskos odúlakó csökevény, adj már ennek a gyereknek valami szuvenírt búcsúzóul. Valamit emlékbe. Nincs valamelyik zsebedben valami felesleges kavicsod?

– De van. Nesze, te lány. Ez itt egy berillium-alumínium-szilikát, ismertebb nevén...

– Smaragd – fejezte be a törp. – Ne zavard össze a gyerek fejét, úgysem jegyzi meg.

– Jaj, de szép! Milyen zöld! Nagyon, nagyon szépen köszönöm!

– Játssz csak egészséggel.

– És el ne veszítsd – morogta Kökörcsin. – Mert annyit ér az a kavics, mint egy kisebb major.

– Ugyan már – tűzte Zoltan a kalpagjára a kislánytól kapott búzavirágokat. – A kavics az kavics, nincs miről beszélni. Járj egészséggel, kislány. Mi meg menjünk; leülünk valahol a gázlónál, bevárjuk Bruyst, Yazon Vardet meg a többieket. Bármelyik pillanatban itt lehetnek. Furcsa, hogy ilyen régen nem kerültek elő. A fenébe is, elfelejtettem elvenni tőlük a kártyát. Lefogadom, hogy ott ülnek valahol és srófoznak!

– Muszáj a lovakat megabrakótatni – mondta Milva. – Meg megitatni. Menjünk a folyóho.

– Lehet, hogy valami meleg étel is akadna nekünk – tette hozzá Kökörcsin. – Percival, nézz csak körbe a táborban, és tedd hasznossá az orrodat. Ahol a legjobban főznek, ott eszünk majd.

Kisebb meglepetésükre a folyóhoz vezető utat lezárták, és őröket állítottak; az itatóhelyet felügyelő parasztok lovanként egy garast követeltek. Milva és Zoltan komolyan feldühödtek, de Geralt, aki nem vágyott a botrányra és a velejáró szóbeszédre, lecsendesítette őket, Kökörcsin pedig előadta a zsebe mélyéről előásott pénzdarabokat.

Nemsokára, komoran és harapósan, Percival Schuttenbach is előkerült.

– Találtál zabát?

A manó trombitált egyet, és egy mellettük elhaladó birka gyapjába törölte az ujjait.

– Találtam. De nem tudom, telik-e majd rá nekünk. Itt mindenért fizetséget várnak, az árak meg olyanok, hogy az eszed megáll. A liszt meg a dara fontja egy korona. Két noble egy tál híg leves. Egy kis fazék csík, amit itt fogtak a Chotlában, annyiba kerül, mint Dillingenben egy font füstölt lazac...

– És az abrak a lovaknak?

– Egy tallér a zab mérője.

– Mennyi? – kiabálta a törp. – Mennyi?

– Mennyi, mennyi – mordult fel Milva. – A lovakat kérdezd, mennyi. Eterűnek, ha füvet legetetünk velük! Itt meg különbe sincs még fű se.

Magától értetődő tényekkel nem lehetett vitatkozni. Nem segített még a zabot birtokló paraszttal való heves alkudozás sem. A góbé megszabadította Kökörcsint az utolsó garasaitól, és kapott mellé néhány sértést Zoltantól is; nem mintha egyébként a legkevésbé is foglalkoztatták volna. A lovak bezzeg örömest dugták a fejüket az abrakos tarisznyákba.

– Átkozott rablás! – ordította a törp, miközben husángjával az útjukba kerülő kocsik kerekeit csapdosva töltötte ki a mérgét. – Kész csoda, hogy levegőt venni ingyen is hagynak itt, és nem akarnak rajtad lélegzetenként leverni egy félgarast! Vagy egy ötöst, ha tojtál!

– A magasabb rendű fiziológiai szükségleteket – közölte komoly hangon Regis – már beárazták. Látjátok ott azt a rudak közé kifeszített ponyvát? És a parasztot, aki mellette áll? A saját lánya bájaival kufárkodik. Ár megegyezés szerint. Az előbb láttam, ahogy elfogadott egy tyúkot.

– Nem sok jót jósolok a fajtátoknak, emberek – mondta komoran Zoltan Chivay. – Minden értelmes lény ezen a világon, hogyha szükségre, nyomorra és szerencsétlenségre jut, általában a saját fajrokonához csapódik, mert közöttük könnyebb a nehéz időket átvészelni, mert hát egyik segíti a másikat. Közöttetek meg, emberek közt, mindenki csak azt nézi, hogyan tudná magát a másik nyomorán megszedni. Ha éhség van, nem osztozik a zabán, hanem felzabálja a leggyengébbeket. A farkasok közt még működik is ez a módi, lehetővé teszi, hogy a legegészségesebb és legerősebb egyedek maradjanak fenn. De az értelmes fajok példányai közt az ilyen szelekció általában a legnagyobb szukafattyakat engedi csak fennmaradni és dominálni. A következtetések levonását és a prognózisokat meghagyom nektek.

Kökörcsin heves tiltakozásba fogott a törpök még nagyobb rabló és haszonleső voltának általa ismert példáival dobálózva, de Zoltan és Percival beléfojtotta a szót, ajkukkal a fingást kísérő, hosszan elnyújtott hangot utánozva egyszerre fennhangon, mely mindkét faj számára a vitapartner által felhozott érvek semmibe vételének elfogadott jele volt. A civakodásnak egy csapat paraszt hirtelen felbukkanása vetett véget, akiket a már ismerős vámpírvadász, a nemezsapkás öreg vezetett.

– Mi itten a Bocskor miatt gyöttünk – mondta az egyik paraszt.

– Nem veszünk – hördült vissza egy hangon manó és törp.

– Arról van szó, amelyiket úgy fejbe konnyasztottátok – magyarázta gyorsan a másik paraszt. – Mi ki gondoltuk házasítani.

– Nincs ez ellen semmi ellenvetésem – felelte bosszúsan Zoltan. – Minden jót kívánok neki az új életútján. Egészséget, boldogságot, szerencsét.

– És rengeteg aprócska Bocskort – tette hozzá Kökörcsin.

– Nem úgy van a, urak – szólt a paraszt. – Komédiázhatnak itt kendtek, de hát mi meg hogyan házasíccsuk ki mostan? Ha egyszer azután, hogy úgy elagyalták, egészen túpa lett, hogy nem tudja a nappalt az éccakától?

– Na, há annyira azé nem nagy a baj – dörmögte Milva a földet nézve. – Én úgy látom, má jobban van. Sokka jobban van, mint korán regge vót.

– Nem tudom én aztat, hogyan volt a Bocskor korán reggel – vágott vissza a paraszt. – De láttam, ahogyan ott állt a föltámasztott szekérrúd előtt, és aztat magyarázta annak a villásrúdnak, hogy csecse egy lyány. No, minek itt sokat beszélnyi. Röviden mondom: fizessétek meg a vérpénzt.

– Mi van?

– Ha egy lovag egy parasztot megöl, vérpénzt kell fizessen. Így áll a törvényben.

– Én nem vagyok lovag! – ordította Milva.

– Ez először – állt ki mellette Kökörcsin. – Másodszor, baleset volt. Harmadszor, Bocskor él, úgyhogy szó sem lehet vérpénzről, legfeljebb fájdalomdíjról, pontosabban flastromról. Na de, negyedszer, nekünk nincs pénzünk.

– Akkor a lovakat aggyátok.

– Nana – húzódott össze Milva szeme baljósan. – Tán meszet etté, paraszt? Vigyázz, túzásba ne essé.

– Krrrrvanyád! – rikácsolta Duda Feldmarschall.

– Na, rátapintott a madár a lényegre – mondta elnyújtva Zoltan Chivay az övébe tűzött bárdot paskolgatva. – Azt azért tudnotok kell, jó szántóvetők, hogy én sem vagyok éppen a legjobb véleménnyel az olyan illetők szülőanyjáról, akik kizárólag a haszonnal gondolnak, még akkor is, ha csak valami földijük bevert fején tudnának keresni. Eredjetek innen, emberek. Ha azon nyomban eltakarodtok, ígérem, nem foglak titeket kergetni.

– Ha nem akaródzik fizetni, hadd ítélgyen fölöttetek a felsőbb hatalom.

A törp a fogát csikorgatta, és már a fegyveréért nyúlt volna, amikor Geralt megragadta a könyökét.

– Nyugalom. Így akarod a problémát megoldani? Lemészárolod őket?

– Minek rögtön lemészárolni? Elég amúgy rendesen megnyomorítani is.

– Elég legyen, az ördögbe is – sziszegte a vaják, és a paraszthoz fordult. – Ki gyakorolná itt azt a felsőbb hatalmat, amit kend emlegetett?

– A tábori sztarosztánk, Hector Laabs, a leégett Brezának a soltésza.

– Akkor vezessetek hozzá. Majdcsak megegyezünk valahogy.

– Ő el van mostan foglalva – jelentette be a paraszt. – A boszorkány felett ül ítéletet. No, látjátok ott azt a nagy csődületet, a juharfa alatt? Elkapták a boszorkát, amelyik a vámpírral volt öszvebeszélve.

– Megint a vámpír – tárta szét a kezét Kökörcsin. – Halljátok? Megint csak mondják a magukét. Ha nem a temetőt túrják föl, akkor meg vámpír-cinkos boszorkányra vadásznak. Emberek, nem kellene ahelyett, hogy szántsatok, vessetek, meg arassatok, inkább vajáknak állnotok?

– Lehet itten az uraknak bolondoznyi – mondta a paraszt. – Meg bökölődnyi. Van nekünk páterünk, a páter meg biztosabb akármi vajáknál. A páter megmondta, hogy a vérszipoly mindég egy boszorkánnyal közösen űzi azokat a praktikájit. A boszorkány az, aki a lucfirt megidézi és az áldozatokat megmutattya neki, mindenki másnak meg elhomályosíttya a szemét, hogy semmit se lássanak.

– És ki is sült az, hogy tényleg így van – tette hozzá a másik. – Tarka lelkű boszorkát neveltünk mink magunk között. De a páter átlátott a bűbájain, és most megégetgyük.

– Hogy is lehetne másként – morogta a vaják. – Mit lehet tenni, vetünk hát akkor egy pillantást arra a ti bíróságotokra. És elbeszélgetünk a sztarosztával a balesetről, ami azt a szerencsétlen Bocskort érte. Meggondoljunk, mi lenne az illő elégtétel. Igaz, Percival? Lefogadom, hogy akad még valami kis kavics az egyik zsebedben. Vezessetek, jóemberek.

A menet egy terebélyes juharfa irányába tartott, amely alatt valóban csak úgy tolongott az izgatott tömeg. A vaják a többiektől kissé lemaradva megpróbált beszédbe elegyedni az egyik paraszttal, akinek még viszonylag bizalomgerjesztő volt az ábrázata.

– Mi van ezzel a boszorkánnyal, akit elkaptak? Tényleg bűbájokat űzött?

– Eh, jóuram – dörmögte a paraszt –, én aztat nem tudom. Gyüttment az a lyány, nem közülünk való. Én azt mondom, nincs egészen ki a négy kereke. Fölnőtt, de folyton csak a gyerekekkel játszott, meg az is, mint valami gyerek, ha kérdi az ember, se bú, se bá. Na de én az egészről semmit se tudok. De hát azt beszéli mindenki, hogy itten a vérszipollyal művelte a paráznyaságot meg a bűbájt.

– Mindenki, kivéve az arrestáltat – tette hozzá halkan a mellette sétáló Regis. – Mert az, amikor erről kérdezték, se bú, se bá. Ha jól sejtem.

Alaposabb faggatózásra nem jutott idő, mert már oda is értek a juharfa alá. A tömeg utat engedett nekik; igaz, Zoltan és a kőrisfa husángja is a segítségükre volt.

Egy zsákokkal megrakott szekér létrájához tizenhat éves forma lányt kötöztek, karjait szélesre tárva. A lány lábujjai alig súrolták a földet. Épp az érkezésük pillanatában tépték le sovány válláról a gyolcsot és az inget, amire a megkötözött kifordult szemekkel és a kuncogás meg a zokogás valami ostoba keverékével reagált.

Közvetlenül mellette már a tüzet gyújtották. Az egyik rendesen felszította a szenet, a másik egy fogó segítségével fogta a patkókat, és gondosan a parázsba helyezte őket. Az összecsődültek feje felett pedig ott zengett a páter lázas kiabálása.

– Alantas boszorkány! Istentelen nőszemély! Valld be az igazat! Hah, nézzetek csak rá, jóemberek, hogy megrészegült valami ördögi füvektől! Nézzetek csak rá! Az arcára van írva a boszorkányság!

Szikár férfi volt a páter; az arca olyan aszott és sötét, akár a füstölt hal. Fekete köpenye úgy lógott rajta, mint valami szőlőkarón. A nyakában szent szimbólum lógott. Geralt nem tudta megmondani, milyen istenségé; különben sem értett ehhez. Az utóbbi időben szaporodásnak indult panteon vajmi kevéssé érdekelte. A pap viszont kétségtelenül az újabb vallási szekták egyikéhez kellett tartozzon. A régebbiek hasznosabb dolgokkal voltak elfoglalva annál, mint hogy lányokat fogdossanak össze, szekerekhez kötözzék őket, és a babonás csürhét bőszítsék ellenük.

– A világ kezdete óta a nő minden rossz forrása! Eszköz a Káosz kezében, a világ s az emberi faj ellenében szőtt összeesküvés cinkosa! A nőt pusztán a testi bujaság irányítja! Azért is szolgálja a démonokat szívesen, hogy a maga telhetetlen kéjvágyát s beteges gerjedelmeit imígyen csillapítsa!

– Rögvest megtudunk mi még többet is a nőkről – morogta Regis. – Ez maga a fóbia, tiszta, klinikai formájában. Ez a szentéletű férfiú gyakran álmodhat vagina dentatával.

– Felteszem, a helyzet ennél is rosszabb – dünnyögte vissza Kökörcsin. – A fejemet teszem rá, hogy még fényes nappal is vég nélkül a hétköznapi, fogatlanról ábrándozik. És az ondó megtámadta az agyát.

– És egy félkegyelmű lány fizet meg mindezért.

– Hacsak nem akad valaki – mordult fel Milva –, aki megállítaná ezt a fekete barmot.

Kökörcsin sokatmondóan és reményteljesen pillantott a vajákra, de Geralt kerülte a tekintetét.

– S minek, ha nem az asszonyi boszorkányságnak, folyományai napjaink vereségei s balsorsa? – ordított tovább a páter. – Hiszen nem mások, hanem a boszorkányok árulták el Thanedd szigetén a királyokat, Redania királya ellen a merényletet ők tervelték ki! Hiszen nem más, hanem Dol Blathanna tünde boszorkája uszítja ránk a Mókusokat! Látjátok most már, mily balsorsra vezetett a varázslónőkkel cimborálás! Az ocsmány praktikáik megtűrése! Az önkényük, a szemtelen gőgjük, a gazdagságuk feletti szemet hunyás! És ki a hibás mindezért? A királyok! Azok az elbizakodott uralkodóink megtagadták az isteneket, félreállították a papságot, megfosztották őket a hivatalaiktól és helyüktől a tanácsban, a gyűlöletes varázslónőit pedig előjogokkal és arannyal halmozták el! És itt az eredménye!

– Aha. Akkor itt van a vámpír elásva – mondta Kökörcsin. – Melléfogtál, Regis. Itt politikáról, nem pedig vagináról van szó.

– És pénzről – tette hozzá Zoltan Chivay.

– Bizony mondom néktek – üvöltött a páter –, mielőtt még Nilfgaard ellen harcba vonulnánk, tisztítsuk meg elébb az ily abominációktól a saját portánkat! Izzó vasunkkal égessük ki ezt a fekélyt! Tisztítsuk meg a tűzkeresztségben! Olyan asszonyt, aki bűbájt űz, ne engedjünk élni!

– Nem engedjük! Máglyára vele!

A szekérhez kötözött lány hisztérikusan felnevetett; a szeme kifordult.

– Mingyá, mingyá, csak lassan – szólt közbe egy eddig hallgatásba burkolózó, komor, hatalmas termetű paraszt, aki körül egész kis csapat hasonlóképpen hallgatag férfi és néhány komor ábrázatú asszony gyülekezett. – Mer eleddig mást se hallottunk, mint kajabálást. Kajabálni meg mindenki tud, még a varnyú es. Magától, tisztelendő uram, úgy diktálgya a tisztelet, hogy többet várgyunk a varnyútól.

– Negálná a szavaimat, Laabs sztaroszta? A páter szavát?

– Nem nyerbálok én semmit se – köpött a földre az óriás, és feljebb húzta vászongatyáját. – Az a lyány szülőtlen gyüttment, se fijam, se borjam. Ha meg az sül ki, hogy össze van beszélve azzal a vérszipollyal, há vigye csak, oszt ölgye le. De míg én vagyok ennek a tábornak a sztarosztája, addig itten csak a bűnöst fogják büntetni. Meg akargya büntetni, mutassa elébb a bizonyítékokat.

– Meg is mutatom! – kiáltotta a páter, jelt adva a szolgáinak; ugyanazoknak, akik nemrég a patkókat tették a tűzbe. – Mindenki szeme láttára fogom megmutatni! Magának, Laabs, és az összes egybegyűltnek!

A szolgák egy kisebb, összekormozott, füles bográcsot hoztak elő a szekér mögül, és a földre állították.

– Ím a bizonyíték! – rikácsolta a páter, egy rúgással felborítva az üstöt. Híg lé fröccsent a földre, répadarabkákat, valami felismerhetetlen zöldség szálait és néhány aprócska csontot hagyva maga után a homokban.

– Mágikus concoctiót főzött a boszorka! Elixírt, melynek segítségével a levegőben repülhetett! El a vámpír-szeretőjéhez, hogy azzal aztán bűnös módon közösködjön és újabb gazterveket forgasson! Ismerem én a varázslók ügyeit-módjait, tudom én, miből ez a decoctum! A boszorkány megfőzött egy macskát elevenen!

A tömeg borzadva jajdult fel.

– Rettenet – rázkódott meg Kökörcsin. – Hogy egy élő teremtményt megfőzzön? Sajnáltam ezt a lányt, de ezzel kissé túlságosan is messzire ment...

– Fogd be a pofád – sziszegte oda Milva.

– Ím a bizonyíték! – ordította a páter, csontocskát emelve fel a gőzölgő pocsolyából. – Ím a csalhatatlan bizonyíték! Macskacsont!

– Az egy madárcsont – közölte hűvösen Zoltan Chivay, és összehúzta a szemét. – Ahogy elnézem, szajkó, vagy galamb. Főzött magának a lyány egy kis húslevest, és ennyi!

– Hallgass, pogány törpefajzat! – bődült el a páter. – Ne káromolj, mert megbüntetnek az istenek a jámborok keze által! A főzet macskából van, megmondtam!

– Macskából! Bizonnyal! – óbégattak a pátert körbevevő parasztok. – Volt a lyánynak egy macskája! Egy fekete macskája! Mindenki látta, hogy volt neki! Mindenfelé a nyomában kószált! Aztán hol van most, hol az a macska? Nincsen sehol! Mer meg van főzve!

– Meg van főzve! Meg van főzve dékoktumnak!

– Úgy igaz! A boszorkán megfőzte a macskát dékoktumnak!

– Nem köll ide más bizonyság! Tűzre a boszorkával! De elébb kínozzuk meg! Hadd valljon meg mindent!

– Rrrrvanyád! – rikácsolta Duda Feldmarschall.

– Kár azért a macskáért – szólalt meg hirtelen Percival Schuttenbach fennhangon. – Csinos egy bestia volt, kis húsos. A bundája csillogott, akár az antracit, a szeme, mint két krizoberill, a bajszai hosszúak, a farka vastag, mint a betyárfütykös. Ahogy a nagykönyvben meg van írva. Temérdek egy egeret elpusztíthatott!

A parasztok elcsendesültek.

– Há’ kend meg mégis honnan tuggya, manó uram? – hümmögött az egyik. – Há’ honnan tuggya, az a macska hogyan nézett ki?

Percival Schuttenbach trombitált egyet, a nadrágszárába törölte ujjait.

– Hát mert ott ül, na, a szekéren. A hátatok mögött.

A parasztok sarkon fordultak, mintha csak parancsra tennék, és felmorajlottak, ahogy a batyuk tetején ücsörgő kandúrt meglátták. Az meg, ügyet sem vetve arra, hogy az érdeklődés középpontjába került, magasra emelte a hátsó lábát, és a saját alfelét kezdte nyalogatni.

– Na, akkor bebizonyosodott – jelentette be a síri csendben Zoltan Chivay –, hogy elvitte a csalhatatlan bizonyítékát a cica, jámbor uram. Milyen bizonyítéka lesz még? Talán egy cirmos? Nem is lenne rossz, összeboronáljuk őket, pároztatjuk, egy árva rágcsáló nem mer majd fél nyíllövésre se a hombár közelébe jönni.

A parasztok közül néhányan felhorkantak; mások, köztük Hector Laabs, a sztaroszta, nyíltan elröhögték magukat. A páter elvörösödött.

– Megjegyeztelek magamnak, te istenkáromló! – ordított fel ujját a törpre szegezve. – Istentelen kobold! Sötétség teremtménye! Honnan bukkantál föl? Talán te is a vámpírral konspirálsz? Várj csak, ha a boszorka meglakolt, téged fogunk vallatóra! De elébb a boszorkánnyal tegyünk igazságot! Betétettek már a patkók a tűzbe, meglátjuk, mit tár elénk ez a bűnös, ha az ocsmány bőre felszisszen! Kezességet vállalok érte előttetek, hogy ő maga fogja a boszorkányság vétkét megvallani, kell-e hát másfajta bizonyíték, mint a vallomás maga?

– Kell bizony, de kell ám – közölte Hector Laabs. – Merhát ha magának, tisztelendő uram, rátennék azokat a tüzes patkókat a sarkára, azt hiszem, még azt is bevallaná, hogy kanca volt, amivel ottan bűnös módon közösködött. Pfuj! Az isten embere kend, oszt úgy beszél, mint valami nyúzár!

– Igen, én isten embere vagyok! – bömbölte a páter, túlkiabálva a parasztok körében egyre erősödő morajlást. – Én az isten igazságtételében, büntetésében és bosszújában hiszek! És az istenítéletben! Álljon hát a boszorkány isten ítélőszéke elé! Az istenítélet...

– Remek ötlet – vágott közbe hangosan a vaják a tömegből előlépve.

A páter haragos tekintettel mérte végig, a parasztok abbahagyták a susmust, és tátott szájjal bámulták őket.

– Az istenítélet olyasvalami – folytatta Geralt síri csend közepette –, amihez sosem férhet kétség, és minden esetben igazságos. Az ordáliát elfogadják a világi bíróságok is, valamint megvannak a maga szabályai. Ezek a szabályok kimondják, hogy abban az esetben, ha a vádlott asszony, gyermek, aggastyán, avagy nyomorék, az ítélet elé védője állhat ki. Így igaz, Laabs sztaroszta uram? Ezennel viadorként jelentkezem. Kerítsétek el a küzdőteret. Aki a lány bűnösségében biztos és az istenítélettől nem fél, álljon ki ellenem.

– Hah! – kiáltotta a páter, még mindig a vajákot méregetve. – Nem volna ez túlságosan is ravasz, jó idegen? Párbajra szólítasz? Hiszen első pillantásra látszik, hogy pribék vagy, s kardforgató! A zsiványkardoddal akarsz az istenítélethez kiállni?

– Hogyha a kard nincs ínyére, tisztelendő – jelentette be nyújtott hangon Zoltan Chivay Geralt mellé állva –, meg ha őkegyelme sincs az ínyére, talán én méltó leszek? Tessék, álljon csak ki velem a lány vádlója, bárdra.

– Vagy íjra énvelem. – Milva, összehúzott szemmel, szintén előrelépett. – Egy nyílla, száz lépésrő.

– Látjátok, jóemberek, milyen gyorsan szaporodnak a boszorkány védelmezői? – ordította a páter, majd odafordult hozzájuk, és ravasz mosolyra húzta arcát. – Rendben van, semmirekellők, mindhármatok részt vehet az ordáliában. Tüstént elkövetkezik az istenítélet, tüstént megállapíttatik eme boszorka bűnössége, s a ti erényetekről is megbizonyosodunk egyszerre! De nem kard, bárd, kopja vagy nyíl által! Azt mondjátok, ismeritek az istenítélet szabályait? Én magam is ismerem őket! Itt vannak hát a patkók a szén között, fehérre izzítva! A tűzkeresztség! Rajta, boszorkányság csatlósai! Aki a patkót a tűzből kiemeli, nekem elhozza, és égésnek nem mutatja nyomát, bizonyítja, hogy a boszorkány bűntelen. Ha azonban az istenítélet valami mást mutat, úgy ti is, ő is halottak vagytok! Így szólottam!

Laabs sztaroszta és csoportja kelletlen felmordulását elnyomták a páter mögött felsorakozott, kapitális mulatságot és látnivalót szimatoló többség lelkes kiáltásai. Milva Zoltanra nézett, Zoltan a vajákra, a vaják az égre, azután pedig Milvára.

– Hiszel az istenekben? – kérdezte félhangon.

– Hiszek – mordult vissza halkan az íjászlány a szénszemeket nézve a tűzben. – De nem hiszem, hogy forró patkókon fájna a fejük.

– A tűztől addig a szukafattyáig össze-vissza három lépés – sziszegte összeszorított fogain keresztül Zoltan. – Valahogy kibírom, dolgoztam kohóban... De imádkozzatok értem azokhoz a ti isteneitekhez...

– Egy pillanat – tette Emiel Regis a törp vállára a kezét. – Várjatok még, ha kérhetem, az imákkal.

A borbély a tűzrakáshoz lépett, meghajolt a páter és a közönség előtt, majd fürgén lehajolt, és az izzó szénszemek közé dugta a kezét. Egyként kiáltott fel a tömeg, Zoltan elkáromkodta magát, Milva Geralt karjába mélyesztette ujjait. Regis felegyenesedett, nyugodtan szemlélte a tenyerében tartott, fehéredésig izzított patkót, és minden sietség nélkül megindult a páter felé. Az hátrahőkölt, de beleütközött a háta mögött álló parasztokba.

– Ha nem tévedek, erre gondolt, tisztelendő uram? – kérdezte Regis a patkót felemelve. – Tűzkeresztség? Ha így van, úgy vélem, az istenítélet egyértelmű. A lány ártatlan. A védelmezői ártatlanok. És én, képzelje csak el, szintén ártatlan vagyok.

– Mu... Mu... mutassa a kezét... – dünnyögte a páter. – Hogy nem perzselődött-e...

A borbély elmosolyodott, a maga módján, összeszorított ajkakkal, minekutána áttette a patkót a bal kezébe, aztán teljességgel ép jobbját megmutatta előbb a páternek, majd pedig, magasra emelve, mindannyiuknak. A tömeg felbődült.

– Kié ez a patkó? – kérdezte Regis. – Vigye csak innen a tulajdonosa.

Senki sem jelentkezett.

– Ez egy ördögi trükk! – üvöltött fel a páter. – Te magad is varázsló vagy, vagy a megtestesült gonosz!

Regis a földre hajította a patkót, és elfordult.

– Hajtson hát végre rajtam exorcizmust – javasolta hűvösen. – Megteheti. De az istenítélet lezárult. Úgy hallottam azonban, hogy az ordália eredményének megkérdőjelezése eretnekség.

– Pusztulj, tűnj el innen! – kiáltott rá a páter egy amulettel hadonászva a borbély orra előtt, míg a másik kezével kabbalisztikus jeleket rajzolt a levegőbe. – Takarodj a pokol mélyére, ördögfajzat! Nyíljon meg alattad a föld...

– Elég ebből! – kiabálta dühösen Zoltan. – Hé, emberek! Laabs sztaroszta uram! Tovább akarja nézni ennek a bohóckodását? Azt akarja...

A törp hangját rémült kiáltás némította el.

– Nilfgaaaaaaard!

– Lovasok nyugatról! Lovasok! Közeleg Nilfgaard! Meneküljön, ki merre lát!

A tábor egyetlen pillanat alatt totális pandemóniummá változott. A parasztok esve-kelve és egymáson taposva rohantak a szekereik és kalyibáik felé. Egyetlen, hatalmas üvöltés szállt a magasba.

– A lovaink! – kiabálta Milva ökölcsapásokkal és rúgásokkal vágva utat maga előtt. – A lovaink, vaják! Utánam, gyorsan!

– Geralt! – üvöltött Kökörcsin. – Segíts!

A tömeg szétválasztotta őket, távolra vetette, akár az erős hullámverés, és szempillantás alatt magával sodorta Milvát. Geralt, aki Kökörcsin gallérját szorongatta, nem hagyta magát elsodortatni, mert még időben belekapaszkodott a szekérbe, amelyhez a boszorkánysággal megvádolt lányt béklyózták. A kocsi azonban hirtelen nagyot rándult és megindult, a vaják és a poéta pedig a földre zuhant. A lány felrántotta a fejét, és hisztérikusan nevetni kezdett. Ahogy a szekér távolodott, a nevetés is elhalkult, és beleveszett az általános hangzavarba.

– Agyontaposnak! – üvöltötte a földön fekvő Kökörcsin. – Összezúznak! Segítséééég!

– Rrrvanyád! – rikácsolta láthatatlanul is Duda Feldmarschall.

Geralt felemelte a fejét, kiköpte szájából a homokot, és egy hallatlanul mulatságos jelenetet pillantott meg.

Az általános pánikhoz csak négyen nem csatlakoztak, bár egyikük korántsem a saját akaratából tette. Ez utóbbi volt a páter, akit Hector Laabs sztaroszta nyakra szoruló vasmarka kárhoztatott mozdulatlanságára. A másik két illető Zoltan és Percival volt. A manó gyors mozdulattal felrántotta a páter köpenyének hátulját, a harapófogóval felfegyverkezett törp pedig előhúzott egy izzó patkót a tűzrakásból, és a szentéletű férfiú gatyájába hajította. A Laabs szorításából kiszabadult páter úgy iramodott el, mint valami füstcsóvát húzó üstökös, kiáltása pedig beleveszett a tömeg lármájába. Geralt látta, ahogyan a sztaroszta, a manó és a törp épp kölcsönösen gratulálni szerettek volna egymásnak a sikeres ordáliához, amikor a pánikszerűen menekülő csőcselék következő hulláma egyenesen rájuk zúdult. Minden beleveszett a felvert porba; a vaják immár semmit sem látott, de egyébként sem volt ideje nézelődni, miközben épp Kökörcsin megmentésével volt elfoglalva, akit egy vaktában rohanó sertés megint csak ledöntött a lábáról. Amikor Geralt lehajolt, hogy a költőt felsegítse, a mellettük zötyögő szekérről egyenesen a hátára dobták a létrát. A súly a földre terítette, és még mielőtt félredobhatta volna magáról, a létrán vagy tizenöten is keresztülfutottak. Amikor végre sikerült magát kiszabadítania, közvetlenül mellette recsegve-ropogva és nagy csattanással újabb szekér fordult föl, amelyről három zsák búzaliszt hullott a vajákra, aminek itt egy koronát is elkértek fontjáért. A zsákok szája megoldódott, és a világ fehér felhőbe fulladt.

– Kelj fel, Geralt! – kiabálta torkaszakadtából a trubadúr. – Kelj fel, a francba!

– Nem tudok – jajdult fel a borsos árú liszttől elvakult vaják mindkét kezével a térdét szorítva, melyet ismét átjárt a bénító fájdalom. – Menekülj, Kökörcsin.

– Nem hagylak itt!

A tábor nyugati vége felől patkolt paták dübörgésével és lovak nyerítésével keveredő, rettenetes kiáltások szálltak feléjük. A lárma és a dobogás hirtelen felerősödött, vashoz csattanó vas csengésével, csörömpölésével és cserdülésével egészülve ki.

– Csata! – kiáltotta a költő. – Ezek harcolnak!

– Kicsoda? Kivel? – Geralt heves mozdulatokkal igyekezett megtisztítani a szemét a liszttől és a pelyvától. Nem messze tőlük valami lángolt, körbeölelte őket a tűz lehelete és a szúrós szagú, gomolygó füst. Egyre erősödött a lüktetés a fülükben, remegett a föld. Az első, amit a vaják a porfellegben megpillantott, temérdek vágtató ló csüdje lett. Mindenütt körülöttük. Leküzdötte fájdalmát.

– A kocsi alá! Bújj a kocsi alá, Kökörcsin, vagy agyontaposnak!

– Meg se mozduljunk... – jajdult fel a földhöz lapuló költő. – Csak feküdjünk... Azt hallottam, hogy a lovak sosem taposnak fekvő emberre...

– Nem vagyok benne biztos – zihálta Geralt –, hogy minden ló hallott erről. A kocsi alá! Gyorsan!

Abban a pillanatban az egyik emberi szólásokban járatlan ló futtában halántékon rúgta. A vaják szemei előtt hirtelen vörössel és arannyal ragyogott fel a firmamentum összes csillagzata, hogy egy pillanattal később áthatolhatatlan sötétség borítsa el az eget és a földet.

A Patkányok felpattantak, ahogy felriasztotta őket az elnyújtott kiáltás, amely visszhangként megsokszorozódva dübörgött végig a barlang falain. Asse és Reef a kardja után kapott, Szikra pedig hangosan elkáromkodta magát, mert a fejét egy kiugró sziklába verte.

– Mi van? – üvöltött fel Kayleigh. – Mi történt?

A barlangban sötétség uralkodott, bár odakint sütött a nap; a Patkányok az üldözőik elől menekülve nyeregben töltött éjszakát pihenték ki. Giselher a parázsba dugta a fáklyát, meggyújtotta, felemelte, és odament, ahol Ciri és Mistle aludt; mint mindig, távol a banda többi tagjától. Ott ült Ciri, leeresztett fejjel, Mistle karjaiban.

Giselher magasabbra emelte a fáklyát. A többiek is közelebb léptek. Mistle betakarta Ciri meztelen vállát a bundával.

– Ide hallgass, Mistle – mondta komoly hangon a Patkányok vezére. – Sosem szóltam bele abba, hogy mit csináltok ti ketten egy ágyban. Soha a számat el nem hagyta egy rossz vagy gúnyos szó. Mindig igyekszem más irányba nézni és észre sem venni. A ti dolgotok és a ti ízlésetek, senkinek semmi köze hozzá, egészen addig, amíg csendesen és visszafogottan csináljátok. De most azért kissé elvetettétek a sulykot.

– Ne legyél hülye – fakadt ki Mistle. – Mégis hogy képzeled, hogy... Álmában kiabált a lány! Rémálma volt!

– Ne üvölts. Falka?

Ciri bólintott.

– Hát ilyen borzasztó volt az az álom? Mégis mit álmodtál?

– Hagyd őt békén!

– Fogd be, Mistle. Falka?

– Valakit, akit korábban ismertem... – préselte ki magából a szavakat Ciri – ...lovak tapostak össze. A patáik... Éreztem, ahogy összezúznak... Éreztem a fájdalmát... A fejem és a térdem... Még mindig fáj... Bocsánat. Felébresztettelek titeket.

– Ne kérj bocsánatot – pillantott Mistle összeszorított szájára Giselher. – Mi tartozunk bocsánatkéréssel nektek. Az álmod meg? Ugyan már, mindenki álmodhat rosszat. Mindenki.

Ciri lehunyta a szemét. Nem volt biztos abban, hogy Giselhernek igaza van.

Rúgás térítette magához.

A fejét egy felfordított szekér kerekének támasztva hevert, mindjárt mellette ott kuporgott Kökörcsin is. A rugdosó egy gambesont és kerek sisakot viselő zsoldosnak bizonyult. Ott állt mellette egy másik is. Mindkettő kantárszáron tartotta lovát; a nyergük mellett számszeríj és pajzs függött.

– Pékek ezek, vagy mi az ördög?

A másik zsoldos vállat vont. Geralt látta, hogy Kökörcsin le sem veszi a szemét a pajzsokról. Maga is rég felfigyelt arra, hogy a pajzsokat liliomok díszítették. Temeria királyságának címere. Ugyanezt a címert viselte a többi lovas íjász is, akik csak úgy hemzsegtek a közelben. A nagyjukat a lovak összefogdosása és a holttestek kifosztása kötötte le. Jórészt fekete nilfgaardi palástot viselő holtaké.

A tábor továbbra sem volt több roham után füstölgő romhalmaznál, de már megjelentek a parasztok, akik életben maradtak, és nem is menekültek túlságosan messzire. A temeriai liliomos lovas íjászok fel-felkiáltva terelték mindet egy kupacba.

Milvát, Zoltant, Percivalt és Regist sehol sem látta.

Rögtön mellette ott csücsült a nemrégiben lezajlott boszorkányper hőse, a fekete kandúr, zöldes arany szemével szenvtelenül figyelve Geraltot. A vaják kissé csodálkozott, mert a macskák általában képtelenek voltak elviselni a közelségét. Nem volt ideje a nem mindennapi jelenségen eltöprengeni, mert az egyik zsoldos taszajtott egyet rajta a lándzsanyelével.

– Felállni, mindkettő! Hohó, a fehérhajúnak kardja van!

– Dobd el a fegyvert! – kiáltott rá a másik, miközben odahívta a többieket is. – Kardot a földre, de azonnal, vagy a gléfémmel szúrlak keresztül!

Geralt szót fogadott. Zúgott a feje.

– Hát ti meg kik vagytok?

– Utazók – felelte Kökörcsin.

– Na persze – horkant fel a baka. – Úton hazafelé? Zászló alól meglépve, mundért félrehajítva? Sok ilyen utazó van ebben a táborban, akik megijedtek Nilfgaardtól, meg akiknek nem ízlett a katonakenyér! Nem is egy közülük régi jó cimbora. A saját zászlóaljunkból!

– Na, azokra az utazókra most má’ más út vár – röhögött fel a másik. – Rövid! Fel az ágra!

– Mi nem vagyunk dezertőrök! – ordította a poéta.

– Majd kiderül, kik vagytok. Az előjárónknak előadjátok.

A lovas íjászok gyűrűjén túl könnyűlovasok csapata bontakozott ki, akiket néhány nehézfegyverzetű katona vezetett sisakján dölyfös tollforgóval.

Kökörcsin szemügyre vette a lovagokat, leporolta magáról a lisztet, és rendbe szedte az öltözékét, majd a tenyerébe köpött, és megfésülte kócos haját.

– Te csak hallgass, Geralt – figyelmeztette a vajákot. – Én fogok tárgyalni. Ezek temeriai lovagok. Szétverték a nilfgaardiakat. Nem fognak minket bántani. Tudom én azt, hogyan kell beszélni ezekkel a lovagfajtákkal. Meg kell nekik mutatni, hogy nem holmi csőcselékkel, hanem velük egyrangúval van dolguk.

– Kökörcsin, könyörgöm...

– Egyet se félj, minden rendben lesz. Rongyosra téptem a számat a lovagokkal meg nemesekkel diskurálva, fél Temeria ismer. Hé, el az útból, szolganépség, félre! Beszédem van az uraitokkal!

A zsoldosok tétován nézték egy ideig, aztán felemelték előre szegezett lándzsáikat, és félreálltak. Kökörcsin és Geralt megindult a lovagok irányába. Büszkén, főúri képpel vonult a költő, ami vajmi kevéssé illett szakadtas és liszttől maszatos kabátjához.

– Megállni! – rivallt rá az egyik páncélos. – Egy lépést se! Ti meg kik vagytok?

– És mégis kinek kellene felelnem? – vágta Kökörcsin csípőre a kezét. – És mi okból? Kik lennének a nemzetes urak, hogy ártatlan utazókat opprimálnak?

– Itt te nem kérdezel, te éhenkórász! Te itt csak válaszolsz!

A trubadúr félredöntötte a fejét, és szemügyre vette a lovagok pajzsán és tunikáján díszelgő címereket.

– Három vörös szív arany mezőben – jegyezte meg. – Ebből az következik, hogy ön egy Aubry. A pajzsfőben háromágú tornagallér, így hát ön Anzelm Aubry elsőszülött fia kell legyen. Jól ismerem a szülőapját, lovag uram. És önnek, nagyhangú uram, vajon mije van ott az ezüst pajzsán? Fekete cölöp griffmadár-fejek között? A Papebrock család címere, ha nem tévedek, márpedig én ilyesfajta dolgokban ritkán tévedek. A cölöp, úgy mondják, a nemzetség képviselőire jellemző éleslátást tükrözi.

– Az ördögbe is, fejezd már be – nyögte Geralt.

– Kökörcsin vagyok, a híres költő! – fújta föl magát a bárd, ügyet sem vetve rá. – Bizonyára hallottak már rólam? Vezessenek hát a parancsnokukhoz, a seniorhoz, mert a velem egyenrangúval szokásom tárgyalni!

A páncélosok nem válaszoltak, de az arckifejezésük egyre ellenszenvesebbé vált, vaskesztyűjük egyre erősebben szorult a díszes kötőfékre. Kökörcsin figyelmét szemmel láthatóan mindez elkerülte.

– Na, mi van magukkal? – kérdezte pökhendien. – Mit bámul úgy, lovag uram? Igen, magához beszélek, fekete cölöp kelmed! Minek vág pofákat? Valaki talán azt mondta, ha összehúzza a szemét és előretolja az alsó állkapcsát, akkor férfias, bátor, előkelő és fenyegető kinézete lesz? Becsapta az a valaki. Úgy fest, mint akinek egy hete nem volt már szerencséje egy kiadós szaráshoz!

– Elfogni őket! – ordított a zsoldosokra Anzelm Aubry elsőszülött fia, aki a három szívvel ellátott pajzsot viselte. A Papebrockok nemzetségéből származó fekete cölöp megsarkantyúzta hátasát.

– Elfogni őket! Láncra a senkiháziakkal!

A lovasok mögött mentek, engedelmeskedve a megbéklyózott csuklóikat a nyeregkápához hurkoló kötél rántásainak. Mentek, de olykor futottak, mert a lovasok nem sajnálták se a hátasaikat, se a foglyokat. Kökörcsin kétszer is elvágódott, és néhány pillanatig a hasán csúszott tovább; úgy ordított, hogy megesett az ember szíve rajta. Lábra állították, lándzsanyéllel sürgetve meg, vajmi kevéssé szívélyes módon. És továbbhajtották. A por könnyeket csalt a szemükbe és elvakította őket; fojtogatott, az orrukat facsarta. Égett a torkuk a szomjúságtól.

Egyetlen dolog adhatott okot az örömre – az út, amelyen végighajtották őket, dél felé vezetett. Így hát Geralt végre a megfelelő irányba tartott, méghozzá egészen sebesen. Mégsem örült. Merthogy egészen máshogyan képzelte el ezt az utazást.

Mire odaértek, Kökörcsin belerekedt a kegyelemért való könyörgéssel keveredő szitkozódásba, Geralt könyökében és térdében pedig valóságos tortúrává vált a fájdalom, és olyannyira meggyötörte, hogy a vaják már kezdett radikális, ámbár kilátástalan tetteket fontolgatni.

A katonai tábort, ahová megérkeztek, egy romos, félig kiégett erőd körül verték fel. Az őrség, a lókikötők és a füstölő tábortüzek gyűrűje mögött megpillantották a lovagok lándzsazászlókkal díszített sátrait, melyek a beomlott és elszenesedett paliszád mögötti tágas és nyüzsgő teret vették körbe. Ez a tér bizonyult kényszerű vándorútjuk végpontjának.

Amint csak a lovak itatására szolgáló vályút észrevették, Geralt és Kökörcsin rárántott a kötelékeire. A lovasok kezdetben nem sok hajlandóságot mutattak arra, hogy az itatóhoz engedjék őket, de Anzelm Aubry fiának úgy tűnik, eszébe jutott Kökörcsin és az apja állítólagos ismeretsége, és úgy döntött, kegyes lesz hozzájuk. A lovak közé furakodtak, jót ittak, megmosták összekötözött kezükkel az arcukat. Az istráng rántásai azonban hamarosan visszazökkentették őket a valóságba.

– Kit hoztatok ide már megint? – kérdezte egy zománcos, gazdagon aranyozott páncélt viselő, magas és sovány lovag, ütemesen ütögetve buzogányával díszes combvértjét. – Csak azt ne mondjátok, hogy ezek is kémek.

– Kémek vagy dezertőrök – helyeselt Anzelm Aubry fia. – Abban a táborban kaptuk el őket a Chotlánál, ahol a nilfgaardi felderítőket megvertük. Ez itt bizonyosan valami gyanús elem!

Az aranyozott páncélt viselő lovag felröhögött, utána azonban figyelmesebben is megnézte magának Kökörcsint, és fiatal, ámde szigorú arca hirtelen felderült.

– Badarság. Oldozzátok el őket.

– De hát ezek nilfgaardi spiclik! – fortyant fel Fekete Cölöp a Papebrock nemzetségből. – Különösen ez, na, ez a semmirekellő itt, amelyik úgy csivakodik, mint valami falusi bodri. Azt mondta a gazember, hogy valami költő!

– Akkor nem hazudott – mosolyodott el az aranyos páncélú lovag. – Ez itt Kökörcsin, a bárd. Ismerem. Vegyétek le róla a béklyót. Arról a másikról is.

– Biztos benne, gróf uram?

– Ez parancs, Papebrock lovag.

– Nem is hitted volna, mikor jöhetek még kapóra, mi? – morogta oda Kökörcsin Geraltnak kötéltől elgémberedett csuklóit dörzsölgetve. – Na, most már tudod. A hírem megelőz, mindenütt ismernek és tisztelnek.

Geralt semmit sem fűzött ehhez; lefoglalta a saját csuklóinak, na meg a fájdalmas térdének és könyökének masszírozása.

– Kérem, bocsássanak meg az ifjoncok buzgalmáért – mondta a grófnak titulált lovag. – Mindenütt csak nilfgaardi kémeket látnak. A kiküldött felderítők egytől egyig elővezetnek néhány gyanúsnak tűnő egyedet. Úgy értem, olyanokat, akik bármilyen módon kitűntek a menekült csürhéből. Maga meg, méltóságos Kökörcsin uram, ugyancsak kitűnik. Hogyan keveredett a Chotlához, a menekültek közé?

– Dillingenből Mariborba tartottam – hazudta könnyedén a poéta –, amikor belecsöppentünk ebbe a pokolba, én és... tollforgató kollégám. Bizonyára ismeri. A neve... Giraldus.

– Természetesen ismerem, ismerem, olvastam – dicsekedett a lovag. – Részemről a megtiszteltetés, Giraldus uram. Daniel Etcheverry vagyok, Garramone grófja. Becsületemre mondom, Kökörcsin mester, sok minden megváltozott azóta, hogy Foltest király udvarában énekelt!

– Kétségtelenül sok.

– Ki gondolta volna – komorult el a gróf –, hogy idáig jutunk. Verden behódolt Emhyrnek, Bruggét gyakorlatilag leigázták, Sodden lángokban... Mi pedig visszavonulunk, szüntelenül csak vonulunk vissza... Bocsássanak meg, akarom mondani: taktikai manővert hajtunk végre. Nilfgaard körös-körül mindent feléget és fosztogat, mostanra csaknem az Ináig jutott, kevés híja van, hogy ostromgyűrűbe zárja Mayena és Razwan erődjeit, a temeriai hadsereg pedig továbbra is csak ugyanezt a manővert hajtja végre...

– Amikor a Chotla mellett megláttam a pajzsaikon a liliomokat – szólt Kökörcsin –, azt hittem, ez már a támadás.

– Ellencsapás – helyesbített Daniel Etcheverry. – És harcfelderítés. Átkeltünk az Inán, összecsaptunk néhány nilfgaardi felderítő egységgel és néhány Scoia’tael kommandóval, akik erre gyújtogattak. Látják, mi maradt az armeriai védhelyből, amit sikerült visszafoglalnunk. Carcano és Viddort erődjeit porig égették... Egész dél vérben, lángokban és füstben áll... Ah, untatom kegyelmeteket. Jól tudják, mi folyik Bruggében és Soddenben, hiszen onnan jöttek a menekültek, akikkel együtt kellett bujdokolniuk. A legényeim meg kémeknek nézték magukat! Még egyszer a bocsánatukat kérem. És várom önöket ebédre. A nemes urak és a lovagok közül bizonyára nem egy lesz, aki szívesen megismeri majd magukat, költő uraim.

– Valódi megtiszteltetés ez a részünkről, gróf uram – hajolt meg Geralt mereven. – De sürget az idő. Útnak kell induljunk.

– De hát kérem, ne érezzék feszélyezve magukat – mosolyodott el Daniel Etcheverry. – Egyszerű, szerény katonaétel. Őz, császármadár, kecsege, szarvasgomba...

– Visszautasítanunk – nyelt nagyot Kökörcsin, sokatmondó tekintettel mérve végig a vajákot – nagyfokú tapintatlanság volna. Induljunk hát késlekedés nélkül, gróf uram. Az amott az ön sátra volna, az a gazdag, a kék-arany színekben?

– Nem. A sátor a főparancsnoké. Az azúr és az arany a hazája színei.

– Hogyan lehetséges ez? – csodálkozott Kökörcsin. – Biztos voltam abban, hogy ez a temeriai hadsereg. Hogy ön itt a parancsnok.

– Ez itt a temeriai hadsereg elkülönített egysége. Jómagam Foltest király összekötő tisztje vagyok, de szép számmal szolgálnak itt az osztagokkal temeriai nemesek is, akik a rend kedvéért liliomot viselnek a pajzsukon. De a hadtest törzsét más állam alattvalói teszik ki. Látja ott a zászlót a sátor felett?

– Oroszlánok – torpant meg Geralt. – Arany oroszlánok égszínkék mezőben. Ez... Ez a címer itt...

– Cintráé – erősítette meg a gróf. – Ők maguk pedig emigránsok Cintra királyságából, amely jelenleg nilfgaardi megszállás alatt áll. Vissegerd marsall vezeti őket.

Geralt odafordult, azzal a feltett szándékkal, hogy közölje a gróffal, bizonyos sürgős ügyek mégis csak arra késztetik, hogy lemondjon az őzről, a kecsegéről és a szarvasgombáról. Elkésett. Látta, hogy egy kisebb csoport közeledik feléjük, melynek élén megtermett, nagyhasú és őszes lovag haladt égszínkék palástban, aranylánccal a páncélja felett.

– Ez pedig itt, költő uraim, Vissegerd marsall, személyesen – szólt Daniel Etcheverry. – Méltóságos uram, engedje meg, hogy bemutassam önnek...

– Nem szükséges – szakította félbe rekedtes hangján Vissegerd marsall tekintetével szinte keresztülfúrva Geraltot. – Minket már bemutattak egymásnak. Cintrában, Calanthe királyné udvarában. Pavetta királykisasszony kézfogójának napján. Tizenöt évvel ezelőtt történt, de nekem jó az emlékezetem. Hát te, te senkiházi vaják? Emlékszel rám?

– Emlékszem – bólintott Geralt, engedelmesen a katonáknak nyújtva a kezét, hogy azok megbéklyózhassák.

Daniel Etcheverry, Garramone grófja már akkor igyekezett a védelmükre kelni, amikor a zsoldosok a sátorban álló támlásszékekbe nyomták a megkötözött Geraltot és Kökörcsint. Most, amikor a bakák Vissegerd parancsára távoztak, a gróf újabb erőfeszítéseket tett.

– Marsall uram, ez itt Kökörcsin, a költő és trubadúr – ismételte. – Ismerem őt. Az egész világ ismeri. Nem érzem illőnek, hogy ilyesfajta bánásmódban részesüljön. Lovagi szavamat adom, hogy nem nilfgaardi kém.

– Ne adja a szavát ilyen könnyelműen – hördült fel Vissegerd, le sem véve a szemét a foglyokról. – Meglehet, hogy költő, de hogyha épp ennek az akasztófáravaló vajáknak a társaságában fogták el, akkor nem kezeskednék érte. Ön úgy tűnik, továbbra sem képes elképzelni, micsoda madárka akadt a hálónkba.

– Egy vaják?

– De még milyen. Geralt, akit Farkasnak neveznek. Ugyanaz a semmirekellő, aki jogot formált magának Cirillára, Pavetta lányára, Calanthe unokájára, ugyanarra a Cirire, akiről most annyi szó esik. Túl fiatal ahhoz, gróf uram, hogy emlékezzen azokra az időkre, amikor ettől a botránytól volt hangos nem is egy udvar, de a helyzet az, hogy én magam szemtanúja voltam mindennek.

– És mégis mi kötheti őt Cirilla hercegkisasszonyhoz?

– Ez a kutya itt – mutatott Vissegerd ujjával Geraltra – hozzájárult ahhoz, hogy Pavettát, Calanthe királyné lányát hozzáadják Dunyhoz, ahhoz a déli jöttmenthez, akit senki sem ismert. Ebből a gyalázatos viszonyból született meg később Cirilla, az elvetemült összeesküvésük tárgya. Merthogy tudnia kell, gróf uram, hogy az a korcs Duny előre a vajáknak ígérte a lányt, fizetségül, amiért a frigyet lehetővé tette. A Meglepetés Törvénye, érti már?

– Nem egészen. De mondja csak tovább, méltóságos marsall uram.

– A vaják – vette Vissegerd ujjával célba ismét Geraltot – Pavetta halála után magával akarta vinni a lányt, de Calanthe nem engedte, szégyenszemre elkergette. De ő kivárta a megfelelő pillanatot. Amikor kitört a háború Nilfgaarddal, és Cintra elesett, a háborús zűrzavart kihasználva elrabolta Cirit. Elrejtette a lányt, pedig tudta, hogy keressük. Végül pedig ráunt, és eladta Emhyrnek!

– Ez rágalom és hazugság! – kiáltotta Kökörcsin. – Egy szó sem igaz az egészből!

– Hallgass, te lantos, mert betömetem a szádat. Vegye csak sorjába a tényeket, gróf uram. Cirilla a vajáknál volt, most pedig Emhyr var Emreisnél van. A vaják egy nilfgaardi portya elővédjében esik fogságba. Mit jelentsen ez?

Daniel Etcheverry megvonta a vállát.

– Mit jelentsen ez? – ismételte Vissegerd Geralt fölé hajolva. – Mi, te selyma? Beszélj! Mióta kémkedsz Nilfgaardnak, te kutya?

– Nem kémkedem én senkinek.

– Szíjat hasíttatok a hátadból!

– Csak tegye.

– Kökörcsin uram – szólt közbe hirtelen Garramone grófja. – Talán mégiscsak célravezetőbb volna, ha rátérne a magyarázatra. Minél előbb, annál jobb.

– Már rég megtettem volna – fakadt ki a poéta –, de a kegyelmes marsall úr a szájam betömetésével fenyegetett! Ártatlanok vagyunk, mindez színtiszta koholmány és ocsmány rágalom! Cirillát Thanedd szigetéről rabolták el, Geralt pedig súlyosan megsebesült a védelmében. Ezt bárki megerősítheti. Bármelyik varázsló, aki ott volt Thanedden. Ahogyan Redania államtitkára, Sigismund Dijkstra is...

Kökörcsin hirtelen elhallgatott, amikor rájött, hogy Dijkstra történetesen egyáltalán nem alkalmas arra, hogy a védelem tanújaként lépjen fel ebben az ügyben, a thaneddi varázslókra való hivatkozás pedig szintúgy nem javíthat különösebben a helyzeten.

– Micsoda kapitális szamárság – folytatta nagy hangon gyorsan – Geralt szemére vetni, hogy elrabolta Cirit Cintrából! Geralt akkor találta meg a lányt, amikor az a városban rendezett vérfürdő után a Folyóntúlon bolyongott, és nem maguk elől rejtette el, hanem a nilfgaardi ügynökök elől, akik a nyomában voltak! Azok az ügynökök engem magamat is elfogtak és kínpadra vontak, hogy eláruljam, hol bujkál Ciri! De egy szó sem hagyta el a számat, azok az ügynökök pedig már alulról szagolják az ibolyát. Nem tudták, kivel kezdenek!

– A vitézsége – vágott közbe a gróf – mégis hiábavaló volt. Emhyr megszerezte végül Cirillát. Mint az köztudott, szándékában áll nőül venni és megtenni Nilfgaard császárnéjának. Egyelőre kikiáltotta Cintra és környéke királynőjének, okozva ezzel nekünk némi kellemetlenséget.

– Emhyr – jelentette ki a poéta – azt ültet fel Cintra trónjára, akit csak akar. Cirinek viszont, akárhogy is nézzük, joga van ahhoz a trónhoz.

– Joga? – üvöltötte Vissegerd nyállal fröcskölve össze Geraltot. – Egy szart van hozzá joga! Emhyr akár feleségül is veheti, az ő dolga. Adhat neki is, meg a gyereknek is, amit csinál neki, olyan adományokat meg címeket, amire csak a képzelőereje meg a szeszélye futja. Cintra és a Skellige-szigetek királynője? Miért is ne? Brugge hercegnője? Sodden palotagrófnője? Tessék csak, földig hajolunk előtte! És miért, kérdem alázattal, nem a Nap királynője és a Hold fejedelemasszonya? Annak az átkozott, szennyezett vérnek nincsen semmi joga a trónhoz! Átkozott a vérük, a nemzetség egész női vérvonala átkozott, hitvány rongy az összes, kezdve Riannonnal! Mint Ciri ükanyja, Adalia, aki a saját unokatestvérével üzekedett, mint a dédanyja, Muriel, a Céda, aki aztán mindenkivel üzekedett! Ebben a nemzetségben egymást követik a vérfertőző fattyak és a korcsok, egyik a másik után!

– Halkabban beszéljen, marsall uram – közölte rátartian Kökörcsin. – A sátra előtt ott lóg a zászló az arany oroszlánokkal, maga meg kész és mindjárt fattyának kiáltja ki Ciri nagyanyját, Calanthét, Cintra Nőstényoroszlánját, akiért a katonái többsége a vérét ontotta Marnadalban és Sodden alatt. Akkor aztán nem lennék már olyan biztos a hadserege hűségében.

Vissegerd két lépéssel leküzdötte a távolságot, amely Kökörcsintől elválasztotta, megragadta a költőt a zsabójánál fogva, és felemelte a székből. A marsall arca, amelyen egy pillanattal ezelőtt még épphogy csak kiütközött egy-egy vöröses folt, mostanra mély címervörös színt öltött. Geralt kezdett erősen aggódni a barátjáért, de szerencsére hirtelen betoppant a sátorba egy adjutáns, izgatott hangon adva számot a felderítőktől kapott sürgős és fontos hírekről. Vissegerd egy heves taszítással visszalökte Kökörcsint a székébe, és távozott.

– Huh... – jajdult fel a költő a fejét és a nyakát forgatva. – Nem sok híja volt, hogy megfojtson... Meglazítaná kissé a kötelékeimet, gróf uram?

– Nem, Kökörcsin uram. Nem tehetem.

– Hát elhiszi azokat a badarságokat? Hogy kémek vagyunk?

– Az én hitemnek ehhez semmi köze. Mindazonáltal így maradnak, megkötözve.

– Ez van – krákogott Kökörcsin. – Mi az ördög ütött ebbe a maga marsalljába? Miért vetette hirtelen rám magát, mint héja a csirkére?

Daniel Etcheverry kényszeredetten elmosolyodott.

– A katonák hűségére célozgatva akaratlanul is fájdalmas sebet tépett fel, költő uram.

– Hogyhogy? Milyen sebet?

– Azok a katonák szívből elsiratták az emlegetett Cirillát, amikor eljutott hozzájuk a halálának híre. Ezt követően azonban újabb hír kapott szárnyra. Kiderült, hogy Calanthe unokája él. Hogy Nilfgaardban van, és Emhyr császár kegyeit élvezi. Akkor aztán tömeges dezertálásra került sor. Vegye figyelembe, hogy ezek az emberek az otthonukat és a családjukat hagyták hátra, Soddenbe és Bruggébe menekültek, Temeriába, azért, hogy Cintráért harcolhassanak, Calanthe vérért. Az ország felszabadításáért akartak harcolni, el akarták kergetni Cintrából a támadókat, el akarták érni, hogy Calanthe sarja visszanyerje trónját. Erre mi derült ki? Calanthe vére visszatér Cintra trónjára, dicsőségben és glóriában...

– Bábként Emhyr kezében, aki elrabolta.

– Emhyr nőül veszi. Maga mellé kívánja ültetni a császári trónusra, a címeit és hűbéreit megerősíti. Hát így szokás bánni egy bábbal? A koviri követek látták Cirillát a császár udvarában. Azt állítják, nem tűnt úgy, mintha erőszakkal hurcolták volna oda. Cirilla, Cintra trónjának egyetlen örököse Nilfgaard szövetségeseként tér vissza arra a trónra. Ilyen híresztelések terjengtek a katonák között.

– Miután a nilfgaardi ügynökök elterjesztették őket.

– Tisztában vagyok ezzel – bólintott a gróf. – De a katonák nem tudnak róla. Ha dezertőröket fogunk el, kötéllel bűnhődnek; de valamennyire megértem őket is. Cintraiak. A saját otthonaikért akarnak harcolni, nem temeriaiakért. A saját parancsnokaik, és nem temeriaiak alatt. A saját zászlajuk alatt. Tudják, hogy itt, ebben a hadseregben az arany oroszlánjaik fejet hajtanak a temeriai liliomok előtt. Vissegerdnek nyolcezer katonája volt, köztük ötezer tősgyökeres cintrai; a többit a temeriai segédalakulatok és az önkéntes lovagság tette ki, Bruggéből és Soddenből. Jelen pillanatban a hadtest hatezer főt számlál. A dezertőrök ráadásul kivétel nélkül a cintraiak közül kerültek ki. Vissegerd hadserege csata nélkül is megtizedelődött. Érti, mit jelent ez neki?

– Elveszíti a presztízsét és a pozícióját.

– Úgy van. Dezertálnak még néhány százan, és Foltest király elveszi tőle a marsallbotot. Már jelen pillanatban is nehéz ezt a hadtestet cintrainak nevezni. Vissegerd vívódik, szeretné feltartóztatni a menekülési hullámot, ezért is terjeszt pletykákat Cirilla és az ősei kétes, ámbár minden kétséget kizáróan törvénytelen származásáról.

– Amit ön láthatóan kelletlenül hallgat, gróf uram. – Geralt nem bírta megállni.

– Észrevette? – mosolyodott el kissé Daniel Etcheverry. – Nos, Vissegerd nem ismeri a származásomat... Röviden szólva, rokonságban állok a szóban forgó Cirillával. Cirilla szépanyja, Muriel, Garramone grófnéja, akit a Szép Cédának neveznek, az én dédanyám is volt. A szerelmi hódításairól legendák keringenek a családban, de ettől még nem kevésbé kelletlenül hallgatom, ahogyan Vissegerd vérfertőző hajlammal imputálja a felmenőmet, vagy hogy fűvel-fával összefeküdt. De nem válaszolok minderre. Mert katona vagyok. Kellőképpen érthetően fejeztem ki magam, uraim?

– Igen – felelte Geralt.

– Nem – felelte Kökörcsin.

– Ennek a hadtestnek, amely a temeriai hadsereg részét képezi, Vissegerd a parancsnoka. Emhyr kezén pedig Cirilla veszélyt jelent a hadtestre, így hát a hadseregre is, ezzel együtt pedig a királyomra és az országomra. Nem áll szándékomban szembehelyezkedni a Vissegerd által terjesztett pletykákkal Cirilláról és a parancsnok tekintélyét aláásni. Mi több, szándékomban áll támogatni annak bizonyítása során, hogy Cirilla fattyú, akinek nincs joga a trónhoz. Nemcsak nem fogok a marsallal szembehelyezkedni, nemhogy nem fogom a döntéseit és a parancsait megkérdőjelezni, hanem egyenesen pártolni fogom őket. És ha kell, végre is hajtom.

A vaják szája mosolyra húzódott.

– Mostanra talán te is megértetted, Kökörcsin? A gróf úr egyetlen pillanatig sem tartott bennünket kémeknek, különben nem szolgált volna ilyen mélyreható magyarázattal. A gróf úr tudja, hogy ártatlanok vagyunk. De a kisujját sem fogja mozdítani, amikor Vissegerd kimondja majd felettünk az ítéletet.

– Ez azt jelenti... Ez azt jelenti, hogy...

A gróf elfordította tekintetét.

– Vissegerd tombol – szólt halkan. – Iszonyú pechjük volt, hogy a kezei közé kerültek. Különösen önnek, vaják uram. Kökörcsin urat igyekezni fogok...

Félbeszakította Vissegerd érkezése, aki még mindig vörös volt, és úgy fújtatott, akár egy bika. A marsall az asztalhoz lépett, buzogányával a lapját elborító térképekre sózott, aztán Geralthoz fordult, és szinte keresztülfúrta a tekintetével. A vaják nem sütötte le a szemét.

– A sebesült nilfgaardinak, akit a felderítőink fogtak el – sziszegte Vissegerd – sikerült letépnie magáról útközben a kötéseit, és elvérzett anélkül, hogy visszanyerte volna az eszméletét. Inkább meghalt, mintsem hozzájáruljon a földijei vereségéhez és pusztulásához. Szerettük volna felhasználni ellenük, de a halálba menekült, kicsúszott a kezeink közül, és nem is maradt a kezünkben a vérén kívül semmi. Jó iskolája volt. Kár, hogy a vajákok nem táplálnak ilyesfajta dolgokat a királyi sarjakba, ha már magukkal viszik őket, hogy felneveljék.

Geralt hallgatott, de a szemét továbbra sem sütötte le.

– Mi, te torzszülött? Te természet fintora? Te pokolfajzat? Mire tanítottad Cirit, miután elraboltad? Hát hogyan nevelted? Mindenki látja és tudja, hogyan! Az az elfajzott korcs él, ott pöffeszkedik a nilfgaardi trónon, mintha mit se számítana! És amikor Emhyr az ágyába fogadja, szívesen rakja majd szét neki a lábát, mintha mit se tenne, az a rüfke!

– Magával ragadja a dühe – motyogta Kökörcsin. – Hát lovaghoz illő ez, marsall uram; egy gyerek vétkéül felróni mindent? Egy gyereknek, akit Emhyr erőszakkal ragadt magával?

– Az erőszakra is van megoldás! Épp, hogy lovaghoz, épp, hogy királyhoz méltó megoldás! Ha valóban királyi vér folyna az ereiben, megtalálná! Találna egy kést! Ollót, törött üvegcserepet, ha más nem, cipészárt! Feltéphetné az a szuka a fogaival az ereket a csuklóján! Felakaszthatná magát a harisnyájával!

– Nem akarom tovább hallgatni, Vissegerd uram – mondta halkan Geralt. – Nem akarom tovább hallgatni.

A marsall fogai hallhatóan felcsikordultak, ahogy a vajákhoz hajolt.

– Nem akarsz – felelte dühtől remegő hangon. – Jól is van ez így, mert nincs már több mondanivalóm neked. Csak egy. Akkor, Cintrában, tizenöt évvel ezelőtt, sok szó esett a végzetről. Akkor azt gondoltam, szamárság. De mégiscsak az volt a te végzeted, vaják. Attól az éjszakától fogva a sorsod eldőlt, fekete rúnákkal vésetett fel a csillagok közé. Ciri, Pavetta lánya a te végzeted. És a veszted. Mert Ciriért, Pavetta lányáért lógni fogsz.

A „Centaur” hadművelethez a dandár a IV. Lovas Hadsereg elkülönített egységeként csatlakozott. Megerősítést a verdeni könnyűlovasság három rotájának formájában kaptunk, melyeket a „Vreemde” harccsoportba osztottam be. Az aedirni kampány mintájára a brigád fennmaradó részéből a „Sievers” és a „Morteisen” harccsapatokat alakítottam ki; mindkettő négy svadronból tevődött össze. A Drieschot közelében elhelyezkedő összpontosítási területet augusztus negyedikéről ötödikére virradóan hagytuk el. A csoportok részére kiadott parancs a következő volt: a Vidort-Carcano-Armeria vonal elérése, az Ina átkelőinek elfoglalása, az utunk során észlelt ellenséges csapatok megsemmisítése, elkerülve ugyanakkor a jelentősebb ellenállási pontokat. Tüzek szítása, különösen éjjel, a IV. Hadsereg hadosztályainak útját bevilágítandó, pánikkeltés a civil lakosság körében annak elérésére, hogy a menekültek minden közlekedési artériát eltorlaszoljanak az ellenség hátországában. Az ellenfél visszavonuló csapatainak színlelt bekerítés révén a tényleges körülzárás irányába történő elterelése. Félelemkeltés a civil lakosság és a hadifoglyok meghatározott csoportjainak eliminációja által, a pánik fokozása és az ellenség moráljának megtörése.

A fenti feladatokat a dandár nagy katonai áldozatkészséggel hajtotta végre.

Elan Trahe,

A császárért és a hazáért.

A VII. Daerlaniai Lovas Dandár haditettei

Ötödik fejezet

Milvának nem sikerült időben odaérnie, hogy megmenthesse a lovakat. Tanúja volt annak, ahogyan elkötik őket – de tehetetlen tanúja. Először a pánikba esett, tébolyult tömeg ragadta magával, azután a száguldó kocsik állták útját, majd egy gyapjas és bégető birkanyájban rekedt, amelyen úgy kellett keresztülvergődjön, mint valami hófúváson. Ezt követően, immár a Chotla partján, csak a kálmossal benőtt part menti mocsárba ugorva menekült meg a nilfgaardiak kardjai elől, akik könyörtelenül halomra kaszabolták a folyóparton összeverődött menekülőket, nem kegyelmezve se gyermeknek, se asszonynak. Milva a vízbe vetette magát, és átvergődött a túlsó partra, félig gázolva, félig az árral sodródó hullák között úszva háton.

És folytatta a hajszát. Megjegyezte magának, milyen irányba iramodtak el a parasztok, akik Keszeget, Pegazust, a gesztenye mént és az ő feketéjét ellopták. A fekete nyerge melletti tegezben pedig ott volt a felbecsülhetetlen értékű íja is. Ez van, gondolta magában, ahogy futás közben vizes csizmáiban cuppogott; egyelőre maguk kell boldoguljanak a többiek. Nekem, a mindenségit is, muszáj az íjat és a lovakat visszaszereznem!

Elsőként Pegazust szabadította ki. A költő paripája ügyet sem vetett az oldalát bökdöső szalmabocskorra, fütyült a gyakorlatlan lovas noszogató kiáltásaira, és esze ágában sem volt vágtázni; álmosan, lustán és ráérősen ügetett át a nyírfaligeten. Szerencsétlen fickó jócskán lemaradt a többi lótolvajtól. Amikor meghallotta és meglátta a háta mögött Milvát, gondolkodás nélkül kiugrott a nyeregből, és elinalt a bozótos felé, mindkét kezével a gatyáját tartva. Milva nem eredt a nyomába, legyűrte magában a forró vágyat, hogy egy isteneset leverjen neki. Nyeregbe pattant, nekifutásból, olyan keményen, hogy felzendültek a málhához szíjazott lant húrjai. Eléggé jól ismerte a lovakat ahhoz, hogy képes legyen rávenni a paripát a galoppra. Vagy inkább valamiféle nehézkes sétára, amit Pegazus vágtának tartott.

De még ez az állítólagos galopp is elegendőnek bizonyult, merthogy a lótolvajok menekülését újabb sajátságos ló hátráltatta. A vaják makrancos Keszege, az a kis pej kanca, akinek a szeszélyein felbőszülve nem is egyszer fogadta meg Geralt, hogy lecseréli más hátasra, ha más nem, szamárra, öszvérre, vagy akár még egy kecskebakra is. Milva épp akkor érte be a tolvajokat, amikor a gyeplő gyakorlatlan rángatásától ingerültté vált Keszeg földre vetette lovasát, a többi paraszt meg, a nyeregből leugorva, a rakoncátlan, rúgkapáló kancát igyekezett lecsillapítani. Mindez olyannyira lekötötte őket, hogy már csak akkor vették észre Milvát, amikor az Pegazus hátán rájuk rontott, és úgy arcon rúgta egyiküket, hogy annak beletört az orra. Ahogy a férfi üvöltve és az istenekhez segítségül rimánkodva elvágódott, a lány rögtön felismerte. Bocskor volt az. A fickó, akinek láthatóan nem volt szerencséje az emberekkel. Kiváltképp nem Milvával.

Sajnos Milvát szintúgy elhagyta a szerencséje. Pontosabban szólva, nem a szerencséje volt a ludas, hanem a saját arroganciája és a gyakorlattal vajmi kevéssé alátámasztott hite abban, hogy bármikor képes akármi két parasztot úgy elrakni, ahogy csak illőnek tartja. Amikor viszont a nyeregből leugrott, kapott egyet hirtelen ököllel a szemére, és egyik pillanatról a másikra a földön találta magát. Kést rántott, készen arra, hogy beleket ontson ki; de úgy rávágtak a fejére egy vaskos husánggal, hogy a husáng beletört, kéregdarabokkal és korhadékkal hintve tele a szemét. Se nem hallott, se nem látott, de mégis sikerült belekapaszkodnia a husáng csonkjával még mindig őt csépelő parasztba, amikor is a paraszt váratlanul felüvöltött és összecsuklott. A másik is felkiáltott, mindkét kezével a fejét próbálva védeni. Milva megdörzsölte a szemét, és észrevette, hogy a férfi záporozó korbácsütésekkel szemben próbál védekezni, melyeket egy szürke lovat megülő lovas zúdít rá. Felpattant, lendületből nyakon rúgta a földre terített parasztot. A lótolvaj felhördült, kirúgott a lábával és elterpeszkedett, amit Milva azonnal ki is használt, minden dühét beleadva egyetlen jól célzott rúgásba. A paraszt összegömbölyödött, két kezét az ágyékára szorította, és úgy felüvöltött, hogy még a nyírfákról is lepörögtek a levelek.

A szürke lovasa időközben elintézte a másik parasztot és a vérző orrú Bocskort is, mindkettőt az erdőbe kergetve ostorcsapásaival. Hátrafordult, hogy végigvágjon az üvöltő férfin, de visszafogta a lovát. Merthogy addigra már Milvának is sikerült befutnia a saját feketéjét, már a kezében is volt az íja, az idegen pedig a nyíl. Az ideget ugyan csak félig feszítette meg, de a nyíl hegyével egyenesen a lovas mellkasára célzott.

Egy pillanatig elnézték így egymást, a lovas meg a lány. Aztán a lovas lassú mozdulattal előhúzott az öve mögül egy hosszú tollakkal ellátott nyílvesszőt, és Milva lába elé hajította.

– Tudtam – mondta nyugodt hangon –, hogy lesz alkalmam a nyilad visszaadni, tünde.

– Nem vagyok tünde, nilfgaardi.

– Nem vagyok nilfgaardi. Ereszd már le végre azt az íjat. Ha rosszat akarnék neked, elég lett volna végignéznem, ahogy ellátják a bajodat.

– Azt csak az ördög tudja – vetette oda foghegyről a lány –, miféle vagy te, meg nekem mit kívánsz. De a segítségér köszönet. Meg a nyilamér. Meg azé a semmirekellőér, amelyiket ott a réten rosszu lőttem meg.

A megrágott, összegörnyedt férfi arcát a harasztba fúrva fuldokolt a sírástól. A lovas rá se hederített. Milvát figyelte.

– Fogd a lovakat – szólt. – Minél gyorsabban távolabb kell kerülnünk a folyótól, a sereg mindkét partján átfésüli az erdőket.

– Nekünk? – fintorodott el a lány íját leeresztve. – Együtt? Oszt mióta vagyunk mi fődik? Vagy egy kompánija?

– Mindent elmagyarázok – fordult meg a férfi a lovával, és megragadta a gesztenye mén gyeplőjét –, ha hagysz rá időt.

– Hisze épp az a baj, hogy nekem nincse időm. A vaják meg a többiek...

– Tudom. De azzal nem mentjük meg őket, ha magunkat is hagyjuk megöletni vagy elfogni. Fogd a lovakat, és szökjünk a sűrűjébe. Siess!

Cahirnak hívják, emlékezett vissza Milva különös útitársára pillantva, akivel úgy hozta a sors, hogy egy horvásban üljenek. A különös nilfgaardi, aki azt mondja, nem is nilfgaardi. Cahir.

– Azt gondótuk, elintéztek – mormolta. – A gesztenye lovas nékü ért utó minket...

– Kisebb kalandom adódott – válaszolt a fiú szárazon. – Három martalóccal, akik olyan szőrösek voltak, mint valami vérfarkasok. Lesből támadtak rám. A ló elmenekült. A zsiványoknak nem sikerült, de gyalogszerrel voltak. Mire új lovat szerezhettem volna, már jócskán lemaradtam mögöttetek. Csak ma reggel értelek be titeket, rögtön a tábor előtt. Lejjebb keltem át a folyón, és a túlparton vártam. Tudtam, hogy kelet felé fogtok indulni.

Az égerfák közé rejtett lovak egyike felhorkant, dobbantott. Alkonyodott. Szemtelenül zümmögtek a fülük körül a szúnyogok.

– Csendes az erdő – mondta Cahir. – A seregek elvonultak. Már vége a csatának.

– Akarod mondani, a vérfürdőnek.

– A lovasságunk... – dadogott fel a fiú, aztán megköszörülte a torkát. – A császári lovasság csapott le a táborra, erre pedig dél irányából a ti csapataitok indítottak támadást. Temeriaiak, talán.

– Ha má vége a csatának, vissza köll mennünk. Megkeresni a vajákot, Kökörcsint, meg a többit.

– Okosabb volna kivárni, hogy besötétedjen.

– Valahogy olyan ijesztő itt – mondta halkan a lány az íját szorongatva. – Komor egy berek ez, hogy kirázza tőle az embert a hideg. Csendesnek tűnne, de folyton csak zörög valami a bozótba... A vaják azt mondta, a ghúlok a csatatérre gyűnek... Azok a parasztok meg valami vámpírró kotyogtak...

– Nem vagy egyedül – felelte a fiú félhangon. – Egyedül ijesztőbb.

– A má igaz. – Milva rögtön megértette, mire gondolt. – Hisze majd két vasárnap óta jössz a nyomunkba, egyedü, mint a kisujjam. Itt kullogatsz utánunk, körbe meg mindenho csak a tieid... Mer hát, ha azt is mondod, hogy nem vagy te nilfgaardi, hisze akko is a tieid. Vigyen e a devla, ha megértem... Ahelyett, hogy visszamenné a magadfajtákho, itt jársz a vaják nyomába. Miér?

– Ez egy hosszú történet.

Amikor a nyúlánk Scoia’tael fölébe hajolt, a gúzsba kötött Struycken ijedtében behunyta a szemét. Az a hír járta, hogy csúnya tünde nem létezik, hogy egytől egyig gyönyörűek, hogy ilyennek születnek. Lehet, hogy a Mókusok legendás vezére is szépnek született valaha. De mostanra, amikor a homlokát, a szemöldökét, az orrát és az arcát elcsúfító, ocsmány sebhely keresztezte az ábrázatát, semmi sem maradt a tündékre jellemző szépségéből.

Az összeszabdalt tünde letelepedett egy közelben heverő fatönkre.

– Isengrim Faoiltiarna vagyok – mondta ismét a fogoly fölé hajolva. – Négy esztendeje harcolok az emberekkel, három éve vezetem a kommandót. Eltemettem harcban elesett bátyámat, négy kuzinomat, több mint negyven bajtársamat. A császárotokat szövetségesemnek tekintem e harcban, amelyről számtalanszor adtam tanúbizonyságot, átadva a felderítőim szerezte információkat a titkosszolgálatotoknak, segítve az ügynökeiteket és ágenseiteket, az általatok kijelölt személyeket likvidálva.

Faoiltiarna elhallgatott, kesztyűs kezével jelt adott. A tőlük nem messze álló Scoia’tael felemelt a földről egy kisebb, nyírfakéregből készített csobolyót. A kulacsból édeskés illat áradt.

– A szövetségesemnek tekintettem és tekintem Nilfgaardot – ismételte a sebhelyes arcú tünde. – Ezért nem is adtam kezdetben hitelt annak, amikor az informátorom figyelmeztetett, hogy csapdát fognak állítani nekem. Hogy utasítást kapok majd egy nilfgaardi emisszáriussal való, négyszemközti találkozásra, amikor pedig odaérkezem, fogságba ejtenek. Nem hittem a saját fülemnek, de mivel természettől fogva óvatos vagyok, valamivel korábban jelentem meg a találkozón, és nem is egymagam. Milyen hatalmas is volt a meglepetésem és csalódottságom, amikor a titkos találka helyszínén az emisszárius helyett hat pribék várt rám halászhálóval, kötelekkel, egy pecekkel felszerelt bőrmaszkkal és egy szíjakkal és csatokkal záródó zubbonnyal felfegyverkezve. Azt mondanám, olyasfajta felszereléssel, melyet a hírszerzésetek rendszerint emberrablásokhoz használ. A nilfgaardi titkosszolgálatnak kedve támadt élve elkapnia engem, Faoiltiarnát, elhurcolni valahová kipeckelt szájjal, kényszerzubbonyba bujtatva. Én mondom, rejtélyes egy ügy. Magyarázatra szorul. Örülök, hogy legalább az ellenem csapdát állító haramiák egyikét, bizonyára a vezérüket, sikerült élve elfognunk, így módjában áll majd magyarázatot adnia nekem.

Struycken összeszorította a fogait és félrefordította a fejét, hogy ne kelljen látnia a tünde összekaszabolt arcát. Inkább a nyírfakéreg csobolyót figyelte, amely fölött két darázs zümmögött.

– Most pedig – folytatta Faoiltiarna, kendővel törölve meg verejtékező nyakát –, eldiskurálunk egy kicsit, emberrabló uram. A társalgást megkönnyítendő néhány részletet tisztáznék. Ebben a kulacsban itt juharszirup van. Amennyiben a beszélgetésünk nem a kölcsönös megértés és a messzemenő őszinteség szellemében fog zajlani, az emlegetett sziruppal bőségesen beborítjuk a fejedet. Különös figyelmet fordítva a szemedre és a füledre. Azután elhelyezünk a hangyabolyban, látod, épp abban, amelyiken ott futkosnak ezek a rokonszenves és szorgos kis rovarok. Hozzáteszem, hogy a módszer a korábbiakban remekül bevált néhány Dh’oine és an’givare esetében, akik ellenállást mutattak velem szemben, és nem voltak kellőképpen őszinték.

– A császár szolgálatában állok! – kiabálta a kém elfehéredve. – A császári titkosszolgálat tisztje vagyok, Vattier de Rideaux úrnak, Eiddon vikomtjának alárendeltje! A nevem Jan Struycken! Tiltakozom...

– A körülmények szerencsétlen összjátéka folytán – szakította félbe a tünde – az itteni vöröshangyák, akik olyan mohón vágynak a juharszirupra, sosem hallottak de Rideaux úrról. Kezdjük. Arról, hogy ki adott parancsot az elrablásomra, nem foglak kérdezni, elvégre világos. Az első kérdésem tehát így hangzik: hová kellett volna eljuttatnod?

A nilfgaardi kém vergődni kezdett kötelékeiben, a fejét rázta; úgy érezte, a hangyák máris az arcán futkosnak. Mégis hallgatott.

– Ez van – törte meg a csendet Faoiltiarna, intésével jelt adva a csobolyót tartó tündének. – Bekenni.

– Verdenbe kellett volna elszállítanom, Nastrog várába! – üvöltötte Struycken. – De Rideaux úr parancsára!

– Köszönöm. Mi várt rám Nastrogban?

– Kihallgatás...

– Miről vallattak volna?

– Arról, hogy mi történt Thanedden! Oldozzon el, könyörgöm! Mindent elmondok!

– Persze, hogy elmondod – sóhajtott fel a tünde, és kinyújtóztatta tagjait. – Különösen, mert a kezdetén már túl vagyunk, és az efféle kérdésekben mindig a kezdet a legnehezebb. Folytasd.

– Parancsot kaptam, hogy vallomásra kényszerítsem arról, hol bujkál Vilgefortz és Rience! És Cahir Mawr Dyffryn, Ceallach fia!

– Különös. Csapdát állítanak nekem, hogy Vilgefortzról és Rience-ről kérdezzenek? Mégis mit tudhatnék én róluk? Mégis mi közöm lehetne nekem kettejükhöz? Ami pedig Cahirt illeti, a dolog még mulatságosabb. Hiszen őt én küldtem el nektek, ahogyan kívántátok. Megbéklyózva. Talán nem érkezett volna meg a küldemény?

– A megbeszélt találkozóhelyre küldött egységet lemészárolták... Cahir nem volt a halottak között...

– Aha. És Vattier de Rideaux úr gyanút fogott? De ahelyett, hogy egyszerűen küldene a kommandóhoz egy újabb emisszáriust és magyarázatot kérne, inkább rögtön nekem állít csapdát. Parancsot ad, hogy vonszoljanak el Nastrogba és vallassanak ki. A Thanedden történtekről.

A kém hallgatott.

– Talán nem érted? – hajolt fölé rettenetes arcával a tünde. – Kérdést tettem fel. Úgy hangzott: mi folyik itt?

– Nem tudom... Én esküszöm, nem tudom...

Faoiltiarna intett a kezével, és rámutatott. Struycken üvöltött, hányta-vetette magát, a Nagy Napra esküdözött, bizonygatta, hogy semmit sem tud, zokogott, a fejét dobálta és a szirupot köpdöste, amivel vastagon bekenték az arcát. Csak amikor a négy Scoia’tael megindult vele a hangyaboly felé, akkor döntött úgy, hogy beszélni fog. Még ha ennek a hangyáknál is rettenetesebbnek bizonyulhattak a következményei.

– Jó uram... Ha valaki tudomást szerez erről, halott ember vagyok... De magának bevallom... Láttam a titkos parancsokat. Kihallgattam... Elmondok mindent...

– Hát persze – bólintott a tünde. – A hangyabolyban töltött idő rekordját egy tiszt állította fel Demawend király különleges egységeiből, egy órával és negyven perccel. De végül még ő is beszélt. Na, láss csak hozzá. Gyorsan, összeszedetten és lényegre törően.

– A császár biztos abban, hogy elárulták Thanedden. Az áruló Roggeveeni Vilgefortz, a varázsló. És a segítőtársa, akit Rience-nek neveznek. De mindenekelőtt Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach. Vattier... Vattier úr nem biztos abban, hogy magának nem volt-e ebben az árulásban benne a keze, akár a tudtán kívül is... Ezért adott parancsot arra, hogy elfogják és titokban Nastrogba vigyék... Faoiltiarna uram, húsz éve dolgozom a hírszerzésnél... Vattier de Rideaux a harmadik főnököm...

– Összeszedettebben, kérlek. És hagyd abba a remegést. Ha őszinte leszel hozzám, lesz még esélyed kiszolgálni néhány főnököt.

– Habár a legteljesebb titokban tartották, de én tudtam... Tudtam, kit kellett volna Vilgefortznak és Cahirnak elfognia a szigeten. És úgy tűnt, hogy sikerrel is jártak. Merthogy elhozták Loc Grimbe azt a... Hogy is hívják... Na, azt a cintrai királykisasszonyt. Úgyhogy azt gondoltam, micsoda dicsőség, Cahirt és Rience-t megteszik bárónak, azt a varázslót meg grófnak, legalább... De a császár ehelyett behívatta Kuvikot... Úgy értem, Skellen uraságot, és Vattier urat, parancsot adott, hogy fogják el Cahirt... És Rience-t, és Vilgefortzot... Mindenkit, aki bármit is tudhatott Thaneddről és erről az egész ügyről, kínpadra vonatott... Ahogy magát is... Nem volt nehéz kitalálni... Na, hát... Hogy árulás történt. Hogy nem a valódi királykisasszonyt vitték el Loc Grimbe...

A kém zihált; juharsziruptól ragacsos szájával idegesen kapkodta a levegőt.

– Oldozzátok el – adta ki az utasítást Mókusainak Faoiltiarna. – És hadd mossa meg az arcát.

A parancsot késlekedés nélkül végrehajtották. Egy pillanattal később a sikertelen emberrablás szervezője ott állt a Scoia’tael legendás parancsnoka előtt, lehorgasztott fejjel. Faoiltiarna közönyös tekintettel vette szemügyre.

– Gondosan rázd ki a szirupot a füledből – mondta végül. – Most pedig hegyezd jól és feszítsd meg az emlékezeted, ahogy sokéves tapasztalattal rendelkező kémhez illik. Bizonyítékát adva a császár iránti lojalitásomnak, kimerítő beszámolót nyújtok az ügyekről, melyek olyannyira felkeltették az érdeklődéseteket. Te pedig szóról szóra mindent elismételsz Vattier de Rideauxnek.

Az ügynök készségesen bólintott.

– Blathe felénél, vagyis június elején, a ti számításotok szerint – kezdte a tünde –, Enid an Gleanna lépett kapcsolatba velem, a varázslónő, akit Francesca Findabairként ismernek. Az ő utasítására érkezett meg rövidesen az egységemhez egy bizonyos Rience, a szintén mágus Roggeveeni Vilgefortz állítólagos tótumfaktuma. Az akció tervezete, melynek célja meghatározott számú varázsló eliminálása volt a Thanedd szigetére összehívott gyűlés ideje alatt, a legnagyobb titoktartás mellett került kidolgozásra. Előttem úgy állították be a tervet, mintha az akció Emhyr császár, Vattier de Rideaux és Stefan Skellen teljes támogatását élvezné, máskülönben nem egyeztem volna bele a Dh’oine-nal való együttműködésbe, varázslók vagy sem; ahhoz túlságosan is sokszor volt dolgom életemben provokációval. A császárság részvételét az afférban megerősítette a hajó érkezése a Bremervoord-fokra, amely Cahir, Ceallach fia parancsnoksága alatt állt, akit különleges jogkörökkel és parancsokkal láttak el. Ezen parancsoknak megfelelően választottam ki a kommandóból azt a speciális egységet, amely kizárólag Cahir parancsnoksága alá tartozott. Tisztában voltam azzal, hogy az egység feladata az, hogy a szigeten elfogjon és onnan elvezessen... egy bizonyos személyt.

– Thaneddre – folytatta rövidesen Faoiltiarna – azzal a hajóval jutottunk el, amellyel Cahir megérkezett. Rience-nél voltak az amulettek, amelyek segítségével a hajót mágikus ködbe borította. Így futottunk be a sziget alatti barlangba; onnan jutottunk tovább Garstang mélyére.

– Már a föld alatt tudtuk, hogy valami nincs rendjén; Rience valamiféle telepatikus jeleket kapott Vilgefortztól. Tudtuk, hogy egyenesen a felettünk zajló küzdelembe fogunk belecseppenni. Készen álltunk.

És jobb is, hogy így történt, mert ahogy a pincékből kiértünk, rögtön a pokol közepén találtuk magunkat.

A tünde sebhelyes arca eltorzult; épp mintha fájdalmas lett volna a történtek puszta emléke is.

– A kezdeti sikerek után kezdett a helyzet egyre komplikáltabbá válni. Nem sikerült minden királyi varázslót eliminálnunk, jelentős veszteségeket könyvelhettünk el. Néhány olyan mágus is otthagyta a fogát, aki részt vett az összeesküvésben, a többiek sorra az irhájukat kezdték menteni, és elteleportáltak. Egyszer csak eltűnt Vilgefortz, aztán eltűnt Rience, nem sokkal utánuk pedig Enid an Gleanna. Ezt az utolsó eltűnést tekintettem a végső jelnek a visszavonulásra. A parancsot azonban nem adtam ki; arra vártam, hogy Cahir és az egysége, akik közvetlenül az akció kezdetén a saját küldetésük végrehajtására indultak, visszaérjenek. Mivel nem tértek vissza, keresni kezdtük őket.

– Az egységből – nézett Faoiltiarna a nilfgaardi kém szemébe – senki sem maradt életben, bestiális módon lemészárolták őket egytől egyig. Cahirra a Tor Larához vezető lépcsőkön bukkantunk rá; a toronyhoz, amely a harcok során felrobbant és romjaiba dőlt. Sebesült volt, és elvesztette az eszméletét; egyértelműen látszott, hogy a küldetést, amellyel megbízták, nem hajtotta végre. A nevezett küldetés tárgyának nyoma sem volt a környéken, a hegy lába, Aretuza és Loxia felől pedig már özönlöttek a királyiak. Tudtam, hogy Cahir semmi esetre sem kerülhet a kezükre, mivel bizonyítékot jelentene arra nézve, hogy Nilfgaard tevőlegesen is részt vett az akcióban. Magunkkal vittük, és elmenekültünk a pincék irányába, a kavernához. Hajóra szálltunk, és kifutottunk a tengerre. A kommandóból tizenketten maradtunk, többségében sebesültek.

– A szél nekünk kedvezett. Hirundumtól nyugatra értünk partot, bevettük magunkat az erdőbe. Cahir megpróbálta letépni magáról a kötéseket, egy zöld szemű, őrült kisasszonykáról kiabált valamit, a Cintrai Oroszlánfiókról, egy vajákról, aki felkoncolta az egységét, a Sirály-toronyról, meg egy varázslóról, aki úgy repkedett fel-alá, mint valami madár. Lovat követelt, megparancsolta, hogy térjünk vissza a szigetre, császári parancsokra hivatkozott, amit az adott esetben kénytelen voltam egy háborodott delirálásának tekinteni. Tudtunk arról, hogy Aedirnben már dúl a háború; fontosabbnak tartottam, hogy minél hamarabb újraalakítsam a megtizedelt kommandót, és ismét felvegyem a harcot a Dh’oine-nal.

– Cahir továbbra is velünk volt, amikor a megbeszélt helyen megtaláltam azt a bizonyos titkos parancsotokat. Meglepett. Még ha Cahir nyilvánvaló módon nem is hajtotta végre a küldetését, semmi sem mutatott arra, hogy áruló volna. De nem tanakodtam rajta sokáig, úgy gondoltam, ez a ti ügyetek, és nektek magatoknak kell tisztáznotok. Cahir nem szegült ellen, amikor megbéklyózták; nyugodt volt és közömbös. Parancsot adtam, hogy fektessék fakoporsóba és egy ismerős hav’caare segítségével juttassák el a levélben megjelölt helyre. Beismerem, nem voltam hajlandó azzal gyengíteni tovább a kommandót, hogy kíséretet adjak melléje. Nem tudom, ki mészárolta le az embereiteket a találkozóhelyen. Arról pedig, hogy hol található, csakis én tudtam. Így hát ha nincs ínyetekre az a lehetőség, hogy kizárólag a vak véletlennek köszönhetően pusztult el a teljes osztagotok, magatok között keressétek az árulót, mert rajtam kívül csak ti ismertétek az időt és a helyet.

Faoiltiarna felállt.

– Ez minden. Minden, az imént elhangzott információ hiteles. Nastrog tömlöceiben sem árulhattam volna el többet. A hazugságok és a konfabulációk, amelyekkel, meglehet, megpróbáltam volna a vallatóm és a hóhérinasai kíváncsiságát kielégíteni, többet ártottak volna, mint amennyit használnak. Semmivel sem tudok többet, legfőképp pedig nem ismerem Vilgefortz és Rience tartózkodási helyét, ahogyan azt sem tudom, joggal gyanúsítjátok-e őket árulással. Azt is határozottan kijelentem, hogy semmit sem tudok a cintrai királykisasszonyról, sem az igaziról, sem pedig a hamisról. Elmondtam mindent, amit tudtam. Számítok arra, hogy sem Rideaux úr, sem Stefan Skellen nem kíván majd a későbbiekben csapdát állítani nekem. Régóta próbál elfogni vagy megölni a Dh’oine, így aztán szokásommá vált könyörtelenül exterminálni mindenkit, aki rám leselkedik. A jövőben sem fogok annak utánajárni, hogy valamelyik emberrabló nem Vattier vagy Skellen alárendeltje-e. Nem lesz az ilyesfajta utánajárásra sem időm, sem kedvem. Világosan fejeztem ki magamat?

Struycken bólintott, és nagyot nyelt.

– Akkor fogd a lovad, spion, és takarodj az erdőmből.

– Szóva a hóhérho vittek téged abba a koporsóba – mormolta Milva. – Most má értem, bár azé nem mindent. Minek jársz te a vaják után, ahelyett, hogy erejtőzné valahova? Szörnyen a bögyébe vagy... Kécce is meghagyta az életed...

– Háromszor.

– Kécce vótam ott. Még ha nem is te vótá, aki Thanedden a csontjait úgy széjjetörted, mint elősző gondótam, nem tudom, biztonságos-e neked megin a kardja útjába kerűnöd. Sokat én nem értek ebbő a ti nagy viszálykodásotokbó, de há hisze engem megmentetté, meg valahogy a szemed is olyan jó áll... Szóva csak azt mondom neked, Cahir, de röviden: ha a vaják azokat emlegeti, akik azt a Cirijét Nilfgaardba elrabóták, úgy csikorgatja a fogát, hogy úgy szikrázik. Ha meg ráköpné olyanko, a nyálad csak úgy sisteregne.

– Ciri – ismételte. – Szépen hívják.

– Nem tudtad?

– Nem. Előttem mindig Cirillaként vagy a Cintrai Oroszlánfiókként emlegették... Amikor pedig ott volt velem... Mert valaha ott volt... Nem szólt hozzám egy árva szót sem. Pedig megmentettem az életét.

– Tán csak az ördög egymaga képes ezt itt mind megérteni – csóválta a fejét a lány. – Jó összefonódott a ti sorsotok, Cahir, össze is csomózódott, meg be is gubancolódott. Én ezt fe nem érem éssze.

– És téged hogy hívnak? – kérdezte a fiú hirtelen.

– Milva... Maria Barring. De mondj csak Milvát.

– A vaják rossz irányba tart, Milva – mondta egy perccel később Cahir. – Ciri nem Nilfgaardban van. Nem Nilfgaardba hurcolták el. Már ha egyáltalán elhurcolták.

– A meg hogy lehet?

– Ez egy hosszú történet.

– A Nagy Napra – billentette félre fejét a küszöbön álló Fringilla, és csodálkozva vette szemügyre barátnőjét. – Hát te mit csináltál a hajaddal, Assire?

– Megmostam – felelte szárazon Assire var Anahid. – És befésültem. Gyere be, kérlek, foglalj csak helyet. Kifelé a fotelből, Merlin. Sicc!

A varázslónő még akkor sem hagyott fel barátnője frizurájának bámulásával, amikor letelepedett a fekete macska által kelletlenül felszabadított ülőalkalmatosságba.

– Ne mereszd már így a szemed – simított végig tenyerével Assire dús és csillogó fürtjein. – Úgy döntöttem, rám fér némi változás. Különben is, csak rólad vettem példát.

– Engem – kacagott föl Fringilla Vigo – mindig is valami különc lázadónak tartottak. De ha téged meglátnak így az akadémián vagy az udvarban...

– Nem szokásom az udvarba járni – vágott a szavába Assire. – Az akadémia pedig kénytelen lesz hozzászokni. Ez a tizenharmadik század. Legfőbb ideje szakítani azzal az előítélettel, hogy ha egy varázslónő törődik a külsejével, azzal a csapodár hajlamairól és korlátolt értelméről árulkodik.

– A körmeid is – húzta Fringilla kissé össze zöld szemét, melyet soha semmi sem kerülhetett el. – Rád sem ismerek, drágám.

– Egy egyszerű ige is – felelte hűvösen a varázslónő – elég lenne, hogy megbizonyosodhass arról, én vagyok az, és nem valamiféle Doppelgänger. Vess csak be valami bűbájt, ha szükséges. Azután pedig térj végre rá arra, amire megkértelek.

Fringilla Vigo megsimogatta a dorombolva és hátát domborítva a lábához dörgölőző macskát, aki úgy tett, mintha mindez a rokonszenvének volna a jele, nem pedig jól álcázott javaslat arra, hogy a feketehajú varázslónő eltakarodhatna már a foteljából.

– Téged pedig – felelte fel sem emelve fejét – Ceallach aep Gruffyd sénéchal keresett meg, igaz?

– Igaz – erősítette meg csendesebb hangon Assire. – Ceallach ellátogatott hozzám; kétségbe volt esve, a segítségemet kérte, a közbenjárásomat, hogy mentsem meg a fiát, miután Emhyr parancsot adott az elfogatására, kínpadra vonására és kivégzésére. Kihez fordulhatott volna, ha nem a rokonához? Mawr, Ceallach felesége és Cahir anyja az unokahúgom, az édes húgom legfiatalabb lánya. Mindezek ellenére semmit sem ígértem neki; merthogy ebben az ügyben semmit sem tehetek. A közelmúltban olyan eseményekre került sor, amelyek nem engedik, hogy felhívjam magamra a figyelmet. Majd elmagyarázom. De csak miután végighallgattam az információkat, melyeknek az összegyűjtésére megkértelek.

Fringilla Vigo lopva felsóhajtott a megkönnyebbüléstől. Aggódott, hogy a barátnője mégis csak bele akarja ártani magát Cahir, Ceallach fia vérpadtól bűzlő ügyébe. És hogy a segítségét kéri, amit ő képtelen lett volna visszautasítani.

– Valamikor július derekán – kezdett bele – az egész Loc Grimben összesereglett udvartartásnak alkalma nyílt megcsodálni egy tizenöt éves lányt, Cintra állítólagos hercegkisasszonyát, akit Emhyr egyébiránt az audiencia során makacsul királynőnek titulált, és olyan kegyesen fogadott, hogy még a küszöbön álló frigyükről is pletykák szökkentek szárba.

– Hallottam róla – simogatta meg Assire a macskát, akinek elment a kedve Fringillától, és épp az ő foteljét igyekezett annektálni. – Még mindig sokan beszélnek erről a kétségkívül politikai mariage-ról.

– De bátortalanabbul, és nem is olyan gyakran. Merthogy a cintrai lánykát átköltöztették Darn Rowanba. Darn Rowanban, mint tudod, gyakran helyeznek el politikai foglyokat. Császárné-jelölteket már lényegesen ritkábban.

Assire semmit sem fűzött ehhez. Türelmesen várt, nemrégiben reszelt és lakkozott körmeit vizsgálgatva.

– Bizonyára emlékszel arra – vette fel újra a fonalat Fringilla Vigo –, amikor három évvel ezelőtt Emhyr magához hívatott mindannyiunkat, és megparancsolta, hogy állapítsuk meg egy bizonyos illető tartózkodási helyét. Az Északi Királyságok területén. Bizonyára emlékszel, hogy tombolt, amikor nem jártunk sikerrel. Amikor Albrich elmagyarázta neki, hogy lehetetlen ilyen távolságból szondázni, a védőpajzsokon való áthatolásról nem is beszélve, a sárga földig lehordta. De most figyelj. Egy héttel a Loc Grimben rendezett híres audiencia után, amikor az Aldersberg mellett aratott győzelmet ünnepelték, Emhyr felfigyelt Albrichra és rám a várteremben. És megtisztelt minket azzal, hogy szóba elegyedett velünk. A közlendőjének, némiképp trivializálva, a következő volt az értelme: „Ingyenélő, indolens naplopók vagytok. A bűvészmutatványaitok egy vagyonomba kerülnek, hasznom viszont semmi sem származik belőlük. A feladatot, amellyel az egész szánalomra méltó akadémiátok sem volt képes megbirkózni, egy egyszerű asztrológus négy nap alatt elvégezte.”

Assire var Anahid megvetően felhorkant, mindeközben tovább simogatva a macskát.

– Nem ütközött nehézségbe kiderítenem – folytatta Fringilla Vigo –, hogy az emlegetett csodatévő asztrológus nem más, mint a hírhedt Xarthisius volt.

– Annak idején a keresett személy az emlegetett Cirilla, a császárné-jelöltünk volt. Xarthisius megtalálta. És mi történt? Talán kinevezték államtitkárnak? Megtették a Megoldhatatlan Ügyek Főosztályának vezetőjévé?

– Nem. Alig egy héttel később tömlöcbe vetették.

– Attól félek, hogy nem értem, mi köze van ennek Cahirhoz, Ceallach fiához.

– Türelem. Engedd, hogy sorjában haladjak. Ez feltétlenül szükséges.

– Bocsáss meg. Hallgatlak.

– Emlékszel, mit adott nekünk Emhyr, amikor három évvel ezelőtt hozzáfogtunk a kereséshez?

– Egy hajtincset.

– Úgy van – nyúlt Fringilla az erszényébe. – Ezt itt. Egy hatéves kislány szőke hajacskáját. A maradékát megőriztem. Érdemes tudnod, hogy a Darn Rowanban elkülönített cintrai hercegkisasszonyt Stella Congreve, Liddertal grófnéja gondjaira bízták. Úgy adódott, hogy Stella korábban több ízben is adósságokat halmozott fel nálam, így aztán nem jelentett gondot hozzájutnom egy újabb hajfürthöz. Ehhez itt, ni. Valamivel sötétebb, de hát a haj sötétedik a korral. Mindazonáltal a hajfürtök két teljességgel különböző személytől származnak. Megvizsgáltam őket, és semmi kétség sem férhet ehhez.

– Valami ilyesféle revelációra számítottam – ismerte el Assire var Anahid –, amint csak meghallottam, hogy azt a cintrai lányt Darn Rowanban zárták el. Az asztrológus vagy elbaltázta a dolgot, vagy hagyta magát belerángatni az összeesküvésbe, amelynek az volt a célja, hogy hamis személyt juttassanak Emhyr kezére. Az összeesküvésbe, ami Cahir aep Cellachnak a fejébe fog kerülni. Köszönöm, Fringilla. Minden világos.

– Nem egészen – csóválta fekete fejét a boszorkány. – Először is, nem Xarthisius talált rá erre a cintrai lányra, nem ő vezette el Loc Grimbe. Az asztrológus már azután kezdett hozzá a horoszkópjai és a csillagjóslatai elkészítéséhez, hogy Emhyr rájött, hamis királykisasszonyt adtak át neki, és megfeszített erőkkel az igazi keresésébe fogott. Tömlöcbe viszont egyszerű műhiba vagy csalás miatt kerülhetett az a vén bohóc. Ugyanis, mint azt sikeresen kiderítettem, sikerült a keresett személy tartózkodási helyét nagyságrendileg százmérföldes pontossággal meghatároznia. Csakhogy kiderült, hogy a terület tulajdonképpen sivatag, valami vad pusztaság valahol még a Tir Tochair-hegységen, a Velda forrásain is túl. Stefan Skellen, akit odaküldtek, semmit sem talált, csak keselyűket és skorpiókat.

– Nem is vártam volna többet attól a Xarthisiustól. De Cahir sorsára vajmi kevés hatással lesz mindez. Emhyr heves természet ugyan, de senkit sem ítél kínpadra és halálra csak úgy, minden alap nélkül. Ahogy te is mondtad, valaki úgy intézte, hogy Loc Grimbe hamis hercegkisasszony érkezzen az igazi helyett. Valakinek gondoskodnia kellett a hasonmásról. Úgyhogy összeesküvés volt, Cahir pedig hagyta magát belekeverni. Nem tartom kizártnak, hogy a tudtán kívül. Hogy kihasználták.

– Ha így volna, a végsőkig kihasználták volna. Személyesen hozta volna el Emhyrnek a hasonmást. De Cahir nyomtalanul eltűnt. Miért? Hiszen nyilvánvaló volt, hogy az eltűnése gyanút fog kelteni. Vajon számított arra, hogy Emhyr első pillantásra felismeri a csalást? Mert hiszen felismerte. Minden körülmények között felismerte volna, hiszen volt...

– Egy hajfürtje – szakította félbe Assire. – Egy hajfürtje egy hatéves kislánytól. Fringilla, Emhyr nem három éve keresi azt a lányt, hanem sokkal hosszabb ideje. Úgy tűnik, Cahir valami nagy ocsmányságba hagyta magát belerángatni, valamibe, ami még akkor kezdődött, amikor ő bottal lovacskázott... Hmm... Hagyd itt nekem azokat a hajfürtöket. Szeretném mind a kettőt tüzetesen megvizsgálni.

Fringilla Vigo lassan bólintott, összehúzta zöld szemét.

– Itt hagyom. De légy óvatos, Assire. Ne keveredj ocsmány ügyek be. Elvégre az ilyesmi felhívhatja rád a figyelmet. A beszélgetésünk kezdetén pedig említetted, hogy ez nem jönne épp kapóra neked. És megígérted, hogy felfeded ennek az okát is.

Assire var Anahid felállt, az ablakhoz lépett, és végignézett a császárság fővárosa, az Arany Tornyok Városának nevezett Nilfgaard lemenő nap fényében csillogó bástyatetőin és fiatornyain.

– Valamikor azt mondtad nekem, és én megjegyeztem magamnak – szólt hátra sem fordulva –, hogy nem szabadna, hogy a mágiát bármiféle határok is megosszák. Hogy a mágia java a legfőbb jó kellene legyen, amely mindenfajta megosztottság felett áll. Hogy hasznunkra válna valamifajta... titkos társaság... Valamiféle konvent, vagy páholy...

– Készen állok – törte meg a másodpercekre húzódó hallgatást Fringilla Vigo, a nilfgaardi varázslónő. – Döntöttem, és készen állok csatlakozni. Köszönöm a bizalmat és a megtiszteltetést. Mikor és hol kerül majd sor a páholy gyűlésére, drága, rejtélyes és titokzatos barátném?

Assire var Anahid, a nilfgaardi varázslónő megfordult. Mosoly árnyéka játszott az ajkán.

– Hamarosan – felelte. – Rögtön elmagyarázok mindent. De előbb, hogy el ne felejtsem... Add meg a kalaposnőd címét, Fringilla.

– Nincsen egy árva tűz se – suttogta Milva szemét a holdfényben csillogó folyó sötétségbe borult túlsó partjára szegezve. – Azt mondom, nincsen ott egy teremtett lélek se. Vót a táborba vagy kétszáz menekűt. Há senki se úszta meg éve?

– Ha a császáriak kerekedtek felül, mindenkit elhajtottak rabszolgának – suttogta vissza Cahir. – Ha a tieitek győztek, magukkal vitték őket is, amikor elvonultak.

Közelebb mentek a parthoz, a mocsarat benövő nádasba. Milva rálépett valamire, és félreugrott; magába fojtotta sikolyát, amikor megpillantotta az iszapból előbukkanó merev, piócákkal borított kart.

– Csak egy holttest – mormolta Cahir karon ragadva a lányt. – A miénk. Daerlaniai.

– Kicsoda?

– Hetedik daerlaniai lovasdandár. Ott az ezüst skorpió az ujján...

– Istenek – rázkódott meg hirtelen a lány, izzadt tenyerében szorongatva az íját. – Hallottad ezt a hangot? Mi vót ez?

– Farkas.

– Vagy ghúl... Vagy valami más kárhozott. Ott, a táborba is halomba ihatnak a hóttestek... A fenébe is, én át nem megyek éjszaka a túsó partra!

– Megvárjuk a hajnalt... Milva? Minek van itt ilyen furcsa...

– Regis... – fojtotta magába az íjászlány a kiáltást, megérezvén a bárányüröm, a zsálya, a koriander és az ánizs illatát. – Regis? Te vagy az?

– Én – bontakozott ki a borbély hangtalanul a sötétségből. – Aggódtam érted. Úgy látom, nem vagy egyedül.

– Úgy a, jó látod – eresztette el Milva Cahir karját, aki mostanra előrántotta a kardját. – Nem vagyok egyedü, és most má ő sincsen egyedü. De ez egy hosszú történet, ahogyan itt egyesek mondani szokták. Regis, mi van a vajákka? Kökörcsinne? A többiekke? Tudod, mi történt velük?

– Tudom. Vannak lovaitok?

– Vannak. Erejtettük a rekettyésbe.

– Induljunk hát, délnek, a Chotla folyásával. Késlekedés nélkül. Éjfél előtt Armeriánál kell lennünk.

– Mi van a vajákka és a kőtőve? Ének?

– Élnek. De gondjaik támadtak.

– Mifélék?

– Ez egy hosszú történet.

Kökörcsin feljajdult, amint csak megpróbált megfordulni és legalább valamicskével is kényelmesebb testtartást felvenni. Mindez azonban lehetetlen feladatnak bizonyult olyasvalaki számára, aki egy süppedős forgács- és fűrészporhalmon hevert, ráadásul úgy megkötözték, mint a füstölésre váró sonkát.

– Nem kötöttek fel minket azonnal – nyögött fel. – Ebben van a reményünk. Ebben van minden reményünk...

– Abbahagyhatnád végre. – A vaják nyugodtan feküdt; a fáskamra tetejének egyik repedésében feltűnő holdat figyelte. – Tudod, miért nem köttetett fel minket azonnal Vissegerd? Mert nyilvánosan fognak kivégezni, hajnalban, amikor az egész hadtest összesereglik a kivonuláshoz. Propagandacélból.

Kökörcsin elhallgatott. Geralt hallotta, ahogy nyugtalanul kapkodja a levegőt.

– Neked még van esélyed kivágni magadat ebből – mondta, hogy megnyugtassa. – Rajtam Vissegerd egyszerűen személyes bosszút akar állni, de te semmit sem vétettél ellene. Az az ismerős grófod kihúz a slamasztikából, majd meglátod.

– Egy szart – felelte a bárd a vaják legnagyobb meglepetésére nyugodtan és egész józanul. – Szart, szart, szart. Ne bánj velem úgy, mint egy gyerekkel. Először is, propagandacélokra sokkal jobban alkalmas két akasztott, mint egy. Másodszor, nem szokás a személyes bosszú szemtanúját életben hagyni. Nem, testvérem, lógni fogunk mi mind a ketten.

– Hagyd abba, Kökörcsin. Feküdj csak szép csendben, és törd a fejed valami fortélyon.

– Milyen fortélyon, a fenébe is?

– Akármilyenen.

A költő fecsegése zavarta a vajákot a gondolatai összeszedésében, márpedig erősen gondolkodott. Arra számított, hogy bármelyik percben beronthatnak a sufniba a temeriai katonai hírszerzés emberei, akik kétségkívül ott kellett legyenek Vissegerd hadtestében is. A titkosszolgálat pedig minden bizonnyal szívesen vonná őt kérdőre mindenféle részleteket illetően azzal kapcsolatban, mi történt Thanedd szigetén, Garstangban. Geraltnak ugyan szinte semmiféle részletekről nem volt tudomása, de tudta, hogy mire ezt az ügynökök is elhiszik majd, ő már nagyon, nagyon beteg lesz. Minden reménye abban állt, hogy a bosszúvágytól elvakult Vissegerd nem kürtölte szét az elfogatása hírét. A hírszerzésnek még kedve támadhatna kiszabadítani a foglyokat a dühöngő marsall karmai közül, hogy aztán magukkal vigyék őket a főhadiszállásra. Pontosabban, hogy magukkal vigyék a főhadiszállásra azt, ami a foglyokból az első kihallgatások után megmaradt.

Mindeközben a poéta kieszelte a cselt.

– Geralt! Tegyünk úgy, mintha tudnánk valami fontosat. Mintha tényleg kémek lennénk, vagy valami ilyesmi. És akkor...

– Kökörcsin, kegyelmezz.

– Az őröket is megpróbálhatjuk lefizetni. Elrejtettem egy kis pénzt. Dublonokat, a csizma bélésébe varrva. Ínségesebb időkre... Hívjuk ide az őröket...

– Azok meg elveszik majd tőled mindet, és még jól össze is rugdosnak.

A költő kelletlenül mordult fel, de elhallgatott. A tér felől kiáltozás, lódobogás, és ami a legrosszabb, a katonák borsófőzelékének illata szállt feléjük, aminek egy táljáért e pillanatban Geralt a világ összes kecsegéjét és szarvasgombáját odaadta volna. A fészer előtt ácsorgó őrszemek lustán diskuráltak, elröhögtek, időről időre aztán hosszasakat krákogtak és kiköptek. Az őreik hivatásos katonák voltak; észre lehetett venni abból a bámulatba ejtő képességükből, hogy olyan mondatokból is képesek voltak egymást megérteni, amelyek a névmásokon kívül kizárólag ocsmány trágárságokból álltak.

– Geralt?

– Mi van?

– Kíváncsi vagyok, mi történhetett Milvával... Zoltannal, Percivallal, Regisszel... Nem láttad őket?

– Nem. Egyáltalán nem tartom kizártnak, hogy lekaszabolták őket, vagy a lovak taposták agyon abban a csetepatéban. Egymás hegyén-hátán feküdtek ott a hullák a táborban.

– Nem hiszem – közölte Kökörcsin határozottan és reményteli hangon. – Nem hiszem, hogy olyan dörzsölt ürgéket, mint Zoltan és Percival... Vagy Milva...

– Ne áltasd már magad. Még ha túl is élték, nem fognak segíteni rajtunk.

– Miért nem?

– Három okból. Először is, megvan a maguk baja. Másodszor, összekötözve fekszünk egy többezres tábor kellős közepén álló kamrában.

– És a harmadik oka? Hármat említettél.

– Harmadszor – felelte fáradt hangon a vaják –, az e hónapban esedékes csodakeretet kimerítette a kernowi némber találkozása az elveszett férjével.

– Ott – mutatott a borbély a tábortüzek lángoló pontocskáira. – Az ott Armeria erődje; ez idő szerint a Mayena alatt összpontosított temeriai seregek előőrsének tábora.

– Ott tartják bezárva a vajákot és Kökörcsint? – emelkedett fel a kengyelben Milva. – Na, akko rosszu állunk... Nagy rakás fegyveresnek köll ott lennie, meg őröknek is körös-körü. Nem lesz egyszerű oda belopódznunk.

– Nem lesz rá szükség – válaszolta Regis Pegazusról leszállva. A paripa hosszat horkantott, és félrerántotta a fejét; láthatóan nem volt ínyére a borbély orrfacsaró gyógynövényillata.

– Nem lesz rá szükség, hogy odalopózzatok – ismételte. – Erről én magam fogok gondoskodni. Ti várjatok a lovakkal ott, ahol a folyó csillog; látjátok? A Hét Kecske legfényesebb csillaga alatt. Ott folyik az Inába a Chotla. Ha kihúztam a vajákot a csávából, arra indítom majd útnak. Ott fogtok összetalálkozni.

– De biztos magában valaki – morogta oda Cahir Milvának, amikor a lovakról leszállva közel kerültek egymáshoz. – Egymaga, minden segítség nélkül fogja kihúzni a csávából, hallottad? Ki ez?

– Én mondom, fogamam sincs – morogta vissza Milva. – Ami viszont a kihúzást illeti, én hiszek neki. Tegnap a szemem láttára húzott ki puszta kézze egy izzó patkót a szén közü...

– Varázsló?

– Nem – tiltakozott Pegazus mögül Regis, szokatlanul érzékeny hallásról adva bizonyságot. – Különben is, valóban olyan fontos volna, ki vagyok? Hiszen én sem faggatlak téged a perszonáliáidról.

– A nevem Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach.

– Köszönöm, és minden elismerésem – csendült ki a borbély hangjából némi finom, gúnyos zönge. – Szinte rá sem ismerni a nilfgaardi akcentusra a nilfgaardi névben.

– Én nem vagyok...

– Elég! – vágott közbe Milva. – Nincsen itt időnk a veszekedésre meg a totojázásra. Regis, a vajáknak segítség kell.

– De nem éjfél előtt – mondta a holdra pillantva hűvösen a borbély. – Akad hát egy kevéske időnk elbeszélgetni. Ki ez az ember, Milva?

– Ez az ember – kelt a némiképp haragos íjászlány Cahir védelmére – húzott ki engem a pácbó. Ez az ember mondja majd meg a vajáknak, ha összetalákoznak, hogy rossz irányba megy. Ciri nincs Nilfgaardba.

– Csakugyan, micsoda reveláció – enyhült meg a borbély hangja. – És mi lenne a forrása, tisztelt Cahir, Ceallach fia?

– Ez egy hosszú történet.

Kökörcsin már egy ideje meg sem szólalt, amikor az egyik őrségbe állított katona egy káromkodás kellős közepén egyszerre csak elhallgatott, a másik pedig felhördült; vagy talán csak nyögött egyet. Geralt tudta, hogy hárman voltak, feszülten hegyezte hát a fülét, de a harmadik katona még csak a legapróbb hangocskával sem árulta el magát.

Lélegzetvisszafojtva várt, de az, ami egy pillanattal később megütötte a fülét, nem a megmentőik által feltépett sufniajtó csikorgása volt. A legkevésbé sem. Egyenletes, halk, sokszólamú hortyogást hallott. Az őrszemeket egészen egyszerűen elnyomta a vártán az álom.

Felsóhajtott, hangtalanul elkáromkodta magát, és már épp arra készült, hogy ismét alámerül Yennefer körül forgó gondolataiba, amikor a vajákmedalion a nyakában hirtelen erősen megrándult, az orrát pedig megcsapta a bárányüröm, a bazsalikom, a koriander, a zsálya és az ánizs illata. És az ördögök tudják, mié még.

– Regis? – suttogta hitetlenkedve, hasztalan próbálva felemelni fejét a forgácsból.

– Regis – suttogta vissza Kökörcsin mocorogva és zörögve. – Senki sem bűzlik így... Merre vagy? Nem látlak...

– Halkabban.

A medalion remegése abbamaradt, Geralt hallotta a költő megkönnyebbült sóhaját, rögtön utána pedig a pengét fel-felszisszenni, ahogy a kötelet vágta. Egy perccel később Kökörcsin már a visszatérő keringése okozta fájdalomtól jajongott, fogai közé kapott öklével próbálva a nyögéseit elfojtani.

– Geralt – bukkant fel a borbély imbolygó, homályos árnya előtte, és késlekedés nélkül a béklyói átvágásához fogott. – A tábori őrségen egyedül kell keresztülvergődjetek. Haladjatok kelet felé, kövessétek a Hét Kecske legfényesebb csillagát. Egyenesen az Ináig. Milva ott vár majd rátok a lovakkal.

– Segíts felállnom...

Az öklét harapva előbb az egyik, majd a másik lábára nehezedett. Kökörcsin keringése mostanra újra a régi volt. Egy perc, és a vaják is készen állt.

– Hogyan jutunk ki innen? – kérdezte hirtelen a poéta. – Az őrszemek ott horkolnak az ajtó előtt, de még képesek és...

– Nem képesek – szakította félbe suttogva Regis. – De azért vigyázzatok útközben. Telihold van, a teret bevilágítják a tűzrakások. Hiába járja későre, nagy a mozgás az egész táborban; de jobb is így. Mostanra a felvezetők is elunták a kiabálást. Menjetek. Sok szerencsét.

– És te?

– Miattam ne aggódjatok. Ne várjatok rám, és ne is nézzetek vissza.

– De hát...

– Kökörcsin – sziszegte a vaják. – Hallottad, miatta nem kell aggódnod.

– Menjetek – ismételte Regis. – Sok szerencsét. Viszlát, Geralt.

A vaják hátrafordult.

– Köszönet, amiért megmentettél – szólt. – De jobb lenne, ha soha többé nem találkoznánk. Érthetően fejeztem ki magam?

– Teljes mértékben. Ne késlekedjetek.

Az őrszemek festői pózokban szunyókáltak, fel-felhorkanva és cuppogtatva álmukban. Egy sem akadt, aki akár csak megrezzent volna, amikor Geralt és Kökörcsin kislisszolt a résnyire nyitott ajtón keresztül. Arra sem reagált egyikük sem, amikor Geralt teketóriázás nélkül lehúzta kettejükről vastag, kézzel szőtt köpönyegüket.

– Nem közönséges álom ez – súgta oda Kökörcsin.

– Persze, hogy nem – nézett körül a téren Geralt a sufni falának tövében uralkodó sötétség rejtekéből.

– Értem – sóhajtott fel a poéta. – Regis varázsló?

– Nem. Nem varázsló.

– Kihúzta azt a patkót a parázsból. Elkábította az őröket.

– Hagyd abba a locsogást, és koncentrálj. Még nem vagyunk szabadok. Burkolózz be jól a köpenyedbe, és induljunk a téren át. Ha valaki megállítana, majd katonának tettetjük magunkat.

– Rendben. Ha lenne valami, majd azt mondom...

– Hülye katonának tettetjük magunkat. Indulás.

Keresztülvágtak a téren, távol tartva magukat a pattogó kátrányos hordók és tábortüzek körül gyülekező zsoldosoktól. Kószáltak itt-ott emberek a téren; kettővel több senkinek sem szúrt szemet. Senkiben sem keltettek gyanút, senki sem kiáltott rájuk, nem is tartóztatta fel őket. Gyorsan és mindenféle nehézség nélkül átjutottak a paliszád túloldalára.

Minden olyan simán ment, hogy az már túlságosan is sima volt. Geralt kezdett nyugtalanná válni, merthogy ösztönösen megérezte a veszélyt, ez az érzése pedig a tábor központjától távolodva egyre csak nőtt, ahelyett, hogy enyhült volna. Azt ismételgette magában, hogy nincs ebben semmi különös – az éjszaka is nyüzsgő láger közepén nem vonták magukra a figyelmet, legfeljebb akkor fenyegette őket riadó, ha észrevette volna valaki a fáskamra ajtaja előtt az elkábított őröket. Most azonban a periméter felé tartottak, ahol az őrszemek – magától értetődő módon – kénytelenek voltak éberek maradni. Az a tény sem segített, hogy a tábor felől érkeztek. A vajáknak eszébe jutott, micsoda pestisként terjedt Vissegerd hadosztályában a dezertáció, és biztos volt abban, hogy az őrök parancsba kapták, hogy jól figyeljenek azokra, akik el akarnák hagyni a tábort.

A hold elég fényes volt ahhoz, hogy Kökörcsinnek se kelljen tapogatózva haladnia. A vaják ilyen fénynél épp olyan jól látott, mint nappal; ennek köszönhetően sikerült is elkerülniük két pikétet, és a bozótban kivárni, míg a lovas őrség elvonul. Rögtön előttük sötét égerliget terült el, amely úgy tűnt, már az őrhelyek gyűrűjén kívülre esett. Minden simán ment. Túlságosan is simán.

Az lett a vesztük, hogy fogalmuk sem volt a katonaszokásokról.

Csábította őket az alacsony és sötét égeres, mert jó rejtekhelynek tűnt. De mióta a világ világ, a harcedzett katonák, akik, ha csak rájuk esett az őrszolgálat, elhevertek inkább a bozótban, hogy aztán azok, akik épp nem szunyókáltak, az ellenségre éppúgy ügyelhessenek, mint a saját túlbuzgó tisztjeikre, ha az utóbbiaknak kedvük szottyant volna egy váratlan ellenőrzéssel beállítani.

Alighogy Geralt és Kökörcsin az égerligethez ért, sötét alakok magasodtak fölébük. És lándzsahegyek.

– Jelszó?

– Cintra! – vágta rá gondolkodás nélkül Kökörcsin.

A katonák kórusban felröhögtek.

– Jaj, emberek, emberek – szólalt meg az egyik. – Nincs nektek egy szemernyi fantáziátok se. Ha legalább egy kitalálna itt nekünk valami eredetit, de nem. Más se, csak a „Cintra”. Mennétek má haza, mi? Jól van. Az ár ugyanaz, mint tegnap.

Kökörcsin fogai hangosan összecsikordultak. Geralt a helyzetet és az esélyeiket latolgatta. Egyértelműen pocsékul alakult a mérleg.

– Rajta – sürgette őket a katona. – Át akartok jutni, hát fizessetek vámot, mi meg szemet hunyunk. De szaporábban, mert a felvezető bármikor itt lehet.

– Mingyá – változtatta el beszédmódját és akcentusát a poéta. – Csak leteperedek itten, és levetem ezt a csizmámat, mer a csizmába van...

Többet már nem mondhatott. Négy zsoldos a földre döntötte, ketten meg, egy-egy lábát a sajátjuk közé kapva, a csizmáit rángatták le róla. Az, amelyik a jelszót kérte, kitépte a csizmaszár belsejéből a bélést. Valami csörömpölve a földre potyogott.

– Arany! – kiáltott föl a parancsnok. – Húzzátok le a másikét is! És híjátok a felvezetőt!

Nem volt azonban se ki húzzon, se ki hívjon, mert az őrség fele térdre vetette magát, úgy kereste a levelek között a szétszóródott dublonokat, a többi meg Kökörcsin másik csizmájáért vívott elkeseredett harcot. Most vagy soha, gondolta magában Geralt, azután állba vágta a parancsnokot, estében pedig még halántékon is rúgta. Az aranyásók még csak észre sem vették. Kökörcsin kérlelés nélkül is felpattant, és kapcáit lobogtatva nekiiramodott a bokrokon át. Geralt a nyomába eredt.

– Segéljetek! Segéljetek! – ordította az őrség lábáról ledöntött parancsnoka, akihez egy pillanattal később a társai is csatlakoztak az óbégatásban. – Őrparancsnooook!

– Semmirekellők! – kiabálta futás közben Kökörcsin. – Gazemberek! Elvettétek a pénzemet!

– Ne pazarold a levegőt, te ökör! Látod azt az erdőt? Futás!

– Riadó! Riadóóóóó!

Szaladtak. Geralt dühösen elkáromkodta magát, amikor meghallotta a kiáltásokat, a süvítést, a lódobogást és a nyerítést. Mögöttük. És előttük. Nem csodálkozott sokáig; elég volt egyetlen figyelmesebb pillantás is. Az, amit a menekülést jelentő erdőnek hitt, a feléjük közeledő, hullámként dagadó lovasroham volt.

– Kökörcsin, állj! – kiáltotta, aztán a vágtázva közeledő őrjárat felé fordult, és ujjait a szájába dugva, éles hangon odafüttyentett.

– Nilfgaard! – ordította, ahogy a torkán kifért. – Nilfgaard közeleg! A táborba! Vissza a táborba, barmok! Riadót fújni! Nilfgaard!

Az üldözésükre indult őrjárat élén lovagló férfi hirtelen megállította a lovát, elnézett a mutatott irányba, rémülten felkiáltott, és fordult is volna vissza. Geralt azonban úgy döntött, hogy már így is eleget tett a cintrai oroszlánokért és a temeriai liliomokért. Odaugrott a katonához, és egy ügyes rántással kidöntötte a nyergéből.

– Ugorj fel, Kökörcsin! És kapaszkodj!

A költőnek nem kellett kétszer mondani. A ló megroskadt kissé az újabb lovas súlya alatt, de ahogy a két pár sarok megbökte, éles galoppba fogott. A nilfgaardiak közeledő hada sokkalta nagyobb fenyegetést jelentett most Vissegerdnél és a hadosztályánál, úgyhogy a tábor őrhelyeinek gyűrűje mentén vágtattak előre, igyekezve minél gyorsabban eltűnni az arcvonalról, ahol a két sereg bármelyik pillanatban összecsaphatott. A nilfgaardiak azonban közel jártak, és észrevették őket. Kökörcsin felüvöltött; Geralt körbenézett, és ő is látta, ahogy a nilfgaardi roham sötét falából fekete csápként nyúlik utánuk a hajtóvadászat. Habozás nélkül a tábor felé irányította a lovát, vágtázva hagyva maga mögött a menekülő őrszemeket. Kökörcsin ismét felüvöltött, de ez egyszer feleslegesen. A vaják éppolyan jól látta a tábor irányából feléjük rontó lovasságot. Vissegerd riadóztatott hadosztálya bámulatra méltó gyorsasággal nyeregben termett. Geralt és Kökörcsin pedig csapdába esett.

Innen nem volt kiút. A vaják ismét megváltoztatta a menekülésük irányát, és mindent kicsikart a lóból, hogy a lehető leggyorsabb vágtára fogja, így próbálva átcsusszanni a veszélyesen szűkülő résen a kalapács és az üllő között. Amikor felvirradt a remény, hogy mégiscsak sikerülhet, hirtelen nyílvesszők zúgása zendült fel az éjszakai légben. Kökörcsin felüvöltött, ezúttal igazán hangosan; Geralt oldalába mélyesztette az ujjait. A vaják érezte, hogy valami meleg folyik a nyakára.

– Tarts ki! – ragadta könyéken a költőt, és erősen a hátához szorította. – Tarts ki, Kökörcsin!

– Ezek meggyilkoltak! – ordította a költő, halott létére egész hangosan. – Vérzek! Meghalok!

– Tarts ki!

A nyilak és vasnyilak árja, amellyel a két sereg elárasztotta egymást, és amely oly végzetesnek bizonyult Kökörcsin számára, egyúttal a menekülésüket is jelentette. Az egymást lövő hadseregek felbolydultak, elvesztették a lendületüket, így a már-már összezárulni készülő rés a frontok között elég ideig rés maradt még ahhoz, hogy a nehézkesen hörgő ló mindkét lovasát kijuttathassa a kelepcéből. Geralt könyörtelenül további vágtára hajtotta a hátast, mert bár a távolban már feltűnt előttük a megváltást jelentő erdő, mögöttük még mindig ott dübörögtek a paták. A ló felnyögött, megbotlott, de tovább futott, és talán sikerült is volna elmenekülniük, ám Kökörcsin egyszer csak feljajdult, és hirtelen lefordult a ló faráról, magával rántva a nyeregből a vajákot is. Geralt önkéntelenül meghúzta a gyeplőt, a ló felágaskodott, ők pedig mindketten a földre röpültek, egyenesen az alacsony répafenyőcskék közé. A költő magatehetetlenül összeroskadt, és nem is kelt fel onnan, csak jajongott szívet tépően. Az egész halántékát és a bal karját a holdvilágnál feketésen csillogó vér borította.

A hátuk mögött dörögve, csörögve és kiabálva csaptak össze a seregek. Nilfgaardi üldözőik azonban a csatadúlás közepette sem feledkeztek meg róluk: három lovas vágtázott feléjük.

A vaják felpattant, érezve magában a jeges gyűlölet és harag duzzadó hullámát. Üldözői elé vetette magát, elterelve a lovasok figyelmét Kökörcsinről. De nem, nem a barátjáért akarta magát feláldozni. Gyilkolni akart.

Az első, többiek előtt járó lovas felemelt csatabárddal rontott felé; de nem számíthatott arra, hogy vajákra ront. Geralt minden erőfeszítés nélkül félreugrott a támadás elől, és megragadta a nyergéből kihajoló nilfgaardit a palástjánál fogva, miközben másik kezét a férfi széles övébe akasztotta. Egy erős rántással kifordította a lovast a nyergéből, rávetette magát, és a földre gyűrte. Csak most tudatosult benne, hogy semmiféle fegyver sincs nála. Torkon ragadta a földre döntött férfit, de képtelen volt megfojtani; megakadályozta benne a vas ringráfja. A nilfgaardi szabadulni próbált, rácsapott a páncélkesztyűjével, végigszántott vele az arcán. A vaják egész testével a földhöz szegezte, kitapintotta széles övén a miséricorde-ot, és előrántotta hüvelyéből. A földre döntött férfi megérezte ezt, és felordított. Geralt félrelökte a még mindig őt ütlegelő kart az ezüst skorpióval az ujján, döfésre emelte a tőrt.

A nilfgaardi ráüvöltött.

A vaják a tátott szájába döfte a miséricorde-ot. A markolatáig.

Amikor felugrott, lovasok nélküli lovakat látott, holttesteket, és egy egységet, amely a dúló csata irányába távolodott tőlük. A cintraiak a táborból leverték a nilfgaardi üldözőket; a költőt és a földön dulakodókat még csak észre sem vették az alacsony fenyők között honoló sötétségben.

– Kökörcsin! Hol találtak el? Hol a nyíl?

– A fe... fejemben... Ott áll ki a fejemből...

– Ne fecsegj nekem itt össze baromságokat! Az ördögbe is, micsoda szerencséd volt... Csak súrolt...

– Vérzek...

Geralt kibújt a zekéjéből és letépte az ingujját. A nyílhegy a füle fölött érte Kökörcsint, ocsmány, a halántékáig húzódó vágást hagyva maga után. A poéta egyre-másra a sebhez szorította reszkető kezeit, hogy aztán a vérre meredjen, amely bőségesen áztatta a tenyerét és a hajtókáját. Réveteg volt a tekintete. A vaják most eszmélt rá, hogy olyan emberrel áll szemben, akinek életében először okoztak fájdalmat és sebesülést. Aki életében először látja a saját vérét ilyen mennyiségben.

– Állj fel – mondta, sietősen úgy-ahogy körbetekerve a trubadúr fejét az inge ujjával. – Semmiség, Kökörcsin, csak egy horzsolás... Állj fel, el kell tűnnünk innen...

Az éjszakai csata tovább dúlt a réten, a fegyverek csörgése, a lovak nyerítése és a kiabálás egyre erősödött. Geralt gyorsan fogott két nilfgaardi hátast, de kiderült, hogy csak egyre lesz szükségük. Kökörcsinnek sikerült ugyan felállnia, de ismét teljes súlyával a földre zuttyant rögvest, feljajdult, és szívet tépően zokogni kezdett. A vaják felsegítette, megrázta, hogy észhez térítse, és felrakta a nyeregbe. Ő maga mögéje ült, és hajtani kezdte a lovat. Kelet felé, ahol az égen mostanra felsejlett a pirkadat halványkék fénysávja, és felette ott függött a Hét Kecske csillagkép legfényesebb csillaga.

– Nemsoká pirkad – mondta Milva, nem is az eget, hanem a folyó csillogó tükrét figyelve. – A harcsák erősen hajtják a potykákat. A vajáknak meg Kökörcsinnek meg se híre, se hamva. Ej, talán csak nem tóta e’ nekünk a dógot Regis...

– Ne fesd az ördögöt a falra – morogta oda Cahir, miközben a visszaszerzett gesztenye mén hevederét igazgatta.

– Pfuj, pfuj... De mer hogy ez tényleg így van valahogy... Aki csak azza a ti Ciritekke talákozik, mintha csak a hóhér bárdja alá hajtaná a fejét... Szerencsétlenséget hoz az a lán... Szerencsétlenséget, meg halát.

– Köpj ki, Milva.

– Pfuj, pfuj, rontás, Gonosz szem... Milyen egy hűvös van, egész ki is rázott... Meg ihatnék, de a folyóba má megin egy rohadó hullát láttam a partná... Brrr... Rosszu vagyok... Tán még e’ is okádom magam...

– Tessék – nyújtotta neki oda Cahir a kulacsát. – Igyál csak. És ülj közelebb mellém, majd én átmelegítelek.

Újabb harcsa csapott le a sekély vízben egy snecicsapatra, mire a raj ezüstös záporral spriccelt szét a víztükrön. A holdsugárban felcsillant egy tündevény; vagy talán egy kecskefejő.

– Ki tudja azt megmondani – mormolta elgondolkodva Milva Cahir vállához bújva –, mi lesz hónap? Ki ke át a folyón, ki harap a porba?

– Lesz, aminek lennie kell. Kergesd el az ilyen gondolatokat.

– Nem fész?

– Félek. Hát te?

– Én rosszu vagyok.

Sokáig hallgattak.

– Mondd meg nekem, Cahir, mikó talákoztá te azza a Cirive?

– Először? Három éve. A cintrai harcok idején. Én juttattam ki a városból. Megtaláltam, amikor mindenfelől tűz ölelte körül. Átkeltem a tűzön, a lángon és a füstön, végig a karjaimban tartva; de ő is olyan volt, mint a láng.

– És mi lett?

– Nem tarthatod a lángot a kezedben.

– Hogyha nem Ciri az ott Nilfgaardba – mondta a lány hosszas hallgatás után –, akko kicsoda?

– Nem tudom.

Drakenborgnak, a redaniai erődnek, amelyet tündék és más felforgató elemek internálótáborává alakítottak át, megvoltak a maga hároméves fennállása során kialakult, komor hagyományai. Az egyik ilyen hagyomány a hajnali akasztás volt. A másik a halálraítéltek ezt megelőző összeterelése egy nagyobb, közös cellába, ahonnan aztán pirkadatkor a bitófa alá vezették őket.

Tizenegynéhány elítéltet osztottak egyszerre a cellába, reggelente kettőt-hármat, néha négyet is felkötöttek. A többi várt a sorára. Sokáig. Olykor egy hétig is. A táborban Bohócoknak hívták a várakozókat, merthogy a siralomcellában mindig igen vidám volt a hangulat. Először is, mert az étkezésekhez mindig felszolgáltak a foglyoknak abból a savanyú és erősen vizezett borból is, amely a lágerzsargonban a „Száraz Dijkstra” nevet viselte, elvégre nem volt az titok, hogy a kivégzés előtti szíverősítőt a redaniai titkosszolgálat főnökének személyes utasítására szervírozták az elítélteknek. Másodszor, a siralomcellából már senkit sem vonszoltak el további kihallgatásokra a baljóslatú, földalatti Sulykolóba, az őröknek pedig tilos volt a rabokat kínozniuk.

Aznap éjjel is eleget tettek a hagyománynak. A cellában, amelyen hat tünde, egy féltünde, egy félszerzet, két ember és egy nilfgaardi osztozott, igen vidám volt a hangulat. A „Száraz Dijkstrát” szolidárisan bádogtálba öntötték és onnan lefetyelték, a kezüket nem is használva, merthogy ily módon maradt a legtöbb esélyük arra, hogy a lőrétől akár csak egy kicsit is elbóduljanak. Csak egyetlen tünde akadt, egy Scoia’tael Iorweth nemrégiben szétvert kommandójából, akit nemrég kegyetlenül elintéztek a Sulykolóban, aki megőrizte a komolyságát és nyugalmát, miközben épp azzal volt elfoglalva, hogy a falgerendába vésse a feliratot: „Szabadság vagy halál”. Körös-körül több száz hasonló felirat díszelgett a gerendákon. A többi elítélt a hagyományokhoz híven újra meg újra rágyújtott a Bohócok himnuszára, egy ismeretlen szerző Drakenborgban szerzett dalára, melynek szövegét minden rab megtanulta a barakkokban, míg elhallgatta éjszakánként a siralomcellából kiszűrődő hangokat, tudva: egyszer ő is beáll majd a kórusba.

Kötélen ropod, ha felhúztak

Ütemre rándulsz a görcsben

Énekled ott fenn a dalodat

Borúsan, de azért még szépen

Pazarul mulat a Bohóc-had

Ezt emlegeti minden holt

Ha alóla a sámlit kirúgták

A szeme üresen bámul most!

Koppant a retesz, felcsikordult a zár. A Bohócok dala félbeszakadt. Ha hajnalban jöttek az őrök, csak egyet jelenthetett: egy perc, és a kórus kevesebb lesz néhány torokkal. A kérdés csak az volt, kiével.

Csapatosan érkeztek az őrök. Köteleket hoztak, hogy megbéklyózzák a kezét azoknak, akiket majd a bitó alá vezetnek. Az egyik szipogott egyet, a hóna alá csapta a botját, kibontotta a pergamentekercset, és felköhögött.

– Echel Trogelton!

– Traighlethan – javította ki különösebb nyomaték nélkül a tünde Iorweth kommandójából. Még egyszer a fába vésett jelszóra pillantott, aztán nehézkesen felegyenesedett.

– Cosmo Baldenvegg!

A félszerzet hangosan nyelt egyet. Nazarian tudta, hogy diverzáns cselekmények vádjával tartották fogva, amelyeket a nilfgaardi hírszerzés megbízásából hajtott végre. Baldenvegg azonban nem ismerte be a bűnösségét, és makacsul azt állította, hogy mindkét lovassági lovat saját kezdeményezésére és haszonszerzés reményében lopta el, Nilfgaardnak pedig semmi köze mindehhez. De szemmel láthatóan nem hittek neki.

– Nazarian!

Nazarian engedelmesen felállt, odanyújtotta az őröknek a kezét, hogy azok megkötözhessék. Amikor mindhármukat elvezették, a többi Bohóc ismét rákezdett a dalra.

Bohóc-had ropja, ha felhúzták

Vidáman rándul a görcsben

A daluk a széllel messze száll

Zendül a refrén körös-körbe

Bíbor pírral izzott a hajnal. Szép, derűs napnak ígérkezett.

A Bohócok himnusza, állapította meg Nazarian, félrevezető volt. Akit itt felkötöttek, nem járhatott élénk akasztófatáncot, merthogy nem is keresztgerendás akasztófákra húzták fel őket, hanem egyszerű, földbe ásott cövekekre. A lábuk alól sem a sámlit rúgták ki, hanem praktikus, alacsony, sűrű használat nyomairól árulkodó kis nyírfatönköket. De hiszen nem tudhatta ezt a dal névtelen, jó egy éve kivégzett szerzője, amikor megkomponálta. Ahogy a többi akasztott, ő is csak kevéssel a halála előtt ismerhette meg a részleteket. Drakenborgban sosem nyilvánosan hajtották végre a kivégzéseket. Igazságos büntetés, nem szadista bosszú. Ezeket a szavakat is Dijkstrának tulajdonították.

A tünde Iorweth kommandójából lerázta magáról az őrök kezét, habozás nélkül fellépett a tönkre, és hagyta, hogy a nyakába tegyék a hurkot.

– Élje...

A lába alól kirúgták a tönköt.

A félszerzetnek két tönk is kellett; egyiket a másikra rakták. Az állítólagos diverzáns nem erőlködött semmiféle patetikus kiáltással. Rövid lábai erélyesen rúgtak még egyet, aztán ott maradt lógva az oszlopon. Tehetetlenül hullott vállára a feje.

Az őrök megragadták Nazariant, Nazarian pedig hirtelen elhatározásra jutott.

– Beszélek! – kiáltotta rekedtes hangon. – Vallani fogok! Fontos információim vannak Dijkstra számára!

– Kicsit elkéstél – közölte kételkedve Vascoigne, a kivégzésnél asszisztáló drakenborgi politikai parancsnokhelyettes. – Hogy meglódul közületek minden második fantáziája, ha meglátja a kötelet!

– Nem csak kitaláltam! – rángatózott Nazarian a hóhérai karjában. – Nekem információim vannak!

Nem egészen egy órával később Nazarian ott ült a karcerben, és az élet szépsége felett örvendezett, a futár készenlétben állt a lova mellett, buzgón az ágyékát vakarva, Vascoigne pedig a Dijkstrának szánt jelentését olvasta át, hogy ellenőrizze.

Alázatosan jelentem a Msgos Gróf úrnak, hogy a Nazarian névre hallgató bűntettes, akit királyi tisztségviselő elleni támadásért elítéltek, beismerte a következőt: valamiféle Ryens parancsának eleget téve ez év júliusában, újhold napján, két cinkosa, a tünde félvér Schirrú és Köles társaságában részt vett Codringher és Fenn juristák meggyilkolásában Dorian városában. Kölest amott elveszejtették, a félvér Schirrú peniglen mindkét juristát meggyilkolta és a házukat felégette. Nazarian bűntettes mindent a nevezett Schirrúra hárít, tagadja és elutasítja, hogy ő maga gyilkolt volna, de bizonyára csak az akasztástól való félelemben. Ami pediglen a Msgos Gróf urat érdekelheti, hogy: a juristák ellen elkövetett bűntényt megelőzően nevezett bűnözők, vagyis Nazarian, a félvér Schirrú és Köles, egy vajákot követtek nyomon, valamiféle Ríviai Geraldot, aki Codringher juristával titokban összeszövetkezett. Milyen ügyben, azt Nazarian bűntettes nem tudja, mert neki sem a korábban megemlített Ryens, sem a félvér Schirrú a titkot el nem árulta. De amikor Ryens részére a nevezettek üzelmeiről a jelentést megtétetett, Ryens a juristák eltávolítását rendelte el.

A bűntettes Nazarian a továbbiakat is beismerte: Schirrú, a cinkosa, a juristák házából dokumentumokat emelt el, melyeket Carrerasba vittek Ryensnek, a Ravaszdi Rókához címzett fogadóba. Hogy Ryens és Schirrú miről konverzált, arról Nazariannak nincsen tudomása, de másnapra az egész nevezett bűnöző hármas Bruggébe elindult, és ott az újholdat követő negyedik napon egy fiatal leány elrablásában lett tettes, egy vörös téglás házból, amelynek az ajtajára sárgaréz ollók voltak kiszegezve. A leányt Ryens úr mágikus itallal elbódította, Schirrú és Nazarian bűntettesek peniglen kocsin nagy sietséggel Verdenbe, Nastrog várába vitték. És mostan következik a dolog, amelyet a Msgos Gróf úr különös figyelmébe ajánlanék: a bűntettesek az elrabolt leányt az erőd nilfgaardi kommandánsának átadták, biztosítva őt arról, hogy amaz elrabolt a Cintrai Cürilla nevet viseli. A kommandáns, ahogyan azt a bűntettes Nazarian megvallotta, ugyancsak izgalomba jött a hír hallatán.

A fentieket szigorú titoktartás mellett Msgos Gróf úr részére futárral expediálom. A kihallgatás tételes jegyzőkönyvét hasonlóképpen küldöm, amint azt a skribler letisztázta. Alázatosan Msgos Gróf úr instrukcióját kérem, mi történjen Nazarian bűntettessel. Netalán parancsba adjam, hogy megkorbácsoltasson, hogy több részletre is szívesnek mutatkozzon visszaemlékezni, avagy netalán a szabályok értelmében felakasztásra kerüljön.

Maradok tisztelettel stb. stb.

Vascoigne erélyes mozdulatokkal alákanyarintotta a jelentést, pecsétet nyomott rá, és hívatta a futárt.

Dijkstra még aznap este megismerte a jelentés tartalmát. Filippa Eilhart másnap délben.

Mire a ló a vajákkal és Kökörcsinnel a hátán előbukkant a part menti égerfák közül, Milva és Cahir már igencsak izgatott volt. Már jó ideje hallották a csatazajt; az Ina vize messzire sodorta a hangját.

Amikor segített lehúzni a költőt a nyeregből, Milva észrevette, ahogy Geralt a nilfgaardi láttán megdermed. Egy szót sem szólhatott; de a vaják sem, mert Kökörcsin kétségbeesetten jajveszékelt, miközben majd kiesett a kezükből. A homokba fektették, feje alá összegöngyölt köpönyeget csúsztatva. Milva már épp hozzálátott volna, hogy az átvérzett szükségkötést lecserélje, amikor megérezte, ahogy egy kéz a vállához ér, orrát pedig megcsapta a bárányüröm, az ánizs és a többi gyógyfű ismerős illata. Regis, jó szokásához híven, ki tudja, mikor, ki tudja, hogyan, és ki tudja, honnan bukkant elő.

– Szabad? – kérdezte orvosi eszközöket és felszerelést húzva elő feneketlen táskája mélyéről. – Erről majd én gondoskodom.

Amikor a borbély letépte a kötést a sebről, Kökörcsin fájdalmasan felnyögött.

– Nyugalom – csitította Regis, miközben átmosta a sebet. – Semmi baj. Egy kis vér. Csak egy kis vér... Jó illata van a vérednek, poéta.

És épp ekkor történt, hogy a vaják olyasvalamit tett, amire Milva sosem számított volna. Odament a lóhoz, és a nyeregszárny alá tűzött hüvelyéből előhúzta a hosszú, nilfgaardi kardot.

– Takarodj el onnan – hördült a borbély fölé magasodva.

– Jó illata van a vérednek – ismételte Regis, még csak ügyet sem vetve a vajákra. – Nyoma sincs az illatában fertőzésnek, amely fejseb esetében fatális következményekkel is járhatna. Az artéria és az ér sértetlen... Ez most csípni fog.

Kökörcsin felnyögött, hirtelen szívva magába a levegőt. A vaják kezében megremegett a kard, felcsillant rajta a folyó visszaverődő fénye.

– Lezárom néhány öltéssel – mondta Regis, aki változatlanul ügyet sem vetett se a vajákra, se a kardjára. – Légy bátor, Kökörcsin.

Kökörcsin bátor volt.

– Mindjárt végzek is – fogott hozzá a kötözéshez Regis. – A kézfogóra, közhelyesen szólva, nyoma se lesz. Épp költőhöz illő sebhely, Kökörcsin. Háborús hősként járkálsz majd, büszke kötéssel a homlokodon, a kisasszonyok szíve meg úgy olvad majd, mint a vaj, ha csak rád pillantanak. Úgy van, igazi költői seb ez. Nem mint a gyomorlövés. Szétrobbant máj, darabokra szakított vesék és zsigerek, a kiömlött tartalmuk és a bélsár, hashártyagyulladás... Na, készen is vagyunk. Geralt, immár állok rendelkezésedre.

Felállt, a vaják pedig azonnal a torkának szegezte a kardját. Olyan sebes mozdulattal, hogy észre sem vették.

– Hátra – hördült Milvára. Regis meg sem rezzent, bár a kard hegye finoman a nyakának feszült. Milva visszafojtotta a lélegzetét, amikor észrevette, hogy a borbély szeme különös, macskaszerű fénnyel lobban fel a sötétségben.

– Na, gyerünk – mondta nyugodtan Regis. – Szúrj.

– Geralt – nyögött fel a földön fekvő Kökörcsin egészen magához térve. – Hát neked teljesen elment az eszed? Megmentett minket az akasztófától... Bekötözte a fejemet...

– Megmentette a táborba a lánt is, minket is – emlékeztette halkan Milva.

– Hallgassatok. Nem tudjátok, ki ez.

A borbély meg sem mozdult. Milva pedig elborzadva vette hirtelen észre azt, amit már rég észre kellett volna vennie.

Regis nem vetett árnyékot.

– Való igaz – felelte lassan a férfi. – Nem tudjátok, ki vagyok. És ideje, hogy megtudjátok. Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroynak hívnak. A számításaitok alapján négyszázhuszonnyolc éve élek e világon; hatszáznegyvenkét éve a tündék időszámítása szerint. Egy katasztrófa túlélőinek vagyok a leszármazottja, azoké a szerencsétlen lényeké, akik itt ragadtak közétek zárva a kataklizma után, amelyet ti a Szférák Együttállásának neveztek. Finoman szólva is szörnyetegnek tekintenek. Vérszívó monstrumnak. Most pedig belebotlottam egy vajákba, aki hivatásszerűen foglalkozik az olyasfajta elemek kiiktatásával, amilyen én magam is vagyok. Ez minden.

– És elég is ennyi – eresztette le Geralt a kardját. – Még sok is. Tűnj el innen, Emiel Regis Hogyishívják. Takarodj.

– Hallatlan – gúnyolódott Regis. – Hagyod, hogy elsétáljak? Én, aki fenyegetést jelentek az emberek számára? Egy vajáknak minden lehetőséget meg kellene ragadnia arra, hogy az ilyesfajta fenyegető elemeket kiiktassa.

– Húzz el innen. Távozz, de gyorsan.

– Mégis milyen messzi tájakra kellene eltávoznom? – kérdezte lassan Regis. – Végtére is, vaják vagy. Tudsz a létezésemről. Ha egyszer megbirkóztál majd a problémáddal, ha elintézted az elintéznivalódat, bizonyára visszatérsz erre a vidékre. Tudod, hol lakom, merre járok, mivel foglalkozom. Felkutatsz majd?

– Nem kizárt. Ha kitűzik rád a vérdíjat. Vaják vagyok.

– Sok sikert kívánok – csatolta be Regis a táskáját, és kiterjesztette köpönyegét. – A viszontlátásra. Ah, még egy kérdés. Mennyire magas kellene legyen a fejemre kitűzött vérdíj, hogy kedved támadjon ezzel fáradni? Mennyire becsülnél?

– Átkozottul sokra.

– Legyezgeted a hiúságomat. De konkrétan?

– Eredj a picsába, Regis.

– Azonnal. De előtte becsülj fel. Kérlek.

– Egy közönséges vámpírért egy jó hátas árát kértem el. De hiszen te nem vagy éppen közönséges példány.

– Mennyi?

– Kétlem. – A vaják hangja jéghideg volt. – Kétlem, hogy bárkinek is telne arra.

– Értem és köszönöm – mosolyodott el a vámpír, ezúttal fogait is elővillantva. Milva és Cahir hátrahőkölt a látványtól, Kökörcsin pedig magába fojtotta rémült sikolyát.

– Viszlát. Sok sikert.

– Viszlát, Regis. Viszont.

Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy rántott egyet a köpönyegén, széles mozdulattal maga köré csavarta, és eltűnt. Egészen egyszerűen eltűnt.

– Most pedig – fordult sarkon Geralt, még mindig kezében tartva a kivont kardot –, te következel, nilfgaardi...

– Nem – szakította félbe dühösen Milva. – Torkig vagyok má ezze. Lóra, takarodjunk innen! Idáig hallatszanak a kiátások a folyóva, kettőt pislogunk, oszt má itt lesz valamelyik a nyakunkba!

– Nem megyek vele sehová.

– Akko menj egyedü! – ripakodott rá a lány amúgy istenesen felpaprikázva. – Másik irányba! Torkig vagyok a hóbortjaidda, vaják! Ekergetted Regist, pedig megmentette az életedet; de a te dógod. Cahir viszont engem mentett meg, úgyhogy nekem barátom! Ha neked viszont ellenséged, akko menjé vissza Armeriába, szabad az út! Várnak ott má rád a barátaid a kötélle!

– Ne ordíts.

– Akko ne tátsad a szájad. Segítsé fetenni Kökörcsint arra a herétjére.

– Megmentetted a lovainkat? Keszeget is?

– Ő mentette meg – biccentett a lány Cahirra mutatva. – Gyerünk, indulás!

Átkeltek az Inán. A jobb parton haladtak tovább a folyó mentén, sekély morotvákon, füzeseken és holtágakon, ártéri réteken és mocsarakon át, békakuruttyolás és észrevétlen kacsák és récék hápogása közepette. Kirobbanó vörösséggel ragyogott a nap, vakítóan csillant meg a vízitökkel benőtt tavacskák tükrén, ők pedig arra kanyarodtak, ahol az Ina számos oldalágának egyike a Jarugába torkollt. Ezúttal borongós, komor erdőket szeltek át, melyekben a fák egyenesen a békalencsétől zöld ingoványból nőttek ki.

Milva az élen haladt, a vaják mellett, egész idő alatt a Cahirtól hallottakról adva neki számot félhangon. Geralt hallgatott, mint a kő, egyszer sem nézett hátra, rá sem pillantott a nilfgaardira, aki mögöttük léptetett a költőt segítve. Kökörcsin nyögdécselt kicsit, átkozódott és fejfájásra panaszkodott, de hősiesen tartotta magát, nem hátráltatta a menetet. A tény, hogy visszakapta Pegazust és a nyeregéhez szíjazott lantját, lényegesen javított a közérzetén.

Déltájban ismét napsütötte rétekre értek, melyeken túl a Nagy-Jaruga lassú, széles árja húzódott. Átverekedték magukat a holtágakon, keresztülgázoltak a zátonyokon és malágyokon, míg végül egy szigetre jutottak, száraz helyre a folyó számtalan oldalágának mocsarai és zsombékjai közt. Bozótos volt a sziget, beborította a füzes; de nőtt rajta néhány csupasz, aszott, kormoránürüléktől fehér fa is.

Milva vette észre elsőként a nádasban a csónakot, amelyet bizonyára az ár sodort oda. Elsőként fedezte fel a tisztást is a füzesben, amely remek legelőnek bizonyult.

Megpihentek; a vaják pedig úgy döntött, itt az ideje, hogy elbeszélgessen a nilfgaardival. Négyszemközt.

– Életben hagytalak Thanedden. Megsajnáltalak, te takony. A legnagyobb hiba volt, amit életemben elkövettem. Ma reggel futni hagytam a kardom elől egy magasabb rendű vámpírt, akinek bizonyára nem is egy ember élete szárad a lelkén. Meg kellett volna ölnöm. De nem ezen törtem a fejem, mert csak egyetlen dolog foglalkoztat: hogy ellássam a baját azoknak, akik bántották Cirit. Megesküdtem magamnak, hogy mindazok, akik bántották, a vérükkel fognak megfizetni ezért.

Cahir hallgatott.

– A revelációid, amikről Milva nekem beszámolt, semmit sem változtatnak ezen. Egyetlen dolog következik belőlük: Thanedd szigetén nem sikerült elrabolnod Cirit, bár nagyon igyekeztél. Így hát itt kullogsz most a nyomomban, hogy újra elvezesselek hozzá. Hogy újra rátehesd a mancsodat, mert akkor talán meghagyja az életed az a te császárod, és nem küld a vérpadra.

Cahir hallgatott. Geralt rosszul érezte magát. Nagyon rosszul.

– Miattad kiabált éjszakánként – hördült föl. – Rémálommá nőttél a gyerekszemében. Pedig hiszen te csak eszköz voltál és vagy, nem több, mint a császárod hitvány talpnyalója. Nem tudom, mit követhettél el ellene, hogy a rémálmává váltál. A legrosszabb pedig az, hogy nem értem, mindezek ellenére miért vagyok képtelen téged megölni. Nem értem, mi tart vissza.

– Talán az – mondta Cahir halkan –, hogy minden feltételezés és látszat ellenére van valami közös kettőnkben, benned és bennem?

– Kíváncsi lennék, mi az.

– Ahogyan te, úgy én is Cirit szeretném megmenteni. Ahogyan téged, úgy engem sem érdekel, hogyha ez bárkit is megdöbbent vagy meglep. Ahogyan neked, úgy nekem sem áll szándékomban bárkinek is magyarázkodni az indítékaim miatt.

– Ez minden?

– Nem.

– Hallgatlak hát.

– Ciri – kezdte lassan a nilfgaardi – poros falun lovagol keresztül. Hat kölyökkel együtt. Van közöttük egy rövidre nyírt hajú lány is. Ciri asztalon táncol egy csűrben, és boldog...

– Milva elmesélte neked az álmaimat.

– Nem. Nem mesélt el nekem semmit. Nem hiszel nekem?

– Nem.

Cahir leeresztett a fejét, csizmasarkát a homokba fúrta.

– Elfelejtettem – mondta –, hogy nem hihetsz nekem, nem viseltethetsz bizalommal irántam. Megértem. De volt hiszen, ahogyan nekem is, még egy álmod. Egy álmod, amiről senkinek sem beszéltél. Mert kétlem, hogy bárkinek is beszélni szerettél volna róla.

Úgy is mondhatnánk, hogy Servadióra egyszerűen rámosolygott a szerencse. Nem azzal a szándékkal érkezett Loredóba, hogy kifejezetten valaki után kémkedjen. De hát a falut nem ok nélkül nevezték Betyárvásárnak. Loredo a Zsiványút mentén helyezkedett el, az összes Felső-Velda környéki briganti és tolvaj benézett ide, hogy a többiekkel találkozzon, eladja, vagy épp elcserélje a zsákmányt, felszereléshez jusson, pihenjen egyet, és a zsiványtársaság színe-javával mulatozzon. A falut többször is felégették, de kevés bennszülött és számos bevándorolt lakója mindig újjá- meg újjáépítette. A banditákból éltek; és egészen fényesen megéltek belőlük. A spicliknek és besúgóknak pedig, amilyen Servadio is volt, mindig volt esélye valami olyan információra szert tenni Loredóban, ami megért a prefektusnak pár florent.

Servadio ezúttal többre is számított párnál. Merthogy a faluba megérkeztek a Patkányok.

Giselher vezette őket, oldalán Szikrával és Kayleigh-val. Mögöttük Mistle és az az új, szürkehajú lány lovagolt, akit Falkának hívtak. Asse és Reef zárták a menetet a lógósokat húzva; bizonyára úgy rabolták őket, és eladni hozták most. Fáradtak voltak, és belepte őket a por, de hetykén ültek a nyergükben, vidáman viszonozták a Loredóban vendégeskedő barátok és ismerősök üdvözlését. Ahogy leugrottak a lóról és a sörbe is belekóstoltak, rögvest lármás alkudozásba fogtak a kereskedőkkel és az orgazdákkal. Mistle-t és azt az új, egérhajú lányt leszámítva, amelyik a vállán átvetve hordta a kardját. Ezek bevették magukat a standok közé, amelyek mint mindig, most is elborították a főteret. Loredónak megvoltak a maga vasárnapjai, amikor az odaérkező banditákkal számolva az árukínálat különösen gazdagon és színesen alakult. Az a nap is épp ilyen volt.

Servadio óvatosan a lányok nyomába eredt. Ahhoz, hogy pénzt keressen, jelentenie is kellett; ahhoz pedig, hogy jelentsen, hallgatóznia.

A lányok színes kendőket nézegettek; gyöngysorokat, hímzett blúzokat, nyeregtakarókat, lovaknak szánt, díszes pártákat. Válogattak az áruban, de semmit sem vettek. Mistle keze majdnem egész idő alatt a szürkehajú vállán pihent.

A spicli óvatosan közelebb húzódott, úgy tett, mintha a szíjakat és öveket nézegetné a szíjgyártó asztalánál. A lányok beszélgettek ugyan, de halkan; a szavakat nem tudta kivenni, de félt közelebb merészkedni. Észrevehették, gyanút foghattak volna.

Az egyik standnál vattacukrot árultak. A lányok odamentek, Mistle vett is két hófehér csemegével körbefont pálcikát; az egyiket odanyújtotta az egérhajúnak, az meg finoman belecsipegetett. Egy fehér pihe az ajkához ragadt; Mistle óvatos, gyengéd mozdulattal törölte le. A szürkehajú smaragdszín szeme tágra nyílt, lassan körbenyalta a száját, és elmosolyodott, fejét pajkosan félrebillentve. Servadio megborzongott, érezte a hideget a tarkójáról a lapockái közt végigfutni. Eszébe jutottak a szóbeszédek, amelyek a két banditáról járták.

Úgy tervezte, lopva visszavonul; világos volt, hogy semmit se fog se kihallgatni, se kikémlelni itt. A lányok nem beszélgettek semmi fontosról, nem messze tőlük viszont, ott, ahol a rablóbandák vezérei gyülekeztek, Giselher, Kayleigh és a többiek fennhangon veszekedtek, alkudoztak és üvöltöttek, újra meg újra a hordócska csapja alá állítva kupáikat. Volt rá némi esély, hogy Servadio többet is megtudhat majd tőlük. Az egyik Patkány elszólhatta magát, akár egy félszóval is, elárulva ezzel a banda legközelebbi terveit, az útvonalukat, vagy épp a célt. Ha sikerülne őket kihallgatnia és még időben eljuttatnia az információkat a prefektus katonáinak vagy a Patkányok iránt igen élénk lelkesedést mutató nilfgaardi ügynököknek, szinte már a zsebében is tudhatná a jutalmat. Ha pedig a tőle kapott információk alapján sikerülne a prefektusnak eredményesen csapdát is állítania, Servadiónak igencsak szép summa üthette volna a markát. Veszek ködmönt az asszonynak, járt az agya lázasan. Cipőt végre a gyerekeknek, meg valami játékot... Magamnak meg...

A lányok a kofaasztalok között sétáltak a vattacukrot nyalogatva és csipegetve a pálcikáról. Servadio hirtelen észrevette, hogy figyelik őket. És ujjal mutogatnak rájuk. Ismerte a mutogatókat, tolvajok és lókötők voltak Pinta bandájából, akit Vidrafarknak is neveztek.

A tolvajok tettek néhány szemtelenül hangos megjegyzést, felröhögtek. Mistle összehúzta a szemét, a szürkehajú vállára tette a kezét.

– A tubicáji! – horkant fel Vidrafark egyik tolvaja; valami langaléta, akinek úgy festett a bajsza, mint egy szalmacsutak. – Nézzitek csak, há ezek maj mingyá még csőrözni is fognak!

Servadio látta, ahogy az egérhajú megremeg, látta, ahogy Mistle a vállára szorítja ujjait. A tolvajok kórusban felröhögtek. Mistle lassan sarkon fordult; néhányan azonnal abbahagyták a nevetést. De épp az a szalmacsutak-bajuszú vagy túlságosan is részeg volt, vagy egyáltalán nem volt semmi képzelőereje.

– Lehet, hogy fickó kéne valamelyiktöknek? – lépett közelebb a lányokhoz undorító és félreérthetetlen gesztusokat téve. – Asszem, az olyat, mint tik, csak meg kéne hágni úgy istenese, az nyomba kigyógyítaná a perverziójábó! Hé, te! Hozzád beszélek, te...

Nem érhetett a lányhoz. A szürkehajú megperdült, akár egy támadó mérges kígyó, a kard felvillant és lecsapott, mielőtt még a kezéből kiejtett vattacukor földet érhetett volna. A bajszos megtántorodott, felkotyogott, mint egy pulykakakas; hosszú sugárban fröcskölt a vér átvágott torkából. A lány ismét megperdült, két táncos lépéssel a férfinál termett, és még egyszer lesújtott; a vérfolyam a standokra fröccsent, a holttest a földre zuhant, körülötte a homok azonnal vörösre vált. Valaki felkiáltott. Egy másik tolvaj lehajolt, kést rántott elő a csizmaszárából, de abban a pillanatban össze is esett, miután Giselher a nagajka vasalt nyelével rávert.

– Elég egy hulla! – ordította a Patkányok vezére. – Ez itt magának kereste bajt, nem tudta, kivel packázik! Vissza, Falka!

Az egérhajú csak most engedte le a kardját. Giselher erszényt emelt magasba, és megcsörgette.

– A testvériségünk törvényei értelmében megfizetem, akit megöltek. Ahogy kell, a súlya szerint, egy tallérral a rühes teteme minden fontjáért! És ezzel vége a viszálynak! Jól mondom, cimborák? Hé, Pinto, mit szólsz ehhez?

Szikra, Kayleigh, Reef és Asse felsorakoztak a vezérük mögött. Arcuk mint a kő; kezük a kardmarkolaton.

– Ahogy kell – felelte banditái gyűrűjéből Vidrafark; egy alacsony, görbe lábú, bőrkabátos férfi. – Jól mondod, Giselher. Vége a viszálynak.

Servadio nagyot nyelt, ahogy igyekezett beleolvadni a jelenet körül mostanra összeverődött tömegbe. Hirtelen úgy érezte, fikarcnyi kedve sincs a Patkányok és a hamuszín hajú lány körül ólálkodni, akit Falkának hívtak. Hirtelen rádöbbent, hogy a jutalom, amit a prefektus ígért, egyáltalán nem is olyan magas, mint gondolta.

Falka nyugodtan visszacsúsztatta kardját a hüvelyébe, körbenézett. Servadio elhűlve vette észre a lány finom kis arcán a hirtelen változást, ahogy az megrándult.

– A vattacukrom – jajdult fel panaszosan a lányka a piszkos homokban heverő finomságra pillantva. – Leesett a vattacukrom...

Mistle átkarolta.

– Veszek neked másikat.

Ott ült a vaják a füzes homokjában, komoran, dühösen és gondolataiba merülve. Nézte az összeszart fán ülő kormoránokat.

Cahir a beszélgetésüket követően eltűnt a bozótosban, és nem mutatkozott. Milva és Kökörcsin valami ehető után kutatott. A csónakban, amit az ár odasodort, sikerült felfedezniük a hálók alatt egy rézbográcsot és egy kaska zöldséget. Egy part menti csatornában felállították a csónakban talált vesszővarsát is, ők maguk pedig végiggázoltak a part szélénél, és botokkal csapkodták a hínárt, hogy a halakat a csapdába tereljék. A poéta mostanra jobban érezte magát, olyan büszkén járkált a hősiesen bepólyált kobakjával, mint a páva.

Geralt gondterhelt volt és dühös.

Milva és Kökörcsin kiemelte a varsát, és szitkozódni kezdtek, merthogy a remélt harcsák és pontyok helyett a belsejében csak apróhal csapkodott és csillogott ezüstösen.

A vaják felállt.

– Gyertek már ide, mind a ketten! Hagyjátok ott azt a varsát, és gyertek ide. Mondanom kell nektek valamit.

– Hazamentek – vágott kertelés nélkül a közepébe, amikor átázva, halszagúan megálltak előtte. – Északra, Mahakam felé. Egyedül megyek tovább.

– Mi van?

– Elválnak útjaink, Kökörcsin. Elég ebből a mulatságból. Hazamész verseket írni. Milva majd elvezet az erdőkön át... Mi van már?

– Semmi – dobta félre Milva hirtelen mozdulattal válláról a haját. – Semmi. Mondd csak, vaják. Érdekene, mit mondasz.

– Nincs több mondanivalóm. Délre indulok a Jaruga túlpartján. Nilfgaardi területeken át. Veszélyes és hosszú út vár rám, én pedig nem késlekedhetek tovább. Ezért megyek egyedül.

– Megszabadulva a felesleges tehertől – bólintott Kökörcsin. – A kolonctól a nyakadon, ami csak hátráltatja a menetet és fejfájást okoz. Más szóval, tőlem.

– Meg tőlem – tette hozzá Milva félrenézve.

– Hallgassatok ide – mondta Geralt, mostanra lényegesen nyugodtabb hangon. – Ez az én saját, személyes ügyem. Nektek semmi közötök ehhez. Nem szeretném, ha olyasmi miatt játszanátok az életetekkel, ami kizárólag rám tartozik.

– Kizárólag rád tartozik – ismételte lassan Kökörcsin. – Senkire sincs szükséged. A társaság akadályoz és lassítja a menetet. Senkitől sem vársz segítséget, és neked magadnak sem áll szándékodban senkire vigyázni. Mi több, te szereted a magányt. Elfelejtettem talán valamit?

– Persze – válaszolta dühösen Geralt. – Elfelejtetted az üres fejedet olyanra cserélni, amiben ész is lenne. Hogyha az a nyíl egy hüvelykkel is jobbra ment volna, jelenleg épp a varjak vájnák ki a szemed, te idióta. Költő vagy, megvan hozzá a fantáziád, próbáld csak meg elképzelni magadnak ezt a képet. Ismétlem: ti visszamentek északra, én pedig elindulok az ellenkező irányba. Egyedül.

– Há menjé – pattant fel ruganyosan Milva. – Tán csak nem gondolod, ho majd kérleni foglak? Menjé te, vaják, a pokóba. Gyere, Kökörcsin, főzzünk má valamit enni. Én itt majd éhen halok, de ha ezt hagatom, egésze fefordu a gyomrom.

Geralt elfordította a fejét. A zöldszemű kormoránokat nézte, ahogy az összeszart fa ágain szárították a szárnyaikat. Hirtelen erős gyógyfűillat csapta meg az orrát, ő pedig dühösen elkáromkodta magát.

– Próbára teszed a türelmemet, Regis.

A vámpír, aki ki tudja, honnan és mikor került elő, rá se hederített, és letelepedett melléje.

– Ki kell cserélnem a költőnk kötését – közölte nyugodtan.

– Akkor menj oda hozzá. Tőlem pedig tartsd távol magad.

Regis felsóhajtott; esze ágában sem volt továbbállni.

– Belehallgattam az imént a beszélgetésedbe Kökörcsinnel és a mi íjászunkkal – mondta nem minden gúny nélkül a hangjában. – El kell ismerni, komoly tehetséged van ahhoz, hogy megnyerj magadnak másokat. Bár úgy tűnik, az egész világ összeesküdött ellened, te semmibe veszed a segíteni vágyó szövetségeseket és barátokat.

– A világ a feje tetejére állt. Egy vámpír fog engem kioktatni arról, hogyan kellene az emberekkel bánnom. Mit tudsz te az emberekről, Regis? Az egyetlen dolog, amit ismersz, a vérük íze. A büdös francba, elkezdtem volna beszélgetni veled?

– A világ a feje tetejére állt – hagyta rá a vámpír egészen komoly hangon. – Elkezdtél. Akkor talán ahhoz is volna kedved, hogy meghallgasd a tanácsomat?

– Nem. Nem volna. Nincs rá szükségem.

– Igaz is, majdnem elfelejtettem. Nincs szükséged tanácsokra, nincs szükséged szövetségesekre, útitársak nélkül is boldogulsz. Elvégre az utazásod célja magántermészetű és személyes, mi több, e cél jellege megköveteli, hogy egyedül valósítsd meg, személyesen. A kockázat, a fenyegetés, a nehézségek, a kételyeiddel vívott harcok mind rád és csakis csak rád nehezedhetnek. Merthogy részei hiszen a vezeklésnek, a bűnbocsánatnak, amelyet el szeretnél érni. Amolyan, hogy úgy mondjam, tűzkeresztség ez. Keresztül kell jutnod a tűzön, amely megperzsel ugyan, de meg is tisztít. Egyedül, magányosan. Mert ha bárki is támogatna ebben, ha akadna segítőd, ha valaki akár csak egy aprócska részét is magára vállalná ennek a tűzkeresztségnek, ennek a fájdalomnak, ennek a vezeklésnek, te egyszerre szegényebbé válnál általa. Megfosztana a részvételéért őt illető résztől az expiációból, ami hiszen kizárólag a te expiációd. Kizárólag neked van adósságod, amelyet törlesztened kell, te pedig nem szeretnéd oly módon megfizetni, hogy azáltal egyszerre más hitelezőknek válj adósává. Logikusak a következtetéseim?

– Egyenesen bámulatba ejtően, tekintve, hogy józan vagy. Kezd az ittléted az idegeimre menni, vámpír. Hagyj magamra az expiációmmal, ha kérhetem. És az adósságommal.

– Máris – egyenesedett fel Regis. – Üldögélj csak, töprengj. De tanácsot mégis csak adnék. Sem az expiáció szükséglete, sem a megtisztító tűzkeresztség, sem a bűntudat nem olyasfajta dolog, amire kizárólagos jogot formálhatsz. Az élet abban különbözik a bankszakmától, hogy ismer olyan adósságokat, amelyeket másokkal szemben eladósodva fizethetünk meg.

– Menj innen, kérlek.

– Máris.

A vámpír távozott, Kökörcsinhez és Milvához szegődött. Míg a kötéscsere zajlott, mindhárman azon vitatkoztak, mit is lehetne enni. Milva kirázta az apróhalat a hálóból, és szerfelett kritikus szemmel vizsgálgatta.

– Nincs itten mit meditáni – mondta. – Rá köll húzni ezeket a kis csótányokat valami vesszőkre, oszt megsütni parázs fölött.

– Nem – csóválta frissen pólyáit fejét Kökörcsin. – Ez nem jó ötlet. Túl kevés halunk van, nem fogunk jóllakni velük. Azt javaslom, főzzünk belőlük levest.

– Hallevest?

– Világos. Van egy rakás ebből az aprójószágból, van sónk. – Kökörcsin újabb és újabb ujját behajlítva illusztrálta a számolósdit. – Szereztünk hagymát, sárgarépát, petrezselymet, zellert, zöldjével együtt. És bográcsot. Ha összeadjuk, kapunk egy levest.

– Jó jönne valami kis fűszerféleség.

– Oh – mosolyodott el Regis a táskájába nyúlva. – Azzal nem lesz semmi gond. Bazsalikom, szegfűbors, bors, babérlevél, zsálya...

– Elég, elég – állította le Kökörcsin. – Elég lesz, mandragóra már nem kell a levesbe. Jól van, munkára. Pucold meg a halakat, Milva.

– Pucód csak meg te magad! Nézze meg az ember! Ezek azt hiszik, ha fehérnép is van a kompániába, majd ott fog nekik a konyhába gürcőni! Hozom a vizet, és feszítom a tüzet. Azokka a csíkokka meg csak pöcskörésszetek ti magatok.

– Ezek nem csíkok – jelentette ki Regis. – Ezek itt domolykók, bodorkák, durbincsok és kerekkeszegek.

– Heh. – Kökörcsin nem bírta megállni. – Látom, értesz a halakhoz.

– Sok mindenhez értek – ismerte be a vámpír szenvtelenül, mindenféle büszkeség nélkül a hangjában. – Kitanultam ezt-azt.

– Hogyha annyira tanút vagy – fújt bele Milva még egyszer a tűzbe, aztán felállt –, akko most tanútan zsigerelled is csak ki ezeket a halacskákat. Ementem vízér.

– El tudod hozni egyedül a teli bográcsot? Geralt, segíts már neki!

– E tudom – kaffant vissza Milva. – Az ő segítsége meg nekem nem köll. Vannak neki saját, személyes ügyei, nem szabad ám őt megzavarni!

Geralt elfordította a fejét, úgy téve, mintha nem is hallotta volna Kökörcsin és a vámpír ügyesen tisztogatta az apróhalat.

– Soványka lesz ez a leves – jegyezte meg Kökörcsin a tűz fölé akasztva a bográcsot. – Elkelne bele valami nagyobb halacska, a fenébe is.

– Ez itt megfelel? – bukkant elő a füzesből hirtelen Cahir, a nyakánál fogva hozva egy háromfontos csukát, amely még mindig csapkodott a farkával, és mozgatta kopoltyúit.

– Ohó! Micsoda szépség! Honnan szakasztottad, nilfgaardi?

– Nem vagyok nilfgaardi. Vicovaróból származom, a nevem pedig Cahir...

– Jól van, jól van, már hallottuk. Honnan a csuka, azt kérdem.

– Bütyköltem hozzá halpecket. Csalinak békákat használtam. Behajítottam egy üregbe itt a part mellett. A csuka azonnal ráharapott.

– Egytől egyig csupa szakértő – csóválta bekötözött fejét Kökörcsin. – Kár, hogy nem bélszínt javasoltam, biztos azonnal kerítettek volna egy tehenet is. Na de lássuk, miből élünk. Regis, hajítsd csak az összes kis halacskát fejestül-farkastul a bográcsba! A csukát viszont muszáj lesz szépen kizsigerelni. Meg tudod csinálni, nilf... Cahir?

– Meg.

– Akkor hát munkára! A rossebbe is, Geralt, sokáig akarsz még azzal a sértődött képeddel ott ücsörögni? Pucold meg a zöldségeket!

A vaják engedelmesen felállt, odatelepedett közéjük, de Cahirtól tüntetőleg távol maradt. Mielőtt még elpanaszolhatta volna, hogy nincs kése, a nilfgaardi – vagy épp vicovarói – átnyújtotta neki a sajátját, másikat húzva elő a csizmaszárából. Elfogadta, morogva valamit köszönetképp.

Szépen haladt a közös munka. Az apróhallal és zöldséggel teli bogrács tartalma hamarosan felbugyogott és habot vetett. A vámpír gyakorlott mozdulatokkal lemerte a habot a kanállal, amit Milva faragott. Amikor Cahir kizsigerelte és felporciózta a csukát, Kökörcsin az üstbe dobta a ragadozó farkát, uszonyait, gerincét és fogazott pofáját, kevert egyet rajta.

– Nyamm-nyamm, micsoda illata van! Ha ez itt mind szépen megfőtt, leszűrjük a szemetét.

– A kapcádon tán – fintorodott el Milva, aki épp újabb kanalat faragott. – Hogyan szűrjük le, ha egysze nincsen szitánk?

– De hát Milva drága – mosolyodott el Regis. – Így nem lehet! Azt, amink nincs, könnyűszerrel helyettesíthetjük olyasvalamivel, amink van. Semmi más, csak iniciatíva és pozitív gondolkodás kérdése a dolog.

– Emész te, vámpír, a pokóba ezze a tanút letyelótyádda.

– Átszűrjük a sodronyingemen – szólt közbe Cahir. – Mi van, csak ki kell majd utána öblíteni.

– Meg előtte is ki köll azt öblíteni – közölte Milva. – Másképp én ebbő a levesbő aztá nem eszek.

Szépen ment a szűrés is.

– Most pedig dobd csak bele a csukát a főzőlébe, Cahir – hagyta meg Kökörcsin. – Micsoda illat, nyamm-nyamm. Ne dobjatok rá több fát, hadd pislákoljon csak. Geralt, te meg hova tolakodsz azzal a kanállal! Most már nem keverjük!

– Ne kiabálj. Nem tudtam.

– A tudatlanság – mosolyodott el Regis – nem jelent a meggondolatlan cselekedetekre mentséget. Ha nem tudjuk, mit tegyünk, ha kétségeink támadnak, érdemes tanácsért fordulnunk...

– Fogd be, vámpír! – pattant fel Geralt, és hátat fordított nekik. Kökörcsin felhorkant.

– Nézzétek csak, ez megsértődött.

– Ő má csak ilyen – jelentette ki Milva lebiggyesztve az ajkát. – Nagy dumás. Ha nem tudja, mit csinájon, csak járatja a száját, meg megsértődik. Há nem jöttetek még rá erre?

– Már rég – mondta halkan Cahir.

– Kell még bele bors – nyalogatta le Kökörcsin a kanalat, cuppogott egyet. – Kell még bele só. Ah, na most pont jó. Vegyük le a bográcsot a tűzről. A mindenségit, de forró! Nincs kesztyűm...

– Nekem van – mondta Cahir.

– Nekem meg – ragadta meg Regis a bográcsot a másik oldalon – nincs is rá szükségem.

– Jól van – törülte a kanalat a nadrágjába a poéta. – Na, kedves kompánia, tessék csak ideülni. Jó étvágyat! Mire vársz, Geralt, külön meghívóra? Heroldra meg fanfárokra?

Mindannyian szorosan a homokba rakott bogrács köré telepedtek, és sokáig csak a kanalak fújdogálásával meg-megszakított, disztingvált szürcsölést lehetett hallani. Amikor aztán a leves fele elfogyott, óvatosan elkezdték kihalászni a csukadarabokat, míg végül aztán a bogrács fenekét karmolták már a kanalak.

– De telezabátam magamat – szusszant fel Milva. – Nem vót ez hülye ötlet a levesse, Kökörcsin.

– Úgy van – helyeselt Regis. – Te mit mondasz, Geralt?

– Azt mondom: köszönöm – tápászkodott fel nehézkesen a vaják, és megmasszírozta a térdét, amelyet ismét mardosni kezdett a fájdalom. – Ennyi elég? Vagy fanfárokra is szükség volna?

– Ő mindig ilyen – legyintett a poéta. – Ne is törődjetek vele. Így is szerencsétek van, nekem volt alkalmam olyankor is mellette lenni, amikor összeveszett azzal az ő Yenneferjével, az ébenhajú, sápkóros szépséggel.

– Több diszkréciót – emlékeztette a vámpír. – Ne felejtsd el, neki problémái vannak.

– A problémákat – nyomott el magában Cahir egy böfögést – meg kell oldani.

– Naná – szólt Kökörcsin. – De hogyan?

Milva felhorkant, kényelmesebben helyezkedve el az átforrósodott homokban.

– Tanút ez a vámpír. Biztosan tudja.

– A lényeg nem a tudásban, hanem a konjunktúrák avatott mérlegelésében áll – közölte szelíd hangon Regis. – Amikor pedig a konjunktúrákat vesszük figyelembe, arra a következtetésre jutunk, hogy megoldhatatlan problémával állunk szemben. Az egész vállalkozás kudarcra van ítélve. Annak a valószínűsége, hogy Cirit megtaláljuk, egyenlő a nullával.

– De há így nem lehet – gúnyolódott Milva. – Pozitívan meg fincijatívan köll gondókodni. Úgy, mint azza a szitáva. Ha nincsen, használunk valami mást helyette. Én azt mondom.

– Nem sokkal ezelőttig – folytatta a vámpír – úgy véltük, hogy Ciri Nilfgaardban van. Az, hogy eljussunk oda és kiszabadítsuk, vagy éppen elraboljuk, erőn felüli feladatnak tetszett. Most azonban, Cahir revelációit követően, egyáltalán nem tudjuk, hol lehet Ciri. Nehéz iniciatíváról beszélni, ha fogalmunk sem lehet, milyen irányba tapogatózzunk.

– Akko meg mit lehet tenni? – legyintett Milva dühösen. – A vaják erősködik, hogy menjünk dének...

– Számára – mosolyodott el Regis – az égtájaknak nincsen különösebb jelentősége. Mindegy neki, merre indul, csak ne kelljen tétlenül ülnie. Hamisítatlan vajákprincípium. Tele a világ a Rosszal, elég hát, ha arra megy, amerre a szeme lát, ha pedig út közben Rosszal találkozna, elpusztítja, így szolgálva a Jó ügyét. A többi meg majd jön magától. Másképpen szólva: a mozgás minden, a végcél semmi.

– Szamárság – kommentálta Milva, – Hisze az ő céja Ciri. Hogyan van ez: akko ő semmi?

– Csak tréfáltam – ismerte be a vámpír szemét a nekik továbbra is háttal álló Geraltra meresztve. – Még csak nem is kimondottan tapintatosan. Elnézést. Igazad van, drága Milva. A mi célunk Ciri. És mivel nem tudjuk, hol lehet, észszerű ezt kiderítenünk, és ehhez igazítanunk a lépéseinket. Úgy veszem észre, a Meglepetés Gyermek ügye csak úgy lüktet a mágiától, a végzettől és más természetfeletti jelenségektől. Én pedig ismerek valakit, aki kiválóan ért az ilyesfajta kérdésekhez, és aki bizonyára segít majd nekünk.

– Hah – vidult fel Kökörcsin. – Ki lenne az? És hol? Messze innen?

– Közelebb, mint Nilfgaard fővárosa. Pontosabban fogalmazva, egészen közel. Angrenban. A Jarugának ezen a partján. Egy druida körről beszélek, amelynek Caed Dhu fenyvesei közt található a székhelye.

– Induljunk most rögtön!

– Hát egyikőtök szerint se illene megkérdezni – csattant fel végül Geralt –, mit gondolok erről?

– Téged? – fordult félre Kökörcsin. – Hiszen neked fogalmad sincs, hogy mit csinálj. Még azt a levest is, amit úgy belefetyeltél, nekünk köszönheted. Ha mi nem lennénk, éhen maradtál volna. És mi is, ha arra vártunk volna, hogy csinálj is valamit. Az a bogrács leves a kooperációnk eredménye volt. Egy csoport, egy közös cél által egyesített társaság együttműködésének gyümölcse. Érted, amit mondok, barátom?

– Hogyan is értené ez meg? – fintorodott el Milva. – Ő mindig csak arró, hogy én, meg én, egyedü, magányosan. Magányos farkas! Látszik, hogy nem vadász ez, nem szokott erdőhöz. A farkas nem vadászik egyedü! Sose! Magányos farkas, hah, hazugság az, ostoba városi meskete. De ez nem érti!

– Dehogynem, érti ő, érti – mosolyodott el Regis, jó szokásához híven összeszorított ajkakkal.

– Csak kinézni néz ki ilyen hülyének – erősítette meg Kökörcsin. – De én egész idő alatt arra számítok, hogy egyszer kedve támad majd megerőltetni végre azt a korlátolt agyát is. Hátha egyszer a megfelelő következtetéseket vonja majd le? Hátha egyszer rájön, hogy a rejszolás az egyetlen, ami egyedül is jól működik?

Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach tapintatosan hallgatott.

– Hogy vinne el titeket a fene egytől egyig – bökte ki végül a vaják a csizmaszárába csúsztatva a kanalat. – Vigyen el titeket a fene, ti kooperáló, idióta banda, amit a közös cél egyesít, amit egyikőtök sem ért. És vigyen el a fene engem is.

Ezúttal a többiek, Cahirhoz hasonlóan, szintén tapintatosan hallgattak. Kökörcsin, Maria Barring, akit Milvának hívtak, és Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy.

– Micsoda kompániám akadt – folytatta Geralt a fejét csóválva. – Micsoda bajtársak! Egy csapatnyi hős! Tényleg csak a kezemet tördelhetem. Egy lantos rímkovács. Egy elvadult, nagypofájú félnémber féldriád. Egy vámpír, aki az ötvenedik ikszet tapossa. És egy átkozott nilfgaardi, aki erősködik, hogy ő nem is nilfgaardi.

– A csapat élén pedig egy lelkiismeret-furdalásban, tehetetlenségben és döntésképtelenségben szenvedő vaják – fejezte be nyugodtan Regis. – Csakugyan, azt javaslom, utazzunk inkognitóban, hogy ne kelthessünk szenzációt.

– Meg nevetést – tette hozzá Milva.

A királynő így felelt: „Ne éntőlem kérj kegyelmet, hanem azoktól, kiknek bűbájiddal kárukat okoztad. Megvolt a bátorságod a rossz tételére, legyen hát bátorságod most is, mikoron ítélőid s az igazság órája közel járnak. Nem az én hatalmamban áll a te bűneidnek bocsánata.” Akkoron a boszorka felprüszkölt, akár a macska; felcsillant gonosz tekintete. „Közeleg a vesztem, kiáltotta, de a tiéd sincsen messze, királynő. Megemlegeted még szörnyű pusztulásod óráján Lara Dorrent s az ő átkát. S azt is tudd, utoléri majd átkom ivadékidat is, tizedíziglen.” Ráébredvén azonban, hogy a szív, mely a királynő mellyében dobog, nem ismer félelmet, felhagyott a gonosz tündeboszorkány a gyalázkodással s fenyegetéssel, hogy átokkal rémítsen, segítségért s kegyelemért kezdett szűkölni, szuka módjára...

Lara Dorren meséje,
emberek körében elterjedt változat

...de könyörgése sem lágyította meg a Dh’oine, a kegyelmet nem ismerő, kegyetlen emberek kőszívét. Mikoron pedig Lara már nem a maga, hanem a gyermeke számára kegyelemért könyörögve a hintó ajtajába belekapaszkodott, a pribék királyi parancsra kardjával lesújtott rá, lemetszve ujjait. S mikoron éjjel a zord fagy ölelte körül, Lara kilehelte lelkét erdők ölén, a dombon, leányt szülve, kit a benne még pislákoló maradék melegséggel védett. S bár körös-körül éjszaka volt, tél s hóförgeteg, a dombon egyszeriben beköszöntött a tavasz, s szirmot bontottak feainnewedd virágai. Máig két helyen nyílnak csupán e virágok: Dol Blathannában, s a dombon, ahol Lara Dorren aep Shiadhal kiszenvedett.

Lara Dorren meséje,
tündék körében elterjedt változat

Hatodik fejezet

– Megkértelek – mordult fel haragosan a hátán fekvő Ciri. – Megkértelek, hogy ne nyúlkálj hozzám.

Mistle visszahúzta a kezét és a fűszálat, amellyel Ciri nyakát csiklandozta; elnyújtózkodott a lány mellett, az eget nézte, mindkét kezét felnyírt tarkója alá dugva.

– Furcsán viselkedsz újabban, Falka.

– Nem szeretném, ha fogdosnál, és ennyi!

– Ez csak játék.

– Tudom – szorította össze az ajkait Ciri. – Csak játék. Minden csak játék volt. De engem többé már nem mulattat, érted? Egyáltalán nem!

Mistle ismét a hátára fordult; sokáig hallgatott így a rojtos felhősávokkal szabdalt égboltot bámulva. Magasan az erdő felett héja körözött.

– Az álmaid – szólalt meg végül. – Azok miatt az álmaid miatt van, igaz? Majdnem minden éjjel kiabálva riadsz fel. Az, amin valaha keresztülmentél, álmaidban visszatér. Tudom, milyen ez.

Ciri nem felelt.

– Soha nem beszéltél magadról – törte meg Mistle ismét a csendet. – Arról, min mentél keresztül. Sem arról, honnan jöttél. Ahogy arról sem, vannak-e, akik közel állnak hozzád...

Ciri hirtelen a nyakához kapott; de ezúttal csak egy katicabogár volt.

– Voltak, akik közel álltak hozzám – mondta halkan, rá sem pillantva társára. – Úgy értem, azt hittem, hogy voltak... Olyanok, akik megtalálnának, még itt, a világ végén is, hogyha csak akarnák... Vagy ha élnének. Oh, mi ez az egész, Mistle? Mesélnem kellene neked magamról?

– Nem kell.

– Akkor jó. Mert ez biztos csak egy játék. Mint minden kettőnk között.

– Nem értem – fordította el a fejét Mistle –, miért nem mész el, ha olyan rossz itt neked velem.

– Nem akarok egyedül lenni.

– Csak ennyi?

– Ez nagyon is sok.

Mistle az ajkába harapott. De mielőtt még bármit is mondhatott volna, füttyszót hallottak. Mindketten felpattantak, lerázták magukról a tűleveleket, a lovakhoz futottak.

– Kezdődik a mulatság – mondta Mistle nyeregbe pattanva és kardot rántva –, amiben egy ideje mindennél nagyobb örömödet leled, Falka. Ne hidd, hogy nem vettem észre.

Ciri dühösen vágott sarkával a lóra. Végigszáguldottak a szoros oldalán, közben már hallották a többi Patkány vad hujjogatását, akik az országút túloldalán húzódó ligetből törtek elő. A csapda bezárult.

A magánkihallgatás véget ért. Vattier de Rideaux, Eiddon vikomtja, Emhyr var Emreis császár katonai hírszerzésének feje elhagyta a könyvtárat, meghajolva a Virágok Völgyének királynője előtt; talán még udvariasabban is, mint azt az udvari protokoll diktálta. A meghajlás rendkívül óvatos is volt egyszerre, Vattier mozdulatai pedig alaposan kidolgozottak és tartózkodóak – a császár kémje le sem vette a szemét a két ocelotról, amelyek a tündék uralkodónőjének lábánál nyúltak el. Az aranyszemű macskák ellustultnak és álmatagnak tűntek, de Vattier tudta, hogy nem játékszerek ezek, hanem éber őrszemek, melyek szempillantás alatt készek véres péppé változtatni bárkit, aki megkísérelne a királynőhöz a protokollban meghatározott távolságnál közelebb merészkedni.

Francesca Findabair, akit Enid an Gleannának, a Völgyek Százszorszépének neveztek, megvárta, amíg az ajtók bezárulnak Vattier mögött, és megsimogatta az ocelotjait.

– Előbújhatsz, Ida – szólt.

Ida Emean aep Sivney, a tünde varázslónő, egy szabad Aen Seidhe a Kéklő-hegységből, akit az audiencia idejére láthatatlanná tévő bűbáj rejtett, a könyvtár sarkában materializálódott; megigazította a ruháját és cinóbervörös fürtjeit. Az ocelotok minderre csupán tágabbra nyílt szemükkel reagáltak. Ahogy minden macska, ők is látták a láthatatlant; lehetetlen lett volna őket ilyen egyszerű varázsigével rászedni.

– Kezd már elegem lenni ebből a kémünnepélyből – közölte csúfondárosan Francesca, kényelmesebben helyezkedve el ébenfa székében.

– Kaedweni Henselt nemrég ideküldött nekem egy „konzult”, Dijkstra „kereskedelmi missziót” indított Dol Blathannába. Most pedig Vattier de Rideaux, a főspion személyesen! Ah, korábban bezzeg Stefan Skellen sündörgött itt, a Nagy Császári Senki. De nem fogadtam kihallgatáson. Én királynő vagyok, Skellen pedig egy senki. Még ha hivatalból is, de mégiscsak egy senki.

– Stefan Skellen – felelte vontatottan Ida Emean – nálunk is megjelent, ahol több sikerrel járt. Beszélt Filavandrellel és Vanadainnel.

– És ahogyan Vattier engem, őket is Vilgefortzról, Yenneferről, Rience-ről és Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallachról faggatta?

– Többek között. Meg fogsz lepődni, de sokkal jobban érdekelte Ithlinne Aegli aep Aevenien jóslatának eredeti változata, különösen azok a szakaszok, amelyek Aen Hen Ichaerről, az Ősi Vérről szólnak. Érdekelte még Tor Lara is, a Sirály-torony, és az a legendás portál, amely a Sirály-tornyot valaha Tor Zireaellel, a Fecske-toronnyal kötötte össze. Milyen jellemző is ez az emberekre, Enid. Arra számítani, hogy azonnal, egyetlen intésükre feltárjuk előttük mindazokat a titkokat és rejtélyeket, amelyeket mi magunk is évszázadok óta próbálunk felfejteni.

Francesca felemelte a kezét, és szemügyre vette a gyűrűit.

– Kíváncsi volnék – mondta –, vajon Filippa tudomást szerzett Skellen és Vattier különös érdeklődéséről. És Emhyr var Emreiséről, akit mindketten szolgálnak?

– Kockázatos volna azt feltételeznünk, hogy nem tud róla – pillantott Ida Emean fürkészve a királynőre – majd a montecalvói tanácskozáson elhallgatnunk mindazt, amit mi magunk tudunk, mind Filippa, mind az egész páholy előtt. Nem vetne ránk különösebben jó fényt... Márpedig hiszen azt akarjuk, hogy a páholy létrejöjjön. Azt akarjuk, hogy megbízzanak bennünk, tünde varázslónőkben, és ne vádoljanak azzal, hogy kettős játszmát folytatunk.

– A helyzet az, hogy mi kettős játszmát folytatunk, Ida. És némiképpen a tűzzel is játszunk. Nilfgaard Fehér Lángjával...

– A tűz perzsel – emelte Ida Emean a királynőre festékkel erősen kihúzott szemét –, de meg is tisztít. Keresztül kell mennünk rajta. Vállalnunk kell a kockázatot, Enid. Ennek a páholynak létre kell jönnie, meg kell kezdenie a működését. Teljes tagságával. Tizenkét varázslónővel, köztük pedig azzal az eggyel, akiről a jövendölés szól. Még ha játék is, feltételezzünk bizalmat.

– És ha provokáció?

– Te jobban ismered azokat, akik részt vesznek benne.

Enid an Gleanna eltöprengett.

– Sheala de Tancarville – szólt végül – zárkózott, valódi emberkerülő, senki felé sem kötelezte el magát. Triss Merigold és Keira Metz igen, de jelenleg mindketten emigrációban élnek, Foltest király az összes varázslót elkergette Temeriából. Margarita Laux-Antille-t csak az iskolája érdekli, semmi más. Természetesen jelen pillanatban az utóbbi három jelentős mértékben Filippa hatása alatt áll; Filippa pedig rejtély. Sabrina Glevissig nem fog lemondani a politikai befolyásról, amit Kaedwenben élvez, de nem fogja elárulni a páholyt. Túlságosan is vonzza ahhoz a hatalom, amellyel a páholy felruházza.

– És az az Assire var Anahid? Vagy az a másik nilfgaardi, akit Montecalvóban ismerünk majd meg?

– Keveset tudok róluk – mosolyodott el kissé Francesca. – De amint meglátom őket, többet is fogok tudni. Amint meglátom, mibe és hogyan öltöztek fel.

Ida Emean összehúzta kihúzott szemét, de tartózkodott a további kérdésektől.

– Marad a nefritszobrocska – mondta egy pillanattal később. – A továbbra is bizonytalan és talányos nefritszobrocska, amelynek szintén felfedezhetjük a nyomát az Ithlinnespeathban. Talán itt az ideje, hogy hagyjuk szóhoz jutni. És hogy a tudomására hozzuk, mi vár rá. Segítsek a dekompresszióban?

– Nem, megcsinálom egyedül. Tudod, hogyan reagál az ember a kipakolásra. Minél kevesebb tanúja lesz, annál kevésbé lesz fájdalmas a büszkeségén esett csorba.

Francesca Findabair még egyszer ellenőrizte, sikerült-e az egész udvart teljességgel izolálnia a palota többi részétől a védőmező segítségével, amely a látványt éppúgy képes volt eltakarni, ahogyan a hangokat elnyomta. Meggyújtotta a homorú, tükrös fényszórókkal ellátott gyertyatartókba tűzött három fekete gyertyát. A gyertyatartók a Vicca – a tünde zodiákus – nyolc jelét ábrázoló, kör alakú mozaikpadló által kijelölt helyen álltak, a Belleteynt, a Lammast és a Yule-t jelölő szimbólumokon. A zodiakális körön belül újabb, kisebb kör rajzolódott ki a mozaikból, melyet mágikus szimbólumok borítottak, és egy pentagrammát fogott közre. A kisebb kör három szimbólumára Francesca egy-egy kicsiny, vasból készült háromlábat állított, azokra pedig óvatosan és nagy gonddal egy-egy kristályt helyezett. A kristályok talpának csiszolata illeszkedett a háromlábak csúcsainak formájához, így aztán a felhelyezésük magától értetődően pontos kellett legyen, Francesca azonban több ízben ellenőrzött mindent. Szerette volna elkerülni a hiba kockázatát is.

Nem messze szökőkút csobogott; a víz egy márványnajád tartotta márványkorsóból tört föl, négy sugárban ömlött a medencébe, meglebbentve a tündérrózsák leveleit, melyek között aranyhalak cikáztak.

Francesca felnyitotta a skatulyát, aprócska, nefritből készült, szappanos tapintású figurát emelt ki belőle, és pontosan a pentagramma közepére állította. Hátralépett, még egyszer belepillantott az asztalkán heverő grimoárba, mély levegőt vett, felemelte a kezeit, és elskandálta a varázsigét.

A gyertyák azonnal fényesebben lobbantak, felcsillantak a kristályok facettái, fénysugarakat lövellve szerteszét. A sugarak az aprócska figurán keresztezték egymást, mely rögtön megváltoztatta a színét – zöldből aranyra, aztán egy pillanattal később áttetszővé vált. Remegett a levegő a védőpajzsokról visszaverődő mágikus energiától. Az egyik gyertya szikrákat vetett, árnyékok táncoltak fel a kövezeten, a mozaik életre kelt, új alakot öltött. Francesca nem eresztette le a kezét, nem szakította meg az inkantációt.

Az aprócska figura pulzálva és vibrálva, villámgyorsan növekedett, úgy változtatta szerkezetét és formáját, mintha csak a padlón végigkúszó füstgomolyag volna. A kristályokból áradó fény keresztülhatolt a füstön; mozgás és szilárduló matéria sejlett fel a fénysugarakban. Egy perc, és a mágikus kör centrumában emberalak jelent meg hirtelen. Egy feketehajú nőé, aki magatehetetlenül hevert a kövezeten.

A gyertyákból füstszalag tört fel, a kristályok fénye kialudt. Francesca leeresztette karjait, ellazította ujjait, és letörölte homlokáról a verejtéket.

A feketehajú nő összegömbölyödött a padlón, és üvölteni kezdett.

– Hogy hívnak? – kérdezte csengő hangján Francesca. A nő teste megfeszült, aztán mindkét kezét az alhasához szorítva felordított.

– Hogy hívnak?

– Ye... Yennef... Yennefeeeer!!! Ááááááá...

A tünde megkönnyebbülten sóhajtott fel. A nő még mindig ott kuporgott; üvöltött, nyögdécselt, a padlót verte az ökleivel, öklendezett. Francesca csak várt türelmesen. És nyugodtan. A nő, aki egy perce még aprócska nefritfigura volt, szenvedett; ez nyilvánvaló volt. És természetes. De az agya nem károsodott.

– Na, Yennefer – mondta valamivel később, félbeszakítva a nyögések árját. – Most már talán elég lesz, nem gondolod?

Yennefernek láthatóan erőfeszítésébe került négykézlábra állnia; alkarjával megtörölte az orrát, révetegen pislogott körbe. Tekintete átsiklott Francesca felett, mintha a tünde ott sem lett volna az udvaron; csak a csobogó vizű szökőkút láttán állapodott meg és telt meg újra élettel Nagy nehezen odakúszva Yennefer keresztülvergődött a medence peremén, és nagy loccsanással belecsobbant. Vizet nyelt; prüszkölni, köhögni és köpködni kezdett, végül a vízililiomokat félreseperve nagy nehezen elvergődött négykézláb a márványnajádig, és hátát a szobor talapzatának vetve letelepedett. A víz a melleit mosta.

– Francesca... – motyogta megérintve a nyakában függő obszidián csillagot, valamivel tisztább tekintettel pillantva a tündére. – Te...

– Én. Mire emlékszel?

– Te bepakoltál... A fenébe is, te bepakoltál engem?

– Bepakoltalak és kipakoltalak. Mire emlékszel?

– Garstang... Tündék. Ciri. Te. És ötszáz mázsa, ami hirtelen a fejemre omlott... Most már tudom, mi volt az. Az artefaktumos kompresszió...

– Az emlékezeted működik. Jól van.

Yennefer lehorgasztotta a fejét, és a lábai közé nézett, melyek fölött ott cikáztak az aranyhalak.

– Cseréltesd majd ki a vizet a medencében, Enid – motyogta. – Épp az előbb pisiltem bele.

– Semmiség – mosolyodott el Francesca. – De nézd meg jól, nem látsz-e vért a medencében. Előfordul, hogy a kompresszió károsítja a veséket.

– Csak a veséket? – vett óvatos lélegzetet Yennefer. – Bennem tán egy árva ép szerv sem maradt... Legalábbis úgy érzem. Az ördögbe is, Enid, nem tudom, mivel szolgáltam rá arra, hogy így bánj velem...

– Gyere ki a medencéből.

– Nem. Jó nekem itt.

– Tudom. Dehidráció.

– Degradáció. Depriváció! Miért tetted ezt velem?

– Gyere ki, Yennefer.

A varázslónő mindkét kezével a márványnajádba kapaszkodva, nagy nehezen feltápászkodott. Lerázta magáról a tündérrózsákat, egy határozott rántással felszakította és letépte magáról víztől csöpögő ruháját, aztán megállt meztelenül a szökőkúttal szemben, a csobogó vízsugarak alatt. Miután leöblítette magát, és jót ivott a vízből, kilépett a medencéből, leült a peremére, kicsavarta a haját, és körbenézett.

– Hol vagyok?

– Dol Blathannában.

Yennefer megtörölte az orrát.

– Tart még a csetepaté Thanedden?

– Nem. Véget ért. Másfél hónapja.

– Nagyon meg kellett bántsalak – közölte Yennefer némi hallgatás után. – Alaposan kihozhattalak a sodrodból, Enid. De vedd úgy, hogy kvittek vagyunk. Méltó bosszút álltál, bár talán kissé túlságosan is szadista módon. Nem szorítkozhattál volna a torkom átvágására?

– Ne beszélj ostobaságokat – fintorodott el a tünde. – Azért pakoltalak be és juttattalak ki Garstangról, hogy az életedet mentsem. Erre még visszatérünk, de kicsit később. Tessék, itt egy törölköző. Itt egy lepedő. Új ruhát kapsz majd, ha megfürödtél. Ahol illik, meleg vízzel, kádban. Eleget ártottál már az aranyhalaknak.

Ida Emean és Francesca bort kortyolgatott. Yennefer glükózt és répalevet. Hihetetlen mennyiségben.

– Foglaljuk össze – mondta, végighallgatva Francesca beszámolóját. – Nilfgaard elfoglalta Lyriát, Kaedwennel szövetkezve felosztotta Aedirnt, porig égette Vengerberget, meghódította Verdent, e pillanatban pedig éppen Bruggét és Soddent igázza le. Vilgefortz nyom nélkül eltűnt. Tissaia de Vries öngyilkos lett. Te pedig a Virágok Völgyének királynője lettél, mivel Emhyr császár koronával és jogarral fejezte ki a háláját az én Cirimért, aki után oly sokáig kutatott, és akit most kénye-kedve szerint használhat fel. Engem bepakoltál, és másfél hónapon keresztül valami dobozban tartottál nefritszobrocskaként. És most bizonyára azt várod, hogy megköszönöm neked.

– Illene – felelte hűvösen Francesca Findabair. – Volt ott Thanedden egy bizonyos Rience, aki becsületbeli ügyének tekintette, hogy lassú és kegyetlen halálban részesítsen, Vilgefortz pedig ígéretet tett neki arra, hogy meg is lesz a lehetősége erre. Rience téged hajkurászott egész Garstangon. De nem talált, mert addigra már apró nefritfigura voltál a dekoltázsomban.

– És az a figura is maradtam negyvenhét napon keresztül.

– Úgy van. Én pedig, ha bárki kérdezte, nyugodt szívvel felelhettem azt, hogy Vengerbergi Yennefer nincs Dol Blathannában. Elvégre Yenneferről kérdeztek, nem a szobrocskáról.

– Mi változott, hogy végül rászántad magad a kipakolásomra?

– Sok minden. Rögtön megmagyarázom.

– De előtte valami mást fogsz nekem elmagyarázni. Thanedden ott volt Geralt is. A vaják. Emlékszel, bemutattam neked Arethusában. Vele mi lett?

– Nyugodj meg. Életben van.

– Nyugodt vagyok. Beszélj, Enid.

– Az a te vajákod – mondta Francesca – egyetlen órácska leforgása alatt többet vitt véghez, mint sokan egész életük során. Rövidre fogva a szót: eltörte Dijkstra lábát, levágta Artaud Terranova fejét, és bestiális módon lekaszabolt nagyjából tíz Scoia’taelt. Ah, mielőtt elfelejteném: még Keira Metzben is beteges gerjedelmet keltett.

– Förtelem – fintorgott Yennefer túlzóan. – De talán sikerült mostanra Keirának magához térnie? Talán csak nem neheztel rá ezért? Az, hogy felgerjesztve nem hágta is meg, egészen biztosan az idő, és nem az iránta érzett tisztelet hiányából fakadt. Biztosítsd erről kérlek a nevemben is.

– Neked is lesz alkalmad megtenni – közölte hűvösen a Völgyek Százszorszépe. – Méghozzá hamarosan. De térjünk vissza az ügyekre, melyekkel kapcsolatban oly ügyetlenül próbálsz közömbösséget színlelni. A vajákod olyan lelkesen kelt Ciri védelmére, hogy felettébb meggondolatlanul viselkedett. Nekiment Vilgefortznak. Vilgefortz pedig alaposan ellátta a baját. Az, hogy nem végzett vele, bizonyára az idő, és nem az igyekezet hiányából fakadt. Na és? Továbbra is úgy akarsz tenni, mintha mindez cseppet sem hatna meg?

– Nem. – A grimasz Yennefer ajkán többé már nem gúnyról árulkodott. – Nem, Enid. Nagyon is meghat. Hamarosan lesznek is néhányan, akik közelebbről is megismerkedhetnek majd a meghatottságommal. Szavamat adom.

Ahogyan korábban a gúnnyal, Francesca most a fenyegetéssel sem törődött.

– Triss Merigold Brokilonba teleportálta az összevert vajákot – szólt. – Amennyire tudom, továbbra is ott kúrálják a driádok. Állítólag már jól van, de jobb, ha ki sem dugja onnan az orrát. Dijkstra ügynökei a nyomában vannak, ahogyan az összes királyi titkosszolgálat is. Egyébként a tiédben is.

– Mégis mivel szolgáltam rá az ilyesfajta megkülönböztetett figyelemre? Hiszen Dijkstra egyetlen csontját sem törtem el... Ah, ne is mondd, magam is rájövök. Nyom nélkül eltűntem Thaneddről. Senki sem találná ki, hogy a zsebedben landoltam, némiképp redukálva és bepakolva. Mindenki meg van győződve arról, hogy Nilfgaardba szöktem az összeesküvőtársaimmal. Mindenki, kivéve a tényleges összeesküvőket, magától értetődő módon, ámde ők senkit sem fognak jobb belátásra bírni. Elvégre háború van, a dezinformáció pedig fegyver; az élét mindig élesre kell fenni. Most pedig, negyvenhét nap múltán, eljött az ideje, hogy a fegyvert forgassák is. A vengerbergi házam porig égett, rám vadásznak. Nem maradt más, mint hogy beálljak egy Scoia’tael kommandóba. Vagy más módon, de bekapcsolódjak a tündék szabadságáért vívott harcba.

Yennefer nagyot kortyolt a répaléből, és Ida Emean aep Sivneyre szegezte a tekintetét, aki továbbra is nyugodt és hallgatag maradt.

– Igen, Ida kisasszony? Kéklő-hegység szabad Aen Seidhe-ja? Helyesen következtetnék arra, milyen sors vár rám? Hát miért hallgat, mint a sír?

– Én, Yennefer kisasszony – felelte a vöröshajú tünde –, hallgatok, amikor semmi értelmeset nem tudok mondani. Mindig jobb, mint megalapozatlan feltételezésekbe bocsátkozni, és fecsegéssel palástolni a nyugtalanságunkat. Térj a tárgyra, Enid. Magyarázd el Yennefer kisasszonynak, miről van szó.

– Csupa fül vagyok – érintette Yennefer a bársonyszalagon függő obszidián csillaghoz ujjait. – Beszélj, Francesca.

A Völgyek Százszorszépe összekulcsolt kezeire támasztotta állát.

– A mai – jelentette be – a második éjszaka, mióta a hold kitelt. Hamarosan Montecalvo várába fogunk teleportálni, Filippa Eilhart székhelyére. Részt veszünk majd egy szervezet ülésén, amely a te érdeklődésedre is számot kell tartson. Elvégre mindig is azon a véleményen voltál, hogy a mágia jelenti a legfőbb értéket, amely minden megosztottság, vita, politikai elköteleződés, személyes érdek, sérelem, reszenzus és animozitás felett áll. Bizonyára örömmel tölt el hát a hír, hogy nemrégiben megszületett egy intézmény váza, egyfajta titkos páholyé, amelyet kizárólag a mágia érdekeinek védelmére hívtak életre, és melynek a célja gondoskodni arról, hogy a mágia elfoglalhassa az őt megillető helyét a különféle ügyek rangsorában. Élve az előjogommal, miszerint új tagokat javasolhatok az említett páholyba, bátorkodtam két kandidatúrát is figyelembe venni: Ida Emean aep Sivney-ét és a tiédet.

– Micsoda váratlan megtiszteltetés és előmenetel – gúnyolódott Yennefer. – A mágikus nemlétből egyenesen egy titkos, elit és mindenható páholyba. Amely a személyes sérelmek és reszenzusok felett áll. Csakhogy megfelelek-e én vajon? Lelhetek-e elég jellemszilárdságot magamban ahhoz, hogy félretegyem a sérelmeimet azokkal szemben, akik elszakították tőlem Cirit, agyonvertek egy számomra aligha közömbös férfit, engem magamat pedig...

– Biztos vagyok abban – szakította félbe a tünde –, hogy megtalálod magadban a kellő jellemszilárdságot, Yennefer. Ismerlek téged, és tudom, hogy nem hiányzik belőled az efféle szilárdság. Nem hiányzik belőled az ambíció sem, amely eloszlatja majd a rád váró megtiszteltetéssel és előmenetellel kapcsolatos kételyeidet. Azonban ha úgy kívánod, megmondom egyenesen: azért ajánllak a páholyba, mert olyan embernek tartalak, aki kiérdemelte ezt, és jelentős mértékben szolgálatára lehet az ügyünknek.

– Köszönöm. – A gúnyos kis mosoly csak nem akaródzott a varázslónő ajkáról elillanni. – Köszönöm, Enid. Csakugyan, érzem is, ahogy az ambíció, a gőg és az önimádat eltölt. Képes, és egyszer csak szétvet. Ráadásul még azelőtt, hogy elgondolkodhatnék azon, miért nem javasolsz az emlegetett páholyba helyettem még egy tündét Dol Blathannából, esetleg egy tündenőt a Kéklő-hegységből.

– Montecalvóban – felelte hűvösen Francesca – megtudod, miért nem.

– Jobb szeretném most.

– Mondd csak el neki – morogta Ida Emean.

– Ciriről van szó – mondta pillanatnyi gondolkodás után Francesca, Yenneferre emelve kifürkészhetetlen tekintetét. – Felkeltette a páholy érdeklődését, és senki sem ismeri olyan jól azt a lányt, mint te. A többit majd megtudod a helyszínen.

– Rendben – vakarta meg Yennefer erélyesen a lapockáját. Kompressziótól kiszáradt bőre még mindig elviselhetetlenül viszketett. – Csak azt mondd meg nekem, ki tartozik még ebbe a páholyba? Rajtatok és Filippán kívül?

– Margarita Laux-Antille, Triss Merigold és Keira Metz. Sheala de Tancarville Kovirból. Sabrina Glevissig. Két nilfgaardi varázslónő.

– Nemzetközi nőköztársaság?

– Úgy is mondhatnánk.

– A többiek bizonyára továbbra is Vilgefortz cinkosának tartanak. Be fognak fogadni?

– Engem befogadtak. A többi már a te dolgod. Megkérnek majd, hogy számolj be a Cirivel való kapcsolatodról. A kezdetétől, amire a vajákod révén tizenöt éve került sor Cintrában, egészen a másfél hónappal ezelőtt történtekig. Feltétlenül szükség van arra, hogy őszinte és szavahihető légy. Ez fogja bizonytani a páholy iránti lojalitásodat.

– Ki mondta, hogy van mit bebizonyítani? Nem korai kissé lojalitásról beszélni? Még csak a statútumát vagy a programját sem ismerem ennek a nő-internacionálénak...

– Yennefer – húzta össze kissé a tünde szabályos szemöldökét. – Beajánllak a páholyba. De eszem ágában sincsen bármire is rákényszeríteni. Kiváltképp nem lojalitásra. Választhatsz.

– Sejtem, mi között.

– Jól sejted. De ettől még a választás szabad. A magam részéről azonban szívből ajánlom, hogy a páholy mellett dönts. Hidd el nekem, ily módon sokkal hatásosabban segíthetsz a te Ciridnek, mint ha vakon beleveted magad az események forgatagába, amihez, úgy sejtem, felettébb nagy kedved volna. Ciri halálos veszélyben van. Kizárólag a szolidáris együttműködésünk révén menekülhet. Ha végighallgatod mindazt, ami Montecalvóban elhangzik majd, te is meggyőződsz róla, hogy igazat beszéltem... Yennefer, nem tetszik nekem ez a csillogás, amit a szemedben látok. Szavadat kell adnod, hogy nem próbálsz majd elszökni.

– Nem – csóválta a fejét Yennefer, tenyerével takarva el a bársonyon függő csillagot. – Nem adom, Francesca.

– Drágám, szeretnélek valamire lojálisan előre is figyelmeztetni. Montecalvo minden állandó portálja görbblokád alatt áll. Mindenki, aki Filippa engedélye nélkül próbálna belépni vagy kijutni onnan, dimeritiummal borított falú zárkában találja magát. Saját teleportot pedig nem nyithatsz, elvégre nem rendelkezel a komponenseivel. A csillagodat nem szeretném tőled elvenni, mert a szellemi képességeid teljes birtokában kell lenned. De ha trükközni próbálnál... Yennefer, én nem engedhetem... A páholy nem engedheti, hogy őrült módon, egymagad elrohanj, hogy megmentsd Cirit és bosszút állj. Még mindig megvan a matricád, nálam az ige algoritmusa. Redukállak és bepakollak újra abba a nefritszobrocskába. Ha úgy hozza a szükség, néhány hónapra. Vagy akár évre is.

– Köszönöm, hogy figyelmeztettél. De a szavamat akkor sem adom.

Fringilla Vigo igyekezett jó képet vágni, de ideges volt és feszült. Nem egyszer hányta a fiatal nilfgaardi mágusok szemére, hogy kritikátlanul behódolnak a sztereotip elképzeléseknek és hangoknak; maga is rendszeresen tette nevetség tárgyává a tipikus északi varázslónő pletykák és propaganda festette, közhelyes képét, aki mesterkélten szép, arrogáns, hiú, és a perverzióval határos módon, bár néha azon is túlmenően romlott. Most azonban minél közelebb vitték az újabb és újabb teleport-átszállások Montecalvo várához, annál erősebben mardosta a bizonytalanság amiatt, mire is bukkan majd a titokzatos páholy találkozójának helyszínén, és mi vár ott rá. Csapongó képzelete igézően vonzó nők képeit vetítette elé, gyémánt nyakékekkel kárminvörösre festett bimbójú, fedetlen kebleik felett nedves ajkú, alkoholtól és kábítószerektől csillogó szemű nőkét. Fringilla már látta is lelki szemei előtt, ahogy a titkos konvent tanácskozásai vad és féktelen orgiába csapnak át, frenetikus zene, afrodiziákumok, mindkét nemet képviselő rabszolgák és szokatlan segédeszközök igénybe vételével.

Az utolsó teleporttal két fekete márványoszlop közé érkezett, száraz szájjal, mágia szelétől könnyes szemmel, és kezét görcsösen a szögletes dekoltázsát kitöltő smaragd nyakláncra szorítva. Mellette Assire var Anahid materializálódott, úgyszint szemmel láthatóan feszülten. Fringillának volt azonban alapja azt feltételezni, hogy az új és számára szokatlan öltözék volt az, amitől a barátnője megszeppent: az az egyszerű, mégis rendkívül elegáns, jácintszínű ruha, melyet apró és szerény alexandritnyakékkel egészített ki.

Az idegességük rögtön elszállt. A tágas, mágikus lampionoktól fényes terem hűvös volt és csendes. Sehol sem sikerült meztelen, dobját verő szerecsenre bukkanniuk, sem pedig asztalon táncoló lányokra, szeméremdombjukon flitterekkel; nem érezték a levegőben sem a hasis, sem a kantaridin illatát. Filippa Eilhart, a vár úrnője azonmód üdvözölte a nilfgaardi varázslónőket; díszesen öltözött, komoly, előzékeny és tárgyilagos volt. A többi jelenlévő varázslónő is közelebb lépett és bemutatkozott, Fringilla pedig megkönnyebbülten sóhajthatott fel. Az északi varázslónők szépek voltak, tarkák, és csak úgy csillogtak az ékszerektől, de harmonikus festéssel kiemelt szemükben nyoma sem volt sem a bódítószereknek, sem a nimfomániának. A melle sem maradt fedetlenül egyiküknek sem. Épp ellenkezőleg, ketten közülük rendkívül visszafogott módon állig begombolkoztak: a szigorú, feketét viselő Sheala de Tancarville, és a kékszemű, fiatalka Triss Merigold a gyönyörű gesztenyebarna hajával. A feketehajú Sabrina Glevissig és a két szőke, Margarita Laux-Antille és Keira Metz ruhája kivágott volt ugyan, de nem sokkal mélyebben Fringilla dekoltázsánál.

A konvent további résztvevőire várakozva udvarias társalgással telt az idő, melynek során valamennyiüknek alkalma nyílt elárulni magáról valamit, Filippa Eilhart tapintatos megállapításai és észrevételei pedig gyorsan és ügyesen megtörték a jeget, noha az egyedüli jég a környéken a büféasztalon volt fellelhető, amelyen nagy halom osztriga tornyosult. Másfajta fagyosságot nem tapasztalhatott senki. A kutató Sheala de Tancarville azonnal rengeteg közös témát talált a szintén kutató Assire var Anahiddal, Fringillában pedig hamar felébredt a rokonszenv a vidám Triss Merigold iránt. Az eszmecserét mohó osztrigaszürcsölés kísérte. Egyedül Sabrina Glevissig, a kaedweni rengeteg igaz leánya nem evett belőle, aki egyenesen arra ragadtatta magát, hogy hangot adjon a „nyákos undormányokról” való lesújtó véleményének, illetve annak, milyen jól is esne neki egy kevés hideg őzsült, szilvával. Filippa Eilhart ahelyett, hogy barátságtalan dölyffel vágott volna vissza a sértésért, meghúzta csak a csengettyű zsinórját, az alig-alig észrevehető és nesztelen szolgáló pedig pillanatokon belül megjelent a hússal. Fringilla meglepetése határtalan volt. Mit lehet tenni, gondolta magában, ahány ház, annyi szokás.

Az oszlopok között felragyogott és hangosan vibrálni kezdett a teleport. Sabrina Glevissig arcára határtalan döbbenet ült ki. Keira Metz a jégre ejtette az osztrigát és a kését. Triss magába fojtott egy sóhajt.

A portálból három varázslónő bukkant elő. Három tünde. Az egyik haja mélyarany, a másiké cinóbervörös, a harmadiké hollófekete volt.

– Üdv, Francesca – szólt Filippa. A hangjában nyoma sem volt az érzelemnek, amelyet a szemei elárultak; különben is sietősen összehúzta őket. – Üdv, Yennefer.

– Abban a kiváltságban részesültem, hogy a páholy két székét is én tölthetem be – közölte dallamosan csengő hangján a Francescának nevezett, mélyarany hajú tünde, akinek kétségkívül nem kerülte el a figyelmét Filippa meglepetése. – Íme a jelöltjeim. Vengerbergi Yennefer, aki mindannyiótok számára ismerős. Illetve Ida Emean aep Sivney kisasszony, Aen Saevherne a Kéklő-hegységből.

Ida Emean könnyedén meghajtotta vörös fejét, lebegő, nárciszsárga szoknyája felsusogott.

– Remélem – nézett körül Francesca –, most már teljes a létszám?

– Már csak Vilgefortz hiányzik – sziszegte Yenneferre sandítva halkan, ám leplezetlen dühvel Sabrina Glevissig.

– És a föld alatt rejtőző Scoia’tael – morogta vissza Keira Metz. Triss egyetlen pillantással lehűtötte.

Filippa mutatta be őket egymásnak. Fringilla érdeklődéssel vette szemügyre Francesca Findabairt, Enid an Gleannát, a Völgyek Százszorszépét, Dol Blathanna híres királynőjét, a tündék uralkodóját, akik csak nemrég nyerték vissza saját országukat. A Francesca szépségéről terjedő mendemondák, állapította meg magában Fringilla, korántsem voltak túlzóak.

A vöröshajú, nagy szemű Ida Emean mindenkiben leplezetlen érdeklődést váltott ki, és ez alól a két nilfgaardi mágusnő sem jelentett kivételt. A Kéklő-hegység szabad tündéi semmiféle kapcsolatot nem ápoltak nemhogy az emberekkel, de még az emberekhez közelebb élő fajtársaikkal sem. A szabad tündék között élő néhány Aen Saevherne, a Beavatottak, már-már legendás enigmát jelentettek. Kevesen voltak, még a tündék között is, akik szorosabb kapcsolatokkal büszkélkedhettek Aen Saevherne-vel. Ida nemcsak a hajszínével tűnt ki a csoportból. Az ékszereiben egyetlen uncia érc, egyetlen karát drágakő sem volt: kizárólag gyöngyöt, korallt és borostyánt viselt.

A leghevesebb érzelmek forrása azonban nyilvánvaló módon a harmadik újonnan érkezett varázslónő, a hollófekete, feketébe és fehérbe öltözött Yennefer volt, aki az első benyomás dacára mégsem volt tünde. A megjelenése Montecalvóban hatalmas, és nem is mindenki számára kellemes meglepetés kellett legyen. Fringilla megérezte a varázslónők némelyikéből áradó rosszindulat és ellenségesség auráját.

Amikor a nilfgaardi varázslónőket bemutatták neki, Yennefer ibolyakék tekintete Fringillán állapodott meg. Még a smink sem volt képes elrejteni, milyen fáradtak és karikásak voltak a szemei.

– Ismerjük egymást – jelentette ki a bársonyszalagra tűzött obszidián csillaghoz érintve ujjait.

A teremben hirtelen súlyos, várakozással teli csend állt be.

– Már találkoztunk – ismételte Yennefer.

– Nem emlékszem – állta Fringilla a tekintetét.

– Azon nem csodálkozom. Én viszont remekül emlékszem az arcokra és a sziluettekre. Láttalak téged Sodden hegyén.

– Akkor hát félreértésről szó sem lehet – emelte fel Fringilla Vigo büszkén a fejét, és körbenézett mindnyájukon. – Ott voltam Sodden hegyén.

Filippa Eilhart nem várta meg a választ.

– Én is ott voltam – mondta. – Én is emlékszem egy s másra. Mégsem érzem úgy, hogy az emlékezetünk túlzott megerőltetése és a benne való szükségtelen kotorászás bármiféle haszonnal is járhat a számunkra itt, ebben a teremben. Azt, amire itt vállalkozni készülünk, sokkal inkább a felejtés, a megbocsátás és a békülés szolgálja. Egyetértesz velem, Yennefer?

A feketehajú varázslónő félredobta homlokából hullámos fürtjeit.

– Majd ha sikerül végre megtudnom, mire is készültök itt vállalkozni – felelte –, elárulom neked, Filippa, mivel értek egyet. És mivel nem.

– Ez esetben az lenne a legjobb, ha késlekedés nélkül hozzáfognánk. Megkérem a hölgyeket, foglalják el a helyüket.

A kerek asztal körül – egy kivételével – előre kijelölték a helyeket. Fringilla Assire var Anahid mellett ült, épp az ő jobbján volt az a bizonyos szabad szék, amely Sheala de Tancarville-től elválasztotta, akitől jobbra Sabrina Glevissig és Keira Metz foglalt helyet. Assire-tól balra Ida Emean, Francesca Findabair és Yennefer ült. Pontosan Assire-ral szemben Filippa Eilhart telepedett le, jobbján Margarita Laux-Antille-lal, balján pedig Triss Merigolddal.

Mindannyiuk székét szfinx formájúra faragott karfák díszítették.

Filippa belekezdett. Megismételte a köszöntőt, aztán azonnal a tárgyra tért. Fringilla, akinek Assire részletes beszámolót adott a páholy előző gyűléséről, semmi újat nem tudott meg a bevezetőből. Nem lepte meg az sem, amikor a varázslónők egytől egyig kinyilvánították belépési szándékukat a konventbe, sem az első felszólások a vitában. Némiképp zavarba jött azonban, minthogy az említett első felszólások a háborúra vonatkoztak, amelyet a császárság a nordlingokkal szemben folytatott, különös tekintettel az egészen a közelmúltban megkezdett hadműveletekre Bruggében és Soddenben, melyek során a császári hadsereg és a temeriai hadak fegyveres összecsapására került sor. A konvent elméleti apolitikussága ellenére a varázslónők képtelenek voltak a véleményüket véka alá rejteni. Néhányat közülük nyilvánvaló módon nyugtalanított Nilfgaard megjelenése a kapuk előtt. Fringillát vegyes érzelmekkel töltötte el mindez. Úgy gondolta, hogy elennyire művelt embereknek fel kellene ismernie azt, hogy a Császárság kultúrát, jólétet, rendet és politikai stabilitást hoz Északra. A másik oldalról viszont fogalma sem volt, ő maga hogyan reagálna, ha a saját otthonához közelednének ellenséges seregek.

Filippa Eilhartnak azonban szemmel láthatóan elege lett a katonai ügyek megvitatásából.

– A háború végkimenetelét senki sem képes előre megjósolni – mondta. – Mi több, ilyesfajta jóslatokba bocsátkoznunk értelmetlen lenne. Vizsgáljuk végre ezt a dolgot hideg fejjel. Először is, a háború nem is olyan hatalmas rossz. Jobban aggódnék a túlnépesedés következményei miatt, ami a földművelés és ipar jelen fejlettségi szintje mellett totális éhínséghez vezetne. Másodszor, a háború az uralkodóink politikájának folytatása. Hány lesz életben a jelenlegi uralkodók közül száz év múltán? Természetesen egy sem. Hány dinasztia fog fennmaradni? Nem láthatjuk előre. A mai területi és dinasztikus viták, a mai ambíciók és a mai remények száz év múlva csak por és hamu lesznek a krónikák lapjain. De hogyha mi nem biztosítjuk be magunkat, ha hagyjuk magunkat a háborúba belerángatni, belőlünk is csak por és hamu marad. Ha azonban valamivel a zászlókon túlra tekintünk, ha a füleink süketek maradnak a csatakiáltásokkal és hazafias szólamokkal szemben, fennmaradunk. És fenn kell maradnunk. Kell, hiszen felelősséggel tartozunk. Nem a királyokért és az ő partikuláris, egyetlen királyságra korlátozódó érdekeikért. Mi a világért felelünk. A fejlődésért. A változásért, amelyet ez a fejlődés magával hoz. A jövőért felelünk.

– Tissaia de Vries másképp fogalmazott volna – szólt Francesca Findabair. – Számára mindig az egyszerű, hétköznapi emberek iránti felelősség volt a fontos. Nem a jövőben, hanem itt és most.

– Tissaia de Vries halott. Ha élne, ma itt lenne közöttünk.

– Minden bizonnyal – mosolyodott el a Völgyek Százszorszépe. – De nem hiszem, hogy egyetértene azzal az elmélettel, hogy a háború remédiumot jelentene az éhínségre és a túlnépesedésre. Figyeljétek csak az utolsó szót, tisztelt kolleginák. A tanácskozáshoz a közös nyelvet használjuk, hogy egymás megértését megkönnyíthessük. De számomra ez idegen nyelv. Egyre inkább idegen. Anyám nyelvében nincs szavunk az emberek „túlnépesedésére”, a tündékéről beszélni pedig különös nyelvi újítás volna. A felejthetetlen emlékű Tissaia de Vries a hétköznapi emberek sorsával törődött. Ami engem illet, számomra nem kevésbé fontos a hétköznapi tündék sorsa. Örömmel éljenezném azt az ideát, hogy gondolatban a jövőbe szaladjunk előre, és kezeljük a mát mint efemeridát. De sajnálattal kell beismernem, hogy a ma az, amely meghatározza a holnapot, holnap nélkül pedig nem lesz jövő. Számotokra, emberek számára nevetséges talán egy orgonabokrot elsiratni, amely a háború forgatagában leégett, elvégre orgonában sosincs hiány, ha ez nem lesz, lesz majd másik; ha orgona sem lesz, mit lehet tenni, lesz majd akác. Elnézést a botanikai metaforákért. De szíveskedjetek tudomásul venni, hogy mindaz, ami számotokra, emberek számára politika kérdése, számunkra, tündék számára, a fizikai túlélés kérdése lehet.

– Engem hidegen hagy a politika – jelentette ki fennhangon Margarita Laux-Antille, a mágusakadémia rektora. – Egyszerűen nem kívánom, hogy a lányokat, akik nevelésének az életemet szenteltem, condottiere-nek használják, mindenféle hazaszeretetről szóló szlogenekkel homályosítva el a szemüket. Azoknak a lányoknak a mágia a hazája, én ezt tanítom nekik. Ha belerángatja valaki a lányaimat a háborúba, ha odaállítja őket egy újabb soddeni hegyre, elvesztek, függetlenül attól, ki arat majd győzelmet a csatatéren. Megértem a fenntartásaidat, Enid, de a mágia jövőjével kell foglalkoznunk, nem pedig faji kérdésekkel.

– A mágia jövőjével kell foglalkoznunk – ismételte Sabrina Glevissig. – De a mágia jövője szempontjából meghatározó a varázslók státusza. A mi státuszunk. A mi jelentőségünk. A szerep, amelyet betöltünk a társadalomban. A bizalom, a tisztelet és a szavahihetőség, az általános hit a hasznavehetőségünkben, abban, hogy a mágiára elengedhetetlenül szükség van. Az előttünk álló alternatíva egyszerűnek tetszik: vagy elveszítjük a státuszunkat, és visszavonulunk az elefántcsonttornyokba, vagy szolgálni fogunk. Szolgálni, akár Sodden hegyén is, akár condottiere-ként is...

– Vagy akár szolgáló- és kézilányként is? – dobta félre válláról Triss Merigold gyönyörű fürtjeit. – Meghunyászkodva, szolgálatra készen, ha csak int a császár? Mert hiszen ezt a szerepet jelöli ki majd a számunkra a Pax Nilfgaardiana, ha mindenütt eluralkodik.

– Ha eluralkodik – jelentette ki nyomatékosan Filippa. – Nem áll előttünk alternatíva. Szolgálnunk kell. De a mágiát. Nem a királyokat és császárokat, nem a napi politikát. Nem is a faji integráció kérdését, mert az éppúgy a pillanatnyi politikai céloknak van alárendelve. A konventünket, drága hölgyeim, nem azért hívtuk életre, hogy a pillanatnyi politikai helyzethez és a frontvonal napi változásaihoz igazodjunk. Nem azért, hogy az adott helyzetre keressünk lázasan megoldást, kaméleon módjára változtatva a bőrünk színét. A páholyunknak aktív szerepet kell betöltenie. És a fentiekkel teljességgel ellentéteset. Melyet minden rendelkezésünkre álló módon meg kell valósítanunk.

– Ha jól értem – emelte fel a fejét Sheala de Tancarville –, arra kapacitálsz minket, hogy aktívan befolyásoljuk az események folyását. Bármilyen módon. Ha törvénytelen, akkor is?

– Miféle törvényről beszélsz? Arról, amelyik az együgyű tömegnek szól? Arról, amelyet a kódexekben feljegyeztek, amelyet mi magunk dolgoztunk ki és mondtunk tollba a királyi juristáknak? Minket csak egyetlen törvény kötelez. A sajátunk!

– Értem – mosolyodott el a koviri varázslónő. – Akkor hát aktívan fogjuk befolyásolni az események folyását. Ha az uralkodók politikája nem alakulna az elképzeléseink szerint, egyszerűen megváltoztatjuk. Így igaz, Filippa? Vagy talán jobb volna rögtön megszabadulni azoktól a koronás barmoktól, detronizálni, aztán világgá kergetni őket? Netán vegyük is át rögtön a hatalmat?

– Korábban is számunkra kényelmes uralkodókat ültettünk a trónra. A hibát azzal követtük el, hogy nem magát a mágiát ültettük trónra. Sosem adtunk a mágiának abszolút hatalmat. Ideje ezt a hibát helyrehoznunk.

– Ezzel nyilvánvalóan magadra gondolnál? – hajolt át Sabrina Glevissig az asztal felett. – Nyilvánvalóan Redania trónján? Őfelsége Első Filippa? Dijkstrával mint hercegi férjjel?

– Nem magamra gondolok. Nem Redania királyságára gondolok. A nagy Északi Királyságra gondolok, amellyé napjaink Koviri Királysága fejlődik majd. Egy birodalomra, amely erejét tekintve felér majd Nilfgaarddal, melynek köszönhetően a világ mérlegének e pillanatban ingadozó serpenyői végre egyensúlyba kerülhetnek. Egy birodalomra, amelyet a mágia irányít, amelyet mi emelünk a trónra, a koviri trónörököst egy varázslónővel házasítva ki. Igen, jól hallottátok, drága kolleginák, jó irányba pillantgattok. Igen, ide, az asztalunk mellé, pontosan arra az üresen maradt székre fogjuk a páholy tizenkettedik varázslónőjét leültetni. Azután pedig felültetjük a trónra.

A beálló csendet végül Sheala de Tancarville törte meg.

– Az elgondolás ugyancsak ambiciózus – mondta hangjában árnyalatnyi gúnnyal. – Csakugyan méltó mindannyiunkhoz, akik itt helyet foglalunk. Teljes mértékben indokolttá teszi egy ilyesfajta konvent életre hívását. Elvégre sértő lenne a számunkra az ennél kevésbé magasztos hivatal, amely legalábbis az észszerűség és megvalósíthatóság határán inogna. Az olyan lenne, mintha szöget vernénk be egy asztrolábiummal. Nem, nem, jobb, ha rögvest olyan feladatot tűzünk ki magunk elé, amely teljességgel végrehajthatatlan.

– Miért volna végrehajthatatlan?

– Filippa, kegyelmezz – közölte Sabrina Glevissig. – Soha egyetlen király sem fog egy varázslónőt feleségül venni, egyetlen nép sem fogad majd el varázslónőt a trónon. Ősi szokás akadályozza a terved. Lehet, hogy oktalan egy szokás, de ettől még létezik.

– Léteznek továbbá – tette hozzá Margarita Laux-Antille –, hogy úgy mondjam, technikai természetű akadályok is. A személy, aki a koviri házhoz csatlakozhatna, egész sereg feltételnek kellene megfeleljen, a mi szempontunkból éppúgy, ahogyan történetesen a koviri ház szempontjából is. Ezek a feltételek pedig kölcsönösen kizárják egymást, nyilvánvaló módon összeegyeztethetetlenek. Hát nem veszed észre, Filippa? Részünkről olyan személynek kellene lennie, aki mágikus műveltséggel rendelkezik, teljességgel a mágiának szenteli magát, tisztában van a saját szerepével és képes is ügyesen, észrevétlenül eljátszani azt, anélkül, hogy gyanút keltene. Mindezt dirigens és súgó nélkül, mindenféle háttérbe húzódó szürke eminenciások nélkül, akikkel mindig elsőként fordul szembe a zendülők haragja az összes fordulatnál. Egyúttal olyan személynek is kell lennie, akit Kovir maga, a mi oldalunkról érkező bármiféle szemmel látható nyomás nélkül választ a trónörökös jövendőbelijének.

– Ez természetes.

– És mit gondolsz, kit fog választani Kovir, ha nem nehezedik rá a nyomás? Királyi családból származó lányt, akinek nemzedékek királyi vére folyik az ereiben. Egy fiatal lányt, aki megfelel a fiatal herceg számára Egy lányt, aki képes utódot szülni, elvégre dinasztiáról beszélünk. Ha ilyen magasra kerül a léc, az kizár téged, kedves Filippa, kizár engem, kizárja még Keirát és Trisst is, akik a legfiatalabbak közülünk. Kizárja az iskolám összes adeptáját, akik egyébként is vajmi kevéssé tarthatnak számot akár csak az érdeklődésünkre is, hiszen bimbók még, akik ki tudja, egyszer milyen színű szirmot bontanak; elképzelhetetlen, hogy közülük bármelyik is elfoglalhatná a tizenkettedik, üresen maradt helyet az asztalunk mellett. Más szóval, még ha egész Kovirnak el is menne az esze, és hajlandó lenne elfogadni a királyfi házasságát egy varázslónővel, nem találnánk ilyen varázslónőt. Ki lenne hát akkor Észak Királynője?

– Egy királyi családból származó lány – felelte nyugodt hangon Filippa. – Akinek az ereiben királyi vér folyik; több nagy dinasztia vére is. Fiatal, és képes utódot szülni. Olyan lány, aki rendkívüli mágikus képességekkel és jóstehetséggel bír, aki a jóslatokban megjövendölt Ősi Vér hordozója. Olyan lány, aki játszi könnyedséggel fogja a szerepét eljátszani dirigensek, súgók, talpnyalók és szürke eminenciások nélkül is, mert ezt kívánja a végzete. Olyan lány, akinek a tényleges képességei csak előttünk ismertek és maradnak ismertek majd. Cirilla az, a Cintrai Pavetta lánya, a Nőstényoroszlán Calanthe unokája. Az Ősi Vér, Észak Jéglángja, a Pusztító és Újító, akinek az eljövetelét már évszázadokkal ezelőtt megjövendölték. Cintrai Ciri, Észak Királynője. És a vére, melyből a Világ Királynője megszületik majd.

A lesből előrontó Patkányok láttán a hintót kísérő két lovas azonnal sarkon fordult és menekülőre fogta. Esélyük sem volt. Giselher Reeffel és Szikrával elvágta az útjukat, és némi harcot követően minden teketóriázás nélkül levágták őket. A maradék kettőre, akik készek lettek volna kétségbeesett védelmére kelni a négy pöttyös lóval befogott hintónak, Kayleigh, Asse és Mistle csapott le. Ciri csalódottságot és határtalan dühöt érzett. Neki senkit sem hagytak. Úgy tűnt, senki nem akad, akit megölhetett volna.

De volt még egy lovas, aki kengyelfutóként haladt a hintó előtt; könnyű fegyverzettel, gyors lovon. Elmenekülhetett volna, de nem menekült. Visszafordult, megforgatta a kardját, és egyenesen Cirire rontott.

A lány hagyta, hogy elérje; kicsit még vissza is fogta a lovát. Amikor a férfi a kengyelben fölemelkedve lesújtott rá, ő kidőlt a nyeregből, ügyesen elkerülve a pengéjét, aztán azonnal elő is bukkant újra, erősen ellökve magát a kengyelből. A lovas gyors volt és gyakorlott, még egyszer sikerült lesújtania. Ciri ezúttal rézsútosan védett; amikor a férfi kardja félrecsúszott, alulról vágta meg a lovast, csak röviden, a csuklójánál. Fintára fordult a kardja, mintha a férfi arcát támadná, amikor pedig az ösztönösen eltakarta a fejét a baljával, könnyedén fordította meg kezében a kardot és vágta meg a hóna alatt, olyan mozdulattal, melyet órákig gyakorolt Kaer Morhenban. A nilfgaardi kicsúszott a nyeregből, a földre zuhant; térdre emelkedett, fékevesztetten üvöltött, kapkodó mozdulatokkal próbálva megfékezni az átvágott artériáiból spriccelő vért. Ciri elnézte egy pillanatig; mint mindig, most is érdeklődéssel töltötte el olyasvalaki látványa, aki elkeseredetten és minden erejével harcol a halállal. Megvárta, amíg elvérzett. Aztán továbbindult, vissza se nézett.

A csapda sikerrel zárult. A kíséretet mind egy szálig levágták. Asse és Reef az elülső két ló kantárjába kapaszkodva megállította a hintót. Az ostorhegyesről lelökött fullajtár, egy tarka libériát viselő, fiatal fiú a földön térdelt, sírt és kegyelemért esdekelt. A kocsis elhajította a gyeplőt, és szintén irgalomért könyörgött, úgy kulcsolva össze a kezét, mintha csak imádkozna. Giselher, Szikra és Mistle odaügetett a hintóhoz, Kayleigh leugrott a lováról, és feltépte a batár ajtaját. Ciri közelebb léptetett, és leszállt a lóról, még mindig a kezében tartva vérrel borított kardját.

A hintóban egy testes matróna ült krinolinban és főkötőben, aki egy állig gombolt, horgolt csipkegalléros, fekete ruhát viselő, fiatal és ijesztően sápadt lánykát karolt át. A ruhára, mint azt Ciri észrevette, egy gemmát tűztek. Méghozzá nagyon csinosat.

– Micsoda kis foltoskák! – kiáltott fel Szikra a fogatot véve szemügyre. – Olyan kis szép pettyesek, festeni se lehetne szebbet! Legombolunk majd pár florint ezért a négyesért!

– A hintót meg – vigyorgott rá Kayleigh az asszonyságra és a leányzóra – elhúzza majd a városba a kocsis meg a hajtó, ha nyakukba veszik a hámot. Ha meg hegynek fel kell menni, hát besegít majd a két hölgyike is!

– Rabló urak! – jajdult fel a krinolinos matróna, akit szemmel láthatóan jobban megrémített Kayleigh csúfondáros mosolya, mint a véres vas Ciri kezében. – A becsületükre apellálok! Ne becstelenítsék hát meg e fiatal leányzót!

– Hé, Mistle – kiáltott oda Kayleigh gúnyosan mosolyogva. – Úgy hallom, itt éppen a becsületedre apellálnak!

– Fogd be a pofádat – fintorodott el Giselher, aki még mindig a nyeregben ült. – Senkit sem szórakoztatnak a sziporkáid. Te pedig nyugodj meg, asszony. Mi a Patkányok vagyunk. Nem harcolunk fehérnéppel, és nem is bántjuk. Reed, Szikra, fogjátok ki az ügetőket! Mistle, kapd el a hátasokat! És már itt sem vagyunk!

– Mi, Patkányok, nem harcolunk a fehérnéppel – vigyorodott el ismét Kayleigh a feketeruhás lány sápadt arcába bámulva. – Csak elszórakozunk időnként vele, ha megvan hozzá a kedve. Hát neked van, kisasszonyka? Nem viszket neked ott véletlenül a lábacskáid közén? Na, nincs ezen mit szégyellni. Elég csak bólintani egyet a fejecskéddel.

– Több tiszteletet! – kiáltotta elcsukló hangon a krinolinos dáma. – Hogy merészelsz így beszélni a nagyméltóságú baronesszel, rabló uram!

Kayleigh felröhögött, azután színpadiasan meghajolt.

– Bocsánatáért esedezem. Nem kívántam megsérteni. Mi az, még kérdezni se szabad?

– Kayleigh! – kiáltotta oda Szikra. – Gyere már ide! Mit tökölsz ott? Segíts nekünk kifogni a foltosakat! Falka! Mozogj már!

Ciri le sem tudta venni a szemét a címerről a hintó ajtaján, az ezüst egyszarvúról a fekete mezőben. Egyszarvú, gondolta magában. Láttam egyszer egy ilyen egyszarvút... De mikor? Egy másik életben? Vagy talán csak álom volt?

– Falka! Mi ütött beléd?

Falka vagyok. De nem voltam mindig az. Nem mindig.

Megrázta magát, összeszorította az ajkait. Mogorva voltam Mistle-lel, gondolta magában. Megbántottam. Bocsánatot kell kérnem valahogy.

Lábát a hintó lépcsőjére tette, és közben folyton csak a sápadt lány gemmáját bámulta.

– Ide vele – közölte kurtán.

– Hogy merészeled? – kapkodott levegő után a matróna. – Tudod te, kivel beszélsz? Ez itt a nemes és nemzetes Casadei baronessz!

Ciri körbenézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki se hallja.

– Baronessz? – sziszegte. – Semmi kis rang. De még ha kontesz volna ez a takony, akkor is úgy kellene hajbókolnia előttem, hogy a kis hátsója a földet verje, a fejecskéjét meg mélyre hajtsa. Ide azt a brosst! Mire vársz? Le kell tépjem rólad a fűződdel együtt?

A csendet, amely Filippa bejelentését követően az asztal körül beállt, hamar hangzavar váltotta fel. A mágusnők egymással versengve igyekeztek hangot adni a csodálkozásuknak és kételyeiknek, magyarázatot követeltek. Néhányan kétségtelenül sokat tudtak arról a bizonyos Észak Úrnőjének jövendölt Cirilláról vagy Ciriről, mások előtt a neve ugyan nem volt ismeretlen, de kevesebbet tudtak. Fringilla Vigo semmit sem tudott, de gyanakodni kezdett, és egészen belefeledkezett a sejtelmeibe, melyek legfőképp egy bizonyos aprócska hajfürt körül forogtak. A félhangon kérdőre vont Assire azonban hallgatott, és őt is hallgatásra intette. A szót ugyanis ismét Filippa Eilhart ragadta magához.

– A legtöbben közülünk látták Thanedden Cirit, amikor a transzban kihirdetett jövendölése nem kis felfordulást okozott. Néhányan közülünk közeli, sőt, rendkívül közeli kapcsolatban álltak vele. Elsősorban rád gondolok, Yennefer. Ideje, hogy átvedd a szót.

Miközben Yennefer Ciriről mesélt az egybegyűlteknek, Triss Merigold éberen figyelte barátnőjét. Yennefer nyugodtan és felindultság nélkül beszélt, de Triss túlságosan is rég és túlságosan is jól ismerte. A legkülönfélébb helyzetekben látta már korábban, olyanokban is, amelyek stresszt váltottak ki belőle, amelyek meggyötörték, és amelyek már-már az egészségét veszélyeztették; vagy amelyekbe bele is betegedett. Jelen pillanatban Yennefer minden kétséget kizáróan ilyen helyzetben volt. Levertnek tűnt, fáradtnak és betegnek.

A varázslónő mesélt, Triss pedig, aki ismerte a történetet éppúgy, mint a személyt, aki a középpontjában állt, feltűnés nélkül szemügyre vette a díszes hallgatóságot. Különösen a két nilfgaardi varázslónőt. Az egészen rendkívüli változáson átesett, kicsinosított Assire var Anahidot, aki továbbra is láthatóan bizonytalanul érezte magát sminkjében és divatos ruhájában. És Fringilla Vigót, a fiatalabbat közülük; rokonszenves, visszafogottan elegáns, természetes szépség volt, zöld szemmel és épp olyan fekete hajjal, amilyen Yenneferé is volt, bár az övé kevésbé volt dús, rövidebbre vágatta és simára fésülte.

Egyik nilfgaardi varázslónő sem keltette azt a benyomást, mintha elvesztette volna Ciri történetének szövevényes fonalát, noha Yennefer elbeszélése hosszú és meglehetősen zavaros is volt, kezdve Cintrai Pavetta hírhedt szerelmi viszonyával a Sünné átkozott ifjúval; de beszélt Geralt szerepéről és a Meglepetés Törvényéről, a vajákot és Cirit összekötő végzetről is. Yennefer mesélt Ciri és Geralt találkozásáról Brokilonban, a háborúról, az eltűnéséről és megtalálásáról, Kaer Morhenról. Rience-ről és a lány után kajtató nilfgaardi ügynökökről. A Melitele szentélyében folytatott tanulmányairól, ahogyan Ciri talányos képességeiről is.

Rezzenéstelen arccal hallgatják, gondolta magában Triss Assire-t és Fringillát elnézve. Mint valami szfinxek. De nyilvánvaló, hogy titkolnak valamit. Kíváncsi volnék, mi lehet az. A meglepetésüket, elvégre nem tudták, kit is ragadott el Emhyr Nilfgaardba? Vagy éppen azt, hogy minderről réges-régen tudnak, talán többet is, mint mi magunk? Egy perc, és Yennefer rátér majd arra, hogyan érkezett Ciri Thaneddre, a transzban kihirdetett jövendölésére, ami akkora felfordulást okozott. A véres küzdelemről Garstangban, melynek eredményeképp Geraltot agyonverték, Cirit pedig magukkal ragadták. Akkor aztán lejár majd az ideje ennek a színjátéknak, gondolta magában Triss, lehullanak majd az álarcok. Mindenki tudja, hogy Nilfgaard állt a thaneddi affér mögött. És amikor minden tekintet rátok szegeződik majd, nilfgaardiak, nem lesz más kiút, beszélnetek kell. És akkor fény derül majd egynéhány dologra, akkor talán én is többet tudhatok majd meg. Hogy hogyan tűnt el Yennefer Thaneddről, és miért bukkant fel hirtelen itt, Montecalvóban, Francesca társaságában. Kicsoda és milyen szerepet játszik Ida Emean, a tünde, a Kéklő-hegység Aen Saevherne-ja. Hogy miért van az az érzésem, hogy Filippa Eilhart még mindig kevesebbet mond, mint amennyit tud, hiába nyilvánítja ki a hűségét és odaadását a mágiával, és nem Dijkstrával szemben, akivel hiszen folyton-folyvást leveleket váltanak.

És megtudom talán végre azt is, kicsoda Ciri valójában. Ciri, aki számukra Észak Királynője, számomra pedig a hamuszőke Kaer Morhen-i vajáklány, akire még mindig úgy gondolok, mint a húgocskámra.

Fringilla Vigo hallott már egyet s mást a vajákokról, az olyasfajta alakokról, akik hivatásszerűen foglalkoznak a szörnyetegek és bestiák kiirtásával. Érdeklődéssel hallgatta Yennefer beszámolóját, elmélyülten figyelte, hogy csendül a hangja, figyelte az arcát. Nem hagyta magát megtéveszteni. Az erős érzelmi kötődés Yennefer és a mindenki figyelmét olyannyira felkeltő Ciri között nyilvánvaló volt. Érdekes módon a varázslónő és az általa említett vaják közötti kötődés is épp ilyen nyilvánvalónak tűnt. És épp ilyen erősnek. Fringilla ezen kezdett el töprengeni, amikor az emelt hangok kizökkentették.

Arra már rájött, hogy az egybegyűltek közül néhányan ellenséges táborokhoz tartoztak a thaneddi lázadás során, egyáltalán nem lepték hát meg az ellenérzések, amelyek az épp beszámolóját tartó Yenneferre tett csípős megjegyzések formájában öltöttek hirtelen testet az asztalnál. Veszekedés volt készülőben, amelynek azonban elejét vette Filippa Eilhart, minden teketóriázás nélkül úgy az asztalra csapva nyitott tenyerével, hogy felcsendültek a kelyhek és poharak.

– Elég! – kiáltott föl. – Elhallgass, Sabrina! Ne hagyd magad provokálni, Francesca! Elég legyen már Thaneddből és Garstangból! Ez már történelem!

Történelem, gondolta magában váratlan szomorúsággal Fringilla. De olyan, amelyre ők, noha más táborban, de hatást gyakoroltak. Számítottak. Tudták, mit tesznek és miért. De mi, császári varázslónők, semmit sem tudunk. Mi valóban olyanok vagyunk, mint a kézilányok, gondolta magában, akik tudják, hova küldték őket, de azt nem tudják, miért. Jól van ez, gondolta magában, hogy létrejön ez a páholy. Ördög tudja, mi lesz a vége, de jó, hogy elkezdődik.

– Folytasd, Yennefer – szólította fel Filippa.

– Nincs több mondanivalóm – szorította össze ajkait a feketehajú varázslónő. – Ismétlem, Tissaia de Vries utasított arra, hogy Cirit Garstangba vezessem.

– Semmi sem könnyebb, mint mindent a halottakra tolni – mordult rá Sabrina Glevissig, de Filippa hirtelen gesztussal torkára fojtotta a szót.

– Nem akartam beleártani magamat abba, ami aznap éjjel Arethusában történt – folytatta Yennefer elsápadva és szemmel láthatóan felindultan. – Magammal szerettem volna vinni Cirit, és elmenekülni Thaneddről De Tissaia meggyőzött arról, hogy a lány megjelenése Garstangban sokak számára sokkot fog jelenteni, a transz során kihirdetett jövendölése pedig elejét veszi majd a konfliktusnak. Nem hárítom rá a felelősséget, mert én magam is hasonlóképpen gondoltam. Mindketten hibát követtünk el. Az enyém azonban jelentősebb volt. Hogyha otthagytam volna Cirit Rita gondjaira bízva...

– Ami történt, megtörtént – szakította félbe Filippa. – Mindannyian követhetünk el hibákat. Még Tissaia de Vries is. Tissaia mikor látta először Cirit?

– Három nappal a gyűlés kezdete előtt – közölte Margarita Laux-Antille. – Gors Velenben. Én is akkor ismertem meg őt. És amint csak megláttam, rögtön tudtam, hogy rendkívüli személy!

– Rendkívüli módon rendkívüli – szólalt fel az eddig hallgatásba merülő Ida Emean aep Sivney. – Mivelhogy rendkívüli vér öröksége koncentrálódott benne. Hen Ichaer, az Ősi Vér. Olyan genetikai anyag, amely előre meghatározza a hordozó rendkívüli képességeit. Amely előre meghatározza azt a jelentős szerepet, amelyet játszani fog. Amelyet el kell játszania.

– Mert úgy kívánják a tündék legendái, a mítoszok és a jóslatok? – kérdezte kötekedve Sabrina Glevissig. – Nekem ez az egész ügy már a kezdetektől meséktől és fantáziáktól bűzlött! Mostanra már nincs is semmi kétségem mindezek felől. Tisztelt hölgyeim, azt javaslom, a változatosság kedvéért foglalkozzunk valami komoly, észszerű és reális dologgal.

– Fejet hajtok a józan racionalitás előtt, mely a fajotok erejének és számottevő fensőbbségének forrása – mosolyodott el finoman Ida Emean. – Itt azonban, olyan személyek körében, akik képesek olyan erőt hasznukra fordítani, amelyet nem mindig lehet a racionális vizsgálatnak és magyarázatnak alávetni, némiképp oda nem illőnek tűnik a tündék jóslataink a lekicsinylése. A mi fajunk nem ennyire racionális, és nem a racionalitásból meríti erejét. Ennek ellenére több tízezer éve létezik.

– Az Ősi Vérnek nevezett genetikai anyag, amelyről beszélünk, ennél valamivel kevésbé bizonyult ellenállónak – jegyezte meg Sheala de Tancarville. – Még a tünde legendák és a jövendölések is, amelyeket egyáltalán nem kicsinyelnék le, elismerik, hogy az Ősi Vér teljességgel elpusztult, kihalt. Nem igaz, Ida kisasszony? Az Ősi Vér már eltűnt a világból. Az utolsó, akinek még az ereiben folyt, Lara Dorren aep Shiadhal volt. Mindnyájan ismerjük Lara Dorren és Lodi Cregennan legendáját.

– Nem mindnyájan – szólt Assire var Anahid, első ízben ragadva magához a szót. – Jómagam csak felületesen tanulmányoztam a mitológiátokat, és ezt a legendát nem ismerem.

– Nem legenda – felelte Filippa Eilhart. – Igaz történet. Van közöttünk olyan, aki nagyon is jól ismeri nem csak Lara és Cregennan történetét, hanem a következményeit is, melyek minden bizonnyal valamennyiőtök kifejezett érdeklődésére tarthatnak majd számot. Kérlek, vedd át a szót, Francesca.

– Abból, amit mondtál – mosolyodott el a tündék királynője –, világosan látszik, hogy nem kevésbé ismered jól az esetet, mint én magam.

– Nem kizárt. Ennek ellenére téged kérlek meg arra, hogy oszd meg velünk.

– Hogy próbára tedd az őszinteségemet és a páhollyal szembeni lojalitásomat – bólintott Enid an Gleanna. – Jól van hát. Megkérem a hölgyeket, hogy helyezkedjenek el kényelmesen, mert a történet nem lesz épp kurta.

– Lara és Cregennan története igaz, napjainkra azonban olyannyira átszőtték a mesei motívumok, hogy aligha felismerhető. Hatalmas eltérések léteznek ezenfelül az emberek és a tündék körében elterjedt változatok között; mindkettőből egyaránt soviniszta és fajgyűlölő felhangok hallhatók ki. Éppen ezért, megszabadulván a díszítő elemektől, a száraz tényekre fogok szorítkozni. Nos hát, Lodi Cregennan varázsló volt, Lara Dorren aep Shiadhal tünde mágus, Aen Saevherne, Beavatott, egyike Hen Ichaer, az Ősi Vér még számunkra, tündék számára is rejtélyes hordozóinak. Kettejük barátságát, majd szerelmi viszonyát kezdetben mindkét faj örömmel üdvözölte, hamarosan azonban megjelentek az ellenségeik is, az emberi és tündemágia összekapcsolásának eltökélt ellenzői. Mind a tündék, mind az emberek között akadtak olyanok, akik ezt árulásnak tekintették. Felmerültek valamiféle mára már homályos, személyes természetű nézeteltérések is; féltékenység, irigység. Röviden: Cregennant a cselszövés folyományaként meggyilkolták. A megtört, egyre üldözött Lara Dorren a végkimerültségbe halt bele valami elhagyatott pusztaságban, életet adva a lányának. A gyermeket csodával határos módon sikerült megmenteni. Cerro vette magához, Redania királynője.

– Mert megrémült az átoktól, amit Lara vetett rá, amikor Cerro megtagadta tőle a segítséget és kikergette a fagyba – vágott közbe Keira Metz. – Ha nem vette volna magához a gyermeket, szörnyű szerencsétlenségek vártak volna rá és az egész nemzetségére...

– Éppen ezek azok a mesei motívumok, amelyektől Francesca eltekintett – szakította félbe Filippa Eilhart. – Szorítkozzunk a tényekre.

– Az Ősi Vérből származó Beavatottak látnoki képessége tény – mondta Ida Emean Filippára emelve tekintetét. – Az, hogy a jövendölés a legenda minden változatában megismétlődő, szuggesztív motívum, mindenesetre elgondolkodtató.

– Elgondolkodtató ma, és az volt korábban is – helyeselt Francesca. – A Lara átkáról szóló szóbeszéd nem csitult, még tizenhét évvel később is felbukkant, amikor a kislány, akit Cerro befogadott, és akit Riannonnak hívtak, olyan szépséges kisasszonnyá cseperedett, aki mellett még az anyja legendás szépsége is elhomályosult. Az örökbefogadott Riannon hivatalosan a redaniai királykisasszony címet viselte, és nem is egy nagy uralkodóház érdeklődött utána. Amikor számos kérője közül Riannon végül Temeria fiatal királyát, Goidemart választotta, nem sok hiányzott ahhoz, hogy az átokról szóló pletykák meghiúsítsák a nászukat. A szóbeszéd azonban igazán csak három évvel Goidemar és Riannon esküvője után terjedt el a nép körében, méghozzá megsokszorozott erővel. Falka lázadása idején.

Fringilla, aki sosem hallott korábban sem Falkáról, sem a lázadásáról, felhúzta a szemöldökét. Francesca figyelmét ez sem kerülte el.

– Az északi királyságok számára – magyarázta – tragikus és véres események voltak ezek, melyek máig elevenen élnek az emlékezetben, noha több mint száz év telt el azóta. Nilfgaardban, minthogy Észak az idő tájt szinte semmiféle kapcsolattal nem rendelkezett vele, valószínűleg ismeretlen az ügy, ezért hadd idézzek fel címszavakban bizonyos tényeket. Falka Redania királya, Vridank lánya volt. Abból a házasságból, amelyet az felbontott, amikor megakadt a szeme a szép Cerrón, ugyanazon, aki Lara gyermekét később magához vette. Fennmaradt a dokumentum, amely a váláshoz vezető okokat nevezi meg hosszas és zavaros módon, de ugyancsak fennmaradt – és többet elárul nekünk – Vridank első feleségének, egy koviri nemesasszonynak a portréja, aki kétségkívül féltünde volt, habár egyértelműen az emberi jegyek túlsúlya jellemezte. Tébolyult remete-tekintet, vízihulla-hajzat és gyíkszáj. Röviden: a bányarémet visszaküldték Kovirba az egyéves lányával, Falkával együtt. És nemsokára megfeledkeztek egyikről is, másikról is.

– Falka – folytatta egy pillanattal később Enid an Gleanna – huszonöt évvel később hallatott magáról újra, amikor felkelést szított, és úgy hírlik, saját kezével gyilkolta meg az apját, Cerrót és a két mostohafivérét. A fegyveres felkelést a kitörésekor kezdetben a temeriai és koviri nemesség is támogatta, mint a törvényes elsőszülött harcát az őt megillető trónért, de rövidesen hatalmas kiterjedésű parasztháborúvá alakult át. Mindkét oldal borzalmas kegyetlenségeket követett el. Falka vérszomjas démonként vált legendássá, de valójában sokkal valószínűbb, hogy egyszerűen elvesztette az uralmát a helyzet és az újabb meg újabb jelszavak felett, amelyeket a felkelők a zászlajukra tűztek. Halál a királyokra, halál a varázslókra, halál a papokra, a nemesekre, az urakra és a gazdagokra, nemsokára már halál mindarra, ami él, mert a vértől megrészegült hordát immár képtelenség volt megzabolázni. A lázadás kezdett más országokra is átterjedni...

– Minderről a nilfgaardi történetírók is beszámoltak – szakította félbe Sabrina Glevissig érezhető gúnnyal a hangjában. – Assire kisasszony és Vigo kisasszony pedig minden bizonnyal olvastak is erről. Fogd rövidre, Francesca. Térj csak rá Riannonra és a houtborgi hármas ikrekre.

– Kérlek. Riannont, Lara Dorren lányát, akit Cerro magához vett, immár Goidemar, Temeria királyának feleségét, Falka lázadói puszta véletlenségből fogságba ejtették, hogy aztán Houtborg várában börtönözzék be. Terhes volt, amikor elfogták. Sokáig védték a várat még a felkelés leverése és Falka kivégzése után is, de Goidemar végül rohammal bevette, és kiszabadította a feleségét. Három gyerekkel együtt; két kislánnyal, akik már jártak, és egy kisfiúval, aki csak igyekezett. Riannon megháborodott. A dühöngő Goidemar egytől egyig kínpadra vonta a foglyokat, és az üvöltésükkel meg-megszakított vallomásfoszlányaikból végül világos kép bontakozott ki.

– Falka, aki a szépségét sokkal inkább tünde nagyanyjától, mint az anyjától örökölte, egytől egyig bőkezűen elhalmozta bájaival a „hetmanjait”, a nemesektől kezdve egészen az utolsó hadurakig és pribékekig, így biztosítva az iránta való hűségüket és lojalitásukat. A végén aztán teherbe is esett és gyermeket szült, épp abban az időben, amikor a Houtborgban fogva tartott Riannon világra hozta az ikreit. Falka parancsot adott, hogy fektessék a saját csecsemőjét Riannon gyermekei mellé. Ahogy állítólag fogalmazott, csak királynők lehetnek méltóak a megtiszteltetésre, hogy az ő fattyait dajkálják; épp ilyen sors vár majd minden koronás szukára az új rendben, amelyet ő, Falka, a győzelmét követően felépít.

– A problémát az jelentette, hogy senki, Riannont is beleértve, sem tudta, hármuk közül melyik is Falka gyermeke. Azt feltételezték – meglehetősen nagy valószínűséggel –, hogy az egyik lány az, mivel úgy hírlett, Riannon kisfiút és kislányt szült. Ismétlem, úgy hírlett, merthogy Falka rátarti kijelentései ellenére a gyermekeket egyszerű parasztdajkák szoptatták. Amikor Riannont sikerült végre kigyógyítani az elmebajból, szinte semmire sem emlékezett. Persze, szült. Persze, odavitték az ágyához időnként és megmutatták neki a hármas ikreket. De ez volt minden.

– Akkor aztán varázslókat hívtak, hogy vizsgálják meg a három gyermeket, és döntsék el, ki kicsoda. Goidemar olyannyira nekibőszült, hogy Falka fattyának fellelését követően szándékában állt a gyermeket kivégeztetni, méghozzá nyilvánosság előtt. Nem engedhettük, hogy erre sor kerüljön. A felkelés leverése után elmondhatatlan, bestiális kegyetlenségeket műveltek a fogságba esett lázadókkal, ideje volt végre véget vetni ennek. Kivégezni egy alig kétéves gyermeket, el tudjátok ezt képzelni? Na, akkor születtek volna csak legendák! Már így is terjengeni kezdett az a pletyka, hogy maga Falka is Lara Dorren átkának következtében született szörnyetegnek, ami nyilvánvalóan ostobaság volt, elvégre Falka már azelőtt a világra jött, hogy Lara megismerte volna Cregennant. De valahogy nem igen akadtak olyanok, akiknek kedvük lett volna az éveket számolgatni. Pamfleteket és ostoba iratokat szövegeztek és publikáltak titokban, olykor még az oxenfurti akadémián is. Visszatérve azonban a vizsgálatokra, amelyekre Goidemartól megbízást kaptunk...

– Mi? – kapta fel a fejét Yennefer. – Úgy érted, kicsoda?

– Tissaia de Vries, Augusta Wagner, Leticia Charbonneau és Hen Gedymdeith – közölte nyugodt hangon Francesca. – Ehhez a csoporthoz irányítottak később engem is. Fiatal varázslónő voltam, de tisztavérű tünde. Apám pedig... A biológiai apám, aki lemondott rólam... Beavatott volt. Tudtam, mi is az Ősi Vér génje.

– Márpedig ilyen gént fedeztetek fel Riannonnál, amikor a gyerekek vizsgálata előtt őt és a királyt megvizsgáltátok – jegyezte meg Sheala de Tancarville. – És a gyerekek közül kettőnél, amely lehetővé tette, hogy felfedjétek Falka génnel nem rendelkező fattyát. Hogyan mentettétek meg a gyermeket a király haragjától?

– Rendkívül egyszerű módon – mosolyodott el a tünde. – Úgy tettünk, mintha semmit sem tudnánk. Elmagyaráztuk a királynak, hogy a helyzet korántsem egyszerű, hogy továbbra is vizsgálatokat végzünk, az ilyesfajta vizsgálódáshoz pedig időre van szükség... Sok időre. Goidemar, aki alapjában véve jó és nemes ember volt, hamar lecsillapodott, és egyáltalán nem sürgetett minket, a hármas ikrek pedig nőttön-nődögéltek és szaladgáltak szerte a palotában, örömmel töltve el a királyi párt és az egész udvart. Amavet, Fiona és Adela. Mindhárman olyan egyformák, mint három veréb. Persze éberen figyelték őket, lépten-nyomon felmerült a gyanú valakiben, különösen, ha valamelyik gyerek rossz fát tett a tűzre. Fiona kiöntötte egyszer az ablakon az éjjeliedénye tartalmát, egyenesen a főlovászmesterre, mire az hangosan ördögfattyának nevezte, és búcsút is vett a hivatalától. Valamivel ezután aztán Amavet kente be a lépcsőfokokat faggyúval; egy bizonyos udvarhölgy pedig, miközben a kezét sínbe rakták, nyögött valamit az átkozott véréről, és búcsút intett az udvarnak. Az alacsonyabb születésű nagyszájúak azonban már a pellengérrel és a kancsukával ismerkedhettek meg, így aztán valamennyien hamar megtanulták féken tartani a nyelvüket. Még egy rendkívül ősi nemzetségből származó báró is, akit Adela lőtt egyszer fenéken az íjával, arra szorítkozott, hogy...

– Ne szaporítsuk tovább a szót a kis drágák huncutságairól – vágott közbe Filippa Eilhart. – Mikor árultátok el végre Goidemarnak az igazat?

– Sosem árultuk el neki. Nem kérdezett róla, nekünk pedig megfelelt így.

– De azt tudtátok, a gyerekek közül melyik volt Falka fattya?

– Természetesen. Adela.

– Nem Fiona?

– Nem. Adela. Pestis vitte el. Az ördögfattya, az átkozott vér, a démoni Falka lánya a járvány idején a király tiltakozása ellenére is segített a papoknak a váralja kórházában, beteg gyerekeket mentett; aztán maga is megfertőződött, és meghalt. Tizenhét éves volt. Egy évvel később az álfivére, Amavet bonyolódott viszonyba Anna Camoena grófnővel, és végeztek vele a gróf felbérelt pribékjei. Ugyanabban az évben hunyt el Riannon is, akit porig sújtott és megtört imádott gyermekei halála. Ekkor történt, hogy Goidemar újra magához hívatott minket. A híres hármasikrek közül az utolsó, Fiona királykisasszony, felkeltette ugyanis Coram, Cintra királyának érdeklődését. A fiának szánta feleségül, aki szintén a Coram nevet viselte, de ismerte a keringő pletykákat, és nem szerette volna a fiát Falka esetleges fattyával kiházasítani. Minden tekintélyünket bevetve biztosítottuk arról, hogy Fiona a törvényes gyermeke. Nem tudom, hitt-e nekünk, de a fiatalok megtetszettek egymásnak, így lett aztán Riannon lánya, a ti Ciritek szépanyja hamarosan Cintra királynéja.

– Magával hozva a Coram-dinasztiába a híres gént, amit ti továbbra is nyomon követtetek.

– Fiona – közölte nyugodt hangon Enid an Gleanna – nem hordozta az Ősi Vér génjét. Amelyet mi akkorra már Lara génjének neveztünk.

– Hogyhogy?

– Amavet volt Lara génjének hordozója, a kísérletünk pedig tovább folytatódott. Merthogy Anna Camoena, akinek köszönhetően életét vesztette a szeretője, de a férje is, még kettejüket gyászolván ikreknek adott életet. Egy fiúnak és egy lánynak. Az apjuk minden kétséget kizáróan Amavet volt, mert a lány hordozta a gént. A Muriel nevet kapta.

– Muriel, a Szép Céda? – csodálkozott el Sheala de Tancarville.

– De csak jóval később – mosolyodott el Francesca. – Kezdetben Muriel, a Drága. Valóban bájos, édes kis teremtés volt. Mire betöltötte a tizennégyet, már Bársonyszemű Murielnek hívták. Nem is egy férfi veszett el abban a szempárban. Végül aztán Roberthez, Garramone grófjához adták.

– És a fiú?

– Crispin. Nem hordozta a gént, úgyhogy nem foglalkoztunk vele. Úgy rémlik, elesett valami háborúban, mert mindig csak a harcon járt az esze.

– Egy pillanat – túrt Sabrina erélyes mozdulattal a hajába. – Hiszen Muriel, a Szép Céda volt Adalia anyja, akit a Látónak is neveztek...

– Pontosan – erősítette meg Francesca. – Érdekes egy személyiség volt Adalia. Erős Forrás, kiváló adottságokkal ahhoz, hogy varázslónővé váljon. Sajnálatos módon nem szeretett volna varázslónő lenni. Jobban vágyott királynénak.

– És a gén? – kérdezte Assire var Anahid. – Ő is hordozta?

– Érdekes módon nem.

– Ahogy gondoltam – bólintott Assire. – Lara génje csak az anyai ágon örökíthető át folyamatos módon. Ha a hordozója férfi, a gén elveszik a második, de legkésőbb a harmadik nemzedékben...

– Később azonban mégis aktiválódik – mondta Filippa Eilhart. – Elvégre a génnel nem rendelkező Adalia volt Calanthe anyja, Calanthe pedig, Ciri nagyanyja, hordozta hiszen Lara génjét.

– Riannon után elsőként – szólt közbe hirtelen Sheala de Tancarville. – Hibát követtetek el, Francesca. Két gén volt. Az egyik, a valódi, amely lappangó, látens maradt, elkerülte a figyelmeteket Fiona esetében, mert megtévesztett titeket Amavet erős és könnyen azonosítható génje. Azonban az, amivel Amavet rendelkezett, nem maga a gén volt, hanem az aktivátor. Assire kisasszonynak igaza van. Az apai ágon öröklődő aktivátor Adalia esetében már oly kevéssé bizonyult azonosíthatónak, hogy nem fedeztétek fel. Adalia volt a Céda első gyermeke, a következőkben minden bizonnyal nyoma sem volt már az aktivátornak. Fiona látens génje is bizonyára eltűnt volna a férfiutódjai esetében legkésőbb a harmadik generációban. De nem tűnt el, és én tudom, hogy miért.

– A büdös francba – sziszegte a fogai között Yennefer.

– Elvesztettem a fonalat – ismerte be Sabrina Glevissig. – Ebben az egész genetikai és genealógiai kuszaságban.

Francesca maga elé húzta a gyümölcsös tálat, kinyújtotta a karját, és elmormolt egy igét.

– Elnézéseteket kérem ezért a bazári pszichokinézisért – mosolyodott el magasan az asztal fölé röptetve egy piros almát. – De levitáló gyümölcsök segítségével könnyebben el tudok majd mindent magyarázni, beleértve a hibát is, amit elkövettünk. Ez a piros alma itt Lara génje, az Ősi Vér. A zöldalma a látens gént jelöli. A gránátalma a pszeudogén, az aktivátor. Kezdhetjük. Ez itt Riannon, a piros almácska. A fia, Amavet, gránátalma. Amavet lánya, Muriel, a Szép Céda, és az unokája, Adalia, még mindig gránátalmák; utóbbi esetében kiveszőben. Ez pedig itt a másik vonal: Fiona, Riannon lánya, zöldalma. A fia, Corbett, Cintra királya, zöldalma. Corbett és Kaedweni Elen fia, Dagograd, zöldalma. Mint azt észrevettétek, a soron következő két nemzedékben kizárólag férfiutódok vannak, a gén eltűnik, mostanra nagyon meggyengült. Így hát mostanra a sor legvégén egy gránátalmánk és egy zöldalmánk van. Adalia, Maribor hercegkisasszonya és Dagograd, Cintra királya. És kettejük lánya, Calanthe. A piros alma. Lara újjászületett, erős génje.

– Fiona génje – bólintott Margarita Laux-Antille –, amely a vérfertőző házasság révén találkozott Amavet aktivátorával. Senkinek sem szúrt szemet a rokonság? Egyetlen királyi heraldikusnak vagy krónikásnak sem szúrt volna szemet a nyilvánvaló incestus?

– Nem volt az annyira nyilvánvaló. Elvégre Anna Camoena nem kürtölte szét, hogy az ikrei fattyak volnának, elvégre akkor a férje családja azonnal megfosztotta volna címertől, címektől és vagyontól. Pletykák persze szárnyra kaptak és kitartóan keringtek is, méghozzá nem is kizárólag a pórnép körében. Ezért is kellett a vérfertőzéssel bemocskolt Calanthének egészen a messzi Ebbingben férjet keresni, ahová nem értek el a pletykák.

– Add csak hozzá a piramisodhoz a következő két piros almát, Enid – mondta Margarita. – Mostanra, Assire kisasszony jogos észrevételének megfelelően, Lara újjászületett génje minden nehézség nélkül halad tovább az anyai ágon.

– Úgy van. Ez itt Pavetta, Calanthe lánya. Ez pedig Pavetta lánya, Cirilla. Jelen pillanatban az Ősi Vér egyetlen örököse, Lara génjének hordozója.

– Az egyetlen? – csattant fel élesen Sheala de Tancarville. – Nagyon biztos vagy magadban, Enid.

– Mire célzol?

Sheala hirtelen felpattant, és gyűrűkkel ékes ujjait a tálcára irányította, levitációra késztetve a maradék gyümölcsöket is, megbontva és tarka összevisszasággá változtatva Francesca egész sémáját.

– Erre célzok – mondta hűvösen a gyümölcskáoszra mutatva. – Mert ezek egytől egyig lehetséges genetikai kombinációk. És épp annyit tudunk, amennyit most itt látunk. Vagyis semmit. A hibátok megbosszulta magát, Francesca, egész hibalavinát indítva el. A gén véletlenül bukkant fel, száz év múltán, ez idő alatt pedig olyan eseményekre is sor kerülhetett, amiről nekünk fogalmunk sem lehet. Amiket elhallgattak, eltitkoltak, eltussoltak. Házasság előtti, házasságon kívüli, titokban örökbefogadott, akár elcserélt gyerekek. Vérfertőzés. Fajok kereszteződése, elfeledett ősök vérének felbukkanása későbbi generációkban. Összefoglalva: száz évvel ezelőtt a gén karnyújtásnyira volt tőletek, sőt, a kezetekben volt. És kicsúszott onnan. Hiba volt, Enid, hiba, hiba! Túl sok volt a spontaneitás, túl sok a véletlen. Túl kevés a kontroll, túl kevés a véletlenekbe való beavatkozás.

– Nem nyulakkal volt dolgunk – szorította össze az ajkait Enid an Gleanna –, akiket ketrecbe zárva csak úgy összepároztathattunk volna.

Fringilla Triss Merigold pillantását követve észrevette, ahogyan Yennefer kezei hirtelen a szék faragott karfájára szorultak.

Hát ez az, ami Yennefert és Francescát e pillanatban összeköti, gondolkozott lázasan Triss, továbbra is kerülve barátnője pillantását. A számítás. Elvégre nem maradt el sem a párválasztás, sem a tenyésztés. Igen, a Cirivel és a koviri királyfival kapcsolatos terveik hiába tűnnek valószínűtlennek, mégiscsak egészen kivitelezhetőek. Korábban is megtették. Azt ültették a trónokra, akit csak akartak, olyan szövetségeket és dinasztiákat hoztak létre, amilyet csak kívántak, amilyen csak megfelelt nekik. Mozgásba lendült bűbáj, afrodiziákum, elixír. A királynők és királylányok hirtelen különös, gyakran morganatikus házasságokat kötöttek, gyakorta minden terv, elhatározás és megállapodás ellenére. Később aztán azoknak, akik szülni szerettek volna, de nem volt nekik szabad, olyan szereket adtak titokban, amelyek megakadályozták a terhességet. Azok, akik nem akartak szülni, de szülniük kellett, az ígért szerek helyett placebót kaptak, vizet némi édesgyökérrel. Innen az összes valószínűtlen rokoni szál. Calanthe, Pavetta... És Ciri. Yennefer részt vett ebben. És most bánja. És igaza van. Az ördögbe is, ha Geralt erről tudomást szerez...

Szfinxek, gondolta magában Fringilla Vigo. A karosszékek könyöklőinek faragott szfinxei. Igen, ez kellene a páholy címere és jelképe legyen. Tudás, titok, hallgatás. Mindannyian szfinxek. Gond nélkül elérik, amit akarnak. Számukra semmiség kiházasítani Kovirt azzal a Cirijükkel. Megvan a hatalmuk. Megvan a tudásuk. És megvannak az eszközeik. Az a briliáns nyakék Sabrina Glevissig nyakában kis híján talán annyit is megérhet, mint az erdős-sziklás Kaedwen egész fizetési mérlege. Minden nehézség nélkül elérnék azt, amit kiterveltek. De van itt egy bökkenő...

Aha, gondolta magában Triss Merigold, rátérünk hát végre arra, amivel el kellett volna kezdenünk. Arra a kijózanító és minden lelkesedést lehűtő tényre, hogy Ciri Nilfgaardban van, Emhyr karmai között. Elmondhatatlanul messze a tervektől, amiket itt szövögetünk...

– Kétség sem fér ahhoz – mondta Filippa –, hogy Emhyr régóta vadászott Cirillára. Mindenki úgy vélte, a Cintrával kötendő politikai házasság áll a háttérben, és az, hogy megszerezze a hűbért, amely a lány törvényes öröksége. Nem zárható ki azonban az sem, hogy nem politikáról van szó, hanem az Ősi Vér génjéről, amelyet Emhyr a császári vérvonalba kíván bevezetni. Ha Emhyr tudja mindazt, amit mi, előfordulhat, hogy azt akarja, a jövendölés az ő házában teljesüljön be, hogy a világ eljövendő Királynője Nilfgaardban szülessen meg.

– Helyesbítek – vágott közbe Sabrina Glevissig. – Nem Emhyr az, aki ezt akarja, hanem a nilfgaardi varázslók. Csak ők lehettek képesek arra, hogy a gént felkutassák, és tudatosítsák Emhyrben a jelentőségét. Az itt jelenlévő nilfgaardi hölgyek bizonyára szíveskednek majd ezt megerősíteni, és számot adni a szerepükről ebben az intrikában.

– Furcsállom a hölgyek azon tendenciáját – Fingilla képtelen volt megállni –, hogy az intrika szálait a távoli Nilfgaardban keressék, miközben a bizonyítékok arra késztetnek, hogy az összeesküvőket és árulókat ennél lényegesen közelebb keressék magukhoz.

– A megjegyzés éppoly keresetlen, amilyen találó – csendesítette le metsző pillantásával Sheala de Tancarville a riposztra készülődő Sabrinát. – Az Ősi Vérről szóló információk rajtunk keresztül szivárogtak ki Nilfgaardba, minden bizonyíték erre utal. Vagy talán megfeledkeztek a hölgyek Vilgefortzról?

– Én ugyan nem – lobbant fel Sabrina fekete szemében egy pillanatra a gyűlölet lángja. – Én nem feledkeztem meg róla!

– Eljön majd az ő ideje is – villantotta fel fogait baljósan Keira Metz. – De egyelőre nem róla van itt szó, hanem arról, hogy Ciri, a számunkra oly fontos Ősi Vér, Emhyr var Emreis, Nilfgaard császárának markában van.

– A császárnak – közölte nyugodt hangon Assire Fringillára pillantva – semmi sincs a markában. A Darn Rowanban fogvatartott lány egyetlen rendkívüli génnek sem hordozója. Olyannyira hétköznapi, hogy szinte már közönséges. Semmi kétség nem férhet ahhoz, hogy ő nem a Cintrai Ciri. Nem ő az a lány, akit a császár keresett. Márpedig azt kereste, amelyik a gént hordozza. Még egy tincse is a birtokában volt. Megvizsgáltam a haját, és találtam valamit, amit nem értettem. De most már értem.

– Akkor hát Ciri nem Nilfgaardban van – mondta halkan Yennefer. – Nincs ott.

– Nincs ott – erősítette meg komoly hangon Filippa Eilhart. – Túljártak Emhyr eszén, hasonmást sóztak a nyakába. Én magam tegnap szereztem tudomást róla. Ugyanakkor örömmel tölt el Assire kisasszony őszinte vallomása. Azt bizonyítja, hogy a páholyunk immár működőképes.

Yennefernek komoly erőfeszítésébe került megőriznie az uralmát remegő keze és ajka felett. Csak nyugodtan, ismételgette magában, csak nyugodtan, le ne leplezd magad, várj az alkalomra. És figyelj, figyelj, gyűjts információkat. Szfinx. Légy szfinx.

– Akkor hát Vilgefortz az – csapott öklével az asztalra Sabrina. – Nem Emhyr, hanem Vilgefortz, az a bájgúnár, az a szép arcú semmirekellő! Átverte Emhyrt is, és minket is!

Yennefer mélyeket lélegezve erőltetett nyugalmat magára. Assire var Anahid, a nilfgaardi varázslónő, aki nyilvánvaló módon feszélyezve érezte magát testhez simuló ruhájában, valami fiatal nilfgaardi nemesről beszélt. Yennefer tudta, kiről van szó, és önkéntelenül is ökölbe szorult a keze. A fekete lovag, sisakján szárnyakkal, Ciri lázálmainak réme... Megérezte magán Francesca és Filippa tekintetét. Triss, akinek a pillantását ellenben igyekezett magára vonni, kerülte a tekintetét. A fenébe, gondolta magában Yennefer, nagy nehezen közönyös kifejezést csalva az arcára; ezt jól megcsináltam. Miféle átkozott slamasztikába kevertem bele azt a lányt. A fenébe is, hogy fogok én így a vaják szemébe nézni...

– Akkor hát remek alkalmunk nyílik majd arra – kiáltott fel izgatott hangon Keira Metz –¸hogy visszaszerezzük Cirit, és egyúttal Vilgefortz baját is ellássuk. Kapjuk el a tökét annak a senkiházinak!

– A töke elkapását meg kell előzze Vilgefortz búvóhelyének megtalálása – gúnyolódott Sheala de Tancarville, a koviri varázslónő, akit iránt Yennefer sosem viseltetett különösebb szimpátiával. – Márpedig ez eddig még senkinek sem sikerült. Még az asztalunknál helyet foglaló hölgyek némelyikének sem, akik hiszen sem idejüket, sem kimagasló tehetségeiket nem sajnálták a kutatásra.

– Vilgefortz számos búvóhelye közül kettőt már megtaláltak – felelte hűvösen Filippa Eilhart. – Dijkstra intenzíven keresi a többit, márpedig én nem becsülném alá őt. Ahol a mágia kudarcot vall, nem egyszer hasznunkra válnak a besúgók és a kémek.

A Dijkstrát kísérő ügynökök egyike bepillantott a tömlöcbe, hirtelen hátrahőkölt, a falnak támaszkodott és elfehéredett, mint a vászon; úgy festett, mint aki egy pillanat, és elájul. Dijkstra az emlékezetébe véste, hogy át kell helyeznie a nebáncsvirágot papírmunkára. Amikor azonban maga is benézett a cellába, rögtön megváltozott a véleménye. Felkavarodott a gyomra. Mégsem kompromittálhatta magát a beosztottjai előtt. Minden sietség nélkül előhúzott a zsebéből egy illatosított kendőt, aztán az orra és a szája elé emelve a kőpadlón heverő meztelen holttest fölé hajolt.

– A hasát és a méhét felhasították – állította fel a diagnózist, nyugalmat és hűvös hangot erőltetve magára. – Rendkívül gyakorlott; sebészkézre vall. A lányból kiemelték a magzatot. Életben volt, amikor megtörtént. De nem itt csinálták. Mind ilyen állapotban van? Lennep, hozzád beszélek.

– Nem... – rázkódott meg az ügynök, elszakítva a hullától tekintetét. – A többinek eltörték a nyakát csavarófával. Nem voltak állapotosak... De boncolást fogunk végezni...

– Összesen hányat találtatok?

– Ezen kívül itt négyet. Egyiküket sem sikerült azonosítani.

– Nem igaz – ellenkezett a kendő mögül Dijkstra. – Nekem már sikerült is azonosítanom ezt itt. Ez Jolie, Lanier gróf legkisebb lánya. Az, amelyik egy évvel ezelőtt nyomtalanul eltűnt. Vetek egy pillantást a többire is.

– Némelyiket elemésztette a tűz – mondta Lennep. – Nehéz lesz felismerni... De, uram, ezen kívül... Találtunk még...

– Hagyd abba a dadogást, beszélj.

– Abban a kútban – mutatott az ügynök a padlóban ásítozó lyukra – csontok vannak. Rengeteg csont. Nem sikerült felhoznunk és megvizsgálnunk, de a fejemet teszem rá, hogy fiatal leányoké lesznek. Ha a mágusokat meg lehetne kérni, talán sikerülne őket azonosítani... Aztán értesíteni a szülőket, akik még mindig keresik az eltűnt lányaikat...

– Semmi szín alatt – fordult meg hirtelen Dijkstra. – Egy szót se arról, amit itt találtunk. Senkinek. Különösen nem a mágusoknak. Azután, amit itt láttam, kezdem elveszíteni a beléjük vetett hitemet. Lennep, a felső szintek gondosan át lettek vizsgálva? Semmit sem találtatok, ami segíthetne minket a keresésben?

– Semmit, uram – horgasztotta le a fejét Lennep. – Amint csak beérkezett hozzánk a feljelentés, lóhalálában vágtattunk a várba. De túl későn érkeztünk. Minden porig égett. Rettenetes erejű egy tűz lehetett. Mágikus, az bizonyos. Egyedül itt, a tömlöcökben nem fogott a bűbáj mindenen. Nem tudom, miért...

– Én viszont tudom. Ezt a tüzet nem Vilgefortz, hanem Rience vagy a varázsló valamelyik másik tótumfaktuma szította fel. Vilgefortz nem hibázott volna, ő nem hagyott volna nekünk mást, csak a kormot a falakon. Na igen, ő tudja, hogy a tűz megtisztít... És eltünteti a nyomokat.

– Az ám, eltünteti – morogta Lennep. – Még arra sincs bizonyíték, hogy az a bizonyos Vilgefortz egyáltalán itt járt...

– Akkor hát gyártsatok rá bizonyítékokat – emelte el Dijkstra a kendőt az arcától. – Én tanítsam meg nektek, hogy kell ezt csinálni? Én tudom, hogy Vilgefortz itt járt. Semmi sem maradt az alagsorban a hullákon kívül? Mi van ott, a vasajtó mögött?

– Engedje meg, uram – vette ki az ügynök a fáklyát segítője kezéből. – Megmutatom.

Kétség sem fért ahhoz, hogy a mágikus tűz, amely a tömlöcökben mindent hamuvá kellett volna változtasson, épp innen, a vasajtó mögötti tágas teremből indult ki. A hiba a varázsigében jórészt meghiúsította ugyan a tervet, de a tűzvész így is erősen és hevesen tombolt. A falak egyikét borító polcok elszenesedtek a lángoktól; az üvegedények szétrobbantak és megolvadtak, minden egyetlen bűzlő masszává változott Mindaz, ami a helységben sértetlenül maradt, egy bádoglapos asztal és két padlóba épített, különös formájú szék volt. A különössége ellenére a rendeltetéséhez azonban kétség sem férhetett.

– Ezt itt úgy szerkesztették meg – nyelt nagyon Lennep a székre és a ráerősített fogantyúkra mutatva hogy... a lábakat... terpeszben tartsa. Széles terpeszben.

– Szukafattya – hördült fel összeszorított fogakkal Dijkstra. – Átkozott szukafattya...

– A faszék alatti lefolyóban – folytatta halkan az ügynök – vér-, ürülék- és vizeletnyomokat találtunk. Az acélfotel egészen új, talán nem is használták soha. Nem is tudom, mit gondoljak erről...

– Én tudom – mondta Dijkstra. – Azt az acélszéket valaki különlegesnek szánták. Olyasvalakinek, akinek Vilgefortz különleges képességeket tulajdonított.

– A legkevésbé sem becsülöm alá Dijkstrát és a kémeit – közölte Sheala de Tancarville. – Tisztában vagyok azzal, hogy csak idő kérdése, hogy Vilgefortzot megtalálják. Eltekintve azonban a személyes bosszú motívumától, amely úgy tűnik, a hölgyek közül nem is egyet tart lázban, hadd jegyezzem meg, hogy egyáltalán nem biztos, hogy Ciri Vilgefortznál van.

– Ha nem Vilgefortznál, akkor kinél? Ott volt a szigeten. Ha jól értem, egyikünk sem teleportálta őt el onnan. Nincs Dijkstránál, nincs egyetlen királynál sem, ezt tudjuk. A Sirály-torony romjai között pedig nem találták meg a holttestét.

– Tor Lara – mondta lassan Ida Emean – valaha rendkívül erős portált rejtett. Kizártnak tartjátok, hogy a lány azon a portálon keresztül szökött volna el Thaneddről?

Yennefer pillái mögé rejtette tekintetét, a fotel karfáinak szfinxfejeibe mélyesztette körmeit. Csak nyugodtan, gondolta magában. Csak nyugodtan. Megérezte magán Margarita tekintetét, de nem emelte fel a fejét.

– Ha Ciri valóban belépett Tor Lara teleportjába – szólt némiképp elváltozott hangon Arethusa rektora –, attól tartok, a terveinket és programjainkat elfelejthetjük. Attól tartok, hogy talán soha többé nem látjuk majd Cirit. A Sirály-torony mostanra megsemmisült portálja sérült volt, eltorzult. Halálos.

– Mégis miről beszélünk mi itt? – fakadt ki Sabrina. – Ahhoz, hogy valaki egyáltalán megtalálja a teleportot a toronyban, hogy egyáltalán láthassa, negyedfokú mágiát kellett használnia! A portál működésbe hozásához pedig nagymesteri képességek kellettek! Nem tudom, hogy Vilgefortz képes lenne-e mindezt végrehajtani, nemhogy valami tizenöt éves fruska! Hogyan juthat eszetekbe egyáltalán ilyesmi? Hát ki ez a lány szerintetek? Mi az ördög olyan különleges benne?

– Hát fontos az – nyújtózkodott el Stefan Skellen, Emhyr var Emreis vizsgálóbírója, akit Kuviknak is hívtak –, hogy mi olyan különleges benne, Bonhart uram? És hogy egyáltalán van-e benne valami különleges? Engem az érdekel, hogy egyáltalán ne is legyen. Fizetek magának ezért száz florint. Ha úgy kívánja, járjon csak utána, mi olyan különleges benne, a megölése előtt vagy után, ahogy tetszik. Az ár azonban még akkor sem emelkedik, ha találna valamit, erre kötelességtudóan és tisztelettel előre is figyelmeztetem.

– És ha élve hozom el?

– Akkor sem.

A hatalmas termetű, de csontváz-szikár férfi, akit Bonhartnak hívtak, megpödörte őszes bajuszát. Másik tenyerét egész idő alatt a kardjának támasztotta, mintha csak el szerette volna rejteni Skellen pillantása elől a markolat faragványát.

– A fejét elhozzam?

– Ne – fintorodott el Kuvik. – Minek nekem a feje? Talán mézben kellene eltegyem?

– Bizonyíték.

– Hiszek a szavának. Ön híres, Bonhart. A megbízhatóságáról is.

– Köszönöm az elismerést – mosolyodott el a fejvadász; Skellennek pedig, hiába állt húsz felfegyverzett embere a fogadó előtt, végigfutott a hátán a hideg a mosolya láttán. – Megjárna ugyan, de ritkán éri az embert. A báró uraknak és a Varnhagen uraságoknak az összes Patkány fejét elő kell adnom, különben nem fizetnek. Ha magának nincs szüksége Falka fejére, remélem, nem lesz kifogása az ellen, ha a többihez hozzácsapom?

– Hogy a másik vérdíjat is bekasszálja? És a szakmai etika?

– Én, méltóságos Skellen uram – húzta össze a szemét Bonhart –, nem a gyilkolásért várom, hogy megfizessenek, hanem a szolgáltatásért, amelyet a gyilkolás révén nyújtok. Márpedig magának éppúgy ezt nyújtom, mint a Varnhagenoknak.

– Logikus – hagyta rá Kuvik. – Tegyen, ahogyan jónak látja. Mikorra várhatom, hogy a fizetségért jelentkezzen?

– Hamarosan.

– Azaz?

– A Patkányok a Zsiványúton haladnak, a hegyekben készülnek telelni. Elébük vágok. Húsz nap, nem több.

– Biztos az útvonalukban?

– Fen Asprában voltak, kifosztottak ott egy konvojt és két kupecet. Tyffi környékén garázdálkodtak. Azután beugrottak egy éjszaka Druighba, hogy táncoljanak egyet a falusi búcsúban. Végül megérkeztek Loredóba. Ott aztán, Loredóban az a Falka levágott valami tagot. De úgy, hogy máig arról beszélnek, a fogaikat vacogtatva. Azért is kérdeztem, mi lakik abban a Falkában.

– Talán olyasvalami, ami magában is – gúnyolódott Stefan Skellen. – Bár nem, bocsánat. Hiszen maga nem a gyilkolásért várja a fizetséget, hanem a szolgáltatásért, amit nyújt. Igazi mesterember maga, Bonhart, valódi vérprofi. Ez is egy szakma, mi? Munka, amit le kell tudni? Megfizetik, valamiből meg meg kell élni? Igaz?

A fejvadász hosszan elnézte a férfit. Olyan hosszan, hogy végül Kuvik ajkáról is eltűnt a mosoly.

– Úgy igaz – mondta. – Meg kell élni. Az egyik azzal keresi meg a kenyérrevalóját, amihez ért. A másik azzal, amivel kénytelen. Én viszont olyan szerencsés vagyok az életben, mint kevés mesterember, talán ha néhány kurva. Olyan mesterségért fizetnek, amit őszintén és igazából szeretek.

Filippa javaslatát, hogy tartsanak szünetet némi harapnivalóra és a felszólalásoktól kiszáradt torkuk megnedvesítésére, Yennefer megkönnyebbülten, örömmel és reménykedve fogadta. Hamar kiderült azonban, hogy mindez csak hiú ábránd volt. Margaritát, aki szemmel láthatóan szeretett volna vele elbeszélgetni, Filippa gyorsan magával vonta a terem túlsó sarkába. A feléje tartó Triss Merigoldot Francesca kísérte. A tünde minden szégyenkezés nélkül felügyelte a beszélgetésüket. Yennefer azonban látta Triss búzavirágkék szemében a nyugtalanságot, és biztos volt abban, hogy még ha tanúk nélkül beszélhetnének, akkor is hiába kérne tőle segítséget. Triss mostanra kétségkívül teljes szívével elkötelezte magát a páholy mellett. És kétségkívül megérezte, hogy Yennefer lojalitása még mindig ingatag.

Triss megpróbálta jókedvre deríteni, biztosította arról, hogy Geralt biztonságban van Brokilonban, és a driádok igyekezetének hála fel fog épülni. Mint mindig, most is elpirult, amikor Geraltról beszélt. Nagyon a kedvére tehetett akkor, gondolta nem minden rosszindulat nélkül Yennefer. Nem találkozott korábban hozzá hasonló férfival. Nem felejti el egyhamar. És így a jó.

A revelációkat látszólag közönyös vállrándítással rázta le magáról. Rá se hederített, hogy sem Triss, sem Francesca nem hitt a közönyének. Egyedül akart lenni; ezt szerette volna velük megértetni.

Megértették.

A büféasztal legtávolabbi sarkában állapodott meg, az osztrigának szentelte a figyelmét. Lassan evett, még mindig fájdalmai voltak; a kompresszió következményei. Félt bort inni, nem tudta, hogyan reagálna rá.

– Yennefer?

Megfordult. Az összeszorított tenyerében tartott rövid kés láttán Fringilla Vigo arcán átfutott egy mosoly.

– Érzem és látom – mondta –, hogy szívesebben nyitnál fel engem, mint azt az osztrigát. Még mindig ellenségek?

– A páholy – felelte Yennefer hűvösen – kölcsönös lojalitást követel. A barátság nem kötelező.

– Nem az és nem is szabad annak lennie – nézett körbe a termen a nilfgaardi varázslónő. – A barátság vagy hosszú távú folyamat eredményeképpen jön létre, vagy spontán.

– Így van ez az ellenségességgel is – nyitott fel Yennefer egy osztrigát és nyelte le a tartalmát a tengervízzel együtt. – Néha a pillanat törtrészéig látsz valakit, épp, mielőtt megvakítanának, és máris nem szereted.

– Oh, az ellenségeskedéssel lényegesen bonyolultabb a helyzet – húzta össze a szemét Fringilla. – Tegyük fel, valaki, akit még csak fel sem ismersz a hegytetőn, cafatokra tépi egy barátodat a szemed láttára. Egyáltalán nem látod és nem is ismered, de mégsem szereted.

– Van ez így – vont vállat Yennefer. – A sors különös tréfákat űz.

– A sors – mondta halkan Fringilla Vigo – valóban kiszámíthatatlan, mint egy pajkos kisgyerek. A barátaink néha hátat fordítanak nekünk, és az ellenségeink válnak hasznunkra. Velük, példának okáért, beszélhetünk négyszemközt. Senki sem próbál közbelépni, nem szakít félbe, nem hallgat ki. Mindenki arra gondol, vajon miről is beszélhet ez a két ellenség? Fontosról semmiképp. Mindenféle banalitásokról értekezhetnek, időnként egymáson élesítve a karmaikat.

– Kétségtelen – bólintott Yennefer –, hogy mindenki ezt gondolja. És teljességgel igazuk is van.

– Ilyen körülmények között – Fringilla nem zavartatta magát – annál is nyugodtabban vethetünk fel egy bizonyos fontos és vajmi kevéssé banális kérdést.

– Miféle kérdésre gondolsz?

– A szökés kérdésére, amit tervezel.

Yennefer, aki épp a második osztrigáját nyitotta fel, kis híján az ujjába vágott. Lopva körbetekintett, aztán szempillái alól a nilfgaardi nőre pillantott. Fringilla Vigo finoman elmosolyodott.

– Légy szíves, add kölcsön a késed. Az osztrigához. Az osztrigáitok kiválóak. Nálunk délen nem könnyű ilyen pompás példányokhoz jutni. Különösen most, a háborús blokád feltételei mellett... Egy blokád rendkívül kellemetlen dolog. Igaz?

Yennefer halkan megköszörülte a torkát.

– Észrevettem – nyelte le Fringilla az osztrigát, és nyúlt is a következőért. – Igen, Filippa minket néz. Assire is. Assire minden bizonnyal a páhollyal szembeni lojalitásomért aggódik. A lojalitásomért, amelyet veszély fenyeget. Még képes és azt gondolja, hogy engedek az együttérzésnek. Hmmm... A szeretett férfit agyonverték. A lánynak, akivel a sajátodként bánsz, nyoma veszett, talán fogva tartják... Talán az életére törnek? Vagy talán kártyaként fogják csupán kijátszani valami cinkelt játszmában? Esküszöm, én nem bírnám elviselni. Azon nyomban megszöknék innen. Tessék, itt a kés. Elég már ebből az osztrigából, vigyáznom kell a vonalaimra.

– A blokád, mint azt az imént méltóztattál megjegyezni – suttogta Yennefer a nilfgaardi varázslónő zöld szemébe nézve –, rendkívül kellemetlen dolog. Egyenesen utálatos. Nem engedi, hogy megtedd, amire vágysz. A blokád leküzdhető, ha megvannak az... eszközeid. De nekem nincsenek.

– Arra számítanál, hogy én majd hozzájuttatlak ezekhez? – vizsgálgatta a nilfgaardi az osztriga érdes héját, melyet még mindig a kezében tartott. – Ugyan, ez szóba sem jöhet. Lojális vagyok a páhollyal szemben, a páholy pedig, nyilvánvaló módon, nem kívánja, hogy a szeretteid megmentésére siess. Azonkívül pedig az ellenséged vagyok, hogyan is feledkezhettél meg erről, Yennefer?

– Való igaz. Hogy tehettem?

– A barátnőmet – mondta halkan Fringilla – figyelmeztetném arra, hogy még ha rendelkezne is a teleportációs igékhez szükséges komponensekkel, nem törhetné meg észrevétlenül a blokádot. Az ilyesfajta művelethez időre van szükség, és túlságosan is szembeötlő. Valamivel jobb megoldás lenne egy feltűnés nélküli, elemi attraktáns. Ismétlem: valamivel. Az improvizált attraktánssal végzett teleportáció, mint azt bizonyára tudod, rendkívül kockázatos. Ha egy barátnőm ilyesfajta kockázat mellett döntene, lebeszélném róla. De hiszen te nem vagy az.

Fringilla megbillentette a kezében tartott kagylóhéjat, és az asztalra csorgatott egy kevéske tengervizet.

– És ezzel fejezzük is be ezt a banális beszélgetést – közölte. – A páholy kölcsönös lojalitást követel tőlünk. A barátság, szerencsére, nem kötelező.

– Teleportált – jegyezte meg hűvösen és szenvtelenül Francesca Findabair, amint csak elült a zűrzavar, amelyet Yennefer eltűnése keltett. – Nincs ezen mit idegeskedni, hölgyeim. Most már úgysem tehetünk semmit. Túlságosan messze jár. Az én hibám. Gyanítottam, hogy az obszidián csillaga elfedi az igék echóját...

– Az ördögbe is, hogy csinálta? – kiabálta Filippa Eilhart. – Az echót elnyomhatta, nem nehéz. De hogy a csudába nyitott magának portált? Montecalvo blokád alatt áll!

– Sosem kedveltem – vont vállat Sheala de Tancarville. – Sosem helyeseltem az életvitelét. De a képességeit sohasem vontam kétségbe.

– Mindent ki fog teregetni! – ordított fel Sabrina Glevissig. – Mindent a páholyról! Elrepül egyenesen...

– Marhaság – szakította félbe erélyesen Triss Merigold Francescára és Ida Emeanra pillantva. – Yennefer nem árul el minket. Nem azért menekült el innen, hogy minket eláruljon.

– Trissnek igaza van – állt ki mellette Margarita Laux-Antille. – Én tudom, miért menekült el, hogy kit szeretne megmenteni. Én láttam kettejüket, őt és Cirit, együtt. És mindent értek.

– Én viszont semmit sem értek! – kiáltotta Sabrina, és ismét kitört a hangzavar.

Assire var Anahid odahajolt a barátnőjéhez.

– Nem kérdem, miért csináltad – suttogta. – Nem kérdem, hogyan csináltad. Azt kérdem: hová?

Fringilla Vigo alig észrevehetően elmosolyodott, ujjaival a fotel karfájának faragott szfinxfejét simogatva.

– Hát honnan tudhatnám – suttogta vissza –, melyik partról is származnak ezek az osztrigák?

Itlina, valójában Ithlinne Aegli, Aevenien leánya, legendás tünde javas, asztrológus és jövendőmondó, aki orákulumairól, jóslatairól és próféciáiról ismert, melyek közül leghíresebb az Aen Ithlinnespeath, Itlina Jövendölése. A megannyi alkalommal lejegyzett, számos formában kiadásra került Jövendölés igen nagy népszerűségnek örvendett a különböző korokban, a hozzája fűzött kommentárok, kulcsok s magyarázatok pediglen időszerű eseményekhez igazintották szövegét, megerősítvén az I. nagy látnoki tehetségébe vetett hitet. Különösképp az a vélekedés tartja magát, hogy megjövendölte az I. Északi Háborúkat (1239-1268), a Nagy Ragályokat (1268, 1272 s 1294), a vérzivataros Egyszarvúk Háborúját (1309-1318), s a Haak inváziót (1350). Feltevések szerint I. szintúgy megjövendölte a XIII. sz. végétől megfigyelt éghajlati változásokat („Fehér Fagy”), melyeket a babona mindenkor a világvége kezdetének vélt, s a jövendölt Pusztító (ld.) eljövetelével fűzött össze. I. Jövendölésének ezen passzusa szolgáltatott majdan ürügyet a szégyenletes boszorkányüldözésekre (1272-76), s vezetett számos balsorsú fehérszemély s leány pusztulásához, kiket a Pusztító inkarnációjának vallottak. Napjainkban I.-t számos tudós legendaalaknak véli, „próféciáit” pediglen merőben a jelen korban fabrikált apokrifnak, illetőleg rafinált irodalmi csalásnak.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

X. kötet

Hetedik fejezet

A vándor mesemondó Szélykoma körül körben-koszorúban csücsülő gyerekek éktelen, összevissza zsivajt csapva adtak hangot nemtetszésüknek. Végül aztán Connor, a kovács fia, a legidősebb, legerősebb és legbátrabb közülük, na de ezen felül az is, aki a mesemondónak a savanyú káposztalevessel és szalonnapörccel meghintett krumplival teli ikerfazekat elhozta, a közvélemény szószólójául és hirdetőjéül szegődött.

– Hát hogy van ez? – csattant föl. – Hát hogyan van ez így, apó? Hogy van az, hogy „ennyi mára”? Hát szabad ezt így, ilyenkor a mesét abbahagyni? Itt hagyni minket a nagy izgalomba? Tudni akarjuk, hogyan volt tovább! Nem fogunk mi arra várni, hogy megin eljöjjön a faluba, mer az fél esztendő, de még akár egész egy esztendő is lehet! Meséljen tovább!

– Leszállt már a napocska – felelte az öreg. – Ideje ágyba bújni, porontyok. Hogyha majd holnap ásítozni fogtok a munkába meg nyögdögelni, mit mondanak majd arra a szüleitek? Tudom én azt, mit fognak mondani. Hogy má megin féléjig mesélt nekik a vén Szélykoma, bilinákkal mételyezte a pulya eszét, oszt nem hagyta, hogy kialudják magukat. Na majd ha megin eljön a faluba, nem adunk mi neki semmit, se kását, se galuskát, se tepertőt, elkergetjük csak a vénségét, mer más se származik a meséjéből, csak a bosszúság meg a gond...

– Hisze’ nem mondanák ezt! – kiáltozta kórusban az aprónép. – Mesélj még, apó! Szépen kérünk!

– Hmmmmm – cuppogott fel az aggastyán a Jaruga túlpartjának fakoronái mögé bukó napkorongra pillantva. – Hát legyen. De az egyezség úgy áll: nyargaljon el egyiktök a kunyhóba, hozzon nekem aludttejet, hogy legyen mivel a torkomat nedvesíteni. A többi meg gondolkodjon csak el rajta, kinek a sorsáról meséljek, mer hiszen mindenegyikéről sehogyan se adhatok ma számot, még ha pitymallatig fűzöm is itten a szót. Úgyhogy választonotok kell: kiről mostan, kiről másszor.

A gyerekek egymást túlkiabálva megint pörölni kezdtek.

– Csitt! – kiáltotta el magát botjával hadonászva Szélykoma. – Megmondtam, hogy válasszatok, de nem mint a szajkók, csak a skrék-skrék! Hogyan legyen hát? Kinek a sorsát mondjam?

– Yenneferét – csicseregte Nimue, a hallgatóság legfiatalabbja, akit a termete okán Tökmagnak neveztek, miközben az ölében szunyókáló macskát simogatta. – Azt meséljed el, apó, hogy hogy lett tovább a varázslónő sorsa. Hogy hogyan szökött meg abból a kove... kovenból Kopaszhegyen olyan mágikusfélemódon, hogy Cirit megmentse. Én azt szeretném meghallgatni. Mert én, hogyha nagy leszek, varázslónő leszek.

– Majd pont! – rikkantotta Brána, a molnár fia. – A taknyot törüld ki az orrodból, Tökmag, mer ilyen taknyosokat nem fogadnak ám föl varázslótanoncnak! Kend meg, apó, ne a Yenneferről meséljen, hanem Ciriről meg a Patkányokról, hogy hogyan jártak rabolni meg verekedni...

– Elhallgassatok már – mondta Connor komoran tűnődve. – Hülyék vagytok, és kész. Ha meghallgatunk ma még valamit, legyen már valami rendje is. Mesélj, apó, a vajákról meg a bandájáról, hogy amikor a Jaruga mellől elindultak...

– Én Yenneferről akarom – cincogta Nimue.

– Én is – szólt közbe a nővére, Orla. – Hogy ő meg a vaják milyen szerelmesek voltak. Hogy hogyan szerették egymást. De jó legyen a vége, apó! Én nem akarom, hogy meghaljanak benne, de nem ám!

– Elhallgass, te gügye, kit érdekel a szerelem! A harcról mesélj, a háborúról!

– A vajákkardról!

– Ciriről meg a Patkányokról!

– Befogni a lepénylesőket – pillantott körbe fenyegetően Connor. – Mer fogom a botom és elraklak titeket, szarosok! Megmondtam: rend legyen. Hadd mesélje tovább az apó a vajákot, arról, hogy hogyan vándorolt a Kökörcsinnel, a Milvával...

– Igen! – cincogott fel újra Nimue. – Milvát akarom hallani, Milvát! Mer én, hogyha a varázslónők nem akarnak, akkor íjászlány leszek majd!

– Akkor választottunk – szólt Connor. – És épp időbe, mert nézzétek csak, majd’ elalszik az apó, már bólogat az ősz fejével, úgy kopogtat az orrával, mint a haris... Hahó, apó! Ne aludjon kend! Meséljen nekünk a vaják Geraltról. Onnantól, amikor a Jarugánál összeállt a banda.

– Hanem először – vágott közbe Brána –, hogy széjjel ne vessen minket úgy a kíváncsiság, mondjon nekünk, apó, csak egy picinykét is a többiekről. Hogy mi volt velük. Könnyebb lesz kivárnunk, míg visszakanyarodik a faluba, hogy a meséjét folytassa. Mondjon valamit, csak amúgy röviden. Yenneferről meg Ciriről. Úgy kérjük.

– Yennefer – kuncogott fel Szélykoma apó – az elvarázsolt kastélyból, amit Kopaszhegynek neveztek, varázsige szárnyán elrepült, és egyenest a tengerbe csobbant. Bele a haragosan hullámzó óceánba, bele az éles sziklák közére. De egyet se féljetek, a mágusnőnek meg se kottyant, nem fúlt az meg. A Skellige-szigetekre vetődött, ott aztán szövetségesekre talált. Mert tudjátok, igen nagy haragra gerjedt a varázsló Vilgefortz iránt. Biztosan abban, hogy ő volt, aki Cirit magával ragadta, elhatározta, hogy felkutatja: kegyetlen bosszút áll rajta, Cirit meg megszabadítja. Eddig a mese. Máskor azt is elmondom majd, hogyan volt.

– Hát Ciri?

– Ciri folyvást csak a Patkányokkal duhajkodott, Falka néven rejtőzködve. Szerette ő a haramialétet, mert ha nem is tudta akkor senki se, düh lakozott abban a lányban és kegyetlenség, minden, ami csak a legrosszabb, ami minden emberben benne rejtezik, előbújt belőle, és a jón lassacskán felülkerekedett. Hej, de nagy hibát követtek el a Kaer Morhen-i vajákok, mikor gyilkolni kitanították! Maga Ciri azonban nem is sejtette halált osztván, hogy neki magának is ott jár a kaszás a sarkában. Mert üldözőbe vette már a szörnyű Bonhart, ott volt a nyomában. Meg volt nekik írva, hogy összetalálkozzanak, Bonhart és Ciri. De erről másszor mesélek majd. Most viszont hallgassátok, mi esett a vajákkal.

A gyerekek elcsendesültek, szorosan körbeülték az aggastyánt. Így hallgatták. Leszállt az est. A nappal oly barátságos kender, málnás és a kunyhótól kissé távolabb nődögélő mályvás egyszerre hátborzongató, sötét rengeteggé lett. Mi zörög itt? Egér az, vagy rettenetes, lángszemű tünde? Striga talán, vagy vasorrú bába, ki a gyereket gyűlöli? Ökör dobog az istállóban, vagy a könyörtelen megszálló harci ménjei dübörögnek újra, mint száz évnek előtte, a Jarugán kelve át? Kecskefejő suhant el a zsúptető felett, vagy tán vámpír, vérre szomjazva? Vagy szépséges varázslónő talán, aki varázsigéje hátán repül a messzi tenger felé?

– Geralt, a vaják – kezdett rá a mesemondó – új kompániájával együtt Angrennak indult, mit ingovány és vadon uralt. Olyan fenyvesek voltak ott akkoriban, hohó, nem ám, mint mostan, mostan nem találsz olyan rengeteget, Brokilonban, ha talán... Keletnek vándorolt hát a társaság, fel a Jaruga mentén, a Fekete-erdő berkei felé. Eleinte minden jól alakult, de később, hohó... Hogy és mint volt, elmesélem én...

Egyre futott, szövődött a mese szála elfeledett, régmúlt időkről. A gyerekek hallgatták.

Ott ült a vaják egy tönkön a meredély tetején, ahonnan a Jaruga partmenti halápjaira és nádasaira látott. Alábukott a nap. A lápokról felszálltak a darvak, krúgatva repültek ék alakban tova.

Minden a feje tetejére állt, gondolta magában a vaják, a favágókunyhó romjait és a Milva tábortüzéből felszálló keskeny kis füstoszlopot nézve. Minden fuccsba ment. Pedig már olyan jól alakult. Különös egy kompániám volt, de mégiscsak volt. Ott volt előttünk a cél; közeli, elérhető, kézzelfogható. Keletnek Angrenon át, Caed Dhu felé. Egészen jól haladtunk. De a feje tetejére kellett álljon. Pech – vagy a végzet?

Estére krúgattak a darvak.

Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy vezette őket azon a nilfgaardi pej ménen lovagolva, amelyet a vaják szerzett Armeria alatt. Bár a mén kezdetben húzódozott kissé a vámpírtól és gyógyfűillatától, hamar hozzászokott, és semmivel sem okozott több gondot, mint a mellette haladó Keszeg, aki egy bögölycsípéstől is képes volt ugyancsak megbokrosodni. Regist és Geraltot Kökörcsin követte Pegazuson bekötözött fejjel és harcias képpel. A poéta útközben ritmusos hősi éneket szerzett, melynek harcias dallamában és rímeiben a közelmúlt kalandjainak reminiszcenciái csendültek vissza. A mű formája kétséget kizáróan azt sugallta, az emlegetett kalandok során épp szerzője és előadója bizonyult a bátrak között is a legbátrabbnak. A sort Milva és Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach zárta. Cahir a visszaszerzett gesztenyepejen lovagolt, maga mellett vezetve a derest, amelyre szerény felszerelésük egy részét felszíjazták.

Magasabban fekvő, szárazabb területre értek végre a folyó menti mocsarasból; dombokra, melyekről szemmel kísérhették a Nagy-Jaruga délen csillogó szalagját, északon pedig a messzi Mahakam-hegység magas és sziklás előterét. Szép idő volt, átmelegítette őket a nap, a moszkitók sem csíptek tovább, nem zümmögtek a fülük körül. Megszáradt a csizmájuk, a nadrágszáruk is. A napsütötte lejtőkön gyümölcstől roskadoztak a szederbokrok, a lovak is találtak maguknak füvet, a dombokról csörgedező patakok vize kristálytiszta volt és pisztránggal teli. Amikor az est leszállt, tüzet gyújthattak, még le is heveredhettek mellé. Egy szóval minden olyan csodás volt, hogy a kedvüknek is azonnal fel kellett volna derülnie. Mégsem derült fel. Hogy miért is történt így, arra az első táborhelyeik egyikén derült fény.

– Várj egy percet, Geralt – kezdett bele a poéta körbepislogva és a torkát köszörülve. – Ne siess már úgy a táborba. Szeretnénk veled itt, magunk között elbeszélgetni, én meg Milva. Arról lenne szó... Na, szóval Regisről.

– Aha – fektette a vaják a földre a rőzsenyalábot. – Megijedtetek? Már késő.

– Hagyd ezt – vágott savanyú képet Kökörcsin. – Elfogadtuk a társunknak, azt is kijelentette, hogy segít nekünk megtalálni Cirit. A tulajdon nyakamról is ő vette le az akasztófahurkot, ezt nem felejtem el neki. De a fenébe is, csak érzünk mi valami félelemféleséget. Még csodálkozol? Egész életedben olyanokat üldöztél és öltél halomra, amilyen ő is.

– Őt nem öltem meg. És nem is áll szándékomban. Elég neked, ha ezt így kijelentem? Mert ha nem, bármi fájdalommal tölti is el a szívem, képtelen vagyok téged eme szorongásos állapotból kigyógyítani. Paradoxon, de az egyetlen közülünk, aki ért a gyógyításhoz, éppen hogy ő, Regis.

– Mondtam, hogy hagyd ezt – kapta fel a vizet a trubadúr. – Nem Yenneferrel beszélsz, kíméld meg magad és minket is ettől a körmönfont ékesszólástól. Válaszolj egyszerűen egy egyszerű kérdésre.

– Hát tedd fel. Körmönfont ékesszólás nélkül.

– Regis vámpír. Nem titok, a vámpírok mivel táplálkoznak. Mi lesz, ha amúgy istenesen megéhezik? Igen, igen, láttuk, evett hallevest, azóta is velünk eszik és iszik, egészen normálisan, mint bárki közülünk. De vajon... vajon képes lesz-e úrrá lenni a szomján... Geralt, hát nekem mindent úgy kell harapófogóval kihúzni belőled?

– Úrrá lett a vérszomján, bár nagyon közel volt, amikor a tiéd ömlött a képedből. Amikor ellátta a sebed, még csak az ujjait sem nyalta le utána. Akkor pedig, amikor telihold idején berúgtunk a mandragóracujkától, és ott aludtunk a kunyhójában, remek alkalma lett volna rá, hogy visszaéljen a helyzettel. Ellenőrizted, hogy vannak-e nyomok a hattyúnyakadon?

– Ne csúfokodj, vaják – mordult rá Milva. – Hisze te többet tudsz a vérivókró nálunk. Kökörcsinne egúnyolódtá, akko felejjé nekem. Én az erdőbe nőttem fö, iskolába se jártam, sötét vagyok. Nem az én hibám hisze, nem illik ezen gúnyolódni. Szégyen bevallani, de egy picit még én is félek ettő a... Registő.

– Nem is alaptalanul – bólintott a férfi. – Úgy nevezett magasabb rendű vámpír. Rendkívül veszélyes. Ha az ellenségünk volna, én is félnék tőle. De az ördögbe is, ő valami számomra ismeretlen okból a társunkul szegődött. Épp Caed Dhu felé vezet minket, a druidákhoz, akik segíthetnek nekem valamit megtudni Ciriről. Kétségbeesett vagyok, úgyhogy élni szeretnék ezzel a lehetőséggel, nem mondok le róla. Ezért is békülök meg a vámpírtársaságával.

– Csak ezért?

– Nem – felelte kissé vonakodva, de végül az őszinteség mellett döntött. – Nem csak ezért. Ő... Becsületesen viselkedik. Abban a táborban a Chotlánál, amikor a lány fölött bíráskodtak, nem habozott cselekedni. Pedig tudta, hogy ezzel leleplezi magát.

– Kihúzta azt az izzó patkót a tűzből – emlékezett vissza Kökörcsin. – Sőt, pár pillanatig még a tenyerében is tartotta, és még csak el sem fintorodott. Ezt a mutatványt egyikünk sem lenne képes utána csinálni akár csak egy héjában sült krumplival is.

– Nem fogja a tűz.

– Mire képes még?

– Képes, amikor csak akar, láthatatlanná válni. Megbabonázhat a pillantásával, mély álomba meríthet, ahogy az őrszemekkel tette Vissegerd táborában. Képes denevér alakját felvenni és denevér képében repülni. Azt hiszem, ezeket a dolgokat csakis éjszaka és csakis holdtöltekor tudja végrehajtani. De tévedhetek is. Jó néhányszor okozott már nekem meglepetést, lehet, hogy van még valami a tarsolyában. Gyanítom, hogy ő egészen rendkívüli még a vámpírok között is. Képes az emberhez tökéletesen hasonlóvá válni, méghozzá hosszú évek óta. A lovakat és a kutyákat, akik képesek megérezni a valódi természetét, azoknak a gyógyfüveknek az illatával vezeti félre, amiket mindig magánál tart. De még az én medalionom sem reagál a jelenlétére, pedig kellene. Ismétlem, őt nem lehet a szokásos mércével mérni. A többit kérdezzétek meg tőle magától. A társunk. Nem kellene, hogy dolgok kimondatlanul maradjanak köztünk, a kölcsönös bizalmatlanságról és félelmekről nem is beszélve. Eredjünk vissza a táborba. Segítsetek nekem ezzel a rőzsével.

– Geralt?

– Hallgatlak, Kökörcsin.

– Hogyha... Na, a kérdés pusztán elméleti, de... Hogyha...

– Nem tudom – válaszolta őszintén és becsületesen. – Nem tudom, képes lennék-e megölni. Tényleg jobb szeretném, ha nem kellene megpróbálnom.

Kökörcsin szívére vette a vaják tanácsát, és el is határozta, hogy fényt derít a homályos pontokra, és szertefoszlatja a kétségeit. Sort is kerített erre, amint csak tovább indultak. Sort is kerített, a rá jellemző tapintattal.

– Milva! – kiáltott oda hirtelen lovaglás közben a vámpírra sandítva. – Előremehetnél kicsit azzal a te íjaddal, ereszthetnél egy nyilat valami kis gidába vagy vadkanba. A fenébe is, de herótom van már a szedertől meg a gombától, a haltól meg a tavikagylótól. Ennék már a változatosság kedvéért egy falat valódi húst is. Mit szólsz ehhez, Regis?

– Tessék? – kapta fel a vámpír a fejét a ló nyakából.

– Hús! – ismételte határozottan a költő. – Próbálom rábeszélni Milvát, hogy menjen vadászni. Ennél egy kis friss húst?

– Ennék.

– És vért, friss vért, azt innál?

– Vért? – nyelt nagyot Regis. – Nem. Ha vérről van szó, köszönöm, de nem élnék vele. De ha nektek kedvetek támadna, igazán ne zavartassátok magatokat.

Geralt, Milva és Cahir nem törte meg a súlyos, síri csendet.

– Tudom, mire gondolsz, Kökörcsin – mondta lassan Regis. – És hadd nyugtassalak meg. Igaz, ami igaz, vámpír vagyok. De nem iszom vért.

A csend mostanra ólomsúlyúvá vált. De Kökörcsin nem is lett volna Kökörcsin, ha velük hallgatott volna.

– Lehet, hogy félreértettél – felelte látszólag fesztelen. – Én nem arra gondoltam, hogy...

– Nem iszom vért – szakította félbe Regis. – Régóta. Leszoktam.

– Hogyhogy leszoktál?

– Egészen egyszerűen.

– Komolyan mondom, nem értem...

– Bocsáss meg. Ez személyes dolog.

– De...

– Kökörcsin. – A vaják sem bírta megállni, és hátrafordult a nyeregben. – Regis az imént azt közölte veled, hogy szakadj le róla. Épp csak udvariasabban fogalmazta meg. Úgyhogy fogd be végre, légy szíves, a pofádat.

A nyugtalanság és bizonytalanság elvetett magva azonban kisarjadzott, és felütötte köztük a fejét. Amikor éjszakára letáboroztak, még mindig súlyos, feszült volt a légkör; még az a kövér, talán vagy nyolcfontos apácalúd sem volt képes feloldani, amit Milva lőtt a folyóparton, és amit aztán betapasztottak agyaggal, megsütöttek, és jól megettek, tisztára szopogatva a legapróbb csontocskáját is. Az éhségüket elütötték, de a nyugtalanság megmaradt. A beszélgetés Kökörcsin gigászi erőfeszítései ellenére egyre csak akadozott. A poéta fecsegése monológgá változott, olyannyira nyilvánvaló módon, hogy végül aztán ő maga is észrevette, és elhallgatott. A tűzrakás körül uralkodó síri csöndet egyedül a lovak rágcsálta széna zizegése zavarta meg.

A kései óra ellenére valahogy egyikük sem igyekezett nyugovóra térni. Milva vizet forralt a tűz fölé akasztott bográcsban, és a nyilak meggyűrődött tollazását egyengette a gőzben. Cahir a csizmájáról leszakadt csatot javítgatta. Geralt egy gallyat farigcsált. Regis tekintete pedig sorra végigvándorolt mindannyiukon.

– Na, jól van – mondta végül. – Látom, hogy ez elkerülhetetlen. Úgy tűnik, már rég magyarázatot kellett volna adjak nektek bizonyos dolgokra...

– Senki sem várja ezt tőled – hajította Geralt a lángok közé a hosszasan és nagy szenvedéllyel faragott cöveket, hogy aztán felemelje a fejét. – Nekem nincs szükségem a magyarázatodra. Régimódi alak vagyok, ha kezet nyújtok valakinek és társamul fogadom, az többet jelent a számomra, mint akármi közjegyző előtt nyélbe ütött szerződés.

– Én is régimódi vagyok – szólt Cahir továbbra is a csizmája fölé görnyedve.

– Nem is ismerek más módit – közölte szárazon Milva újabb nyílvesszőt csúsztatva a bográcsból felszálló gőzbe.

– Kökörcsin fecsegésével meg ne is törődj – tette hozzá a vaják. – Ő már csak ilyen. Neked pedig se a bizalmadba nem kell avatnod, se magyarázkodnod nem kell előttünk. Mi sem bíztuk rád a titkainkat.

– Mégis úgy sejtem – mosolyodott el kissé a vámpír –, örömmel végighallgatjátok majd azt, amit mondani kívánok, mindenféle kényszer nélkül. Szükségét érzem annak, hogy őszinte legyek azokkal szemben, akiknek kezet nyújtok, és akiket a társamul fogadok.

Ez egyszer egyikük sem szólt közbe.

– Azzal kell kezdenem – közölte egy pillanattal később Regis –, hogy minden, a vámpírtermészetemhez köthető félelem alaptalan. Senkire sem fogom rávetni magam, nem fogok odalopakodni éjnek évadján, hogy az alvó nyakába mélyesszem a fogaim. És nem csupán a társaimról van szó, akikkel kapcsolatban a viszonyom nem kevésbé régimódi az itt jelenlevő régimódiakénál. Nem élek vérrel. Egyáltalán és soha. Leszoktam róla, amikor problémává vált a számomra. Fenyegető problémává, amellyel nem volt könnyű megbirkóznom.

– A probléma – folytatta egy perccel később – alapjában véve oly módon jelentkezett és öltött ijesztő mértéket, ahogyan az a nagykönyvben meg van írva. Már ifjúkoromban is szerettem... hmmm... jó társaságban mulatni, e tekintetben egyébiránt korántsem különböztem a kortársaim nagyjától. Tudjátok, hogy van ez, ti is voltatok fiatalok. Közöttetek azonban létezik a tiltások és korlátozások egyfajta rendszere: szülői hatalom, gyámság, vezetők és öregek, végül pedig a morál. Nálunk mindennek nyoma sincs. A fiatalság teljes szabadságnak örvend, és él is vele. És létrehozza a saját, magától értetődő módon ostoba, viselkedési mintáit a maga hamisítatlan, ifjonti ostobaságában. Nem iszol? Hát miféle vámpír vagy te? Nem iszik? Akkor meg se hívjuk, csak elrontja a mulatságot! A mulatságot nem akartam elrontani, a társas elfogadottság elveszítésének lehetősége pedig megrémített. Volt is mulatság, na. Tivornya és dajdaj, cuháré és hepaj, repültünk mi falura, ahányszor kitelt a hold, és ittunk, akiből csak tudtunk. A legocsmányabb, legrosszabb fajta... hmm... löttyöt. Mit érdekelt minket, kiből, csak a... hmmm... hemoglobin meglegyen... Hisz vér nélkül nincs mulatság! Meg a vámpírnőkhöz sincs meg igazán a bátorság, míg nem ittál egyet.

Regis elhallgatott, a gondolataiba merült. Senki sem kommentálta. Geralt úgy érezte, iszonyú kedve lenne meginni valamit.

– Egyre zajosabbá vált a móka – folytatta a vámpír. – És az idő múlásával egyre durvábbá is. Néha, ha elkapott a gépszíj, három, négy napig vissza se tértem a kriptába. Korábban nevetségesnek tűnő mennyiségű... italtól is elvesztettem az önkontrollt, ami a legkevésbé sem akadályozott abban, hogy folytassam a dorbézolást. A barátok meg... mint a barátok általában. Néhányan megpróbáltak barátságosan észhez téríteni, úgyhogy megsértődtem rájuk. Mások meg fűztek, úgy ráncigáltak ki a kriptából a tivornyákra, sőt, úgy tolták elém a... hmm... objektumokat. És az én rovásomra mulattak.

Milva, aki még mindig a vesszők meggyűrődött tollainak rendbehozatalával bajlódott, dühösen mordult egyet. Cahir befejezte a csizmája javítását, és úgy tűnt, mintha aludna.

– Később aztán – vette fel újra a szálat Regis – riasztó tünetek jelentkeztek. A szórakozás és a barátok kezdtek teljességgel másodlagos szerepbe szorulni. Rájöttem, hogy nélkülük is elvagyok. Elég volt a vér, az lett csak igazán fontos, még ha addig ittam is...

– Míg aztán tükörbe se bírtál nézni? – szólt közbe Kökörcsin.

– Rosszabb – felelte nyugodt hangon Regis. – Én nem látszom a tükörben.

Egy ideig hallgatott.

– Megismertem egy bizonyos... vámpírnőt. Talán fontos is lehetett volna; talán az is volt. Felhagytam a dorbézolással. De nem tartott sokáig. Elhagyott. Akkor aztán kettő helyett kezdtem inni. Az elkeseredettség, a szomorúság, mint ti is tudjátok, remek kibúvó. Mindenkinek úgy tűnik, hogy érti. Még nekem is úgy tűnt, hogy értem. Pedig csak hozzáigazítottam az elméletet a gyakorlathoz. Untatlak titeket? Máris befejezem. Végül aztán megengedhetetlen, teljességgel elfogadhatatlan dolgokat kezdtem művelni, olyasmiket, amiket egyetlen vámpír sem tenne. Elkezdtem ittasan repülni. Egyik éjjel leküldtek a fiúk a faluba vérért, én meg elvétettem a kút felé sétáló lányt, lendületből nekiütköztem a kútkávának... A parasztok kis híján agyonvertek, szerencsére fogalmuk sem volt, hogyan is kellene hozzálátni... Karókkal lyuggattak keresztül, levágták a fejem, végiglocsoltak szenteltvízzel, és elkapartak. El tudjátok képzelni, hogy éreztem magam, amikor felébredtem?

– E’ tuggyuk – felelte Milva a vesszőt méregetve. Mindannyian furcsa szemmel néztek rá. Az íjászlány megköszörülte a torkát, és elfordította a fejét. Regis alig láthatóan elmosolyodott.

– Máris befejezem – mondta. – A sírban aztán volt elég időm elgondolkozni a viselt dolgaimon...

– Elég? – kérdezte Geralt. – Mégis mennyi?

Regis visszanézett rá.

– Szakmai kíváncsiság? Nagyjából ötven év. Amikor regenerálódtam, úgy döntöttem, összeszedem magam. Nem volt könnyű, de elboldogultam valahogy. Azóta nem iszom.

– Egyáltalán? – dadogta Kökörcsin, de a kíváncsisága kerekedett felül. – Egyáltalán? Soha? Hiszen...

– Kökörcsin – húzta fel Geralt kissé a szemöldökét. – Uralkodj magadon. És gondolkodj. Csendben.

– Bocsánat – dörmögte a poéta.

– Ne kérj bocsánatot – felelte a vámpír békülékenyen. – Te pedig, Geralt, ne szapuld már. Megértem a kíváncsiságát. Én, pontosabban én és a mítoszom testesítjük meg az összes emberi félelmét. Nehéz azt várni egy embertől, hogy a félelmeitől megszabaduljon. A félelmek az ember pszichéjében a többi érzelmi állapotnál nem kevésbé fontos szerepet játszanak. A félelemtől mentes psziché nyomorék psziché lenne.

– Képzeld csak el – közölte Kökörcsin visszanyerve nyugalmát –, hogy bennem nem keltesz félelmet. Akkor hát nyomorék lennék?

Geralt egy pillanatig azt hitte, hogy Regis rávillantja majd a fogait, így gyógyítva ki Kökörcsint a vélt nyomorából, de tévedett. A vámpírból hiányzott a teátrális gesztusokra való hajlam.

– Én a tudatban és a tudatalattiban gyökerező félelmekről szóltam – magyarázta nyugodtan. – Ne sértsen meg a metafora, de a varjú se fél a karóra aggatott rongyos kalaptól-ujjastól, ha egyszer a félelmét leküzdve letelepedett. Ha azonban belekap a szél a maskarába, a madár is meneküléssel fog reagálni.

– A varjú viselkedését a létért folytatott küzdelem magyarázza – jegyezte meg a sötétben Cahir.

– Egy szart magyarázza – horkant föl Milva. – Nem a maskarátó fé a varnyú, hanem az embertő, mer az ember aztá kövekke meg nyilla megy neki.

– A létért folytatott küzdelem – helyeselt Geralt. – Annyi, hogy nem ember, hanem varjú módjára. Köszönjük a magyarázatot, Regis, és teljes mértékben el is fogadjuk. De ne turkálj az emberi tudatalatti bugyraiban. Milvának igaza van. Az okok, amiért az emberek páni félelemmel reagálnak egy szomjas vámpír látványára, korántsem irracionálisak; éppenhogy a túlélés vágyából fakadnak.

– Megszólalt a specialista – hajolt meg a vámpír kissé a vaják irányába. – A hivatásos, akinek hiszen a szakmai büszkeség sem engedné, hogy alaptalan félelmekkel való küzdelemért várjon fizetséget. Elvégre egy magára valamennyire is adó vaják kizárólag a valós és közvetlen fenyegetést jelentő gonosszal szembeni harcot vállalhatja fel. Ez a hivatásos pedig bizonyára szívesen elmagyarázza majd nekünk, miért is jelent a vámpír a sárkánynál vagy akár a farkasnál nagyobb rosszat. Végtére is utóbbi kettő épp úgy rendelkezik szemfoggal.

– Talán azért, mert az utóbbi kettő éhségében vagy önvédelemből használja a szemfogát, ellenben a móka kedvéért, netán arra, hogy társaságban feloldódjon vagy az ellenkező nemmel szembeni félénkségét levetkezze, sosem?

– Az embereknek fogalma sincs erről – hárított azonnal Regis. – Te régóta tudsz róla, a kompánia nagyja alig egy perce. A fennmaradó többség mélységesen meg van győződve arról, hogy a vámpírok a vérükkel nem játszadoznak, hanem táplálkoznak, méghozzá kizárólag vérrel és kizárólag emberi vérrel. Márpedig a vér életadó nedv, az elhullajtása együtt jár az organizmus, az életerő gyengülésével. Úgy okoskodtok: a lény, amely a vérünket ontja, halálos ellenségünk. Az a lény, amely a vérünkért eped, elvégre azzal táplálkozik, kétszeresen is gonosz teremtmény: a maga életerejét a miénk kárára növeli; hogy a faja virágozhasson, a miénknek pusztulnia kell. Végezetül pedig, az ilyesfajta lény azért is visszataszító, mert noha ismerjük a vér életadó erejét, undorodunk tőle. Inna bárki is közületek vért? Kétlem. De léteznek olyan emberek is, akiken a vér puszta látványától gyengeség lesz úrrá, akár el is alélnak. Vannak társadalmak, amelyek a nőket a hónap bizonyos napjain tisztátalannak tekintik és izolálják...

– Talán a vadak közt – szakította félbe Cahir. – A vér látványától meg legfeljebb csak ti, nordlingok vagytok képesek elájulni.

– Tévúton járunk – emelte fel a fejét a vaják az egyenes útról valami kétes filozófia sűrűjébe térve le. Gondolod, Regis, hogy az emberek számára bármiféle különbséget jelentene, ha tudnák, hogy nem prédának tekintitek őket, hanem söntésnek? Miben látod itt a félelmek irracionalitását? A vámpírok az emberek vérét szívják, ezt a tényt történetesen lehetetlen kétségbe vonni. Az az ember, akit egy vámpír vodkás demizsonként kezel, veszít az erejéből, ez éppúgy nyilvánvaló. Az az ember, akit, hogy úgy mondjam, lecsapoltak, végérvényesen elveszti a vitalitását. Egész egyszerűen meghal. Bocsáss meg, de a halálfélelmet nem lehet egy kalap alá venni a vértől való idegenkedéssel. Legyen az akár havi, akár másik.

– Olyan okosakat beszétek, egésze körbeszédűt tőle a fejem – horkant föl Milva. – De hisze az összes okosságotok így is, úgy is csak akörü forog, ami az asszonynak a pendelye alatt van. A szaros kis filozófusai.

– Tekintsünk el egy pillanatra a vér szimbolikájától – szólt Regis. – Mert e tekintetben a mítoszok alapjául bizonyos mértékig valóban tények szolgáltak. Összpontosítsunk azokra a mítoszokra, amelyek közkeletűek, noha korántsem tényeken alapulnak. Hiszen mindenki tudja, hogy akit egy vámpír megharapott, maga is vámpírrá kell váljon; feltéve, hogy túléli. Igazam van?

– Igaz – felelte Kökörcsin. – Volt is egy ballada...

– Ismered az aritmetika alapjait?

– Én mind a hét szabad művészetet tanulmányoztam. A diplomát pedig summa cum laude szereztem.

– A Szférák Együttállását követően nagyjából ezerkétszáz magasabb rendű vámpír maradt a világotokban. A teljességgel absztinensek száma, merthogy rajtam kívül nem is kevesen vannak még, kiegyenlíti azokét, akik mértéktelenül isznak, ahogyan annak idején jómagam is. Ha az átlagot nézzük, a statisztikai vámpír minden holdtöltekor iszik, merthogy a telihold számunkra olyan ünnep, amelyre szokásunk... hmmm... inni egyet. Hogyha mindezt átvezetjük az emberi kalendáriumra, évi tizenkét holdtöltét fogadva el alapul, elméletileg összesen évi tizennégyezer-négyszáz megharapott emberrel kell számolnunk. Az Együttállás óta, ismét csak a ti időszámításotokat véve a számítás alapjául, körülbelül ezerötszáz év telt el. Egy egyszerű szorzás eredményéből is megállapítható, hogy jelen pillanatban elméletileg huszonegymillió-hatszázezer vámpírnak kellene léteznie e világban. Amennyiben azonban a számítást a geometriai növekedéssel is kiegészítjük...

– Elég – sóhajtott fel Kökörcsin. – Nincs nálam abakusz, de az összeget el tudom képzelni. Vagy inkább el sem tudom képzelni. Ami azt jelenti, hogy a vámpírizmussal való megfertőződés badarság és puszta kitaláció.

– Köszönöm – hajolt meg Regis. – Térjünk rá a következő mítoszra, amely azt hirdeti: a vámpír olyan ember, aki meghalt ugyan, de nem egészen. Nem rothad, és nem is porlad el a sírban. Ott fekszik frissen és pirospozsgásan a földben, készen arra, hogy előbújjon és harapjon. Honnan is származhatna ez a mítosz, ha nem a tudatalatti és irracionális undorotokból a mélyen tisztelt elhunytakkal szemben? A halottakat persze tisztelettel övezitek, megemlékeztek róluk, halhatatlanságról álmodtok, a mítoszaitokban és legendáitokban lépten-nyomon feltámad valaki, és legyőzi a halált. De hogyha a tiszteletreméltó, jobb létre szenderült dédapátok valóban előmászna hirtelen a sírjából, és sört követelne, kitörne a pánik. És nem is csodálom. A szerves anyag, amelyben az életfolyamatok leálltak, kellemetlen formában megnyilvánuló degradációnak esik áldozatául. Szaglik, egyetlen szétfolyó masszává válik. A halhatatlan lélek, amely a mítoszaitok oly nélkülözhetetlen elemét jelenti, iszonyodva hagyja hátra a bűzös dögöt és reppen tova. Tiszta; nyugodtan övezheti tisztelet. Kigondoltatok azonban egy olyan, visszataszító lélekfajt, amely nem száll tova, nem hagyja el a tetemet, mi több, még csak bűzleni sem hajlandó. Ez aztán csak az ocsmány és természetellenes! Az eleven halott számotokra minden undorító anomáliák legundorítóbbika. Valami kreténnek még az „élőholt” kifejezést is sikerült kiagyalnia, amellyel oly előszeretettel illettek minket.

– Az emberi faj – mosolyodott el finoman Geralt – babonás és primitív. Nehézséget jelent a számára teljességgel megérteni és szabatosan megnevezni egy olyan lényt, amely feltámad, noha karókkal lyuggatták keresztül, fejét vették, és elásták a földbe ötven évre.

– Csakugyan, valóban nehéz lehet. – A vámpír ügyet sem vetett a gúnyolódásra. – A mutálódott fajotok képes a köröm, a haj és a felhám regenerációjára, azt a tényt azonban képtelen felérni ésszel, hogy léteznek nála e tekintetben tökéletesebb fajok. Az erre való képtelenség ugyanakkor nem a primitívségéből fakad. Épp ellenkezőleg: az egocentrizmusból és a saját tökéletességetekbe vetett hitből. Valami, ami nálatok tökéletesebb, szükségszerűen csak ocsmány aberráció lehet. Az ocsmány aberrációkat pedig a mítoszok közé szokás sorolni. Szociológiai megfontolásból.

– Szart se értek én ebbő az egészbő – jelentette ki nyugodt hangon Milva a nyílheggyel söpörve félre haját a homlokából. – Hisze értem én, hogy mesékrő beszétek, a meséket meg hisze én is ismerem, még ha ilyen ostoba, erdei lán is vagyok. Nagyon meglep az viszont engem, hogy te egyátalán nem fész a naptó, Regis. A mesékbe mindig hamuvá égeti a nap a vámpírt. Akko talán ezt is a mesékhez kellene hozzácsapjam?

– Pontosan – helyeselt Regis. – Abban a hitben éltek, hogy a vámpír csak éjszaka jelent veszélyt, a nap első sugara hamuvá változtatja. E mítosz alapját, amelyet az ősi tábortüzek mellett kovácsoltak, a saját szolaritásotok jelenti, vagyis a melegkedvelő voltotok és a napi biológiai órátok, amely nappali aktivitást feltételez. Az éjszaka számotokra hideg, sötét, gonosz, fenyegető, tele veszéllyel; a napfelkelte ellenben újabb győzelmet jelent a túlélésért folytatott harcban, új napot, a lét kontinuációját. A napfény világosságot és meleget hoz, a benneteket éltető napsugarak a számotokra ellenséges monstrumok vesztét okozzák. A vámpír hamuvá porlad szét, a troll petrifikálódik, a vérfarkas visszaalakul emberré, a goblin szemét eltakarva menekül. Az éjszakai ragadozók visszatérnek nyughelyükre, megszűnnek fenyegetést jelenteni. Egészen naplementéig tiétek a világ. Ismétlem és hangsúlyozom: a mítosz ősöreg tábortüzek mellett keletkezett. Mostanra kizárólag csak mítosz, elvégre immár megvilágítjátok és fűtitek lakóhelyeiteket; noha továbbra is a szoláris ritmus irányít benneteket, sikerült meghódítanotok az éjszakát is. Mi, magasabb rendű vámpírok, szintén eltávolodtunk némiképp az ősi kriptáinktól. Meghódítottuk a nappalt. Így teljes az analógia. Kielégítőnek találod a magyarázatot, drága Milva?

– Nemigen – hajította félre az íjászlány a nyilat. – De talán fefogtam. Tanulok én. Még ki is okosodok. Szociolócija, aktivácijó, miskulancija, vérfarkológja. Aszongyák, botta verik az embert az iskolába. Veletek csak kedvesebb tanulni. A fejed az megfájdu egy picinyt, de a valagad, az egybe marad.

– Egy dologhoz azonban kétség sem férhet és könnyű észrevenni is – mondta Kökörcsin. – A nap sugarai nem változtatnak hamuvá, Regis, a nap melege épp olyan kevéssé van rád hatással, mint az az izzó patkó, amit olyan hősiesen kaptál ki a tűzből puszta kézzel. Visszatérve azonban az analógiáidhoz, számunkra, emberek számára, az aktivitásunk természetes ideje mindig is a nappal marad, a pihenés természetes ideje pedig az éjszaka. Ilyen a testi felépítésünk; nappal, példának okáért, jobban látunk, mint éjszaka. Geralt persze ez alól kivételt jelent, elvégre mindig ugyanolyan jól lát; de hát ő mutáns. A vámpírok esetében is mutáció tehet minderről?

– Úgy is mondhatnánk – hagyta helyben Regis. – Bár úgy gondolom, hogy amennyiben a mutáció megfelelően hosszú időtartamot ölel fel, megszűnik mutáció lenni: evolúcióvá válik. De az, amit a testi felépítés kapcsán említettél, találó. A napfényhez való alkalmazkodás kellemetlen szükségszerűségnek bizonyult a számunkra. A túlélés érdekében e tekintetben hasonlóvá kellett válnunk az emberekhez. Úgy is mondhatnám: mimikri. Aminek egyébiránt megvannak a maga következményei. Hogy metaforával éljek: betegágyra kárhoztattuk ezzel magunkat.

– Tessék?

– Van alapunk azt feltételezni, hogy a napfény hosszútávon halált okoz. Létezik egy elmélet, mely azt állítja, hogy szerény becslések szerint nagyjából ötezer év múlva kizárólag lunáris lények fogják ezt a világot benépesíteni, amelyek éjjel válnak aktívvá.

– Még jó, hogy ezt nem fogom megérni – sóhajtott fel Cahir, azután nagyot ásított. – Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de engem a fokozott nappali aktivitás épp az éjszakai alvás szükségességére emlékeztet.

– Engem is – nyújtózott el a vaják. – És a gyilkos nap felkeltéig már csak alig néhány órácska maradt. De mielőtt még elnyomna minket az álom... Regis, a tudomány és az ismeretterjesztés jegyében, oszlass még el valami mítoszt a vámpírizmussal kapcsolatban. Mert felteszem, akad még a tarsolyodban.

– Valóban – bólintott a vámpír. – Még egy. Az utolsó, ámbár egyáltalában nem a legcsekélyebb fontosságú. Olyasfajta mítosz ez, amelyet a szexuális fóbiáitok diktáltak.

Cahir halkan felhorkant.

– Ezt a mítoszt hagytam a végére – mérte végig Regis tekintetével –, és jómagam tapintatosan nem is tettem volna róla említést, de mivel Geralt ezt a felhívást intézte hozzám, nem kíméllek meg tőle bennetek. Az embereket a szexualitáshoz kapcsolódó félelmek mozgatják legerősebben. A szűzlány, aki a vérét szívó vámpír ölelő karjaiba alél, az ifjú, akit a vámpírnő undorító praktikáinak martalékául dobtak, kinek ajkai testén kalandoznak. Így képzelitek el. Orális erőszakként. A vámpír félelemmel bénítja meg az áldozatát, hogy aztán orális szexre kényszerítse. Vagy inkább az orális szex valamiféle undorító paródiájára. Márpedig az ilyesfajta szexualitás, amely a szaporodást kizárja, visszataszító a számotokra.

– A saját nevedben beszélj – morogta a vaják.

– Aktus, amelyet nem szaporodás, hanem gyönyör és pusztulás koronáz – folytatta Regis. – Ti pedig vészjósló mítosszá formáltátok. Tudat alatt magatok is ilyesvalamire vágytok, de kitértek az elől, hogy a partnereteknek, legyen akár nő, akár férfi, megadjátok. Így hát az a bizonyos mitikus vámpír teszi ezt meg helyettetek, ily módon emelkedve a gonosz csábító szimbólumává.

– Nem megmondtam? – kiáltott fel Milva, amint csak Kökörcsinnek sikerült elmagyaráznia neki, mire is gondolt Regis. – Másró se, csak arró! Okosan kezdik, de ki akko is mindig csak a pinára lyukadnak!

A darvak krúgatása lassan elhalkult a távolban.

Másnap, emlékezett vissza a vaják, lényegesen jobb hangulatban indultunk útnak. És akkor, teljesen váratlanul, megint utolért minket a háború.

Vad rengeteggel borított, jóformán néptelen és vajmi kevés stratégiai jelentőséggel bíró tájon keresztül vezetett az útjuk, amely semmivel sem kecsegtethette a portyázókat. Noha Nilfgaard közelében jártak, a császárság uralta területektől pedig csak a Nagy-Jaruga árja választotta el őket, olyan határvidék volt ez, mellyel nem könnyű megbirkózni. Annál is nagyobb volt a meglepetésük.

A háború kevésbé parádés módon mutatkozott meg, mint Bruggében és Soddenban, ahol éjszakánként a tüzek fényétől világolt a horizont, nappal pedig fekete füstoszlopok keresztezték az eget. Itt, Angrenban, mindez korántsem volt ennyire látványos. Rosszabb volt. Varjúcsapatot pillantottak meg hirtelen vad károgással az erdő felett keringeni; nem sokkal ezután pedig rábukkantak a holttestekre is. Noha a ruháiktól megfosztották őket, és lehetetlennek tetszett az azonosításuk, a tetemek az általuk elszenvedett rendkívül erőszakos halálnemek kétségbevonhatatlan, szemmel látható nyomait viselték magukon. Ezek az emberek harcnak estek áldozatául. De nem egyedül. A holttestek nagyja a bozótosban hevert, de néhány, rettenetesen megcsonkított tetem a kezeinél vagy lábainál fogva lógott a fák ágairól, kialudt máglyákból nyújtották feléjük elszenesedett végtagjaikat, karókon meredeztek. És bűzlöttek. Hirtelen egész Angren a barbárság borzalmas, undorító bűzével kezdett szaglani.

Nem telt bele sok idő, és már a szorosokban és az erdők sűrűjében kellett bujdokolniuk, mert jobbról is, balról is, előttük és mögöttük is dübörgött az út a lovassági mének patái alatt, ahogy egyre újabb és újabb egységek vonultak el a búvóhelyük mellett, felverve a port.

– Már megint – csóválta a fejét Kökörcsin. – Már megint nem tudjuk, ki kivel harcol és miért. Már megint nem tudjuk, ki van mögöttünk és ki van előttünk, ki melyik irányba tart. Ki van támadásban, és ki van visszavonulóban. Hogy vinné el a rosseb az egészet! Nem emlékszem, mondtam-e már nektek, de az a véleményem, hogy a háború valahogy mindig egy tűzvész dúlta kuplerájra emlékeztet...

– Mondtad – szakította félbe Geralt. – Vagy ezerszer.

– Egyáltalán miért küzdenek ezek itt? – köpött szaftosat a költő. – Borókáért meg homokért? Hisz semmi többel nem büszkélkedhet ez a szépséges vidék!

– Azok között, akik ott feküdtek abba a bozótba – mondta Milva – vótak tündék is. Járnak erre Scoia’tael kommandók, mindig is jártak. Erre vezet az útjuk, amikor az önkénteseik Dol Blathannábó meg a Kéklő-hegységbő Temeria felé vonúnak. Ezt az útjukat akarja eláni valaki. Én azt mondom.

– Nem kizárt – ismerte el Regis –, hogy a temeriai hadsereg rendez errefelé hajtóvadászatokat a Mókusok ellen. De sok itt valahogy a katona a környéken. Az a gyanúm, hogy a nilfgaardiak mégis csak átkelhettek a Jarugán.

– Nekem is ez a gyanúm – fintorodott el kissé a vaják Cahir rezzenéstelen arcára pillantva. – A hullák, amiket ma reggel láttunk, a nilfgaardi hadviselés nyomairól árulkodtak.

– Egyik se jobb a másikná – kaffant föl Milva, váratlanul a fiatal nilfgaardit véve oltalmába. – Cahirra meg csak ne nézzé olyan sandán, mer most má ugyanaz a különös egy sors köt titeket kettőtöket össze. Ő is az életéve fizet, ha a Feketék karmai közé kerü, te meg épp a mútko lépté meg a temeriaiak kötele elő. Nincs érteme azt tudakóni, melyik sereg a hátunkba meg melyik előttünk, ki velünk, ki ellenünk, kik itt a jók meg kik a rosszak. A mieink most aztá mind közös ellenségek, édes mindegy, milyen mundérba vannak.

– Igazad van.

– Érdekes – mondta Kökörcsin, amikor másnap ismét csak egy szurdokban kellett elrejtőzniük, hogy kivárják a végét a soron következő kavalkádnak. – Úgy vágtat a hadsereg a dombon, hogy csak úgy reng belé a föld, lentről meg, a Jaruga irányából, fejszéket hallani. Úgy vágják a favágók az erdőt, mintha mi sem történt volna. Ti is halljátok?

– Nem biztos, hogy favágók azok – töprengett el Cahir. – Lehet, hogy az is a hadsereg? Valami utászmunka talán?

– Nem, ezek favágók – állapította meg Regis. – Szemmel láthatóan semmi sem képes megzavarni az angreni arany exploitációját.

– Miféle aranyét?

– Nézzétek csak meg azokat a fákat – vette elő a vámpír újból a mindentudó bölcs felsőbbséges hangját, aki az együgyűeket és nehézfejűeket kénytelen oktatni. Elég gyakran vette fel ezt a hangnemet, ami némiképp dühítette is Geraltot.

– Azok a fák ott – ismételte Regis – cédrusok, hegyi juharok és angreni fenyők. Rendkívül értékes nyersanyagot jelentenek. Minden tele van erre kötőhelyekkel, ahonnan aztán a fatörzseket úsztatják le a folyón. Mindenütt irtások, éjjel-nappal csattognak a fejszék. A háború, amelynek szem- és fültanúi vagyunk, kezd értelmet nyerni. Nilfgaard, mint azt tudjátok, elfoglalta a Jaruga torkolatát, Cintrát és Verdent, valamint Felső-Soddent. Mostanra valószínűleg Bruggét és Alsó-Sodden egy részét is. Mindez azt jelenti, hogy az Angrenból úsztatott fa már a császári fűrészmalmokat és dokkokat látja el. Így hát míg az északi királyságok a szállítmányokat próbálják visszatartani, a nilfgaardiak épp ellenkezőleg, azt akarják, hogy minél több fát vágjanak ki és indítsanak útnak.

– Nekünk pedig, mint általában, pechünk van – bólogatott Kökörcsin. – Mert nekünk Caed Dhuba kellene éppen Angren kellős közepén és ezen a faháborún keresztül eljutnunk. Hát nincs más út, a fenébe is?

Ugyanezt a kérdést, emlékezett vissza a vaják a Jaruga fölött lemenő napot figyelve, tettem fel Regisnek, amint csak a patadobogás elcsitult a távolban, elcsendesedett minden, és továbbindulhattunk végre az utunkra.

– Más út Caed Dhuba? – tűnődött el a vámpír. – Hogy elkerüljük a dombokat, kitérve a hadseregek útjából? Létezik ilyen út, hogyne. Nem kimondottan kényelmes és nem is kimondottan biztonságos. Hosszabb. De azt garantálom, hogy hadsereggel nem fogunk találkozni ott.

– Beszélj.

– Elkanyarodhatunk dél irányába, és megpróbálhatunk a Jaruga meanderének mélyföldjén átkelni. Ysgithen át. Ismered Ysgithet, vaják?

– Ismerem.

– Keltél már ár valaha a szikeseken?

– Persze.

– A hangodból sugárzó nyugalom – köszörülte meg a torkát a vámpír – arról tanúskodik, hogy az elképzelés elfogadható a számodra. Nos, öten vagyunk, beleértve egy vajákot, egy harcost és egy íjászt is. Tapasztalat, két kard, egy íj. Ahhoz kevés, hogy egy nilfgaardi portyával szembeszálljunk, de Ysgithhez elég kell legyen.

Ysgith, gondolta magában a vaják. Harmincegynéhány négyzetkilométernyi aprócska tavakkal pettyezett mocsár és ingovány. És a lápokat elválasztó komor szikesek, ahol különös fák nőnek. Némelyiket pikkely borítja; a tövüknél gumósak, akár a hagyma, felfelé keskenyednek, lapos és sűrű koronájuk felé. Megint mások alacsonyak és görbék, nagy rakás polipként tekergőző gyökerükön trónolnak, csupasz ágaikról pedig mohaszakáll és kiszáradt mocsári zuzmó csügg. A szakállak állandó mozgásban vannak; de nem a szél, hanem a mérgező mocsárgáz az oka. Ysgith, a Posvány. A Bakszag elnevezés találóbb volna.

Az ingoványok, a lápok, a békalencsével és átokhínárral benőtt tavak és tócsák csak úgy lüktetnek az élettől. Nem csak hódok, békák, teknősök és vízimadarak fészkelnek ott. Ysgith csak úgy nyüzsög a sokkalta veszélyesebb, ollókkal, csápokkal és fogólábakkal felfegyverkezett teremtményektől, melyekkel általában megragadni, megsebezni, vízbe fojtani és cafatokra tépni a szokásuk. Ilyesfajta lényekből annyi megél ott, hogy még soha senkinek sem sikerült azonosítania és osztályoznia az összeset. Még a vajákoknak sem. Ő maga is csak ritkán vadászott Ysgithben és úgy egyáltalán Alsó-Angrenban. Gyéren lakott vidék volt ez, az a maréknyi, mocsarak szélén élő ember hozzászokott már ahhoz, hogy tájelemként kezelje a szörnyeket. Félelemmel vegyes tisztelettel viseltettek irántuk, de csak ritkán fordult meg a fejükben, hogy vajákot fogadjanak, hogy az elpusztítsa őket. Ritkán; de nem soha. Geralt ismerte hát Ysgithet és a fenyegetést, amelyet jelentett. Két kard, egy íj, gondolta magában. És a tapasztalat, a vajákként szerzett gyakorlatom. Csapatban sikerülnie kell. Különösen, ha én leszek az elővéd, és mindenre figyelek majd. A korhadt fatörzsekre, a hínárhalmokra, a fűcsomókra, a növényekre, még az orchideákra is. Mert Ysgithen néha még az orchidea is csak látszólag tűnik virágnak, valójában azonban mérges rákpók. Muszáj lesz Kökörcsint rövid pórázra fogni, vigyázni, nehogy hozzáérjen valamihez. Annál is inkább, mert nincs ott hiány az olyan növényekben, amelyek szeretik egy-egy darabka hússal kiegészíteni a klorofil-diétájukat. Olyanokból, melyeknek hajtásai bőrrel érintkezve éppoly hatásosak, akár a rákpók mérge. Na és a gáz, természetesen. A mérgező pára. Ki kell majd gondolkodni, mivel takarják el az orrukat és a szájukat...

– Hogy legyen hát? – szakította ki Regis a gondolatai közül. Elfogadod a tervet?

– Elfogadom. Indulás.

Valami azt súgta nekem akkor, emlékezett vissza a vaják, hogy ne osszam meg a kompánia többi tagjával az Ysgithen való átkelés tervét. Hogy arra kérjem Regist, ő se dicsekedjen el vele. Magam sem tudom, miért vonakodtam ettől. Most, amikor minden teljesen és tökéletesen a feje tetejére állt, bemesélhetném magamnak, hogy Milva viselkedésére figyeltem fel. A problémákra, amelyekkel küzdött. A nyilvánvaló jelekre. De nem volna igaz. Semmit sem vettem észre, ha pedig észre is vettem valamit, nem vettem komolyan. Mint egy igazi ökör. Mentünk hát tovább keletnek, egyre halogatva, hogy a mocsarak felé kanyarodjunk.

Másfelől viszont jó, hogy halogattuk, gondolta magában, előhúzva a kardját, és végigfuttatva hüvelykjét a borotvaéles pengén. Ha akkor azonnal Ysgith felé indultunk volna, ma nem lenne az enyém ez a fegyver.

Virradat óta nem láttak, de nem is hallottak egyetlen sereget sem. Milva lovagolt elöl, messzire maga mögött hagyva a kompánia többi tagját. Regis, Kökörcsin és Cahir cseverészett.

– Csak hajlandóak legyenek azok a druidák megerőltetni magukat, és segíteni nekünk Ciri dolgában – aggodalmaskodott a költő. – Volt már nekem szerencsém druidákkal találkozni, és higgyétek el, kelletlen, maguknak való, hangyás egy embergyűlölők voltak. Az is előfordulhat, hogy egyáltalán nem is méltóztatnak majd szóba állni velünk, nemhogy még a mágiájukat használják.

– Regis – emlékeztette a vaják – ismer valakit azok közül ott Caed Dhuban.

– És nem datálódik az az ismeretség véletlen három- vagy négyszáz évvel ezelőttre is?

– Lényegesen újabb keletű – biztosította titokzatos mosollyal a vámpír. – Különben is, a druidák hosszú életűek. Egyfolytában a levegőn vannak, a háborítatlan, romolatlan természet ölén, ami remek hatással van az egészségre. Lélegezz mélyeket, Kökörcsin, szívd tele a tüdődet az erdei levegővel, és te is egészséges maradsz.

– Ettől az erdei levegőtől – felelte kötekedve Kökörcsin – lassan bundát növesztek, az ördögbe is. Éjszakánként kocsmával, sörrel és fürdővel álmodom. A romolatlan természetet meg vigye el a jó romolatlan rosseb, a magam részéről egyébként is kételkedem abban az egészségre gyakorolt nagy jótékony hatásában, különösen, ami a lelkit illeti. Erre épp az emlegetett druidák jelentik a legjobb példát, mert azok aztán hangyás egy eszementek voltak. Állandóan csak a drága természetükön meg a védelmén lovagolnak. Hát nem láttam én elégszer, ahogy petíciókat nyújtottak be az uralkodókhoz? Ne vadásszunk, fát se vágjunk, a trágyalevet se engedjük a folyóba, meg ehhez hasonló baromságok. De a hülyeség csúcsa az volt, amikor az egész fagyöngykoszorúba öltözött delegációjuk megjelent Ethain királynál Cidarisban. Épp arra jártam...

– Mit akartak? – kíváncsiskodott Geralt.

– Cidaris, mint azt tudjátok, egyike azoknak a királyságoknak, ahol az emberek többsége halászatból él. A druidák azt követelték, hogy a király rendelje el meghatározott szemnagyságú hálók használatát, és szigorúan büntesse azokat, akik a rendeletben szereplőnél kisebb szemű hálókat használnak. Ethainnak leesett az álla, a fagyöngyösök pedig elmagyarázták, hogy a szemek jelentik az egyetlen lehetőséget arra, hogy a halállományt megvédhessék a kimerüléstől. A király kivezette őket a teraszra, a tengerre mutatott, és elmesélte, hogy a hajósai legbátrabbika egyszer két hónapig hajózott egyfolytában nyugatnak, mire visszafordult, mert elfogyott az édesvíz a bárkán, szárazföldnek pedig nyoma sem volt a horizonton. Valóban azt képzelnék ők, a druidák, kérdezte, hogy egy ilyen tenger halállományát ki lehet meríteni? Természetesen, erősítették meg a fagyöngyösök; bár kétségkívül a tengeri halászat marad majd fenn a természetből való közvetlen élelemszerzés módjaként legtovább, eljön az idő, amikor elfogy a hal, és bekopogtat az éhség. Ezért kell hát okvetlenül nagyobb szemű hálókkal halászni, a kifejlett halakat kifogni, védve a halivadékokat. Ethain akkor megkérdezte, mikor fog a druidák számításai szerint a szörnyű, ínséges idő beköszönteni; ők meg erre, hogy kétezer év múlva, a prognózisaik szerint. A király udvarias búcsút vett tőlük, és arra kérte őket, hogy nézzenek be ismét úgy ezer év múlva, akkor majd meggondolja a dolgot. A fagyöngyösök nem értették a tréfát, és hőbörögni kezdtek, úgyhogy hamar a kapun kívül találták magukat.

– Ezek a druidák már csak ilyenek – helyeselt Cahir. – Nálunk, Nilfgaardban...

– Na megvagy! – kiáltott fel győzedelmesen Kökörcsin. – Nálunk, Nilfgaardban! Tegnap még, amikor nilfgaardinak neveztelek, úgy pattogtál, mint akit a lódarázs csípett meg. Eldönthetnéd talán végre, Cahir, ki is vagy te valójában.

– Nektek – vonta meg a vállát Cahir – így is, úgy is nilfgaardi maradok, látom én, hogy semmi sem győz meg titeket. A miheztartás végett azért tudnotok kell, hogy a Császárságban ez az elnevezés csak a főváros és az Alba alsó folyásánál elhelyezkedő, közvetlen szomszédsága tősgyökeres lakosait illeti meg. Az én nemzetségem Vicovaróból származik, így hát...

– Fogjátok be a pofátok! – parancsolt rájuk váratlanul és vajmi kevéssé udvariasan az elővéd szerepét betöltő Milva. Mindannyian azonnal elhallgattak, és visszafogták a lovaikat is, mivel megtanulták már, hogy ez annak a jele, ha a lány lát, hall vagy ösztönösen megérez valamit, amit azután megehetnek majd, feltéve, hogy sikerül a közelébe férkőznie és eltalálnia a nyilával. Milva csakugyan készenlétbe helyezte az íját, de nem ugrott le a nyeregből. Nem vadászatról volt hát szó. Geralt óvatosan közelebb léptetett.

– Füst – bökte oda kurtán a lány.

– Nem látom.

– Szagój a levegőbe.

Az íjászlány orra nem tévedett, noha a füstszagot alig lehetett érezni. Nem lehetett tűzvész, de üszök füstje sem. Ennek a füstnek, állapította meg magában Geralt, kellemes volt az illata. Olyan tűzről fújt, amin sütöttek valamit.

– Ekerűjük? – kérdezte Milva félhangon.

– De előbb vetünk rá egy pillantást – felelte a férfi a kancáról leszállva és Kökörcsinnek nyújtva a gyeplőt. – Jobb, ha tudjuk, mit kerültünk el. És hogy ki van a hátunk mögött. Gyere velem. A többi meg maradjon nyeregben. Legyetek óvatosak.

Az erdőszéli bozótosból jó kilátás nyílt a széles irtásra és a szabályos rakásokba rendezett fatörzsekre. A vékonyka füstoszlop épp onnan, a farakások közül szállt fel. Geralt valamelyest megnyugodott – ameddig a szem ellát, semmi sem mozdult, a rakások között pedig túlságosan is kevés volt a hely ahhoz, hogy nagyobb csoport rejtőzhessen ott. Milva is látta ezt.

– Nincsenek lovaik – suttogta. – Ezek nem katonák. Én azt mondom, favágók.

– Szerintem is. De odamegyek megnézni. Fedezz.

Ahogyan a farakások között óvatosan cikázva közelebb merészkedett, hangokat hallott. Még közelebb ment. És nagyon elcsodálkozott. De a füle nem csalta meg.

– Fél göb langali!

– Kis tök stósz!

– Sróf!

– Tartom. Ütés! Lássuk a medvét! Ó, hogy az a...

– Hahaha! Egy szál alsó, aprajával! Csont a boka! Előbb szarod te lábon magad, mint hogy egy kis stószt is összerakjál itt!

– Meglátjuk mi még azt. Alsót raktam. Mi van, bevetted? Ej, Yazon, úgy játszottál, mint a kacsa valaga!

– Hát minek nem a dámát raktad, te húgyagyú? Hej, de fognám én azt a botot...

A vaják talán tovább is óvatos maradt volna – végtére is temérdek mindenféle népség srófozhat, meg hát a Yazon nevet is sokan viselhetik. A kártyázok izgatott hangjai közé azonban egyszerre csak a jól ismert, rekedtes rikácsolás is befurakodott.

– Rrrr... vanyád!

– Üdv, fiúk – lépett elő Geralt a farakás mögül. – Jó látni titeket. Különösen, hogy ismét teljes a létszám, még a papagájt is beleértve.

– Azt a leborult mindenségit! – Zoltan Chivay meglepetésében kiejtette kezéből a kártyalapokat, aztán olyan fürgén pattant fel a földről, oly hirtelen, hogy a vállán csücsülő Duda Feldmarschall is csak úgy csapkodott a szárnyával, rémülten rikoltva fel. – A vaják, mint ahogy itt állok! Vagy ez is valami fata morgana? Percival, te is látod, amit én?

Percival Schuttenbach, Munro Bruys, Yazon Varda és Figgis Merluzzo körbesereglette Geraltot, és fáradtra szorongatták a jobbját a kézfogásaikkal. Amikor aztán a halmokba rakott fatörzsek mögül előbukkant a banda többi tagja is, a zajos öröm is ennek megfelelően fokozódott.

– Milva! Regis! – kiáltotta Zoltan összeölelgetve őket. – Kökörcsin, élve, ha kötéssel is a képén! Na és, mit mondasz, te átkozott nótafa, erre az újabb melodrámai frázisra? Csak kiderült, hogy az élet az nem poétika! És tudod, miért nem? Mert nem tűri a kritikát!

– És hol – nézett körbe Kökörcsin – bujkál Caleb Stratton?

Zoltan és a többiek elhallgattak, elkomorultak hirtelen.

– Caleb – mondta végül a törp szipogva egyet – egy nyírfácska alatt pihen a földben, távol a szeretett hegycsúcsaitól és Carbon hegyétől. Amikor a Feketék ott az Ina mentén ránk rontottak, túl lassan szedte a lábát, nem érte el az erdőt... Karddal kapott egyet a fejére; amikor elesett, lándzsákkal döftek belé... Na, elég a komorságból, mi már elsirattuk, legyen elég. Örüljünk inkább. Hiszen ti meg egytől egyig kikeveredtetek abból a csetepatéból ott a táborban. Sőt, ahogy elnézem, még bővült is a csapat.

Cahir meghajtotta kissé a fejét a törp fürkésző pillantása tüzében; semmit se szólt.

– Na, üljetek csak le – invitálta őket Zoltan. – Mi itt éppen bárányt sütögetünk. Pár napja találtuk, magányos volt és szomorú, nem hagytuk, hogy rút halálát lelje itt éhségtől vagy valami farkas agyarától, úgyhogy levágtuk, puszta szívjóságból, főzünk belőle valamit enni. Üljetek csak le. Téged viszont, Regis, félrevonnálak egy pillanatra. Geralt, gyere csak te is.

A farakás túloldalán két asszony ült. Egyikük csecsemőt szoptatott; a közeledők láttán szemérmesen félrefordult. Nem messze tőle fiatal, nem kimondottan tiszta rongyokba csavart kezű lány játszott két gyerekkel a homokban. A vaják azonnal felismerte, amint csak az ráemelte fátyolos, közömbös tekintetét.

– Mire eloldoztuk, a kocsi már lángokban állt – magyarázta a törp. – Nem sok hiányzott, hogy mégis csak úgy végezze, ahogy az a páter akarta, amelyik akkor úgy acsarkodott rá. A tűzkeresztségen mindenesetre átesett. Belekaptak a lángok, az eleven húsig égették. Bekötöztük, ahogy tudtuk, bekentük zsírral is, de csak gennyed egy kicsit. Borbély uram, ha esetleg...

– Máris.

Amikor Regis próbálta volna lefejteni róla a kötést, a lány elpityeredett, hátrahőkölt, egészséges kezével takarva el arcát. Geralt közelebb lépett, hogy lefogja, de a vámpír egy mozdulattal megálljt parancsolt neki. Mélyen a lány réveteg tekintetébe nézett, az pedig nyomban nyugodtabbá vált, meghunyászkodott. Finoman a mellére hanyatlott a feje. Meg sem rezzent, amikor Regis óvatosan leoldotta róla a mocskos rongyot, és átkente égett karját valami erős és különös illatú kenőccsel.

Geralt elfordította a fejét, a két nőre nézett, a két gyerekre, azután a törpre. Zoltan megköszörülte a torkát.

– A fehérnépre – magyarázta félhangon – meg arra a két pulyára már itt találtunk rá, Angrenban. Elveszett a lükéje menekülés közben, egyedül volt, halálra rémülve, éhesen, hát magunkhoz vettük, gondoskodunk róla. Valahogy így alakult.

– Valahogy így alakult – ismételte Geralt finoman elmosolyodva. – Javíthatatlan altruista vagy te, Zoltan Chivay.

– Mindenkinek van valami hibája. Hiszen te is még mindig annak a te lánykádnak a megmentésére sietsz.

– Még mindig. Bár a helyzet sokat bonyolódott.

– Amiatt a nilfgaardi miatt, amelyik korábban a nyomodban járt, most meg felcsapott a kompániába?

– Részben. Zoltan, honnan jöttek ezek a menekültek? Ki elől menekültek? Nilfgaard vagy a Mókusok elől?

– Nem könnyű azt kideríteni. A kölkök szart se tudnak, a némberek se túl beszédesek valahogy, és úgy húzódoznak tőlünk, fene tudja, miért. Elkáromkodod magad előttük, fingasz egyet, ezek meg már vörösek, mint a cékla... Na, mindegy. De találkoztunk más menekülőkkel is, favágókkal, azoktól tudjuk, hogy Nilfgaard garázdálkodik erre. Lehet, hogy a régi cimboráink, az a portya, amelyik nyugat felől vonult, az Inán túlról. De vannak itt állítólag olyan egységek is, amik délről jöttek. A Jaruga túloldaláról.

– De kivel harcolnak?

– Az rejtély. A favágók egy hadseregről beszéltek, akiket valami Fehér Királynő vezet. Na az a Királynő veri a Feketéket. Állítólag még a Jaruga túlpartjára is be-betör a seregével, megy ott tűzzel-vassal a császári földek ellen.

– Miféle seregek lehetnek ezek?

– Elképzelésem sincs – vakarta meg Zoltan a fülét. – Tudod, nap mint nap felszántják itt az irtást a patáikkal valami fegyveresek, de nem kérdezzük, mifélék. Elbújunk a bokrokba...

A beszélgetést Regis szakította meg, aki elboldogult időközben a lány összeégett karjával.

– A kötést naponta kell cserélni – mondta a törpnek. – Hagyok itt kenőcsöt és tüllt, ami nem ragad bele a sebbe.

– Köszönöm, borbély uram.

– A keze begyógyul – mondta halkan a vámpír a vajákra pillantva. – Idővel még a heg is eltűnik majd a fiatal bőréről. Rosszabb a helyzet azzal, ami ennek a szerencsétlennek a fejében zajlik. Abból az én balzsamaim ki nem kúrálják.

Geralt hallgatott. Regis egy rongyba törölte a kezét.

– Fátum ez, vagy átok – szólt félhangon. – Érezni a vérben a betegséget, a betegséget a maga valójában, képtelenül arra, hogy meggyógyítsuk...

– Úgy a – sóhajtott fel Zoltan. – A bőrt befoltozni, az egy dolog, de ha az esze ficamodik ki valakinek, ott aztán nem segít semmi se. Csak vigyázni, meg a gondját viselni... Köszönet a segítségért, borbély uram. Te meg, ha jól látom, szintén felcsaptál a vajákkompániába?

– Valahogy így alakult.

– Hmm – simított végig a szakállán Zoltan. – Aztán merre tervezitek Cirit felkutatni?

– Keletnek megyünk, Caed Dhu irányába, a druida körhöz. Arra számítunk, hogy a druidák segítenek majd...

– Nincs segítség – szólalt meg zengő, érces hangon a farakás tövében ülő, fáslizott karú lány. – Nincs segítség. Csak vér. És tűzkeresztség. A tűz megtisztít. De el is pusztít.

Regis erősen megragadta a döbbenten álló Zoltan vállát, hallgatásra intette. Geralt, aki tudta, milyen is egy hipnotikus transz, hallgatott, és meg sem mozdult.

– Ki vért ontott, s ki vért ivott – mondta a lány, fel sem emelve fejét –, az vérével fizet. Három napba se telik, s egyik a másikba hal, s meghal ezzel valami mindben. Lassanként fognak meghalni, apródonkint... S mikor a vasbocskor elvásik végül, s felszáradnak a könnyek, meghal az a kevéske is, ami megmaradt. Meghal még az, ami soha meg nem halhat.

– Beszélj – szólt Regis halkan és lágyan. – Mondd, mit látsz.

– Ködöt. Egy tornyot a ködben. A Fecske-torony az... A jégbe fagyott tavon.

– Mit látsz még?

– Ködöt.

– Mit érzel?

– Fájdalmat...

A következő kérdést már nem sikerült feltennie Regisnek. A lány felrántotta a fejét, vadul felkiáltott, sírni kezdett. Amikor rájuk emelte a tekintetét, valóban nem volt már benne más, csak a köd.

Zoltan szemében, emlékezett vissza Geralt, még mindig a rúnákkal borított pengén futtatva ujjait fel-alá, a történtek után nagyobb respektusa lett Regisnek; felhagyott azzal a bizalmaskodó hanggal is, amellyel korábban a borbélyhoz szokott fordulni. Regis kérésének eleget téve egy szót sem szóltak a többieknek a különös eseményről. A vaják nem is különösebben foglalkozott mindezzel. Látott már hasonló transzot nem is egyszer, és arra a nézetre hajlott, hogy a hipnotizáltak fecsegése korántsem jövendölés volt, hanem a hipnotizőrük elkapott gondolatainak és tudatalatti szuggesztióinak megismétlése. Igaz, ami igaz, ez alkalommal nem hipnózisra, hanem vámpír-igézetre került sor, és el is töprengett rajta Geralt némiképp, mit is ragadhatott volna még ki Regis gondolatai közül a megbabonázott lány, ha a transz tovább tartott volna.

A következő fél napban együtt vándoroltak hát a törpökkel és pártfogoltjaikkal. Akkor aztán Zoltan Chivay megállította a menetet, és félrevonta a vajákot.

– El kell válnunk – közölte kurtán. – Mi, Geralt, már meghoztuk a döntést. Északon már ott kéklik a Mahakam, az a völgy pedig egyenesen a hegyekbe vezet. Elég a kalandokból. Hazamegyünk a mieinkhez. Carbon hegyére.

– Megértelek.

– Örülök, ha igyekszel megérteni. Jó szerencsét kívánok, neked és a kompániádnak. Annak a, bátorkodom megjegyezni, különös egy kompániádnak.

– Segíteni akarnak nekem – felelte halkan a vaják. – Számomra mindez valami új. Ezért is döntöttem úgy, hogy nem próbálom az indítékaikat megérteni.

– Okosan tetted – emelte le Zoltan a hátáról törp sihilljét macskabőrbe burkolt, lakk hüvelyében. – Nesze, itt van. Mielőtt még elválnak útjaink.

– Zoltan...

– Ne hadoválj itt nekem, csak fogd. Mi a hegyekben várjuk majd ki a háború végét, minek nekünk a kard. De jó lesz néha egy sör mellett arra gondolni, hogy egy Mahakamban kovácsolt sihill jó kézben és jó ügyért suhog. Hogy nem marad szégyenben. Te meg, ha majd ezzel a pengével kaszabolod azokat, akik a te Ciridnek ártottak, vágj majd le, ha csak egyet is, Caleb Strattonért. És emlékezz Zoltan Chivayre meg a törpök kovácsaira.

– Biztos lehetsz benne – vette át Geralt a kardot, és a vállán keresztülvetette. – Biztos lehetsz benne, hogy emlékezni fogok. Ebben a nyomorult világban, Zoltan Chivay, a jóindulat, a becsület és a tisztesség mélyen az emlékezetbe vésődik.

– Úgy bizony – húzta össze a szemét a törp. – Ezért is nem foglak elfelejteni se téged és azokat a martalócokat ott az erdei tisztáson, se Regist és azt a patkót a parázsban. Ami viszont itt ezt a kölcsönösséget illeti...

Hirtelen elhallgatott; megköszörülte a torkát, krákogott egyet és kiköpött.

– Geralt, mi kiraboltunk Dillingennél egy kupecot. Egy pénzeszsákot, amelyik jól megszedte magát a havekárügyeken. Amikor meg felpakolta a szekerére az aranyat meg az ékszert, és elmenekült a városból, mi csapdát állítottunk neki. Úgy védte a vagyonát, mint egy oroszlán, ott kiabált segítségért. Hát kapott is párszor csákánnyal az üstökére; utána aztán már nyugodt maradt és csendes. Emlékszel azokra a ládikákra, amiket a kocsin vittünk, a végén meg ott az Ó-folyónál elkapartunk a földbe? Na, hát épp azokban volt a havekár elrabolt vagyona. A rablózsákmány, amire mi meg majd a jövőnket terveznénk felépíteni.

– Miért mondod ezt el nekem, Zoltan?

– Mert attól tartok, hogy téged nem sokkal ezelőttig megtévesztett mindenféle csalóka látszat. Arról, amit jóindulatnak és tisztességnek hittél, kiderült, hogy valami aljas és hitvány a szép álca alatt. Könnyű téged megtéveszteni, vaják, mert te nem próbálod megérteni az indítékokat. De én nem akarlak téged megtéveszteni. Úgyhogy te csak ne a fehérnépet meg a kölköket nézd, és ne tartsd ezt a törpöt, aki itt áll előtted, becsületesnek meg nemes lelkűnek. Egy tolvaj rabló áll előtted; még az is lehet, hogy gyilkos is. Mert nem tartom kizártnak, hogy az a leütött havekár otthagyta aztán a fogát abban az árokban a dillingeni országút mellett.

Hosszasan hallgattak, a felhőkbe burkolózó, messzi hegyeket nézve északon.

– Ég veled, Zoltan – mondta végül Geralt. – Talán az erők, melyeknek a létezésében lassacskán megszűnök kételkedni, megengedik, hogy egyszer még találkozzunk majd. Szeretném, ha így lenne. Szeretném, ha bemutathatnám neked Cirit, szeretném, ha megismerhetne téged. De még ha nem is sikerülne, tudd, hogy nem felejtelek el. Viszlát, törp.

– Kezedet nyújtod? A tolvaj banditának?

– Habozás nélkül. Mert engem nem olyan könnyű már megtéveszteni, mint valaha. Még ha az indítékokat nem is próbálom megérteni, annak a tudományát lassacskán csak elsajátítom, hogyan kell a maszkok mögé tekinteni.

Geralt a levegőbe csapott a sihillel, és kettészelte a mellette szálló éjjeli lepkét.

Miután Zoltantól és a csapatától elváltunk, emlékezett vissza, megleptünk az erdőben egy csapat arra vándorló parasztot. Egy részük amint csak meglátott, szerteszaladt, de Milvának sikerült néhányat feltartóztatnia, az íjával fenyegetve őket. A parasztok, mint kiderült, nem sokkal azelőtt még a nilfgaardiak foglyai voltak. A cédrusirtásra terelték ki őket, de pár nappal azelőtt valami egység megtámadta és szétverte az őreiket, felszabadította őket. Épp hazafelé tartottak. Kökörcsin makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy kiderítse, kik is voltak azok a bizonyos felszabadítók; keményen és részletekbe menően faggatta hát őket.

– Azok a katonák – ismételte a paraszt – a Fehér Királynőt szolgálják. Úgy széjjelverik a Feketéket, hogy csak na! Aztat beszélték, hogy olyanok, mint a gorillák az ellenségnek a hátuljában.

– Mint a kik?

– Hisze’ mondom. Mint a gorillák.

– Gorillák, a mindenségit – fintorodott el Kökörcsin, és bosszúsan legyintett egyet. – Ej, emberek, emberek... Azt kérdeztem, milyen címert viselt az a sereg?

– Mindenfélét, jó uram. Főleg a lovasok. A gyalogság meg valami ilyen piros mifenét.

A paraszt fogott egy botot, és egy rombuszt kapart a homokba.

– Ruta – csodálkozott el Kökörcsin, aki járatos volt a heraldikában. – Nem temeriai liliom, hanem ruta. Rívia címere. Érdekes. Rívia innen vagy jó kétszáz mérföldnyire van. Arról nem is beszélve, hogy Lyria és Rívia seregeit teljességgel tönkreverték a Dol Angráért és az Aldersberg alatt folyó harcokban, az országot meg megszállta Nilfgaard. Hát én egy szót sem értek ebből!

– Nem meglepő – vágott közbe a vaják. – Elég a fecsegésből. Indulás.

– Ha! – kiáltott fel a poéta, aki egész idő alatt a parasztoktól szerzett információkat mérlegelte és elemezgette. – Leesett! Nem gorillák, hanem gerillák! Partizánok! Az ellenség hátában, figyelitek?

– Figyeljük – bólintott Cahir. – Egyszóval nordling partizánok működnek a térségben. Valami egységek, amiket nyilván azoknak a lyriai és ríviai seregeknek a maradványaiból alakítottak, akiket július közepén Aldersbergnél szétvertek. Hallottam arról a csatáról, amikor a Mókusoknál voltam.

– Márpedig én ezt a hírt örömtelinek tartom – közölte Kökörcsin nagy büszkén, amiért épp neki sikerült megfejtenie a gorillák rejtélyét. – Még ha össze is keverték a parasztok a heraldikai alakzatokat, valószínűleg akkor sem a temeriai sereggel van dolgunk. De attól sem tartok, hogy a ríviai gerillákhoz eljutott volna mostanra a két kém híre, akik nemrég olyan rejtélyes módon lógtak meg Vissegerd marsall bitófája alól. Még ha bele is botlanánk azokba a partizánokba, van esély rá, hogy ki tudjuk majd magunkat vágni a helyzetből.

– Meglehet – felelte Geralt a makrancos Keszeget csitítgatva. – De őszintén szólva jobb szeretnék nem botlani beléjük.

– Hiszen ők a honfitársaid, vaják – mondta Regis. – Elvégre Ríviai Geraltnak hívnak.

– Helyesbítek – válaszolta hűvösen. – Saját magamat hívom így, hogy jobban hangozzon. Nagyobb bizalmat kelt a megbízóimban, ha hozzácsapok valami ilyesmit a nevemhez.

– Értem – mosolyodott el a vámpír. – Miért választottad mégis épp Ríviát?

– Úgy húztam a pálcikák közül, amiken mindenféle hangzatos nevek voltak. A vajákpreceptorom javasolta a módszert. De nem azonnal. Csak azután, hogy megmakacsoltam magam, hogy a Geralt Roger Erik du Haute-Bellegarde nevet fogom felvenni. Vesemirnek az volt a véleménye, hogy nevetséges, erőltetett, és kreténül hangzik. Attól tartok, igaza volt.

Kökörcsin hangosan felprüszkölt, sokatmondó pillantást vetve a vámpírra és a nilfgaardira.

– Az én többtagú vezetéknevem – közölte a pillantásért némiképp neheztelő Regis – valódi név. És megfelel a vámpírság hagyományainak.

– Az enyém is – sietett a magyarázattal Cahir. – A Mawr anyám keresztneve, a Dyffryn pedig a dédapámé. És nincsen ebben semmi nevetséges, kedves költő úr. Kíváncsi lennék, téged magad mégis hogy hívnak. Hiszen nyilvánvaló, hogy a Kökörcsin csak álnév.

– Nem használhatom és árulhatom el a valódi nevemet – felelte sejtelmesen a bárd orrát büszkén felhúzva. – Túlságosan is ismert.

– Engem meg – kapcsolódott be a beszélgetésbe hirtelen Milva, aki már jó ideje komor volt és hallgatag – irdatlanu bosszantott, ha Majának, Mancinak meg Mariskának becéztek. Ha csak megha valaki egy ilyen nevet, rögtön azt gondója, hogy az embernek a fenekére lehet csapni.

Sötétedett. A darvak felszálltak, krúgatásuk elhalkult a távolban. Elült a szellő is, amely a hegyek felől fújdogált. A vaják a hüvelyébe csúsztatta a sihillt.

Ez ma reggel történt. Ma reggel. Aztán délután kezdetét vette az egész história.

Korábban is elkezdhettünk volna gyanakodni, gondolta magában. De hát ki ért közülünk, Regist leszámítva, az efféle dolgokhoz? Persze, mindannyian észrevettük, hogy Milva gyakran hányt virradattájban. De elégszer ettünk össze olyan dolgokat, amitől egytől egyig felfordult a gyomrunk. Egyszer vagy kétszer Kökörcsin is rókázott, Cahirra meg egyszer úgy rájött a cifra, hogy már attól félt, a vérhast kapta el. Azt meg, hogy a lány egyre-másra lemászott a nyeregből, és elvonult a bokrokba, hólyaghurutnak néztem...

Micsoda tökfilkó voltam.

Regis, úgy tűnik, rájött az igazságra. De hallgatott. Hallgatott egészen addig a pillanatig, amikor már nem hallgathatott tovább. Amikor letáboroztunk abban az elhagyatott favágókunyhóban, Milva félrevonta őt az erdőbe; egészen hosszasan, és időnként egészen hangosan is beszélt vele. A vámpír egyedül tért vissza az erdőből. Valami gyógyfüveket főzött és kevergetett, aztán hirtelen mindannyiunkat odahívott a kunyhóba. Kezdetben csak köntörfalazott azon az idegesítő, kioktató hangján.

– Mindannyiótokhoz fordulok – ismételte Regis. – Elvégre egy csapatot alkotunk, és felelősséggel tartozunk egymásért. Mit sem változtat ezen az a tény, hogy a legnagyobb valószínűséggel nem közülünk került ki az, aki a legfőbb felelősséggel tartozik mindezért. Közvetlennel, hogy így fejezzem ki magam.

– Fejezd ki magad világosabban, az ördögbe is – csattant fel Kökörcsin. – Egy csapat, felelősség... Mi van Milvával? Mitől lett beteg?

– Ez nem betegség – szólt közbe halkan Cahir.

– Legalábbis nem a szó szoros értelmében – hagyta rá Regis. – A lány terhes.

Cahir bólintott annak jeléül, hogy maga is rájött. Kökörcsin ellenben meghökkent. Geralt az ajkába harapott.

– Hányadik hónap?

– Megtagadta, méghozzá meglehetősen goromba módon, hogy bármiféle dátumot is megosszon velem, beleértve az utolsó havivérzése időpontját is. De jól értek az ilyesmihez. A tizedik hét lesz.

– Akkor hát mellőzd, kérlek, a közvetlen felelősségre apelláló emelkedett szólamokat – vetette oda komoran Geralt. – Az illető nincs közöttünk. Ha lett is volna e tekintetben bármiféle kétséged, ezennel szertefoszlatom. Teljes mértékben igazad volt viszont, amikor kollektív felelősséget emlegettél. A lány most velünk van. Hirtelen mindannyian a férjek és apák rangjára emelkedtünk. Izgatottan hallgatjuk hát, mint mond a felcser.

– Megfelelő, rendszeres táplálkozás – kezdte a felsorolást Regis. – Semmi stressz. Egészséges alvás. És nemsokára a lovaglással is fel kell hagynia.

Mindnyájan hosszasan hallgattak.

– Megértettük – mondta végül Kökörcsin. – Kedves férjek és apák: bajban vagyunk.

– Nagyobban, mint gondolnátok – mondta a vámpír. – Vagy kisebben. Mindez csak nézőpont kérdése.

– Nem értem.

– Pedig kellene – morogta Cahir.

– Arra kért – folytatta egy röpke pillanattal később Regis –¸hogy készítsek elő és adjak át neki egy bizonyos erős és radikális hatású... medikamentumot. Orvosságnak tekinti a bajra. Meghozta a döntést.

– Odaadtad neki?

Regis elmosolyodott.

– A többi apa beleegyezése nélkül?

– A gyógyszer, amit tőled kért – szólalt meg halkan Cahir – nem valami csodatévő panácea. Három nővérem van, tudom, miről beszélek. Úgy tűnik, azt hiszi, megissza este a főzetet, másnap reggel pedig továbbindul majd velünk az útra. De szó sincs erről. Még csak álmodozni sem érdemes arról, hogy a következő jó tíz napban lóra tudjon ülni. Mielőtt odaadnád neki az orvosságot, Regis, el kell neki mondanod ezt. A gyógyszert pedig csak akkor adhatod oda, ha találtunk ágyat neki. Tiszta ágyat.

– Megértettem – bólintott Regis. – Egy mellette. És te, Geralt?

– Mit én?

– Drága uraim – vezette végig rajtuk a vámpír sötét tekintetét. – Ne tegyetek úgy, mintha nem értenétek.

– Nilfgaardban – mondta Cahir elvörösödve hajtva le a fejét – az ilyen dolgokról kizárólag a nő dönthet. Senkinek sincs joga a döntését befolyásolni. Regis azt mondta, hogy Milva meghozta a döntését a... medikamentumról. Csak ezért, kizárólag ezért kezdtem akaratlanul is kész tényként gondolkodni erről. És ennek a ténynek a következményeiről. De hát én idegen vagyok, nem ismerem a... Egyáltalán meg sem kellene szólalnom. Elnézéseteket kérem.

– Miért? – csodálkozott a trubadúr. – Hát te vadembereknek nézel minket, nilfgaardi? Primitív törzseknek, akiket valamiféle sámáni tabuk irányítanak? Természetes, hogy csak a nő hozhatja meg ezt a döntést, ez az elidegeníthetetlen joga. Ha Milva úgy dönt, hogy...

– Fogd már be, Kökörcsin – mordult rá a vaják. – Szépen kérlek, hogy fogd már be.

– Talán másképpen gondolod? – csattant föl a poéta. – Szeretnéd megtiltani neki, vagy talán...

– Fogd már be, a fenébe is, vagy nem állok jót magamért! Regis, nekem úgy tűnik, hogy te itt valamiféle szavazást vezetnél közöttünk. Minek? Te vagy a felcser. A szer, amit tőled kért... A szer, mert az orvosság kifejezés valahogy nem áll a számra... Csak te tudod neki ezt a szert elkészíteni és átadni. És meg is teszed, ha ismét megkér erre. Nem utasítod vissza.

– A szert már előkészítettem – mutatott körbe Regis mindegyiküknek egy aprócska, sötét üvegcsét. – Ha ismét megkér erre, nem fogom visszautasítani. Ha ismét megkér erre.

– Akkor miről van itt hát szó? Az egyetértésünkről? Hogy mindannyian rábólintsunk? Ezt várod tőlünk?

– Jól tudod, miről van szó – felelte a vámpír. – Pontosan érzed, mi a teendő. De mivel kérdeztél, válaszolok. Igen, Geralt, pontosan arról van szó. Igen, pontosan az a teendő. Nem, nem én vagyok, aki ezt várja.

– Beszélhetnél esetleg világosabban?

– Nem, Kökörcsin – felelte a vámpír. – Ennél világosabban már nem is lehet. Annál is inkább, mert nincs is rá szükség. Igaz, Geralt?

– Igaz – támasztotta a vaják homlokát összefont kezeinek. – Igen, a mindenségit, igaz. De miért nézel így rám? Nekem kellene megtennem? Én nem tudom megtenni. Képtelen vagyok rá. Teljességgel alkalmatlan vagyok erre a szerepre... Teljességgel, értitek?

– Nem – ellenkezett Kökörcsin. – Egyáltalán nem értjük. Cahir? Te érted ezt?

A nilfgaardi Regisre nézett, azután Geraltra.

– Talán igen – felelte lassan. – Azt hiszem.

– Aha – bólintott a trubadúr. – Aha. Geralt egy szempillantás alatt felfogta, Cahir azt hiszi, hogy érti. Jómagam nyilvánvaló módon magyarázatra szorulok, de előbb közlik, hogy maradjak csendben, azután pedig azt hallom, hogy nincs rá szükség, hogy megértsem. Köszönöm. Húsz esztendő a költészet szolgálatában éppen elég hosszú idő ahhoz, hogy tudja az ember: vannak dolgok, amiket vagy egyetlen szempillantás alatt, még szavak nélkül is megértünk, vagy sohasem fogjuk őket megérteni.

A vámpír elmosolyodott.

– Senkit sem ismerek – mondta –, aki ezt ennyire szépen megfogalmazhatta volna.

Egészen besötétedett. A vaják felállt.

Egyszer élünk, gondolta magában. Ez alól nem bújhatok ki. Nincs miért tovább halogatni. Meg kell lennie. Kell és kész.

Milva magányosan ült az aprócska tűzrakás mellett, amit az erdőben gyújtott magának egy horvásban, távol a favágókunyhótól, ahol a kompánia többi tagja töltötte az estét. Meg sem rezzent, amikor a férfi lépéseit meghallotta. Épp, mintha már várt volna rá. Félrehúzódott csak, helyet csinálva neki a kidőlt fa törzsén.

– Na és? – vetette oda epésen, meg sem várva, a férfi felelne-e. – Jó összejött, mi?

A férfi nem válaszolt.

– Nem gondótad vóna, miko elindútunk, mi? Miko fevetté engem a kompániába? Gondótad, mit nekem, ha surmó, meg ha ostoba egy falusi lán? Hagytad, hogy jöjjek. Gondótad, beszéni, na beszéni az úton okosságokró, azt aztá nem fogsz vele, de jó jöhet még. Egészséges, majd kicsattan, íjja is ellő, a nyereg se töri a valagát, ha meg rázós lesz a helyzet, akko se szarik a gatyájába, jó hasznát lehet venni. Oszt kiderü, hogy semmi haszna, csak az útba van. Kolonc a nyakadon. Jó bekapta az ostobája, ahogyan csak a libája tudja!

– Miért jöttél velem? – kérdezte halkan. – Miért nem maradtál Brokilonban? Hiszen tudtad...

– Tudtam – szakította gyorsan félbe. – Hisze a driádok közt vótam, tudják azok azonna, mi van a lyánnya, előttük e nem titkolod. Előbb tudták, mint én magam... De nem gondótam, hogy ilyen hamar efog majd a gyengeség. Gondótam, lesz akalom, megiszom majd a bábafogat, vagy valami más főzetet, észre se veszed, ki se találod...

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Tudom. A vámpír emondta nekem. Tú sokáig húztam; meditátam, hezitátam. Most má nem megy majd könnyen...

– Nem erre gondoltam.

– A fenébe is – mondta egy perccel később a lány. – Képzed csak e, nekem Kökörcsin vót a mentsváram! Me láttam én, hogy hiába vágja itt a pofákat, pipogya ez hisze, gyenge, nem szokott a gondho, kettőt pislogsz, má nem tud tovább menni, oszt hátra köll majd hagyni valaho. Gondótam, ha rosszu lesz, visszamegyek Kökörcsinne... Oszt tessék: Kökörcsin lett itt a kemény legény, én meg...

Hirtelen elcsuklott a hangja. Geralt átölelte. És azonnal rájött, hogy ez volt az a gesztus, amire a lány várt, amire olyan hatalmas szüksége volt. A brokiloni íjászlány durvasága és keménysége azonnal szertefoszlott, csak egy ijedt, fiatal lány reszkető, finom lágysága maradt. De mégis ő lett az, aki a hosszúra nyúló csöndet megtörte.

– Azt mondtad nekem... Brokilonba. Hogy szükségem lesz egy... vára. Hogy kiabáni fogok a sötétségbe, bele az éccakába... Hát itt vagy, érzem a vállad az enyém mellett... De mindig csak kiabánék... Ó, te jó ég... Te remegsz?

– Semmiség. Emlékek.

– Mi lesz velem?

Nem felelt. Nem neki szólt a kérdés.

– Aptya egysze megmutatta... Lakik nálunk a folyóná egy olyan fekete darázs, amelyik az élő hernyóba rakja bele a petéit. A petékbő aztá kikenek a kisdarazsak, elevenen fefaják a hernyót... Belűrő... Valami ilyen lakik most énbennem is. Bennem, a besejembe, a saját hasamba. Nő, folyton csak nő, és éve fe fog zabáni...

– Milva...

– Maria. Én Maria vagyok, nem Milva. Milyen Kánya az ilyen? Kotlós vagyok a tojásán, nem Kánya... Milva ott nevetett kinn a driádokka a csatatéren, a véres hullákbó tépte ki a nyilat, mer hisze jó vessző nem mehet pocsékba, kár a jó hegyé! Miko meg vót még valamelyikbe élet, mozgott a mellye, há kést a torkának! Ilyen sorsra vezette őket az árulássa Milva, és csak nevetett... Az ő vérük szólít most. Az a vér fajja most, mint a darázs mérge, Mariát belűrő. Maria fizet meg Milváér.

A vaják hallgatott. Leginkább azért, mert fogalma sem volt, mit is mondhatna. A lány még szorosabban a karjaiba bújt.

– Egy kommandót vezettem Brokilonba – mondta halkan. – A Tűzirtásokná vót, júniusba, a Nyárközép előtti vasárnap. Űdöztek minket, összecsaptunk, hét lóva menekűtünk: öt tünde, egy tündelán, meg én. Fé mérfőd vót a Szallagig, de lovasok mögöttünk, lovasok előttünk, körös-körü a sötétség, a sárforrások, a mocsár... Erejtőztünk éccakára a füzesbe, lélegzethe kellett jutni a lovaknak is, nekünk is. Akko aztá a tündelán egy szó nékü levetkőzik, lefekszik... az első tünde meg oda hozzá... Egésze megdermedtem, azt se tudtam, mit csinyállak... Menjek el, tegyek-e úgy, mintha nem látnám? Ott lüktetett a vér a halántékomba, a lán meg odaszó hirtelen: „Ki tudja azt, mi lesz hónap? Ki ke át a Szallagon, meg ki harap a porba? En’ca minne.” Így mondta: pici szerelem. Csak így lehet, azt mondta, a halát legyőzni. Meg a félemet. Fétek a tündék, fét a lán, meg fétem én is... Aztá levetkőztem én is, és lefeküdtem picit odább, a hátam alá kerítettem a lótakarót... Amiko az eső átölet, úgy összeszorítottam a fogamat, mer nem vótam készen, riadt vótam és száraz... De okos vót, hisze tünde, csak látszatra fiú az... Okos... Gyengéd... Mohaillata vót, fű, meg harmat... A második felé má én nyújtottam a karom... Vágyakozva... Pici szerelem? Ördög tudja, mennyi vót abba a szerelem, meg mennyi a félelem, de több vót a félelem, abba biztos vagyok... Mer a szerelem csak tettetés vót, ha jó is csináták, de hát csak tettetés hisze, mint a vásári játékba, mint a pásztorjátékba, mer ott, ha a színészek ügyesek, rögtön efelejted, mi tettetés, meg mi az igaz. De a félelem ott vót. Igazán ott vót.

A férfi hallgatott.

– De a halát se sikerűt legyőzni. Hajnaba kettőt leőtek, még mielőtt a Szallag partjára kiértünk vóna. Abbó a hárombó, amelyik túléte, egyik se kerűt többet a szemem elé. Anyuska azt mondta, mindig tudja a lán, kinek a gyümőcsét hordja az ölébe... De hát én nem tudom. Én még csak a nevét se ismertem azoknak a tündéknek, honnan tudnám? Mondd, honnan?

A vaják hallgatott. Hagyta, hogy a válla beszéljen helyette.

– Különben meg minek nekem azt tudni. A vámpír mingyá kifőzi nekem azt a bábafogat... Ott köll majd hagynotok valami faluba... Ne, ne mondjá te semmit, csak hallgass. Tudom én, milyen vagy te. Te még azt a te csökönyös kancádat se cseréled le, hiába fenyegetőző vele állandóan. Nem olyan vagy te, aki otthagyod az embert. De most muszáj. Nem ülök én nyeregbe a bábafog után. De azt is tudd, hogy ha fegyógyulok, utánatok indulok. Mer szeretném, ha megtalánád azt a te Ciridet, vaják. Ha az én segítségemme talánád meg, meg szereznéd vissza.

– Hát ezért jöttél velem – mondta megdörzsölve a homlokát. – Ezért.

A lány leeresztette a fejét.

– Pontosan ezért indultál velem útra – ismételte. – Elindultál, hogy a más gyerekét megmentsd. Törleszteni akartál. Azt az adósságot akartad törleszteni, amibe már akkor, amikor elindultál, bele akartad verni magad... Más gyerekét a sajátodért. És én megígértem neked, hogy segíteni fogok, ha szükséged lesz rá. Milva, én nem segíthetek neked. Hidd el nekem, hogy nem tudok.

Ezúttal a lány hallgatott. De a férfi képtelen volt. Érezte, hogy nem szabad.

– Akkor, Brokilonban az adósoddá váltam, és megesküdtem, hogy visszafizetem. Meggondolatlan voltam. Ostoba. Olyankor segítettél rajtam, amikor nagyon nagy szükségem volt a segítségre. Az ilyen adósságot lehetetlen visszafizetni. Lehetetlen megfizetni olyasvalamiért, aminek nincs ára. Egyesek azt mondják, hogy a világon mindennek, de abszolúte mindennek megvan az ára. Nem igaz. Vannak dolgok, amiknek nincs ára, amelyek felbecsülhetetlenek. Az ilyen dolgokat éppen arról lehet felismerni, hogy ha egyszer elveszítjük őket, elveszítjük őket örökre. Sok ilyen dolgot elveszítettem. Ezért nem tudok neked most segíteni.

– Épp segítetté – felelte a lány nagy nyugalommal. – Még csak nem is tudod, mennyit segítetté. Most menj, kérlek. Hagyj egyedü. Menj, vaják. Menj, mielőtt egészen romba döntenéd a világomat.

Amikor pirkadatkor továbbindultak, Milva haladt elöl, nyugodtan és mosolygósan. Amikor pedig a mögötte léptető Kökörcsin elkezdett a lantján pötyögni valamit, együtt fütyült a dallam ritmusával.

Geralt és Regis zárta a menetet. A vámpír egyszer csak a vajákra nézett, elmosolyodott, elismeréssel és csodálattal biccentett felé. Egyetlen szó nélkül. Azután előhúzott orvosi táskájából egy aprócska, sötét üvegcsét, és odamutatta Geraltnak. Újra elmosolyodott, aztán a bokrok közé hajította az üveget.

A vaják hallgatott.

Amikor megálltak, hogy a lovakat megitassák, Geralt magával hívta Regist egy félreeső helyre.

– Változott a terv – tudatta szárazan. – Nem Ysgithen keresztül megyünk.

A vámpír egy pillanatig hallgatott, rászegezve sötét tekintetét.

– Ha nem tudnám – mondta végül –, hogy vajákként kizárólag a valós fenyegetés ébreszthet benned félelmet, azt gondolnám, a szívedre vetted valami háborodott leányzó képtelen fecsegését.

– De tudod. Úgyhogy gondolkozz logikusan.

– Hogyne. Van azonban két dolog, amelyre szeretném a figyelmedet felhívni. Először is, az állapot, amelybe Milva került, sem betegség, sem pedig fogyatékosság. Természetesen vigyáznia kell magára a lánynak, de tökéletesen egészséges, és teljességgel jó erőben van. Azt mondanám, még jobb erőben is. A hormonok...

– Tedd már félre ezt a kioktató és fölényeskedő hangot – szakította félbe Geralt. – Mert kezd az idegeimre menni.

– Ez volt az első dolog – emlékeztette Regis – a kettőből, amit szándékomban állt felvetni neked. Íme a második: ha Milva megérzi rajtad ezt a túlzott aggodalmaskodást, ha rájön, hogy anyáskodsz felette, és úgy bánsz vele, mint a hímes tojással, egész egyszerűen meg fog haragudni. Azután pedig úrrá lesz majd rajta a stressz, ami teljességgel ellenjavallt a számára. Geralt, én nem kioktatni akarlak. Szeretnék racionális maradni.

Nem felelt.

– Van itt még egy harmadik dolog is – tette hozzá Regis, továbbra is a vajákra szegezve tekintetét. – Nem a lelkesedés és a kalandvágy hajtott minket Ysgithbe, hanem a szükség. A hegyekben seregek dorbézolnak, nekünk pedig el kell jutnunk Caed Dhuba a druidákhoz. Nekem úgy tűnt, hogy sürgős a dolog. Hogy fontos a számodra, hogy a lehető leggyorsabban hozzájuss azokhoz az információkhoz, és elindulhass a te Cirid megmentésére.

– Fontos a számomra – fordította el a tekintetét. – Nagyon is fontos a számomra. Szeretném megmenteni és visszakapni Cirit. Nemrég még azt gondoltam, bármi áron. De ez nem így van. Ezért az egyért nem. Ezt az árat nem fizetem meg érte, nem egyezek bele, hogy ezt a kockázatot vállaljuk. Nem Ysgithen keresztül megyünk.

– Az alternatíva?

– A Jaruga túlpartja. Elindulunk felfelé a folyón, messze a lápokon túlra. Caed Dhu magasságában kelünk majd át a Jarugán újra. Ha nehéz lesz, csak kettesben kelünk át a druidákhoz. Én átúszom, te meg átrepülsz majd denevér formájában. Miért nézel így rám? Hiszen az, hogy a folyók a vámpír útját állnák, csak egy újabb mítosz és babona. Vagy talán tévedek?

– Nem, nem tévedsz. De repülni csak telihold idején tudok.

– Az csak két hét. Mire elérünk a megfelelő helyre, már majdnem ki is telik a hold.

– Geralt – mondta a vámpír, továbbra sem véve le a tekintetét a vajakról. – Különös egy ember vagy te. Hozzáteszem, hogy a megjegyzés korántsem pejoratív volt. Jól van hát. Lemondunk Ysgithről, amely oly veszélyes a másállapotban lévő asszonyokra. Átkelünk a Jaruga túlpartjára, amely a feltételezésed szerint biztonságosabb.

– Képes vagyok a kockázatot felmérni.

– Nem is kételkedem ebben.

– Milvának és a többieknek egy szót sem. Ha kérdeznék, ez is része volt a tervünknek.

– Természetesen. El is kezdhetünk csónakot keresni.

Nem kerestek sokáig, a kutatás eredménye pedig messze túlszárnyalta a várakozásaikat. Nem is csónakot találtak, hanem kompot. A füzek közé rejtett, ágakkal és kákacsomókkal ügyesen álcázott kompot a kötél árulta el, amely a folyó bal partjával összekötötte. Előkerült a révész is. Ahogy közeledtek, gyorsan a bokrok közé bújt ugyan, de Milva a nyomára akadt, és a gallérjánál fogva előráncigálta a bozótosból, kikergetve a nyomában a legényét is: egy hatalmas termetű fickót egy hegygörgető vállával és egy címeres ökör képével. A révész csak úgy reszketett a félelemtől, a szemei pedig úgy cikáztak ide-oda, mint valami egérpár az üres magtárban.

– A túlpartra? – jajdult fel, amikor megtudta, mit akarnak tőle. – Nincs az pénz! Az ott már nilfgaardi föld, mostan meg háborús idők járnak! Elkapnak, oszt karóba húznak! Ki nem futok innen! Csapjanak agyon, de én innen ki nem futok!

– Agyon is csaphatunk – csikorgatta a fogait Milva. – Meg össze is verhetünk előtte. Nyissad csak ki még egysze a szájad, oszt meglátod, mire nem vagyunk mi képesek.

– A háborús idők – fúrta a vámpír a révészbe tekintetét – a csempészetet azért bizonyára mégsem akadályozzák, mi, jó ember? Elvégre ezt a célt szolgálná a kompod, amit oly ravaszul messze a királyi és nilfgaardi vámszedő révektől állítottál fel; vagy talán tévedek? Na gyerünk, taszajtsd csak a vízre.

– Észszerűbb ez így – tette hozzá Cahir a kardja markolatát simogatva. – Ha húzódzkodsz, átkelünk mi magunk is, nélküled, de akkor aztán a túlparton marad a kompod, te meg mehetsz utána békaúszásban, ha vissza akarod szerezni. Így meg átviszel minket, és visszajössz. Egy órácska rettegés, aztán el is felejtheted.

– De ha makacskodó itt, te barom – kaffant rá Milva ismét –, én úgy everlek, hogy télig emlegeted!

Az ilyesfajta erős, vitathatatlan érvekkel szemben a révész is alulmaradt, és hamarosan az egész kompánia a kompon találta magát. A hátasaik közül némelyik, de különösképpen Keszeg, makrancoskodni kezdett, és esze ágában sem volt a fedélzetre lépni, de a révész a félnótás legényével botokból és madzagból eszkábált lópipát kötözött a pofájukhoz. A gyakorlott mozdulatok, melyekkel mindezt intézték, arról árulkodtak, hogy nem először csempésznek lopott lovakat át a Jarugán. A hegygörgető-mafla hozzálátott a kompot hajtó kerék tekeréséhez, és megkezdődött az átkelés.

Amikor kiértek a folyó lassú árjára, és körbelengte őket a szellő, a kedvük is felderült. A Jarugán való átkelés valami új volt; egyértelmű fordulópont, ami azt jelezte: előreléptek útjukon. A nilfgaardi part ott terült el előttük: a gyepű, a határ. Hirtelen mindannyian felélénkültek. Még a révész mafla legényére is átragadt valami mindebből, aki egyszer csak fütyörészni kezdett valami buta kis dallamot dúdolgatva. Geralton is különös eufória lett úrrá, mintha a bal part égerfái közül bármelyik pillanatban előbukkanhatott volna Ciri, hogy aztán boldogan rikkantson föl, amikor meglátja.

Helyette azonban a révész kiáltott fel. Méghozzá korántsem boldogan.

– Az istenekre! Végünk van!

Geralt elnézett arra, amerre a férfi mutatott, és elkáromkodta magát. A magas parton, az égerfák között páncélok csillantak, paták dübörögtek fel. Egy pillanat, és a komp bal parti kikötőjében csak úgy hemzsegtek a lovasok.

– A Feketék! – kiáltotta a révész, elsápadva eresztve el a kereket. – Nilfgaardiak! Halál! Segítsetek, istenek!

– Tartsd a lovakat, Kökörcsin! – üvöltött fel Milva, fél kézzel próbálva előhúzni íját a tegezből. – Tartsd a lovakat!

– Ezek nem császáriak – szólalt meg Cahir. – Nekem nem úgy tűnik...

A kikötőben álló lovasok kiáltásai elnyomták a hangját. És a révész üvöltése. A kiabálva sürgetett mafla legény baltát ragadott, jól meglendítette, és az élével lendületből a kötélre sújtott. A révész újabb baltával sietett a segítségére. A kikötőben ácsorgó lovasok is észrevették mindezt, ők is üvölteni kezdtek. Néhányan a vízbe ugrattak, megragadták a kötelet. Néhányan úszva indultak meg a komp felé.

– Hagyjátok azt a kötelet! – ordította Kökörcsin. – Ezek nem nilfgaardiak! Ne vágjátok el a...

De már késő volt. Az átvágott kötél nehézkesen a vízbe merült, a komp elfordult kissé, és sodródni kezdett az árral. A lovasok a parton iszonyatos üvöltésben törtek ki.

– Kökörcsinnek igaza van – mondta komoran Cahir. – Ezek itt nem császáriak... A nilfgaardi parton vannak, de nem Nilfgaard az.

– Persze, hogy nem! – kiáltott fel Kökörcsin. – Hiszen felismerem én a címereket! Sasok és ruták! Ez Lyria címere! Ezek a lyriai gerillák! Hé, emberek...

– Bújj a perem mögé, te barom!

A poéta, mint általában, ahelyett, hogy hallgatott volna a figyelmeztetésre, azt akarta kideríteni, miről is van szó. És akkor aztán felsüvítettek a nyilak a levegőben. Egy részük nagy koppanással a komp oldalába fúródott; egy részük magasan elszállt fölötte, és a vízbe csobbant. Kettő egyenesen Kökörcsin felé repült, de a vajáknak már ott volt a kezében a kardja, ugrott, és gyors csapásokkal kivédte mindkettőt.

– A Nagy Napra – jajdult fel Cahir. – Kivédte... Mindkét nyilat kivédte! Elképesztő! Soha életemben nem láttam ehhez foghatót...

– És nem is fogsz látni! Életemben először sikerült kettőt kivédenem! Bújjatok a perem mögé!

A kikötőben álló katonák fel is hagytak azonban a lövöldözéssel, látva, hogy a folyó árja egyenesen az ő partjuk felé sodorja az elszabadult kompot. Csak úgy habzott a víz a folyóba hajtott lovak oldalán. A komp kikötőjét újabb lovasok lepték el. Lehettek vagy legalább kétszázan.

– Segítsenek már! – üvöltött rájuk a révész. – Ragadják meg azok a rudakat, naccságos urak! Visz minket a part felé!

Azonnal megértették, és szerencsére rúdból is akadt elég. Regis és Kökörcsin a lovakat tartotta, Milva, Cahir és a vaják a révész és félnótás akolutusza erőfeszítéseit segítette. Az immár öt rúddal hajtott eltaszított komp megfordult és gyorsabban kezdett haladni, szemmel láthatóan a folyó közepe felé véve az irányt. A katonák ismét kiabálni kezdtek a parton, ismét az íjaik után nyúltak, néhány vessző ismét felsüvített; az egyik lovuk szilajul nyerített fel. A komp, amint az erősebb áramlat elragadta, szerencsére gyorsan úszott, és egyre távolabbra került a parttól, a sikerrel kecsegtető lövések hatókörén túlra.

Mostanra a folyó közepén úsztak a lassú árral. Pörgött a komp, mint szar a lékben, dobogtak és nyerítettek a lovak a gyeplőbe kapaszkodó Kökörcsint és a vámpírt rángatva. Üvöltöttek a lovasok a parton, az öklüket rázták feléjük. Geralt hirtelen észrevett közöttük egy fehér hátason ülő lovast, aki a kardjával hadonászva parancsokat osztott. Egy pillanat, és az egész kavalkád visszavonult az erdőbe, hogy aztán a magas part szélén vágtasson tovább. Páncéljuk fel-felcsillant a part menti bozótosban.

– Csak nem hagynak minket – jajdult fel a révész. – Tudják, hogy a kanyar után a sebes megin a parthoz lök majd minket... Tartsák azokat a rudakat kéznél, naccsád! Amikor a jobb partnak fordít majd minket, segíteni kell a bárkának, hogy legyűrjük a sodrot és kiköthessünk... Máskülönben szerencsétlenül járunk...

Így úsztak tovább, körbe forogva, valamelyest a jobb part, a magas, meredek, görbe fenyőkkel hegyezett mart felé sodródva. A bal part, amelytől egyre távolodtak, laposabbá vált, íves, homokos földnyelvvel nyúlt a folyóba. Erre a földnyelvre rontottak ki vágtatva a lovasok, nekiiramodva hajtottak a vízbe. A félszigetet nyilvánvalóan zátony vette körül, sekélyebb volt a víz; mire a lovak hasáig elért, a lovasok egész messzire belovagoltak a folyóba.

– Lőtávra vannak – állapította meg komoran Milva. – Bukgyatok le.

Ismét felsüvítettek a nyilak; néhány a deszkákon koppant. A zátonyról visszaverődő áramlat azonban hamar továbbsodorta a csapatot a jobb part éles kanyarulata felé.

– Na most a rúdra! – kiáltotta a reszkető révész. – Ki a partra, de szaporán, mielőtt a sebese elragadna!

Nem volt az olyan egyszerű. Gyors volt a sodor, mély a víz, a komp pedig széles, nehéz és otromba. Eleinte egyáltalán nem is volt foganatja az erőfeszítéseiknek, de végül csak erősebben kapták meg a rudak a folyófeneket. Már úgy tűnt, sikerülni fog, amikor Milva elengedte hirtelen a dorongot, és egyetlen szó nélkül a jobb partra bökött.

– Ez egyszer... – törölte le Cahir homlokáról a verítéket. – Ez egyszer viszont egészen biztosan Nilfgaard az.

Geralt is látta. A lovasok, akik oly hirtelen bukkantak fel a jobb parton, fekete-zöld palástot viseltek, a lovakon jellegzetes szemzős kantár volt. Legalább százan lehettek.

– Nekünk harangoztak... – jajdult fel a révész. – Édes jó anyám, ezek Feketék!

– A rudakhoz! – bődült el a vaják. – A rudakhoz, ki a sodorba! El a parttól!

Mindez ismét csak nem bizonyult könnyű feladatnak. A jobb partnál erős volt az áramlat, egyenesen a meredek mart felé sodorta a kompot, ahonnan már hallották a nilfgaardiak kiabálását. Amikor a rúdnak támaszkodó Geralt egy pillanattal később felnézett, fenyőágakat pillantott meg a feje fölött. A mart széléről kilőtt nyílvessző majdhogynem függőlegesen csapódott a komp fedélzetébe, kétlábnyira tőle. A másikat, amelyik Cahir felé repült, kardcsapással védte ki.

Milva, Cahir, a révész és a legénye már nem is a folyó fenekétől, hanem a partjától, a marttól lökték el magukat. Geralt félrehajította a kardját, rudat ragadott, hogy segítsen nekik, a komp pedig ismét a folyó lassú árja felé kezdett sodródni. De még mindig veszedelmesen közel voltak a jobb parthoz, a parton pedig ott vágtattak az üldözőik. Mielőtt még sikerült volna távolabb kerülniük, a martnak vége szakadt, a lapos, nádas parton pedig felbukkantak a nilfgaardiak. Nyilak tollazása süvített fel a levegőben.

– Fedezékbe!

A révész legénye egyszer csak furcsán felköhögött; a vízbe ejtette a rúdját. Geralt látta a véres nyílhegyet és azt a négyhüvelyknyi vesszőt, amely a hátából előmeredt. Cahir gesztenyéje felágaskodott, átlőtt nyakát lóbálva, fájdalmasan nyerített fel, feldöntötte Kökörcsint, és leugrott a kompról. A többi hátas is nyerített és toporzékolt, rengett a komp a patadobogástól.

– Tartsátok a lovakat! – kiáltotta a vámpír. – Tar...

Hirtelen torkán akadt a szó; háttal a komp falának zuhant, leült, a feje előrebukott. Feketetollú nyíl meredt a mellkasából.

Milva is látta ezt. Dühösen kiáltott fel, az íja után nyúlt, lába elé szórta a tegezből a nyílvesszőit. És lőni kezdett. Gyorsan. Egyik nyilat a másik után. Egy sem tévesztett célt.

A parton hirtelen felfordulás támadt, a nilfgaardiak visszavonultak az erdőbe, halottakat és ordító sebesülteket hagyva maguk mögött hátra a nádasban. A fák sűrűjének rejtekéből lőtték tovább őket, de a nyilak már alig-alig értek el hozzájuk, a gyors áramlat a folyó közepe felé vitte a kompot. A nilfgaardi íjak számára túlságosan is nagy volt ahhoz a távolság, hogy célba találjanak. De nem Milva íjának.

A nilfgaardiak között hirtelen felbukkant egy fekete palástot viselő tiszt; sisakján hollószárnyak lengedeztek. Kiabált, buzogányával össze-vissza hadonászott, a sodrás irányába mutatott. Milva szélesebb terpeszbe állt, szájához húzta az ideget; nem célzott sokáig. Felsüvített a nyíl a levegőben, hátrahajolt a tiszt a nyergében, és az őt tartó katonák karjaiba hanyatlott. Milva ismét megfeszítette az íját, kieresztette ujjai közül az ideget. A tisztet tartó nilfgaardiak egyike szívettépően felkiáltott, és kizuhant a nyeregből. A többiek eltűntek a fák között.

– Mesteri lövések – szólalt meg Regis nyugodt hangon a vaják háta mögül. – De talán ragadjatok inkább rudat. Még mindig túlságosan közel járunk a parthoz, és a zátony felé sodródunk.

Az íjászlány és Geralt hátrafordultak.

– Te élsz? – kérdezték egyszerre.

– Azt hittétek – mutatta fel a vámpír a feketetollú vesszőt – hogy akármi kis botocskával kárt tehetnek bennem?

Nem maradt idejük a csodálkozásra. A komp újra forogni kezdett a sodrással, miközben a csendes árral úszott. Ám a folyó kanyarulatában ismét csak felbukkant a strand, a homokos malágy és a sekély zátony; a parton pedig csak úgy hemzsegtek a nilfgaardiak. Néhányan belovagoltak a folyóba, és lövésre készítették íjaik. Egytől egyig – és ez alól Kökörcsin sem jelentett kivételt – a rudak után kaptak. A dorongok hamarosan már nem is érték a folyófeneket, az áramlat nyugodt vizekre sodorta a kompot.

– Jó van – szusszant egyet Milva félredobva rúdját. – Most má nem fognak ekapni...

– Az egyikük feljutott a zátonyra! – mutatott oda Kökörcsin. – Lövésre készül az íjával! Fedezékbe!

– Nem talá – ítélte meg hűvösen Milva.

A nyílvessző a komp orrától két ölnyire a vízbe csobbant.

– Megint megfeszíti! – ordította a trubadúr a komp oldala mögül odasandítva. – Vigyázz!

– Nem talá – ismételte Milva megigazítva a karvédőt a balján. – Az íja jó, de annyira íjász ez, mint a kecske segge harsona. Ideges. Egyet lő, oszt úgy remeg meg reszket, mint valami asszon, akinek csiga mászott a sejhajába. Fogjátok a lovakat, e ne taposson valamelyik.

A nilgfaardi ezúttal túl magasra célzott, a nyílvessző elsüvített a komp felett. Milva felemelte az íját, megállt terpeszben, fürgén az arcához húzta az ideget, és finoman elengedte, a hüvelyk töredékével sem változtatva a helyzetén. A nilfgaardi úgy vágódott a vízbe, mintha villám csapott volna belé, elúszott az árral. Fekete palástja magasra duzzadt, akár egy ballon.

– Így köll ezt csináni – eresztette le az íját Milva. – De neki má késő megtanuni.

– A többiek a nyomunkban vágtáznak – mutatott Cahir a jobb partra. – És garantálom, hogy nem fogják a hajszát feladni. Nem azután, hogy Milva lelőtte azt a tisztet. Kanyarog a folyó, a következő karajnál az áramlat megint az ő partjukhoz sodor majd. Ők pedig tudják ezt, és ott fognak ránk várni...

– Van nekünk most más gondunk is – jajdult fel a révész a térdéről felemelkedve, hátrahagyva meggyilkolt legényét. – Mer mostan aztán richtig a bal partnak sodor minket... Istenek, hogy így két tűz közé kerülni... És minden csak maguk miatt van, kegyelmes urak! A maguk kezén szárad ez a vér mind...

– Fogd be a pofád, és ragadj csak rudat!

A lapos, mostanra közelebbi bal parton csak úgy rajzottak a lovasok, akikben Kökörcsin a lyriai partizánokat vélte felismerni. Üvöltöttek; a kezeikkel hadonásztak. Geralt felfigyelt közöttük a lovasra a fehér lovon. Nem volt biztos benne, de számára úgy tűnt, hogy a lovas: asszony. Szőke asszony páncélban, de sisak nélkül.

– Mit kiabálnak ezek? – hegyezte a fülét Kökörcsin. – Valami királynővel van valami, vagy mi?

A kiáltások a bal parton egyre erősödtek. Világosan hallhatóvá vált a fegyvercsörgés.

– Csata – közölte Cahir sommásan. – Nézzétek csak. Ott rontanak ki a császáriak az erdőből. A nordlingok előlük menekültek. Most pedig kelepcébe kerültek.

– A kelepcéből kivezető út pedig – köpött Geralt a vízbe – a komp volt. Úgy tűnik, szerették volna legalább a királynőjüket és a vezérkart menteni, komppal juttatva át őket a másik partra. Mi meg elkötöttük előlük ezt a kompot. Ej, de nem szeretnek ők most minket, de nem szeretnek...

– Pedig illene – szólalt meg Kökörcsin. – A komp senkit sem mentett volna meg, éppen hogy egyenesen a nilfgaardiak kezeire juttatta volna őket a jobb parton. Mi is kerüljük csak el a jobb partot. A lyriaiakkal még megpróbálnék alkudozni, a Feketék viszont könyörtelenül agyonvernek minket...

– Egyre gyorsabban sodor – értékelte a helyzetet Milva, miután maga is a vízbe köpött, és elnézte a távolodó turhát. – Meg a csendes víznek a közepébe is. Kinyahatják a seggünket, egyik is, meg a másik is. A kanyarok lágyak, a partok laposak, és tiszta fűz az összes. Lecsorgunk szépen a Jarugán, nem fognak utolérni. Hamar emegy majd a kedvük.

– Egy szart – jajgatott a révész. – Itt van má előttünk a Vörös Kötő... Ott híd van! Meg zátony! A komp megfeneklik... Ha megelőznek minket, ott fognak ránk várni...

– A nordlingok nem fognak minket megelőzni – mutatott Regis a hajó farából a bal partra. – Megvan azoknak a maguk baja.

Való igaz, ádáz harc dúlt a jobb parton. A centruma rejtve maradt az erdőben, és kizárólag a csatazaj árulkodott róla, de a fekete és tarka lovasok több helyütt is kardra mentek a part menti vizekben, nagy csobbanással hullottak a holttestek a Jaruga árjába. A lárma és a fegyvercsörgés egyre halkult, a komp méltóságteljesen, ámde meglehetősen gyorsan úszott a folyó sodrával.

A folyó közepén hajóztak, a bozótos partokon pedig nem tűnt fel fegyveres, nem hallották üldözők hangjait. Geralt már abban kezdett reménykedni, hogy minden jóra fordul, amikor megpillantották maguk előtt a fahidat, amely a két partot összekötötte. A folyó malágyokat és szigetecskéket kerülgetett a híd alatt, a hídpillérek egyike épp egy ilyen szigetre támaszkodott. A kötőhely a jobb parton terült el – látták az egymásra halmozott rönköket, a stószokat, farakásokat.

– Arra mindenhol tiszta palaj – zihálta a révész. – Csak a közepénél lehet átúsztatni, a szigettől jobbra. Az ár is éppen arra sodor minket, de ragadják csak meg azokat a rudakat, kapóra jöhetnek, ha megfeneklenénk...

– Ott azon a hídon – tartott a szeme fölé kezével árnyékot Cahir – katonák vannak. A hídon és a kötőhelyen is...

Mostanra mindannyian látták már a sereget. És látták azt is, ahogy az emlegetett seregre a kötőhely mögötti erdőből hirtelen fekete és zöld palástba burkolózott lovas banda csap le. Olyannyira közel jártak már, hogy hallani lehetett a csatazajt is.

– Nilfgaard – állapította meg szárazan Cahir. – Azok, akik minket is üldöztek. Ez esetben azok ott a kötőhelyen nordlingok...

– Rúdra! – kiáltott a révész. – Míg azok harcolnak, tán elslisszolunk mink is!

Nem slisszoltak el. Már nagyon közel jártak a hídhoz, amikor az hirtelen feldübörgött a robogó bakák lábai alatt. A bakák vörös ruta jelével díszített, fehér fegyverkabátot viseltek a sodronyingük felett. Legtöbbjük számszeríjat tartott a kezében, amelyet most a balusztrádnak támasztottak, és célba vették a hídhoz közeledő kompot.

– Ne lőjetek, fiúk! – ordította Kökörcsin, ahogy a torkán kifért. – Ne lőjetek! Veletek vagyunk!

A bakák nem hallották. Vagy nem akarták meghallani.

A számszeríjak szalvéjának következményei tragikusnak bizonyultak. Az emberek közül egyedül a révészt találták el, aki továbbra is kormányozni igyekezett a rúddal. A vasnyíl egyenesen áthatolt rajta. Cahir, Milva és Regis időben elrejtőzött a komp fala mögött. Geralt kardot ragadott, és egy nyilat ki is védett, de túl sok volt a nyílból. Kökörcsint, aki még mindig ott üvöltött és hadonászott, csak valami megmagyarázhatatlan csodának köszönhetően nem érte találat. Valódi mészárlást azonban csak a lovaik között végzett a lövedékek zápora. A lógós deres térdre rogyott, miután három vasnyíl is eltalálta. Rúgkapálva esett össze Milva éjfekete lova, elesett Regis pej ménje is. A marán meglőtt Keszeg felágaskodott, és leugrott a kompról.

– Ne lőjeteeeek! – üvöltötte Kökörcsin. – Veletek vagyunk!

Ezúttal meglett a foganatja is.

A folyó sodorta komp csikorogva a zátonyba fúródott, és nem mozdult többé. A kínjukban vergődő lovak rúgkapáló patái elől mindannyian a szigetre vagy a vízbe ugrottak. Milva volt az utolsó, merthogy a mozdulatai hirtelen valahogy ijesztően lassúvá váltak. Eltalálta egy nyíl, gondolta magában a vaják, látva, ahogy a lány ügyetlenül vergődik csak át a komp oldalán, aztán magatehetetlenül a homokba rogy. Odaugrott hozzá, de a vámpír gyorsabb volt.

– Valami eszakadt bennem – mondta a lány nagyon lassan. És nagyon természetellenes hangon. Azután mindkét kezét az ágyékára szorította. Geralt látta, ahogy a gyapjúnadrágja szára elsötétül a vértől.

– Öntsd ezt a kezemre – nyújtott oda neki Regis egy táskájából előhúzott üvegcsét. – Öntsd a kezemre, de gyorsan.

– Mi van vele?

– Vetél. Adj egy kést, le kell róla vágnom a ruháit. És menj innen.

– Ne – mondta Milva. – Azt akarom, hogy itt maradjon velem.

A lány arcán egy könnycsepp gördült végig.

Feldübörgött felettük a híd a katonabakancsoktól.

– Geralt! – üvöltött Kökörcsin. Amikor a vaják meglátta, mit művel a vámpír Milvával, zavartan elfordította a fejét. Látta, ahogyan a fehér fegyveringes katonák fejvesztve rohannak végig a hídon. A jobb partról, a kötőhely irányából még mindig hallani lehetett a lármát.

– Elmenekülnek – zihálta Kökörcsin, odaugorva hozzá és az ingujját rángatva. – A nilfgaardiak már a jobb hídfőnél járnak! Ott még tart a csata, de a katonák nagyja hanyatt-homlok menekül a bal part felé! Hallasz engem? Nekünk is menekülnünk el!

– Nem tehetjük – szorította össze a fogait. – Milva elvetélt. Nem tud majd lábra állni.

Kökörcsin ocsmányul elkáromkodta magát.

– Akkor hát vinnünk kell – közölte. – Ez az egyetlen esélyünk...

– Nem az egyetlen – mondta Cahir. – Geralt, a hídra.

– Minek?

– Feltartóztatjuk a menekülőket. Ha ezek a nordlingok elég ideig tartják a jobb hídfőt, talán nekünk is sikerülhet eltűnni a bal parton.

– Hogyan akarod feltartóztatni a menekülőket?

– Vezettem én már egységet. Mássz már a pillérre, és fel a hídra!

A hídon aztán Cahir rögtön bizonyságot is tett arról, hogy valóban van tapasztalata abban, hogyan kell a seregben kitörő pánikon úrrá lenni.

– Hová, ebfajzatok! Hová, szukafattyak! – üvöltött fel, minden kiáltását ökölcsapással nyomatékosítva, amellyel egy-egy menekülőt döntött a lábáról a híd gerendáira. – Megállni! Megállni, ti kibaszott semmirekellők!

A menekülők közül néhányan – messze nem az összes – meg is torpantak; megrémítette őket a kiabálás és a kard villanásai, amelyet Cahir olyan festőien forgatott. Mások a háta mögött igyekeztek eliszkolni. De mostanra Geralt is kardot rántott, és ő is csatlakozott az előadáshoz.

– Hová mentek? – kiáltotta erősen megragadva egy katonát, így akasztva meg mentében. – Hová? Megállni! Visszafordulni!

– Nilfgaard az, jó uram! – kiabálta egy bocskoros. – Az ott kész vérfürdő! Engedjen!

– Gyávák! – ordította a hídra mászó Kökörcsin olyan hangon, amelyet Geralt még sosem hallott. – Gyáva, hitvány alakok! Nyúlszívűek! Menekültök, a bőrötöket mentitek? Hogy aztán szégyenben éljétek le az életetek, gazemberek?

– Túlerőben vannak, lovag uram! Nem győzzük őket!

– A százados elesett... – dadogta egy másik. – A káplárok leléptek! Mind meghalunk!

– Az irhánkat mentjük!

– A bajtársaitok – kiabálta Cahir a kardját lengetve – még mindig ott harcolnak a hídfőn és a kötőhelyen! Még mindig harcolnak! Szégyen rá, aki nem segít nekik! Utánam!

– Kökörcsin – sziszegte a vaják. – Mássz vissza a szigetre. Ki kell vonszolnotok valahogy Regisszel Milvát a bal partra. Na, mit állsz még itt?

– Utánam, fiúk! – üvöltötte Cahir a kardját forgatva. – Utánam, aki az istenekben hisz! A kötőhelyre! Üsd-vágd!

Vagy tucatnyi katona meg is rázta a fegyverét, és átvette a csatakiáltást; hangjuk az elszántság parádésan különböző fokozatairól árulkodott. Vagy tucatnyi azok közül, akik már kereket oldottak, elszégyellte magát, visszafordult, és csatlakozott a híd seregéhez. A sereghez, melynek az élére egy vaják és egy nilfgaardi lépett hirtelen.

A sereg talán valóban meg is indult volna a kötőhely felé, de akkor fekete palástos lovasok özönlötték el hirtelen a hídfőt. A nilfgaardiak áttörték a védelmet, és feljutottak a hídra; a gerendákon patkók dübörögtek fel. A feltartóztatott katonák egy része ismét menekülőre fogta, egy részük tétovázva torpant meg. Cahir elkáromkodta magát. Nilfgaardiul. De a vajákon kívül senki sem vette észre.

– Amit elkezdtél, fejezd is be – mordult fel Geralt markába szorítva a kardját. – Támadunk! Harcra kell tüzelnünk a mi kis seregünket.

– Geralt – torpant meg Cahir, bizonytalanul nézett a vajákra. – Azt akarod, hogy... hogy a sajátjaimat gyilkoljam? Én képtelen vagyok...

– Szarok erre a háborúra – csikordultak fel a vaják fogai. – De most Milváról van szó. Csatlakoztál a kompániához. Hozd meg a döntést. Velem tartasz, vagy azoknak az oldalára állsz ott a fekete palástban. Siess.

– Veled tartok.

Így történt, hogy egy vaják és egy vele szövetséget kötött nilfgaardi fékevesztetten felordított, megforgatták a kardjukat, és a két bajtárs, a két pajtás és a két barát gondolkodás nélkül a közös ellenségre rontott az egyenlőtlen harcban. És ez volt az ő tűzkeresztségük. A közös harc, a düh, téboly, a halál keresztsége. Halálba indultak, ők, a két bajtárs. Ők úgy hitték. Nem tudhatták hiszen, hogy nem halnak meg aznap, azon a hídon, amelyet a Jaruga folyó felett vertek. Nem tudták, hogy mindkettejüknek más halál lett megírva. Más helyen és más időben.

A nilfgaardiak kabátujját skorpiót ábrázoló ezüsthímzés díszítette. Cahir levágott kettőt hosszú kardja gyors vágásaival, Geralt kettőt kaszabolt le a sihillel lesújtva. Azután felpattant a híd balusztrádjára, és azon végigfutva támadt a többire. Vaják volt, gyerekjáték volt számára az egyensúlyát megtartani, de az akrobatamutatvány meglepte és megdöbbentette nilfgaardi támadóikat. És sorra haltak, meglepetten és döbbenten, a törppenge csapásaitól, amelynek annyi volt csak a sodronying, mint a gyapjú. Vér fröcskölte a híd csúszós gerendáit és deszkáit.

Látva vezéreik harci virtusát, a híd mostanra ugyancsak felduzzadt serege kórusban felüvöltött; olyan kiáltással, melyben ott csengett a visszatérő morál és az egyre erősödő harci kedv. És így történt, hogy a nemrég még fejvesztve menekülők kardokkal és csatabárdokkal vágva, dzsidákkal szúrva, macsukákkal és alabárdokkal csapva le, ordas farkasokként vetették magukat a nilfgaardiakra. Hasadt a balusztrád, lovak repültek a folyóba fekete palástos lovasaikkal együtt. Az üvöltő hadsereg a hídfőre rontott, továbbra is maga előtt tolva Geraltot és Cahirt, véletlen hozta vezéreiket, nem engedve, hogy azt tegyék, amit tenni szerettek volna. Márpedig ők lopva ki szerettek volna hátrálni, visszamenni Milváért, és kereket oldani a bal parton.

A kötőhelyen dúlt a harc. A nilfgaardiak körbezárták és elvágták a hídtól azokat a katonákat, akik nem futamodtak meg korábban, amazok pedig elkeseredetten védekeztek a cédrus- és fenyőrönkökből emelt barikádok túloldaláról. A közelgő felmentő sereg láttán a maroknyi védő boldogan kiáltott fel. Kissé túlságosan is elhamarkodottan és sietve. A zárt ék alakzatban felvonuló felmentők kiszorították és lesöpörték ugyan a nilfgaardiakat a hídról, most azonban, a hídfőnél az oldalszárnyakról a lovasság ellentámadása zúdult rájuk. Ha nincsenek a kötőhely barikádjai és farakásai, amelyek a menekülést éppúgy akadályozták, mint a lovasság rohamait, a gyalogság szempillantás alatt megsemmisült volna. A farakásokhoz szorított katonák elkeseredett küzdelembe fogtak.

Geralt számára olyasvalami volt ez, amit nem ismert korábban, valami teljességgel új harcmodor. Szó sem volt itt vívásról és lábmunkáról, csak a kaotikus vagdalkozás és a minden oldalról egyszerre érkező támadások szakadatlan hárítása maradt. Továbbra is hasznot húzhatott azonban nem éppen kiérdemelt parancsnokságával járó előjogából – a katonák köréje gyűltek, oldalról fedezték, védték a hátát, tisztára söpörték előtte a harcvonalat, helyet teremtve neki arra, hogy támadva oszthassa a halált. A tolongás azonban egyre nagyobb lett. A vaják és hadserege egyik pillanatról a másikra már vállvetve harcolt a barikád maroknyi vérben úszó és kimerült védőjével, javarészt törp zsoldosokkal. Így küzdöttek bekerítőik gyűrűjében.

Aztán jött a tűz.

Volt a barikád egyik, kötőhely és híd közé eső oldalán egy hatalmas rakás fenyőgally és -ág – tüskés, akár a sündisznó –, amely leküzdhetetlen akadályt jelentett lovasságnak és gyalogságnak egyaránt. Ez a rakás pedig most lángokban állt – valaki fáklyát hajított belé. A védők hátrálni kezdtek, amint csak a forróság és a füst megcsapta őket. Összezsúfolódva, elvakítva, egymást akadályozva hullani kezdtek a rohamozó nilfgaardiak csapásai alatt.

Cahir mentette meg a helyzetet. Mivel volt háborús tapasztalata, nem engedte, hogy bekerítsék a barikádon köréje összpontosuló hadakat. Hagyta, hogy Geralt csoportjától elvágják; de most visszatért. Még egy lovat is szerzett, fekete csótárban; most pedig, kardjával vagdalkozva, támadást mért az oldalszárnyra. Mögötte pedig, tébolyultan üvöltve, a vörös rutával díszített fegyveringet viselő alabárdosok és gerelyesek nyomultak be a keletkező résbe.

Geralt az ujjait meghajlítva Aard Jelével sújtott le az égő farakásra. Nem számított különösebb hatásra, elvégre hetek óta nélkülöznie kellett a vajákelixíreket. De meglett a hatása. A farakás felrobbant, és szikrákat hányva szóródott szerteszét.

– Utánam – kiáltott felhasítva egy barikádra nyomuló nilfgaardi halántékát. – Utánam! A tűzön át!

És megindultak, gerelyekkel hányva félre a továbbra is lángokban álló halmot, puszta kézzel felkapott, izzó fadarabokat hajigálva a nilfgaardi lovak felé. Tűzkeresztség, gondolta magában a vaják, tébolyultan osztva és védve a csapásokat. Keresztül kellett mennem a tűzön Ciriért. És itt megyek keresztül a tűzön, egy olyan csatában, ami egyáltalán nem is érdekel. Amit egyáltalán nem is értek. A tűz, amelynek meg kellett volna tisztítania, egész egyszerűen csak égeti a hajam és az arcomat.

Sistergett és gőzölgött a vér, ami ráfreccsent.

– Előre, fiúk! Cahir! Ide hozzám!

– Geralt! – söpört le Cahir újabb nilfgaardit a nyergéből. – A hídra! Verekedd át magad az emberekkel a hídig! Zárjuk a védvonalat...

Nem fejezhette be, mert egy fekete mellvértes lovas vágtatva rárontott; sisak nélkül, szélfútta, véres hajjal. Cahir kivédte a hosszú kard támadását, de lezuhant farára ülő lováról. A nilfgaardi fölé hajolt, hogy a földhöz szegezze. Mégsem tette meg; megtorpant döfés közben. Karvértjén ezüst skorpió csillogott.

– Cahir! – kiáltotta döbbenten. – Cahir aep Ceallach!

– Morteisen... – A földön elterült Cahir hangjában nem kevesebb döbbenet bújt meg.

A Geralt mellett szaladó törp zsoldos kormos és megpörkölődött vörös rutás fegyveringjében nem vesztegette az idejét arra, hogy bármin is megdöbbenjen. Lendületből beledöfte lándzsáját a nilfgaardi hasába, a nyelén taszítva lökte ki a nyergéből. Egy másik odaugrott, rátaposott a földre döntött férfi fekete mellvértjére nehéz bakancsával, és a gerelye hegyét egyenesen a torkába döfte. A nilfgaardi felhördült, vért öklendezett fel, és felszántotta a földet sarkantyúival.

Ugyanebben a pillanatban a vaják kapott egyet a keresztcsontjára valami nagyon nehézzel és nagyon keménnyel. A térdei összecsuklottak alatta. Ahogy elesett, hatalmas diadalkiáltást hallott. Látta, ahogy a fekete palástot viselő lovasok megfutamodnak az erdő felé. Hallotta, ahogy a híd döng a bal part felől közeledő lovasság patái alatt, akik vörös rutákkal körbevett sassal díszített zászlót hordoztak.

Így ért hát véget Geralt számára a Jaruga hídjáért vívott nagy csata, melyet a későbbi krónikák – magától értetődő módon – még csak a legkisebb említésre sem ítéltek aztán méltónak.

– Ne aggodalmaskodjon, méltóságos uram – mondta a felcser, miközben végigkopogtatta és végigtapogatta a vaják hátát. – A hidat lerombolták. Nem fenyeget már minket hajsza a túlpartról. A barátai és az az asszony is biztonságban vannak. Az ön hitvese talán?

– Nem.

– Ah, én meg azt gondoltam... Elvégre szörnyű az, jó uram, amikor a viselős fehérszemélyben okoz kárt a háború...

– Hallgasson, egy szót se erről. Miféle zászlóalj ez?

– Nem tudná, kiért harcolt? Hihetetlen, hihetetlen... A lyriai hadsereg az. Látja, lyriai fekete sas és ríviai vörös ruták. Na, készen is volnánk. Csak zúzódás. Fájni fog kissé a keresztcsontja, de semmiség csupán. Fel fog gyógyulni.

– Köszönöm.

– Én tartozom köszönettel magának. Ha nem tartja akkor a hidat, Nilfgaard mind egy szálig levágott volna bennünket a túlparton, a folyóba szorítva. Nem menekülhettünk volna a hajsza elől... Megmentette a királynőnket! Nos, ég önnel, jó uram. Megyek, lesi már a segítséget a többi sebesült.

– Köszönöm.

Ült a kötőhely rönkjén, fáradtan, fájdalmak között és közömbösen. Egyedül. Cahir eltűnt valahol. A félúton beomlott híd cölöpjei közt a lemenő nap fényében csillogva ott csordogált a zöldesen aranyló Jaruga.

Felemelte a fejét, amint a lépéseket, a patkódobogást és a páncélcsörgést meghallotta.

– Ő az, kegyelmes asszonyom. Engedje meg, segítek leszállnia...

– Hatty.

Geralt felemelte a fejét. Egy asszony állt előtte páncélban; egy asszony, akinek rendkívül világos volt a haja, majdhogynem annyira, mint a saját magáé. Rájött, hogy a haja nem világos, hanem ősz volt, bár a nő arca nem viselte magán az öregség nyomait. Az érett korét, igen. De nem az öregségét.

Az asszony csipkével szegett batisztzsebkendőt szorított az ajkához. A kendő erősen véres volt.

– Álljon fel, jó uram – súgta oda Geraltnak az egyik mellettük álló lovag. – És adja meg a tiszteletet. Ez itt a királynő.

A vaják felállt. És meghajolt, leküzdve a keresztcsontja fájdalmát.

– Te féttep peg a hidat?

– Tessék?

Az asszony elvette a szájától a kendőt, vért köpött. Néhány vörös csepp megült a díszes mellvérten is.

– Őfelsége Meve, Lyria és Rívia királynője – közölte a mellette álló, aranyhímzéssel díszített ibolya palástot viselő lovag – azt kérdezi, ön vezette-e oly hősiességgel a Jaruga hídjának védelmét?

– Valahogy így alakult.

– Avakut! – próbált nevetni a királynő, de nem igazán járt sikerrel. Elfintorodott, undorítóan, noha alig kivehetően elkáromkodta magát, és megint kiköpött. Mielőtt még sikerült volna eltakarnia a száját, a vaják felfigyelt az ocsmány sebére, észrevette, hogy hiányzik néhány foga is. A nő elkapta a pillantását.

– Hát iken – mondta a kendő mögül a férfi szemébe nézve. – Falami fukafattya etyenefen pofán fágott. Femmifég.

– Meve királynő – tudatta emelkedett hangon az ibolya palástos – az első vonalban harcolt, igazi férfihoz, igazi lovaghoz méltón, szembeszegülve a nilfgaardi erőfölénnyel! Fájó ugyan a seb, de el nem csúfíthatja. Ön pedig megmenekítette őt, ahogyan az egész hadtestünket is. Valami áruló népség elfoglalta és magával ragadta a kompot, a híd jelentette hát egyedül a menekvést számunkra. Ön pedig hősiesen védelmezte...

– Hattyad, Odo. Hoty hífnak, fitész?

– Engem?

– Hát persze, hogy magát – meredt rá az ibolyába öltözött lovag fenyegetően. – Mi van magával? Megsebesült? Valami zúzódás? A fején találták volna el?

– Nem.

– Akkor válaszoljon hát, ha a királynő kérdez! Látja hiszen, hogy a száján sebesült, hogy nehezére esik a beszéd!

– Hattyad, Odo.

Az ibolya meghajolt, aztán Geraltra nézett.

– A neve?

Hát legyen, gondolta magában. Elegem van ebből az egészből. Nem fogok hazudni.

– Geralt.

– Geralt honnan?

– Sehonnan.

– Ninty felöfeszfe? – Meve ismét vérrel keveredő nyálpermettel ékesítette lábánál a homokot.

– Tessék? Nem, nem. Nem vagyok felövezve. Királyi felség.

Meve előhúzta a kardját.

– Téjdej le.

Szót fogadott, miközben még mindig képtelen volt elhinni mindazt, ami körülötte zajlott. Még mindig Milvára gondolt és az útra, amelyet Ysgith lápjaitól félve választott neki.

A királynő Ibolyához fordult.

– Mondd te a formulát. Nekem ninty fokam.

– Példátlan hősiességedért a jó ügy szolgálatában folytatott harcban – recitálta emelkedett hangon Ibolya –, erényről, becsületről, s a korona iránti hűségről tett tanúbizonyságodért, én, Meve, az istenek kegyelméből Lyria és Rívia királynője, hatalmamnál, jogomnál és kiváltságomnál fogva ezennel lovaggá ütlek. Szolgálj hűséggel. Viseld ezt az ütést, de többet egyet sem.

Geralt megérezte vállán a penge ütését. Felnézett a királynő világoszöld szemébe. Meve sűrűn, vörösen kiköpött, odaszorította arcához a zsebkendőt, és rákacsintott a csipkék felett.

Ibolya a monarchához lépett, súgott valamit. A vaják a „predikátum”, a „ríviai ruták”, a „zászló” és „tisztelet” szavakat hallotta ki.

– Helyesz – bólintott Meve. Egyre érthetőbbé vált a beszéde, ahogy fájdalmát leküzdve a kivert fogai után maradt résbe dugta nyelvét. – Ríviai harcosokkal fállfetve tartottad a hidat, fitész sehonnai Geralt. Valahogy így alakult, ha, ha. Nos, úgy alakult, hogy ezért a köfetkesző predikátumot adományozzam neked: Ríviai Geralt. Ha, ha.

– Hajoljon meg, lovag uram – sziszegte oda Ibolya.

Ríviai Geralt, a felövezett lovag, mélyen meghajolt; olyannyira, hogy Meve királynő, a szuzerénje, meg ne pillanthassa a mosolyát; azt a keserű mosolyt, amelyen képtelen volt úrrá lenni.

FECSKE-TORONY

Andrzej Sapkowski: Wieża Jaskółki

© 1997 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Hermann Péter

Gyászfekete éjen értek Dun Dâre-ba

Hol az ifjú vajáklány rejtekre lelt

Szorosan kerítették be a falut

Szökni szerintük nem lehetett

Gyászfekete éjen árulás adta volna kezükbe

De hasztalan reméltek sikert

Sápadt hajnalra a fagyos úton

Harminc tetem hevert

Koldusének arról a szörnyű vérengzésről,
amely Dun Dâre-ban esett meg Saovine éjjelén

– Mindent meg tudok neked adni, amit csak kívánsz – mondta a jósnő. – Vagyont, hatalmat és jogart, dicsőséget, hosszú és boldog életet. Válassz.

– Nem kell nekem se gazdagság, se dicsőség, se hatalom, se jogar – válaszolt a vajáklány. – Ló kell nekem, legyen fekete és utolérhetetlen, mint az éjjeli vihar. Kard kell nekem, legyen fényes és éles, mint a holdsugár. Sötét éjjel akarok általiramodni fekete lovammal a világon, fénylő kardommal meg akarom törni a Gonosz és a Sötétség hatalmát. Így akarom.

– Olyan lovat adok neked, amely feketébb lesz az éjszakánál és sebesebb az éjjeli viharnál – szólt a jósnő. –Olyan kardot adok neked, amely fényesebb és élesebb lesz a holdsugárnál. De nem kevés, amit kívánsz, vajáklány, drágán kell ezért megfizetned.

– Mivel? Hisz nincs semmim.

– A véreddel.

Flourens Delannoy,

Mondák és mesék

Első fejezet

Köztudott, hogy a Világmindenség – akár az élet – körben forog. A kör kerületén nyolc mágikus pont van kijelölve, ezek teljes fordulatot tesznek meg éves ciklusban. A kör kerületén egymással pontosan szemközti párokban elhelyezkedő pontok a következők: Imbaelk – vagyis Rügyfakadás, Lammas – vagyis Érlelődés, Belleteyn – Virágzás, végül Saovine – Pusztulás. A körön két Solsticium, azaz Napforduló is meg van jelölve: a téli, a Midinvaerne, és a Midaëte, a nyári. Van még két Equinoctium, azaz Napéjegyenlőség: Birke, a tavaszi, és Velen, az őszi. Ezek a dátumok nyolc részre osztják a kört – így osztja fel az évet a tündenaptár is.

Azok az emberek, akik a Jaruga és a Pontar torkolatánál értek partot, magukkal hozták a saját holdnaptárukat, amely az évet tizenkét hónapra osztja fel, ez képezi a földműves munkájának éves ciklusát – a kezdettől, a januári első kapavágástól a befejezésig, amikor a fagy tömör tömbbé keményíti a talajt. Mégis, noha az emberek másként osztották fel az évet, és másként számolták a dátumokat, elfogadták a tündekört és az annak kerületén található nyolc pontot. A tündenaptárból átvett Imbaelk és Lammas, Saovine és Belleteyn, a két Napforduló és a két Napéjegyenlőség az embereknél is fontos ünnep, szertartásos dátum lett. Úgy magasodtak ki a többi dátum közül, ahogy a magányos fa magasodik ki a sík réten.

Ezek a dátumok ugyanis a mágia által magasodnak ki.

Soha nem volt titok – ma sem az –, hogy ez a nyolc dátum olyan napot és éjszakát jelöl, amikor kiváltképpen megerősödik a varázslatos aura. Ma már senki sem furcsállja a nyolc dátummal együtt járó mágikus tüneményeket és rejtélyes jelenségeket, különösen az Equinoctium és a Solsticium idején. Ezeket a jelenségeket már mindenki megszokta, és ritkán váltottak ki nagyobb izgalmakat.

De ebben az évben másként történt.

Ebben az évben az emberek szokás szerint családi ünnepi vacsorával tisztelték meg az Equinoctiumot, ilyenkor az éves termés lehető legtöbb gyümölcsének kellett az asztalra kerülnie, mindenből legalább egy csipetnyinek. Így diktálta a szokás. Miután elfogyasztották a vacsorát, és megköszönték a termést Melitele istennőnek, az emberek pihenni tértek. És ekkor vette kezdetét a borzalom.

Kicsivel éjfél előtt iszonyú kavarodás támadt, átkozottul nagy vihar tört ki, a csaknem földig hajló fák süvítésén, a tetőgerendák recsegésén és az ablaküvegek ropogásán áthallatszottak a kísérteties üvöltések, kiáltozások és vonítások. Az égen vágtató fellegek fantasztikus formákat öltöttek, leggyakrabban nyargaló lovak és egyszarvúak alakja bukkant fel újra és újra. Jó órába telt, mire az orkán lecsendesült, és a bekövetkező hirtelen csendességben az éjszakát több száz lappantyú trillázása és szárnysuhogása élénkítette meg; ezek a titokzatos madarak a néphit szerint azért gyűlnek egybe, hogy a haldoklók fölött eldalolják démoni siratójukat. A lappantyúk kórusa ezúttal olyan számos és hangos volt, mintha az egész világ pusztulóban lett volna.

A lappantyúk vad hangokkal énekelték a siratót, miközben a mennyboltot felhők takarták el, kioltva a maradék holdfényt is. Ekkor felüvöltött az iszonyú beann’shie, a hirtelen és erőszakos halál hírnöke, a fekete égbolton pedig keresztülvágtatott a Zord Vadászat – lángoló szemű kísértetek vonultak fel lócsontvázaikon, a menetben ide-oda csapkodtak a rongyos köpenyek és zászlók. A Zord Vadászat pár évente, ahogy most is, begyűjtötte a zsákmányát, de ez évtizedek óta nem volt ilyen borzalmas – csak Novigradban több mint húszan tűntek el, hírük-nyomuk sem maradt.

Amikor a Vadászat elvágtatott, és szétoszlottak a felhők, az emberek meglátták a Holdat – fogyóban volt, amint Napéjegyenlőség idején lenni szokott. De ezen az éjjelen a Hold vérszínű volt.

Az egyszerű népnek a napéjegyenlőségi jelenségekre több magyarázata is volt, amelyek alaposan eltérőek voltak, a régiókra jellemző démonológiától függően. Az asztrológusoknak, a druidáknak és a varázslóknak is megvoltak a maguk magyarázatai, de ezek többségükben hibásak, hevenyészve összetákoltak voltak. Kevesen, rendkívül kevesen voltak, akik ezeket a jelenségeket össze tudták kötni a valódi tényekkel.

A Skellige-szigeteken például a nagyon babonás kevesek a ritkaságszámba menő eseményekben a Tedd Deireadh, a Végidő jelét látták, amelyet megelőz a Ragh nar Roog-i csata, a Fény és a Sötétség végső összecsapása. Azt a heves vihart, amely az Őszi Napéjegyenlőség éjszakáján csapott le a szigetekre, a babonások a szörnyű Morhöggi Naglfar, a hullák körmeiből épített, a Káosz kísérteteinek és démonainak seregét szállító drakkar orra által keltett hullámnak vélték. A műveltebbek vagy tájékozottabbak viszont az égbolt és a tenger rombolását Yennefer, a gonosz varázslónő személyével és borzalmas halálával kapcsolták össze. Mások pedig – a még tájékozottabbak – a háborgó tengerben annak jelét látták, hogy éppen halálán van valaki, akinek az ereiben Skellige és Cintra királyainak vére csörgedezik.

Az őszi Equinoctium éjszakája széles e világon mindenütt a jelenések, rémálmok és látomások éjszakája volt, hirtelen, fulladozó és rettegéssel teli felriadások agyonizzadt és agyongyűrött párnákon eltöltött éjszakája. A látomások és felriadások nem kímélték a legműveltebb főket sem – az Aranytornyos Nilfgaardban kiáltva ébredt Emhyr var Emreis császár. Északon, Lan Exeterben kiugrott az ágyból Esterad Thyssen király, felébresztvén ezzel hitvesét, Zuleyka királynét. Tretogorban felhökkent és tőréért nyúlt Dijkstra vezérkém, felébresztvén ezzel a kincstárügyi miniszter hitvesét. Montecalvo várában damaszt ágyneműjéből serkent fel Filippa Eilhart, a varázslónő, nem ébresztvén fel ezzel de Noailles gróf hitvesét. Többé-kevésbé hirtelen riadt fel Yarpen Zigrin törp Mahakamban, az öreg Vesemir vaják hegyi erődjében, Kaer Morhenben, Fabio Sachs banktisztviselő Gors Velen városában, Crach an Craite fejedelem a Ringhorn drakkar fedélzetén. Felébredt Fringilla Vigo varázslónő Beauclair várában, felébredt Sigrdrifa papnő Freyja istennő szentélyében Hindarsfjall szigetén. Felébredt Daniel Etcheverry, Garramone grófja Maribor ostromlott erődjében. Zyvik, a Szürke Csapat tizedese a Ban Gleann erődben. Dominik Bombastus Houvenaghel kereskedő a Claremont nevű városkában. És sokan, sokan mások.

Kevesen voltak azonban, akik mindezeket az eseményeket és jelenségeket össze tudták kapcsolni valós, konkrét ténnyel. És konkrét személlyel. A véletlen műve, hogy közülük hárman egy fedél alatt töltötték az őszi Equinoctium éjszakáját. Melitele istennő ellanderi szentélyében.

– Lappantyúk... – nyögdécselt Jarre írnok, belebámulva a szentélyligetet borító sötétségbe. – Ezrével vannak, falkákban... Valakire halált kiáltanak... Az ő halálát... Haldoklik...

– Ne fecsegj ostobaságokat! – Triss Merigold hirtelen feléje fordult, felemelte ökölbe szorított kezét, egy pillanatra úgy látszott, meglöki vagy mellbe vágja a fiút. – Hiszel a buta babonákban? Szeptember végén járunk, a lappantyúk gyülekeznek költözés előtt! Egészen természetes!

– Haldoklik...

– Senki sem haldoklik! – kiáltott fel dühében elsápadva a varázslónő. – Senki, világos? Hagyd abba a locsogást!

A könyvtár folyosójára az éjjeli riadótól felébredt növendékek tódultak ki. Arcuk komoly volt és sápadt.

– Jarre! – Triss megnyugodott, vállon ragadta a fiút, és erősen megszorította. – Te vagy az egyetlen férfi a szentélyben. Mind rád figyelünk, támaszt és segítséget várunk tőled. Nem szabad félned, nem szabad pánikot keltened. Uralkodj magadon. Ne okozz nekünk csalódást.

Jarre mélyet lélegzett, csitítani próbálta a keze és a szája remegését.

– Ez nem félelem... – suttogta, kerülve a varázslónő tekintetét. – Én nem félek, én aggódom! Miatta. Láttam álmomban...

– Én is láttam – sziszegte Triss. – Ugyanazt álmodtuk, te meg én meg Nenneke. De erről egy szót se.

– Véres az arca... Mennyi vér...

– Hallgass, már kértelek rá. Jön Nenneke.

A főpapnő odalépett hozzájuk. Arcán fáradtság tükröződött. Néma kérdésére Triss tagadó fejrázással felelt. Észrevette, hogy Jarre kinyitja a száját, megelőzte.

– Sajnos semmi. Amikor a Zord Vadászat átrepült a szentély fölött, majdnem mindenki fölébredt, de egyiküknek sem voltak látomásai. Még olyan ködös sem, mint nekünk. Menj aludni, fiú, itt semmi dolgod. Lányok, mindenki a dormitóriumba!

Két kézzel kezdte az arcát meg a szemét dörzsölgetni.

– Eh... Equinoctium! Átkozott éjszaka... Menj lefeküdni, Triss. Semmit sem tudunk csinálni.

– Ez a tehetetlenség – szorította ökölbe a varázslónő a kezét – őrületbe kerget. Ha arra gondolok, hogy ő valahol szenved, hogy vérzik, hogy veszélyben van... A fenébe, ha tudnám, mit csináljak!

Nenneke, a Melitele-szentély főpapnője elfordult.

– Próbáltál imádkozni?

Délen, jóval az Amell-hegységen túl, Ebbingben, a Pereplutnak nevezett vidéken, a Velda-, a Lete- és az Arete-folyóktól szabdalt terebélyes lápmezőn, Ellander városától és a Melitele-szentélytől nyolcszáz mérföldnyi varjúröptényi távolságban hirtelen ébredt fel hajnali rémálmából Vysogota, a vén remete. A felriadt Vysogota a világért sem volt képes felidézni magában az álom tartalmát, de szokatlan nyugtalansága nem hagyta visszaaludni.

– Hideg van, hideg, hideg – morogta fennhangon Vysogota, miközben a nádasba vágott ösvényen lépkedett. – Hideg, hideg, brrrr.

A következő csapda is üres volt. Egyetlen pézsmapocok sem akadt. Kivételesen balszerencsés a vadászat. Vysogota letisztította a csapdáról az iszapot meg a békalencsét, közben átkokat mormolt, náthásan szívogatta az orrát.

– Hideg, brrr, hu-hu – hajtogatta, a mocsár széle felé tartva. – És még csak szeptember van! És még csak négy napja volt az Equinoctium! Ha, amióta élek, nem emlékszem ilyen hideg szeptember végére. De hisz elég hosszú ideje élek!

A következő – és már az utolsó előtti – csapda is üres volt. Vysogotának már káromkodni sem volt kedve.

– Alighanem úgy áll a dolog – locsogott menet közben –, hogy az időjárás évről évre hidegebb lesz. Most meg úgy tűnik, a lehűlés hatása lavinaszerűen fog felgyorsulni. Ha, a tündék ezt már rég előre látták, de ki hitt a tündék jóslatainak?

Az öreg feje fölött megint szárnysuhogás hallatszott, szürke alakok tűntek tova hihetetlenül gyorsan. A mocsár fölött gomolygó ködben megint felhangzott a lappantyúk vad, szaggatott, gyors szárnycsapkodással kísért trillázása. Vysogota nem törődött a madarakkal. Nem volt babonás, lappantyúk pedig mindig jócskán voltak a mocsarakban, kivált hajnaltájt röpködtek olyan sűrűn, hogy félő volt, nekirepülnek az ember fejének. No, talán nem mindig voltak olyan sokan, mint ma, talán nem mindig kiáltoztak ennyire vészjóslóan... De annyi baj legyen, mostanában a természet fura trükköket művel, egyik kuriózum követte a másikat, mindegyik szokatlanabb volt az előzőnél.

Éppen az utolsó – üres – csapdát húzta ki a vízből, amikor meghallotta egy ló nyerítését. A lappantyúk hirtelen, mintegy vezényszóra elhallgattak.

A perepluti lápvidéken akadtak száraz, magasabban fekvő zsombékos szigetek, fekete nyír, éger, vörös meg sárga virágú som, kökény burjánzott rajtuk. A legtöbb zsombékot olyan szorosan vette körül az ingovány, hogy teljesen lehetetlen volt megközelíteni lóval, ha a lovas nem ismerte az utat. Ám a nyerítés – Vysogota megint meghallotta – pont egy ilyen zsombék felől hallatszott.

Kíváncsisága legyűrte az óvatosságát.

Vysogota nemigen igazodott el a lovak fajtái között, de esztéta volt, képes volt felismerni és értékelni a szépséget. A fekete ló, amelynek szőre antracitként csillogott, és amelyet a nyírfák törzse előtt pillantott meg, csodálatosan szép volt. A szépség valódi kivonata volt. Annyira gyönyörű, hogy szinte irreálisnak tűnt.

De igazi volt. És teljesen igazi volt az is, ahogy csapdába ragadt, a kantár és a gyeplő belebonyolódott a som vérvörös, kusza ágaiba. Amint Vysogota közelebb ment, a ló fülét hegyezve toppantott, még a talaj is beleremegett, megrázta mutatós fejét, közben ide-oda forgolódott. Most már látható lett, hogy kanca. És más is látható lett. Olyasmi, amitől Vysogota szíve őrült dörömbölésbe kezdett, torkát az adrenalin láthatatlan harapófogója szorította össze.

A ló mögött egy lapos gyökéren holttest hevert.

Vysogota ledobta a zsákját. És elszégyellte magát, mert az első gondolata az volt: megfordulni és menekülni. Nagy óvatosan ment közelebb, mert a fekete kanca toporzékolt, fülét lelapította, zabláját rángatta, vicsorgott, és csak a kellő alkalomra várt, hogy megharapja vagy megrúgja.

A holttest egy tizenéves fiú teteme volt. Arcával a föld felé feküdt, az egyik keze a teste alá szorult, a másik oldalra nyúlt, ujjai a homokba mélyedtek. A fiún szarvasbőr zeke, szoros bőrnadrág és csatos, térdig érő, puha tündecsizma volt.

Vysogota lehajolt, és a hulla ebben a pillanatban hangosan felnyögött. A fekete kanca hosszan nyerített, patáival a földet kaparta.

A remete letérdelt, óvatosan megfordította a sebesültet. Ösztönösen mozdította meg a fejét, és felszisszent, amikor meglátta azt a piszok és alvadt vér alkotta iszonyú maszkot, amely a fiú arcának a helyén volt. Gyöngéden letörölte a mohát, leveleket, homokot a nyirkos nyál borította ajkakról, megpróbálta leszedni az arcról a fürtökbe keményedett, vértől ragacsos hajszálakat. A sebesült tompán felnyögött, megfeszült. És reszketni kezdett. Vysogota félrehajtotta a haját az arcáról.

– Lány – szólalt meg fennhangon, hitetlenkedve annak láttán, ami az orra előtt volt. – Ez lány.

Ha aznap valaki alkonyat után csöndben odalopózott volna a mocsárban rejtőző, besüppedt, mohlepte zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein keresztül, a faggyúgyertya halvány fényében vastag kötéssel bebugyolált fejű kamaszlányt pillanthatott volna meg, amint merev, csaknem halotti mozdulatlanságban fekszik egy bőrrel borított tábori ágyon. Láthatott volna egy hegyes ősz szakállú öreget is, akinek vállig érő hosszú fehér haja jóval a ráncokkal barázdált homlokának folytatását képező kopasz tarkójáról nőtt le. Azt is megfigyelhette volna, hogy az öreg újabb gyertyát gyújt meg, homokórát tesz az asztalra, kihegyezi tollát, egy pergamen lap fölé hajol. Hogy eltöpreng, és valamit motyog magában elgondolkozva, miközben le sem veszi a szemét az ágyon fekvő lányról.

De ez nem volt lehetséges. Senki sem láthatta volna. A remete Vysogota kunyhója jól el volt rejtve az ingoványban. Az örökké ködös pusztaságban, ahová senki sem merészkedett.

– Jegyezzük fel – Vysogota megmerítette tollát a tintában – a következőt. A műtét utáni harmadik óra. Diagnózis: vulnus incisivum, vágott seb, melyet nagy erejű, feltehetően görbe pengéjű, ismeretlen, éles tárgy okozott. Az arc bal felén terül el, a szemgödör alatt kezdődik, átszeli az arcot, és a fül alatti rágóizmok tájékáig ér. Legmélyebb a seb, mert egészen a csonthártyáig ér az elején, a szemüreg alatti járomcsonton. A sebesüléstől a seb első ellátásáig eltelt idő feltételezhetően tíz óra.

Megcsikordult a pergamenen a toll, de a csikorgás nem tartott tovább pár pillanatnál. És pár sornál. Vysogota nem mindent tartott lejegyzésre érdemesnek, amit fennhangon mondott.

– Visszatérve a seb kezelésére – folytatta az öreg kisvártatva, belebámulva a gyertya pislákoló, füstölgő lángjába – jegyezzük fel a következőket. Nem vágtam fel a sérülés peremét, csak arra szorítkoztam, hogy eltávolítsák néhány vértelen foszlányt és persze a vérrögöket. A sebet átmostam fűzfakéreg-kivonattal. Eltávolítottam a szennyeződéseket és az idegen testeket. Varratokkal láttam el. Kenderből. Másféle cérnával, legyen ez feljegyezve, nem rendelkeztem. Hegyi árnikás borogatást alkalmaztam, és muszlinkötést raktam fel.

A szobán egy egér szaladt keresztül. Vysogota egy kenyérdarabkát dobott neki. Az ágyon fekvő lány nyugtalanul lélegzett, álmában nyögdécselt.

– A kezelés utáni nyolcadik óra. A beteg állapota: változatlan. Az orvos állapota... Illetve az enyém, javult, aludtam ugyanis egy keveset... Folytathatom a feljegyzéseket. Illendő ugyanis e lapokon elhelyezni némi információt a páciensemről. Az utódoknak. Már amennyiben bármilyen utód eljut ezekbe a mocsarakba, mielőtt minden elrothad és porrá mállik.

Vysogota nagyot sóhajtott, bemártotta a tollat, majd beletörülte a tintatartó szélébe.

– Ami pedig a pácienset illeti – mormogta –, légyen feljegyezve a következő. Amennyire látszik, nagyjából tizenhat éves, magas, mérsékelten karcsú termetű, de semmi esetre sem vézna, fogyatékos táplálkozásra ez nem utal. Az izomzat és a fizikai felépítés inkább ifjú tündelányra jellemző, de nem állapítható meg semmilyen félvér jelleg... még negyedvér sem. Köztudott, hogy a tündevér alacsonyabb aránya nem feltétlenül hagy nyomot.

Vysogota mintha csak most jött volna rá, hogy nem írt az ívre egyetlen rúnát, egyetlen szót sem. Megérintette a tollal a papírt, de a tinta kiszáradt. Az öreget azonban ez egyáltalán nem bosszantotta.

– Kerüljön feljegyzésre az is – folytatta –, hogy a lány soha nem szült. De valamint az is, hogy a testen nincs semmiféle régi jel, sebhely, forradás, semmi olyan nyom, amilyet nehéz munka, baleset, kockázatos életmód hagy maga után. Hangsúlyozom: régi nyomokról van szó. Friss sebekből bőven van a testén. A lányt verték. Megkorbácsolták, és aligha atyai kéz tette. Valószínűleg meg is rugdalták.

– A testén találtam egy eléggé furcsa különös ismertetőjelet is... Hmmm... Jegyezzük ezt fel, a tudomány javára... A lány lágyéktájára, közvetlenül a szeméremdomb mellé egy vörös rózsát tetováltak.

Vysogota alaposan megvizsgálta a kihegyezett toll végét, mielőtt belemártotta volna a tintatartóba. Ezúttal azonban nem felejtette el, mi célból tette ezt – sebesen, egyenes sorokban kezdte teleróni az ívet dőlt betűivel. Addig írt, ameddig a tolla ki nem száradt.

– Félig eszméletlen állapotban beszélt és kiabált – folytatta. – A kiejtése és a beszédmódja, ha figyelmen kívül hagyjuk az obszcén bűnözőzsargon sűrűn közbevetett kifejezéseit, meglehetősen közönséges, nehezen helyhez köthető, de megkockáztatnám azt a megállapítást, hogy inkább északi, mint déli jellegű. Egyes szavak...

A toll megint megcsikordult a pergamenen, túl kevés idő telt el ahhoz, hogy mindazt le tudja írni, amit pár pillanattal korábban elmondott. Ezután pontosan ott folytatta monológját, ahol abbahagyta.

– Egyes szavakat, neveket és fogalmakat, amelyeket a lány lázálmában dadogott összevissza, érdemes emlékezetbe vésni. És megvizsgálni. Minden arra mutat, hogy nagyon, de nagyon nem hétköznapi személy talált utat az öreg Vysogota kunyhójába...

Egy pillanatra elhallgatott, fülelt egy kicsit.

– Csak hát – morogta – nehogy az út végének bizonyuljon számára az öreg Vysogota kunyhója.

Vysogota a pergamen fölé hajolt, és ismét ráillesztette tollát, de nem írt le semmit, egyetlen rúnát sem. Az asztalra dobta a tollat. Egy pillanatig lihegve, haragosan mormogott valamit, krákogott. Az ágyra nézett, az onnan érkező hangokra figyelt.

– Meg kell állapítani, és fel kell jegyezni – mondta fáradt hangon –, hogy a helyzet nagyon rossz. Valamennyi igyekezet és eljárás elégtelennek, az erőfeszítések pedig meddőnek bizonyulhatnak. Félelmem megalapozott volt. A seb elfertőződött. A lánynak magas láza van. A heveny gyulladás állapotának már három kardinális megnyilvánulása lépett fel. Rubor, calor és tumor e pillanatban szemmel és érintéssel is könnyen megállapítható. Amikor elmúlik a kezelés utáni sokk, megjelenik a negyedik jelenség is: a dolor. Kerüljön feljegyzésre, hogy közel fél évszázad telt el, amióta elkezdtem orvosi gyakorlatot folytatni, ezek az évek rányomták bélyegüket az emlékezetemre és ujjaim ügyességére. Nem tudok sokat tenni, még kevesebb, amire lehetőségem van. A kevésnél is kevesebb az eszközöm és a gyógyszerem. Minden reményem a fiatal szervezet védekező mechanizmusában van...

– A kezelés utáni tizenkettedik óra. A várakozásnak megfelelően megérkezett a fertőzés negyedik kardinális megnyilvánulása: a dolor. A beteg kiáltozik fájdalmában, a láz és a hideglelés fokozódik. Nincs semmim, semmiféle szer, amit adhatnék neki. Van némi datúra-elixírem, de a lány túl gyönge hozzá, hogy túlélhesse a hatását. Van egy kis aconitumom is, de az aconitum egész biztosan megölné.

– A kezelés utáni tizenötödik óra. Hajnalodik. A beteg eszméletlen. A láz gyorsan emelkedik, a hideglelés erősödik. Ezen kívül heves arcizomgörcsök lépnek fel. Ha ez tetanusz, a lány elveszett. Reménykedjünk azonban, hogy az arcideg... Vagy a háromosztatú ideg. Vagy mind a kettő... Ebben az esetben a lány megrútul... De életben marad...

Vysogota a pergamenre tekintett, nem írt rá egyetlen rúnát, egyetlen szót sem.

– Feltéve – szólalt meg tompa hangon –, hogy túléli a fertőzést.

– A kezelés utáni huszadik óra. A láz emelkedik. A rubor, a calor, a tumor és a dolor, úgy tűnik, tetőpontjára ér. De a lánynak nincs esélye rá, hogy túlélje, hogy megérje, amíg egyáltalán ez a tetőzés bekövetkezik. Ezennel feljegyzem tehát... Én, Corvói Vysogota, nem hiszek az istenek létezésében. De ha véletlenül léteznének, vegyék gondjukba ezt a lányt. És bocsássák meg, amit tettem... Ha, amit tettem, tévedésnek bizonyulna.

Vysogota lerakta a tollat, megdörzsölte duzzadt, viszkető szemhéját, ökölbe szorított kézzel nyomogatta a halántékát.

– Datúra és aconitum keverékét adtam be neki – mondta tompa hangon. – Az eljövendő órák eldöntenek mindent.

Az öreg nem aludt, csak elbóbiskolt, szendergéséből nyögésekkel kísért kopogás és zörgés zaja keltette fel. A nyögdécselés inkább dühösnek, mint fájdalmasnak tetszett.

Kint hajnalodott, az ablaktáblákon vékony fénysugár szűrődött be. A homokóra alja csurig megtelt, mégpedig jó rég – Vysogota szokása szerint elfelejtette megfordítani. A mécses alig pislákolt, a tűzhely rubinvörös parazsa alig világította meg a szobasarkot. Az öreg felkelt, félrehúzta a pokrócokból rögtönzött paravánt, amellyel az ágyat kerítette el a helyiség többi részétől, hogy a beteg lány nyugalmát biztosítsa.

A beteg már fel tudott tápászkodni a padlóról, ahová épp az imént esett le, összegörnyedve ült a vacka szélén, az arcát próbálta megvakarni a kötés alatt. Vysogota megköszörülte a torkát.

– Megkértelek, hogy ne kelj fel. Túlságosan legyengültél. Ha kell valami, szólj. Mindig a közelben vagyok.

– Pont azt nem akarom, hogy a közelben légy – szólalt meg a lány félhangosan, de teljesen tisztán. – Pisilni akarok.

Amikor az öreg visszajött, hogy kivigye az éjjeliedényt, a lány hanyatt fekve hevert az ágyon, a homlokára és nyakára tekert kötésnek az arcára ragasztott végét piszkálta. Vysogota kisvártatva megint bejött, a lány ugyanabban a pozitúrában volt.

– Négy nap volt? – kérdezte a mennyezetre bámulva.

– Öt. Majdnem egy napja már, hogy utoljára beszélgettünk. Egy egész napot átaludtál. Ez jó. Szükséged van az alvásra.

– Jobban érzem magam.

– Örülök, hogy ezt hallom. Levesszük a kötést. Segítek felülni. Fogd meg a kezem.

A sebek szépen hegedtek és száradtak, ezúttal alig okozott fájdalmat, amikor letépte a kötést a varasodó bőrről. A lány óvatosan megérintette az arcát. Elfintorodott, de Vysogota tudta, hogy most nem csak fájdalmában. Minden alkalommal újra megbizonyosodott róla, hogy mekkora a sérülése, tisztában volt vele, hogy a sebei komolyak. Rémülettel vette tudomásul, hogy amit érzett, amikor odanyúlt, az nem puszta lázálom volt.

– Van valami tükörféléd?

– Nincs – hazudta az öreg.

A lány ránézett, talán először volt teljesen magánál.

– Ez azt jelenti, hogy ennyire nagy a baj? – kérdezte, miközben óvatosan végigsimította ujjait a varratokon.

– A sérülés nagyon nagy felületű – dadogta az öreg, mérges volt magára, hogy egy kölyök előtt magyarázkodik és bizonykodik. – Az arcod még mindig nagyon fel van dagadva. Pár nap múlva kiveszem a varratokat, addig árnikát teszek rá, meg fűzfakéreg-kivonatot. Nem kötöm már be a fejedet egészen. Szépen gyógyul. Tényleg szépen.

A lány nem válaszolt. Az ajkát és az állkapcsát mozgatta, összeráncolta az arcát, fintorokat vágott, próbálgatta, mit engednek és mit nem a sebei.

– Galamblevest főztem. Eszel?

– Eszem. De most egyedül próbálom meg. Megalázó, ha valakit úgy etetnek, mintha béna volna.

Jó hosszú ideig evett. Óvatosan emelte a szájához a fakanalat, akkora igyekezettel, mintha két font súlyú lett volna. De boldogult Vysogota segítsége nélkül is, aki nagy érdeklődéssel bámulta. Vysogota kíváncsi természetű volt – csak úgy égett a kíváncsiságtól. Tudta, hogy amint a lány ismét egészséges lesz, elkezdődhet kettőjük között az eszmecsere, amely fényt deríthet erre a titokzatos ügyre. Tudta ezt, és alig várta, hogy bekövetkezzék. Túl régen élt egyedül a pusztában.

A lány befejezte az evést, a párnájára hanyatlott. Kis ideig mereven nézte a mennyezetet, majd elfordította a fejét. Szokatlanul nagy zöld szeme, ahogy Vysogota ismét megállapította, ártatlan gyermek arcát láttatta, kiáltó ellentétben voltak ezzel a most rajta éktelenkedő szörnyű sebek. Vysogota ismerte ezt a típusú szépséget – nagy szemű örök gyerek, ösztönösen is rokonszenvet keltő arckifejezés. Örök kislány, még akkor is, amikor a huszadik, sőt, a harmincadik születésnapja is rég feledésbe merült. Igen, Vysogota jól ismerte ezt a típusú szépséget. A második felesége volt ilyen. A lánya volt ilyen.

– Menekülnöm kell innen – szólalt meg hirtelen a lány. – Méghozzá sürgősen. Üldöznek. Hiszen tudod.

– Tudom – bólintott. – Ez volt az első szavad, és a látszat ellenére nem beszéltél félre. Pontosabban az első szavaid egyike. Először a lovadról és a kardodról kérdeztél. Ebben a sorrendben. Amikor biztosítottalak róla, hogy a ló meg a kard is jó kezekben van, arra kezdtél gyanakodni, hogy valami Bonhart cimborája vagyok, és nem gyógyítani foglak, hanem a remény kínjainak vetlek alá. Amikor nem kis fáradsággal eloszlattam a tévedésedet, bemutatkoztál, hogy Falkának hívnak, és megköszönted, hogy megmentettelek.

– Akkor jó. – A lány elfordította párnán nyugvó fejét, mintha kerülni szeretné, hogy az öreg szemébe kelljen néznie. – Akkor jó, hogy nem felejtettem el megköszönni. Ködösen emlékszem csak erre. Nem tudom, mi volt a valóság, és mi az álom. Tartottam tőle, hogy nem köszöntem meg. Nem Falkának hívnak.

– Ezt is megtudtam, bár merő véletlenségből. Lázas voltál, úgy beszéltél.

– Szökevény vagyok – mondta meg sem fordulva. – Menekült. Veszélyes nekem menedéket nyújtani. Veszélyes tudni, mi az igazi nevem. Lóra kell ülnöm, hogy elmenekülhessek, mielőtt itt a nyomomra bukkannának...

– Az előbb – mondta az öreg szelíden – az is gondot okozott, hogy az éjjeliedényre ülj. Nemigen látom, hogyan tudnál lóra ülni. De biztosítalak róla, itt nem vagy veszélyben. Senki sem bukkan itt a nyomodra.

– Biztos, hogy üldöznek. Követik a nyomaimat, átfésülik a környéket...

– Nyugodj meg. Minden nap esik, senki sem találja meg a nyomaidat. A pusztában vagy, egy remetelakban. Remete házában, aki kivonult a világból. Úgy, hogy a világnak se legyen könnyű rátalálnia. Ha azonban úgy kívánod, találhatok rá módot, hogy hírt adjak rólad a szeretteidnek vagy a barátaidnak.

– Azt sem tudod, ki vagyok...

– Sebesült lány vagy – vágott a szavába. – Olyanok elől menekülsz, akik nem riadnak vissza tőle, hogy megsebesítsenek egy lányt. Kívánod, hogy közvetítsek valamilyen üzenetet?

– Nincs kinek – válaszolta a lány rövid szünet után, Vysogota jól hallotta, mennyire megváltozott a hangja. – A barátaim meghaltak. Mindet meggyilkolták.

Nem reagált.

– Én a halál vagyok – folytatta különös hangszínnel. – Bárki, aki velem kapcsolatba kerül, meghal.

– Nem mindenki – ellenkezett az öreg, miközben figyelmesen vizsgálgatta a lányt. – Bonhart sem, akinek a nevét kiabáltad lázálmodban, aki elől most menekülni akarsz. Érintkezésetek inkább neked volt ártalmadra, mint neki. Ő... sebesítette meg az arcod?

– Nem – szorította össze a lány a száját, hogy elfojtson valamit, ami éppúgy lehetett nyögés, mint káromkodás. – Az arcomon a Kuvik ejtett sebet. Stefan Skellen. Bonhart viszont... Bonhart jóval komolyabban sebzett meg. Mélyebben. Erről is beszéltem lázálmomban?

– Nyugodj meg. Legyengültél, kerülnöd kellene az erős felindulást.

– Ciri a nevem.

– Csinálok neked árnikaborogatást, Ciri.

– Állj meg csak... egy pillanat. Adj valami tükörfélét.

– Mondtam neked...

– Kérlek!

Az öreg beleegyezett, arra a következtetésre jutott, hogy ez a helyes, hogy ezt nem lehet elodázni. Még a mécsest is odavitte. Hogy a lány jobban lássa, mit tettek az arcával.

– Na igen – szólalt meg elváltoztatott, akadozó hangon. – Na igen. Pont olyan, amilyennek gondoltam. Majdnem olyan, amilyennek gondoltam.

Vysogota kiment, összehúzva maga mögött a pokrócokból rögtönzött paravánt.

A lány igyekezett halkan zokogni, hogy az öreg ne hallja meg. Nagyon igyekezett.

Másnap Vysogota kiszedte a varratok egyik felét. Ciri az arcát tapogatta, fel-felszisszenve, mint a kígyó, panaszolta, hogy nagyon fáj a füle, és hogy a nyaka az állkapcsa tájékán rendkívül érzékeny. De azért felkelt, felöltözött, és kiment az udvarra. Vysogota nem tiltakozott. Kikísérte. A lány nem szorult segítségre vagy támaszra. Egészséges volt, és sokkal erősebb, mint feltételezni lehetett volna.

Csak kint szédült meg, nekitámaszkodott az ajtófélfának.

– De hisz... – Hirtelen elakadt a lélegzete. – De hideg van! Fagy már, vagy mi? Tél van már? Mennyi ideig feküdtem itt? Hetekig?

– Pontosan hat napig. Október hónap ötödik napján vagyunk. De nagyon hidegnek ígérkezik az október.

– Október ötödike? – Összeráncolta a homlokát, majd fájdalmában felszisszent. – Hogyhogy? Két hét...

– Micsoda? Milyen két hét?

– Nem fontos – vont vállat a lány. – Lehet, hogy összekeverek valamit... De talán nem is tévedés. Mondd csak, minek van ilyen szörnyű bűze?

– A bőröknek. Pézsmapocokra, borzra, nutriára és vidrára vadászom, a bőrüket kikészítem. Még a remetéknek is meg kell élniük valamiből.

– Hol a lovam?

– Az istállóban.

A fekete kanca hangos nyerítéssel köszöntötte az érkezőket, Vysogota kecskéje mekegve rákontrázott, amiből kihallatszott, igen csak elégedetlen azzal, hogy a hajlékát meg kell osztania egy másik lakóval. Ciri átölelte a ló nyakát, megpaskolta, megsimogatta a sörényét. A kanca prüszkölt, a szalmát kaparta a patájával.

– Hol a nyergem? A nyeregtakaróm? A lószerszám?

– Itt.

Az öreg nem tiltakozott, nem tett megjegyzéseket, nem mondta ki, mire gondol. Botjára támaszkodva hallgatott. Nem mozdult akkor sem, amikor a lány feljajdult, miközben megpróbálta felemelni a nyerget, egy arcizma sem rezdült, amikor amaz megingott a teher alatt, és hangos nyögéssel a szalmával behintett agyagpadlóra zuhant. Nem ment oda, nem segített neki felállni. Figyelmesen nézte.

– Na igen – szólalt meg a lány összeszorított fogakkal, ellökdösve magától a lovat, amely igyekezett bedugni az orrát a gallérja mögé. – Minden világos. De nekem menekülnöm kell innen, a fenébe is! Egyszerűen muszáj!

– Hová? – kérdezte az öreg fagyosan.

A lány megpiszkálta az arcát, még mindig a szalmán ült a leejtett nyereg mellett.

– Minél messzebbre.

Vysogota bólintott, mintha a válasz kielégítette volna, minden világos lett volna tőle, és nem maradt volna több töprengenivaló. Ciri nagy nehezen felállt. Meg sem próbált a nyereg és a lószerszám felé nyúlni. Csak azt ellenőrizte, van-e a kanca részére széna meg zab a vályúban, és egy szalmacsomóval törölgetni kezdte a ló hátát és oldalát. Vysogota csöndben várt, és nem hiába. A lány nekiszédült a tetőt tartó oszlopnak, halottfehérre sápadt. Az öreg szó nélkül odanyújtotta a botját.

– Nincs semmi bajom. Csak...

– Csak megszédültél, mert beteg vagy és gyönge, mint egy újszülött. Menjünk vissza. Feküdnöd kell.

Napnyugtakor Ciri, miután aludt jó pár órát, megint kiment. Vysogota épp a folyóról jött vissza, rábukkant a természetes szedersövénynél.

– Ne menj túl messzire a viskótól – szólt rá szemrehányóan. – Először is, túlságosan le vagy gyöngülve...

– Jobban érzem magam.

– Másodszor pedig veszélyes. Körülöttünk terjedelmes mocsár, végtelen nádas van. Nem ismered az ösvényeket, eltévedhetsz vagy elmerülhetsz az ingoványban.

– Te viszont – mutatott rá a lány a zsákra, amelyet az öreg vonszolt magával – persze ismered az ösvényeket. És nem is járkálsz el messzire, tehát a mocsár egyáltalán nem is olyan nagy. Bőröket készítesz ki a megélhetésért, ez világos. Kelpie, a kancám előtt zab van, de földeket itt nem látok. Tyúkot ettünk kásával. És kenyeret. Igazi kenyeret, nem lepényt. Kenyeret nem kapnál a prémvadászoktól. Tehát falu van a környéken.

– Hibátlan a következtetés – válaszolt az öreg nyugodtan. – Valóban, kapok élelmet a legközelebbi faluból. A legközelebbiből, de egyáltalán nincs az közel, a lápvidék peremén van. A mocsár egy folyóval határos. A bőröket ennivalóra cserélem, csónakon hozzák. Kenyeret, kását, lisztet, sót, sajtot, néha nyulat vagy tyúkot. Időnként híreket.

Kérdést nem kapott, így folytatta.

– Kétszer is járt a helységben az üldöző lovasok bandája. Először figyelmeztettek, nehogy valaki elbújtasson téged, tűzzel-vassal fenyegették meg a parasztokat, ha a faluban kapnának el. Másodjára jutalmat tűztek ki. A hulla megtalálásáért. Az üldözőid meg vannak győződve róla, hogy holtan heversz az erdőben valami szurdokban vagy hasadékban.

– És nem nyugszanak – mormogta a lány –, amíg meg nem találják a holttestet. Tudom én jól. Bizonyíték kell nekik, hogy meghaltam. Bizonyíték nélkül nem hagyják abba. Mindenütt kutakodni fognak. A végén ide is eljutnak...

– Nagyon fontos ez nekik – jegyezte meg az öreg. – Mondhatnám, rendkívül fontos...

A lány összeszorította a száját.

– Ne aggódj. Elmegyek, mielőtt itt rám találnának. Nem teszlek ki veszélynek... Ne félj.

– Miből gondolod, hogy félek? – vont vállat. – Hogy okom van félni? Ide nem talál el senki, itt senki sem bukkan rád. De ha kidugod az orrod a nádasból, egyenesen az üldözőid kezébe kerülsz.

– Egyszóval – a lány dacosan felszegte a fejét – itt kell maradnom? Ezt akartad mondani?

– Nem vagy fogoly. Elmehetsz, amikor csak akarsz. Pontosabban: amikor képes leszel rá. De itt is maradhatsz nálam, itt várhatsz. Az üldözők egyszer csak elunják. Mindig megunják, előbb-utóbb. Mindig. Hihetsz nekem. Értek én ehhez.

A lány zöld szeme megvillant, miközben végignézett rajta.

– Egyébként – bökte ki gyorsan, vállat vont, kerülte a lány tekintetét – azt teszel, amit akarsz. Ismétlem, nem tartalak fogságban itt.

– Ma aligha megyek el – prüszkölt a lány. – Gyönge vagyok... És mindjárt lemegy a nap... És hát nem ismerem az ösvényeket. Menjünk be hát a házba... Fázom.

– Azt mondtad, hat napig feküdtem itt nálad. Ez igaz?

– Miért hazudnék?

– Ne húzd fel az orrod. Megpróbálom kiszámolni a napokat... Megszöktem... Megsebesültem... Napéjegyenlőségkor. Szeptember huszonharmadikán. Ha jobban szeretsz tünde módra számolni, Lammas utolsó napján.

– Lehetetlen.

– Miért hazudnék? – kiáltott fel, és az arcához kapva feljajdult. Vysogota nyugodtan nézte.

– Nem tudom, miért – mondta hűvösen. – De valamikor orvos voltam, Ciri. Régen, de ma is meg tudom különböztetni a tízórás sebeket a négynapos sebektől. Szeptember huszonhetedikén találtam rád. Tehát szeptember huszonhatodikán sebesültél meg. Velen harmadik napján, ha jobban szeretsz tünde módra számolni. Három nappal az Equinoctium után.

– Pont Equinoctium napján sebesültem meg.

– Az nem lehet, Ciri. Nyilván összekeverted a dátumokat.

– Biztos, hogy nem. Neked van valami elavult remetenaptárad.

– Ahogy akarod. Olyan nagyon fontos ez?

– Nem. Egyáltalán nem.

Három nap múlva Vysogota kiszedte az utolsó varratokat is. Minden oka megvolt rá, hogy elégedett és büszke legyen a művére – a varratvonal egyenes és tiszta volt, nem kellett attól tartani, hogy a sebbe nőtt szennyeződés tetoválásnak tűnik. A sebész elégedettségét viszont lerontotta Ciri látványa, aki keserű hallgatással vizsgálgatta a sebhelyet mindenféle szögből a tükörben, és hasztalanul igyekezett eltakarni az arcába fésült hajával. A forradás elcsúfította. Ami tény, az tény. Nem volt mit tenni. Semmit sem segít, ha úgy tesz, mintha másképp volna. Tényleg szörnyen nézett ki a sebhely kötélszerűen megdagadva, vörösen, tűszúrások és cérnavégek nyomaival megjelölve. Volt rá esély, hogy ez az állapot fokozatosan, sőt, gyorsan javuljon. Vysogota azonban tudta: semmi esély rá, hogy a forradás eltűnjön, és ne csúfítsa el az arcot.

Ciri sokkal jobban érezte magát, de Vysogota legnagyobb csodálkozására és megelégedésére egyáltalán nem hozta szóba a távozást. Kivezette az istállóból fekete Kelpie-jét – Vysogota tudta, hogy Északon a „kelpie” nevet adták a hínárszörnynek, ennek a veszedelmes tengeri lénynek, amelynek olyan híre volt, hogy felöltheti egy csodaszép paripa, egy delfin, sőt, egy bájos nő alakját is, a valóságban azonban mindig olyan volt, mint egy kupac zöldség. Ciri felnyergelte a kancát, és párszor körbeügette az udvart és a házat, majd Kelpie visszatért az istállóba, hogy tovább élvezze a kecske társaságát, Ciri meg a házba, hogy tovább élvezze Vysogota társaságát. Még segített is – valószínűleg unalmában – a bőrök megmunkálásában. Az öreg a nutriákat válogatta szét méret és szín szerint, a lány pedig a pézsmapockokat vagdosta ketté háta meg hasa bőrére, egy deszkára fektetve. Kivételesen ügyes keze volt.

Éppen ilyen elfoglaltság közben került sor közöttük egy meglehetősen furcsa beszélgetésre.

– Nem tudod, ki vagyok. Fogalmad sincs róla, ki vagyok.

A lány megismételte néhányszor ezt a banális kijelentést, valamelyest meg is bántotta ezzel. Az öreg természetesen nem mutatta, hogy megbántódott volna – lejáratta volna magát, ha elárulta volna érzelmeit egy ilyen taknyos előtt. Nem, ezt nem tehette meg, de gyötrő kíváncsiságát sem árulhatta el.

Kíváncsisága tulajdonképpen alaptalan volt, hiszen könnyedén rájöhetett, kicsoda a lány. Vysogota idejében sem mentek ritkaságszámba a fiatalok bandái. Az eltelt évek nem tudták semmivé tenni azt a mágneses erőt, amellyel ezek a bandák magukhoz vonzották a kalandra és erős élményekre vágyó kamaszokat. Meglehetősen gyakran a vesztükre. Az élményeket az arcukon éktelenkedő sebhellyel megúszó taknyosok szerencsésnek mondhatták magukat – a kevésbé szerencsésekre kínzás, pányva, bitó vagy karó várt.

Az ám, Vysogota ideje óta csak egyvalami változott meg: a terjedő emancipáció. Nem csak sihedereket vonzottak a bandák, hanem hibbant fruskákat is, akik előnyben részesítették a lovat, a kardot és a kalandot a horgolótűvel, a guzsallyal és a házasságszerzővel szemben.

Vysogota nem mondta ezt meg neki egyenesen. Csak köntörfalazva. De úgy, hogy a lány tudja, hogy ő is tudja. Hogy felfogja, ha valaki rejtély itt, az bizonyosan nem ő – ez a hajtóvadászatból csodával határos módon megmenekült zsivány kamaszlány a zsivány kamaszok bandájából. Egy elcsúfított taknyos, aki a titokzatosság nimbuszával próbálja körülvenni magát...

– Nem tudod, ki vagyok. De ne aggódj. Rövidesen elmegyek. Nem teszlek ki veszélynek.

Vysogotának elege lett.

– Semmilyen veszély nem fenyeget engem – jelentette ki szárazon. – Hogy is fenyegethetne? Még ha felbukkannának is itt az üldözők, amit kétlek, mi baj érhet engem? Szökött bűnözőnek büntetendő a segítségnyújtás, de nem remeték esetében, a remeték ugyanis tudatlanok a világi dolgokban. Nekem jogom van bárkit vendégül látni, aki remetelakomba vetődik. Jól mondád: nem tudom, ki vagy. Honnan is tudnám én, a remete, ki vagy, mi a vétked, és miért üldöz a törvény? És milyen törvény? Hiszen még azt sem tudom, kinek a törvénye érvényes ezen a vidéken, kié és milyen a joghatóság. És nem is érdekel. Remete vagyok.

Túl sokszor említette a remeteséget, érezte ezt. De nem tágított, a lány haragos zöld tekintete sarkantyúként vágott belé.

– Nincstelen remete vagyok. A világ számára és a világ dolgai számára halott. Egyszerű tanulatlan ember vagyok, a világi dolgokban tudatlan...

Túlzott.

– Hát persze! – rikácsolta a lány, a bőrt és a kést a padlóra hajította. – Túl ostobának tartasz, vagy mi? Nem vagyok ostoba, nehogy azt hidd. Remete, nincstelen remete! Amíg távol voltál, körülnéztem. Bekukkantottam oda, ni, a sarokba, a nem túl tiszta pokróc mögé. Hogy kerültek oda a polcokra a tudós könyvek, he, egyszerű tanulatlan ember?

Vysogota a többi közé dobta a nutriabőrt.

– Régen egy adószedő lakott itt – vetette oda könnyedén. – Ezek kataszterek és számtartó könyvek.

– Hazudsz. – Ciri elfintorította az arcát, megdörzsölte a sebhelyet. – A szemembe hazudsz!

Az öreg nem válaszolt, úgy tett, mintha a következő bőr színét latolgatná.

– Lehet, hogy azt gondolod magadban – tette hozzá kis idő múlva a lány –, hogy ha fehér a szakállad, ráncos vagy és száz éves, könnyedén becsapsz egy naiv ifjoncot, mi? Hát azt mondom neked, egy akárkit talán fel is ültethetnél. De én nem vagyok akárki.

Az öreg némán, de kihívóan, kérdően felvonta a szemöldökét.

– Remete, én olyan helyeken tanultam, ahol jócskán volt könyv, olyanok is, amilyenek a te polcodon vannak. Ezekből a kötetekből sok az ismerős.

Vysogota még följebb vonta a szemöldökét. A lány egyenesen a szemébe nézett.

– Különös dolgokat fecseg – sziszegte – ez a szétvert pofával a bokrok között talált mocskos piszokfészek, elrabolt árva, aki nyilván tolvaj vagy bandita. De meg kell tudnod, remete uram, hogy olvastam Roderick de Novembre Történelemét. Nem is egyszer olvastam át a Materia medica című művet. Ismerem a Herbariust, ugyanazt, ami a te polcodon van. Azt is tudom, mit jelent a könyvek gerincén az a hermelines kereszt a vörös pajzson. Ez azt jelzi, hogy a könyvet az oxenfurti egyetem adta ki.

Elhallgatott, továbbra is figyelmesen vizsgálgatta az öreget. Vysogota hallgatott, azon igyekezett, hogy az arca ne áruljon el semmit.

– Ezért szerintem – mondta a lány, és a rá jellemző büszke és kissé heves mozdulattal vetette fel a fejét – te egyáltalán nem vagy tuskó, sem remete. Hogy egyáltalán nem haltál meg a világ számára, inkább menekülsz előle. És itt rejtőzködsz a pusztaságban, ahol elmaszkíroz a látszat és a végtelen nádas.

– Ha így áll a dolog – mosolyodott el Vysogota –, akkor valóban furcsán találkozott a sorsunk, olvasott kisasszonyom. Igencsak rejtélyes módon hozott össze bennünket a végzet. Mindazonáltal te is itt rejtőzködsz. Mindazonáltal te is, Ciri, ügyesen szövöd magad köré a látszat fátyolát. Én azonban vénember vagyok, teli gyanakvással és megkeseredett, öreges bizalmatlansággal...

– Velem szemben vagy bizalmatlan?

– A világgal szemben, Ciri. Azzal a világgal szemben, amelyben a csalás látszata az igazság maszkját ölti fel, hogy más igazságot terjesszen, hamisat, mellesleg azt is megpróbálja elcsalni. Azzal a világgal szemben, amelyben az oxenfurti egyetem címerét festik a bordélyházak kapujára. Azzal a világgal szemben, amelyben sebesült haramialányok tapasztalt, tanult, meg talán nemes születésű kisasszonynak, értelmiséginek és Roderick de Novembre-t olvasgató, az Akadémia címerét illetően járatos eruditának adják ki magukat. Minden látszat ellenére. Annak ellenére, hogy másfajta jelet viselnek magukon. Banditatetoválást. Ágyékra metszett vörös rózsát.

– Valóban, igazad van. – A lány összeharapta az ajkát, és úgy elvörösödött, hogy a sebhely vonala teljesen elfeketült. – Megkeseredett vénember vagy. És fontoskodó vén trotty.

– A pokróc mögötti polcon – intett az öreg a fejével – ott van az Aen N’og Mab Taedh’morc, a tündemesék és verses elbeszélések gyűjteménye. Van benne a helyzetünkre és beszélgetésünkre nagyon is illő kis történet egy tisztes kort megérő hollóról és egy fiatalka fecskéről. Mivel hozzád hasonlóan, Ciri, én is eruditus vagyok, bátorkodom felidézni egy alkalmas részletét. A holló, amint csalhatatlanul emlékszel rá, a fecske szemére veti, hogy csélcsap és illetlenül izgága.

Hen Cerbin dic’ss aen n’og Zireael

Aark, aark, caelm foile, te veloe, ell?

Zireael...

Megállt, könyökével az asztalra, állával pedig összekulcsolt ujjaira támaszkodott. Ciri fölvetette a fejét, kiegyenesedett, kihívóan nézett az öregre. És befejezte.

...Zireael veloe que’ss aen en’ssan irch

Mab og, Hen Cerbin, vean ni, quirk, quirk!

– A megkeseredett és bizalmatlan vénember – szólalt meg egy pillanat múlva Vysogota, változatlan testhelyzetben – elnézést kér az ifjú eruditától. A tisztes kort megélt holló, aki mindenütt ármányt és csalást szimatol, bocsánatot kér az ifjú fecskétől, akinek egyedüli hibája az, hogy fiatal és életteli. És szépséges.

– Ez csak fecsegés – mondta kelletlenül a lány, ösztönösen eltakarva tenyerével az arcán a sebhelyet. – Az ilyen bókokat nyugodtan megtarthatod magadnak. Nem javítanak semmit azokon a girbegurba öltéseken, amelyekkel a bőrömet fércelted össze. Ne hidd azt se, hogy ezen a módon elnyered a bizalmam. Továbbra sem tudom, ki vagy te valójában. Miért csaptál be azokkal a dátumokkal és napokkal? És milyen céllal lestél be a lábam közé, holott az arcomon sebesültem meg? És vajon csak puszta leskelődés volt ez?

Ezúttal sikerült kibillentenie az öreget az egyensúlyából.

– Mit képzelsz, te taknyos?! – kiabálta. – Az apád lehetnék!

– A nagyapám – javította ki a lány hűvösen. – Vagy a dédapám. De nem vagy az. Én nem tudom, ki vagy. De biztosan nem az vagy, akinek látszani szeretnél.

– Az vagyok, aki rád talált a mocsárban, amikor csaknem belefagytál a mohába, az arcod helyén fekete kéreg volt, eszméletlen voltál, mocskos és piszkos. Az vagyok, aki hazahozott, bár nem tudta, ki vagy, és joggal gondolhatott a legrosszabbra. Aki ellátott és ágyba fektetett. Gyógyított, amikor lázban égtél. Ápolt. Megmosdatott. Alaposan. A tetoválás körül is.

A lány megint elvörösödött, de szemtelenül kihívó tekintete egy jottányit sem változott.

– A mai világban – vetette oda a lány – a csalfa látszat néha igaznak tetteti magát, magad mondtad. Már én is ismerem egy kissé a világot, képzeld el. Megmentettél, elláttál, ápoltál. Köszönet illet ezért. Hálás vagyok a... a jóságodért. De hisz jól tudom, nem létezik olyasmi, hogy jóság, anélkül...

– Számítás és előnylesés nélkül – fejezte be az öreg mosolyogva. – Igen, igen, tudom, láttam egyet-mást, ki tudja, hátha ugyanolyan jól ismerem a világot, mint te, Ciri. A sebesült lányokat, ez köztudomású, minden értéküktől megfosztják. Ha eszméletlenek vagy túl gyöngék ahhoz, hogy védekezzenek, rendszerint szabad utat engednek kéjvágyuknak, nem ritkán bűnös és természetellenes módon. Igaz?

– Semmi sem olyan, amilyennek látszik – válaszolta Ciri, újfent elpirulva.

– Milyen igaz megállapítás. – Az öreg a megfelelő kupacra dobta a következő bőrt. – És milyen kíméletlenül vezet bennünket el arra a következtetésre, hogy mi, Ciri, semmit sem tudunk egymásról. Csak a látszatot ismerjük, az pedig megtévesztő.

Várt egy pillanatot, de Ciri nem sietett a válasszal.

– Habár mindkettőnknek sikerült bevezetőül valami inkvizíciószerűséggel előállni, továbbra sem tudunk egymásról semmit. Én nem tudom, te ki vagy, te nem tudod, én ki vagyok...

Ezúttal szándékosan kivárt. A lány nézésében ott bujkált a kérdés, amelyre várt. Valami különös fény villant meg a szemében, miközben feltette ezt a kérdést.

– Ki kezdi?

Ha valaki napnyugta után odalopózott volna a besüppedt, mohlepte zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna, a tűzhely lángjának és parazsának fényénél egy halom bőr fölé görnyedő ősz szakállú öreget látott volna. De látott volna egy ezüstös hajú lányt is, arcán ronda sebhellyel, amely egyáltalán nem illett a nagyra nyílt zöld gyerekszemekhez.

De ezt senki sem láthatta. A kunyhó a nádasban állt, mocsárvidéken, ahová senki sem merészkedett be.

– Corvói Vysogotának hívnak. Voltam orvos. Sebész. Voltam alkimista. Voltam kutató, történész, filozófus, etikus. Voltam az Oxenfurti Akadémia professzora. Menekülnöm kellett onnan, miután megjelentettem egy művemet, amelyet istentelennek nyilvánítottak, ezért akkoriban, ötven évvel ezelőtt, halálbüntetés fenyegetett. Emigrálnom kellett. A feleségem nem akart emigrálni, elhagyott tehát. Én pedig csak messze délen állapodtam meg, a Nilfgaardi Császárságban. Ott kezdtem el etikát tanítani a Castell Graupian-i Birodalmi Akadémián, ezt a tisztséget csaknem tíz éven át töltöttem be. De onnan is menekülnöm kellett, miután közöltem egy értekezést... Zárójelben mondva, ez a mű a totalitárius hatalmat és a hódító háborúk bűnös jellegét tárgyalta, de hivatalosan metafizikus miszticizmussal és klerikális szkizmával vádolták meg az írást és engem. Úgy vélték, hogy a Nordlingok királyságait ténylegesen kormányzó expanzív és revizionista papi csoportosulások felbujtására alkottam meg. Meglehetősen mulatságos ez ahhoz képest, hogy húsz évvel korábban ateizmusért ítéltek halálra! Akkoriban épp az volt a helyzet, hogy Északon az expanzív papság már rég feledésbe merült, Nilfgaardban viszont ezt nem vették tudomásul. Üldözték és szigorúan büntették a miszticizmusnak és a babonaságnak a politikával való összekapcsolását.

– Ma már, sok év távlatából értékelve, úgy gondolom, ha töredelmesen megalázkodtam volna, az ügy talán elsimult volna, a császár pedig megelégedett volna azzal, hogy kegyvesztettnek nyilvánít, nem nyúlt volna drasztikus eszközökhöz. De én el voltam keseredve. Biztos voltam az igazamban, időtlennek tartottam, ami ilyen-olyan hatalom vagy politika fölött áll. Sértve éreztem magam, igazságtalanul megsértve. Zsarnokian. Aktív kapcsolatba léptem tehát a zsarnok ellen titokban küzdő disszidensekkel. Mire észbe kaphattam volna, együtt ültem a disszidensekkel a tömlöcben, és némelyikük, amikor megmutatták neki a kínzóeszközöket, engem jelölt meg mint a mozgalom főideológusát.

– A császár élt kegyelmi jogával, de számkivetésre ítéltek – azonnali halálbüntetés terhe mellett, ha visszatérek a császár területére.

– Akkor az egész világra megsértődtem, királyságokra, császárságokra és egyetemekre, disszidensekre, hivatalnokokra, jogászokra. A kollégáimra és a barátaimra, akik mintegy varázspálca-lendítésre eltűntek. A második feleségemre, aki az elsőhöz hasonlóan úgy vélte, a férje gondjai elegendő okot adnak a válásra. A gyerekeimre, akik megtagadtak. Remete lettem. Itt, Ebbingben, a Pereplut ingoványában. Egy régebben megismert remetétől kaptam örökül ezt a menedéket. Pechemre Nilfgaard elfoglalta Ebbinget, és se szó, se beszéd visszakerültem a Császárságba. Sem erőm, sem kedvem már nincs a további kóborláshoz, ezért rejtőzködnöm kell. A császári ítéletek nem évülnek el, még abban a helyzetben sem, ha az az imperátor, amelyik meghozta, már rég meghalt, és a mostani császárnak semmi oka rá, hogy jó szívvel emlékezzen vissza elődjére, vagy ossza nézeteit. A halálbüntetés érvényben marad. Ilyen a nilfgaardi törvény és szokás. A hazaárulásért kirótt ítéletek nem évülnek el, és nem érinti őket az amnesztia, amelyet mindegyik császár meghirdet a megkoronázásakor. Egy új császár trónra léptekor mindenki amnesztiában részesül, akit az előző elítélt... a hazaárulásban bűnösnek találtak kivételével. Nem lényeges, ki kormányoz Nilfgaardban: ha kiderül, hogy élek, és megszegtem a számkivetésről szóló ítéletet, és császári területen tartózkodom, a fejem lehull a vérpadon.

– Amint hát látod, Ciri, teljesen hasonló helyzetben vagyunk.

– Mi az az etika? Tudtam, de elfelejtettem.

– Az erkölcsről szól ez a tudomány. A rendes, nemes, tisztességes és becsületes viselkedés szabályairól. A legfőbb jóról, ahová az igazság és az erkölcs emeli fel az emberi lelkeket. És a gonoszság szakadékairól, ahová a tisztességtelenség és a becstelenség taszít le...

– A legfőbb jó! – tört ki a lányból. – Igazság! Erkölcs! Ne nevettess, mert felszakad a pofámon a seb. Szerencséd van, hogy téged nem üldöztek, hogy nem küldtek utánad fejvadászokat, olyanokat, mint... Bonhart. Akkor megtudnád, milyen a gonoszság szakadéka. Etika? Szart sem ér az etikád, Corvói Vysogota. Nem a gonoszok és a tisztességtelenek pusztulnak el a mélyben, nem ám! Ó, dehogyis! Épphogy a gonoszok, a legelszántabbak taszítják le oda azokat, akik erkölcsösek, becsületesek és nemesek, de ügyetlenek, habozók és tele vannak gátlásokkal.

– Köszönöm a kioktatást – gúnyolódott az öreg. – Hiszem erősen, ha egy egész évszázadig élnék, akkor sem késő soha, hogy tanuljak valamit. Igazán, mindig érdemes meghallgatni érett, gyakorlott és tapasztalt személyeket.

– Csúfolódj csak, csúfolódj – ingatta a lány a fejét. – Amíg teheted. Mert most rajtam a sor. Most én foglak mesével szórakoztatni. Elmesélem, mi velem a helyzet. És ha végére érek, meglátjuk, lesz-e továbbra is kedved gúnyolódni.

Ha aznap napnyugta után valaki odalopózott volna a besüppedt zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein keresztül, a gyér világítás fényében láthatott volna egy ősz szakállú öreget, amint nagy figyelemmel hallgatja a kemence melletti rönkön ülő ezüstös hajú lány elbeszélését. Megfigyelhette volna, hogy a lány lassan beszél, mintha nehezen találná a szavakat, hogy idegesen dörzsölgeti a ronda sebhellyel csúfított arcát, hogy hosszú percekre meg-megszakítja a sorsáról szóló történetet. Korábbi tanulmányairól, amelyek mind egy szálig hazugnak és hiábavalónak bizonyultak. A neki tett és meg nem tartott ígéretekről. Arról, hogy az elrendeltetés, amelyben muszáj volt hinnie, gáládul elárulta, és megfosztotta az örökségétől. Arról, hogy ahányszor csak hinni kezdett, hányattatás, fájdalom, sérelem és megaláztatás lett a sorsa. Arról, hogy akikben bízott és akiket szeretett, elárulták, nem segítettek, ha szenvedett, ha megszégyenítés, kín és halál fenyegette. Azokról az eszményekről, amelyekben hinni biztatták, és amelyek becsapták, elárulták, elhagyták, amikor szüksége lett volna rájuk, annak bizonyságául, mennyire értéktelenek voltak. Arról, hogyan találta meg végül a segítőkészséget, a barátságot – és a szerelmet – azoknál, akiknél első látásra nem találhatott volna segítségre vagy barátságra. A szerelemről nem is beszélve.

De ezt senki sem láthatta vagy hallhatta. A besüppedt és mohlepte zsúptetejű kunyhó jól el volt rejtve a mocsári ködben, ahová senki sem merészkedett be.

Amikor serdülőkorba lép, a lánygyermek elkezdi felfedezni az életnek azokat a területeit, melyek korábban el voltak zárva előle; ezt jelképezi az az eldugott szoba, ahol a fonó öregasszony üldögél. [...] a lánynak egy csigalépcsőn kell felmennie: az álmokban az ilyen lépcső tipikusan a szexuális élményt jelképezi. [...] A bezárt kicsi szoba az álmokban gyakran jelképezi a női nemi szervet; a kulcs elfordítása a zárban pedig a közösülést.

Bruno Bettelheim,

A mese bűvölete és a bontakozó gyermeki lélek

Budapest, Gondolat, 1985.

(Kunos László fordítása)

Második fejezet

A nyugati szél meghozta az éjszakai vihart.

Villámlások hasították fel a sötétlila égboltot, mennydörgések robbanásai reccsentek rájuk szüntelen. Az eső olajsűrű csöppjei váratlanul csaptak le az út porába, doboltak végig a tetőn, mázolták szét a piszkot az ablakhártyákon. De az erős szél hamar elűzte a záport, a távoli messziségbe, a horizonton fel-fellángoló villámok mögé küldte a vihart.

És ekkor felugattak a kutyák. Patkódobogás, fegyvercsörgés törte meg a csöndet. A vad hujjogatásoktól és füttyögetésektől megdermedt a vér a felébredt falusiakban, nagy riadalommal ugrottak talpra, dorongokkal torlaszolták el az ajtókat és az ablaktáblákat. Izzadt tenyerek szorongatták a szekercemarkolatokat, a villanyeleket. Erősen szorongatták. De hiába.

Terror, terror száguld át a falun. Üldözöttek vagy üldözők? Dühükből vagy félelmükből ered kegyetlenkedő tébolyuk? Átszáguldanak-e anélkül, hogy megállítanák a lovaikat? Vagy fellobban-e hamarost az éjszakában az égő tetők lángja?

Csöndet, csöndet, gyerekek...

Mama, ezek démonok? Vagy a Zord Vadászat? Pokolfajzat lidércek? Mama, mama!

Csöndet, csöndet, gyerekek. Nem démonok ezek, nem ördögök... Rosszabbak.

Ezek emberek.

A kutyák csaholtak. Zúgott a vihar. Lovak nyerítettek, patkók dobogtak.

Az éjszakai falun rablóbanda száguldott keresztül.

Hotsporn fölügetett a dombtetőre, megállította, majd visszafordította a lovát. Körültekintő volt és óvatos, nem szeretett kockáztatni, főleg akkor nem, ha az éberség nem került semmibe. Nem sietett lelovagolni a folyócskához, a postaállomáshoz. Jobban szeretett először jól körülnézni.

Az állomás előtt egyetlen ló vagy fogat sem volt, csak egy kis szekér állt ott, két öszvér volt elébe fogva. A ponyván valamilyen felirat látszott, Hotsporn nem tudta elolvasni ilyen messziről. De nem szimatolt veszélyt. Hotsporn meg tudta előre érezni a veszélyt. Profi volt.

Lelovagolt a bokrokkal és fűzfákkal szegélyezett folyópartra, határozott mozdulattal kényszerítette be a folyóba a lovát, galoppban gázolt át a nyergén át-átcsapó hullámok között. A part mentén totyogó kacsák hangos hápogással szóródtak szét.

Hotsporn megnógatta a lovát, beugratott a kerítésen át az állomás udvarára. Most már el tudta olvasni a szekér ponyváján a feliratot: „Almavera Mester, Tetoválóművész”. A felirat mindegyik szavát más-más színnel festették fel, mindegyik gazdagon díszített, feltűnően nagy betűvel kezdődött. A szekér szekrényén, a jobb első kerék fölött bíborral festett kis törött nyíl látszott.

– Le a lóról! – hallotta a háta mögül. – földre, de élénken! El a kezekkel a markolatról!

Hangtalanul közelítették meg és vették körül – jobbról Asse, ezüsttel hímzett fekete bőrzekében, balról Lalka, zöld irhaujjasban és tollas kalapban. Hotsporn hátrahajtotta a csuklyáját, felfedte az arcát.

– Ó! – Asse leengedte a kardját. – Maga az, Hotsporn. Megismertem volna, ha nem téveszt meg ez a fekete ló!

– Micsoda gyönyörű kancácska – mondta Falka elragadtatottan, sapkáját a fülére csapva. – Olyan fekete és csillogó, mint a szén, egy hajszálnyit sem kevésbé. Mutatós ám! Eh, szépség!

– Úgy a’, ilyen került nem egész száz florinért – mosolyodott el félvállról Hotsporn. – Hol van Giselher? Bent?

Asse bólintott. Falka elbűvölve nézte a kancát, meglapogatta a nyakát.

– Amikor átkelt a vízen – emelte Hotspornra hatalmas zöld szemét –, valódi kelpie-nek látszott! Ha a tengerből gázolt volna ki, nem egy kis folyóból, el sem hittem volna, hogy nem igazi kelpie.

– És látott már valaha Falka kisasszony igazi kelpie-t?

– Képen – komorodott el hirtelen a lány. – Soká lehetne erről beszélni. Gyertek be. Giselher ott vár.

Az ablak mellett, ahol némileg világosabb volt, egy asztal állt. Az asztalon félkönyékre támaszkodva feküdt Mistle, deréktól lefelé meztelen volt, fekete harisnyáján kívül nem volt rajta más. Szemérmetlenül széttárt lába között egy szürke kaftános, sovány, hosszú hajú illető térdelt. Nem is lehetett ez senki más, mint Almavera mester, a tetoválóművész, ugyanis épp azzal volt elfoglalva, hogy színes képet szurkáljon Mistle combjára.

– Gyere közelebb, Hotsporn – invitálta Giselher, és odahúzott egy zsámolyt a másik asztal mellől, ahol ő ült Szikrával, Kayleigh-vel és Reeffel. A két utóbbi, akárcsak Asse, kapcsokkal, szögekkel, láncocskákkal és más ötletes ezüstdíszekkel televarrott fekete borjúbőr öltözéket viselt. Jócskán megszedhette magát rajtuk valami kézműves, gondolta Hotsporn. A Patkányok, ha kedvük támadt szép ruhákra, igazán királyi módra fizettek szabóknak, csizmadiáknak és nyergeseknek. Világos, soha nem szokták egyszerűen letépni a szemük elé kerülő megtámadottról a ruháját vagy az ékszereit.

– Látom, megtaláltad az üzenetünket a régi állomás romjai között – folytatta Giselher. – De mit is beszélek, hisz másként nem volnál itt. Elég gyorsan ideértél, el kell ismernem.

– Mert pompás ez a kanca – szólt közbe Falka. – Fogadok, hogy jó gyors!

– Én a ti üzeneteteket megtaláltam. – Hotsporn nem vette le a szemét Giselherről. – És mi van az enyémmel? Eljutott hozzád?

– Eljutott... – bökte ki a Patkányok vezére. – De... Nos, röviden... Akkor nem volt rá idő. Aztán meg berúgtunk, és egy kicsit pihennünk kellett. Később meg úgy alakult, hogy máshol lett dolgunk...

Rohadt szarzsákok, gondolta Hotsporn.

– Röviden szólva, nem hajtottad végre az utasítást?

– Hát nem éppen. Bocsáss meg, Hotsporn. Nem volt rá mód... De legközelebb, hohó! Biztosan!

– Biztosan! – helyeselt Kayleigh lelkesen, bár senki sem kérte rá, hogy helyeseljen.

Rohadt, felelőtlen szarzsákok. Berúgtak. És később úgy alakult, hogy máshol lett dolguk. Kicicomáztatni magukat a szabónál, nyilván.

– Iszol valamit?

– Köszönöm, nem.

– De ezt csak megkóstolod? – Giselher egy díszes lakkozott dobozkára mutatott a palackok és bögrék között. Hotsporn már tudta, miért villogott a Patkányok szemében olyan furcsa fény, miért voltak a mozdulataik annyira idegesek és gyorsak.

– Elsőrendű por – bizonykodott Giselher. – Nem kérsz egy csipetnyit?

– Köszönöm, nem. – Hotsporn beszédes pillantást vetett egy vérfoltra és a fűrészporban a kamrába tartó nyomokra, ami világosan mutatta, hová-merre takarították el a hullát. Giselher észrevette a pillantást.

– Egy siheder el akarta játszani, hogy nagy legény – röhintett. – A végén Szikrának kellett megdorgálnia.

Szikra torokhangon nevetett. Rögtön látni lehetett, hogy erősen felajzotta a kábítószer.

– Úgy megdorgáltam, hogy a vérébe fulladt – dicsekedett. – Akkor aztán a többi azonnal meghunyászkodott. Ez aztán a terror!

Szokása szerint tele volt aggatva ékszerekkel, még az orrsövényében is gyémántos függő volt. Nem bőrruhát viselt, hanem brokátmintás, meggyszínű köpenyt, amelynek már eléggé nagy híre lett ahhoz, hogy divatot diktáljon a thurni aranyifjúság köreiben. Akárcsak az a selyemkendő, amellyel Giselher burkolta be a fejét. Hotsporn már olyan lányokról is hallott, akik „Mistle módra” nyíratták le a hajukat.

– Ez aztán a terror – ismételte meg elgondolkozva, miközben még mindig a véres foltot nézte a padlón. – És az állomásgazda? A felesége? A fia?

– Nem, nem – fintorodott el Giselher. – Szerinted mindet kinyírtuk? Ugyan már. Pillanatnyilag az éléskamrában tartjuk őket. Most a miénk az állomás, amint látod.

Kayleigh hangosan öblögette a szájában a bort, majd a padlóra köpte. Egy kiskanálnyi fiszteket vett ki a dobozkából, óvatosan rászórta megnyálazott mutatóujjbegyére, majd az ínyébe dörzsölte a szert. Továbbadta a dobozkát Falkának, aki megismételte a szertartást, és Reefnek adta át a fiszteket. A nilfgaardi elhárította, a színes tetoválásokat tartalmazó katalógus nézegetésével volt elfoglalva, átadta a dobozt Szikrának. A tündelány Giselherhez passzolta, ő maga nem élt vele.

– Terror! – mordult fel a lány, csillogó szemével pislogni kezdett, szívott egyet az orrán. – Az állomást terror alatt tartjuk! Emhyr császár az egész világot, mi legalább ezt a kutyaólat. De az elv ugyanaz!

– Auuuuu, a francba! – ordított fel az asztalon Mistle. – Vigyázz, hova szúrsz! Ha még egyszer ezt csinálod, én szúrlak meg! De úgy, hogy hátul jön ki!

A Patkányok – Falkán és Giselheren kívül – röhögésben törtek ki.

– Aki szép akar lenni, annak tűrnie kell! – kiáltott fel Szikra.

– Döfködd csak, mester, döfködd – tette hozzá Kayleigh. – Meg van edződve a lábaköze!

Falka rondán elkáromkodta magát, és hozzávágta a bögréjét. Kayleigh elhajolt, a Patkányok megint röhögcséltek.

– Így tehát – Hotsporn úgy döntött, véget vet a vidámkodásnak – az állomást terror alatt tartjátok. És minek? Az élvezetet nem számítva, mi fakad a terrorizálásból?

– Mi itt – válaszolta Giselher, ínyébe dörgölve a fiszteket – lesben állunk. Ha valaki errevetődik, hogy lovat váltson vagy megpihenjen, akkor megkopasztjuk. Kényelmesebb itt, mint valahol a keresztúton vagy egy út menti bokorban. Mindazonáltal, ahogy Szikra az imént mondta, az elv ugyanaz.

– De ma hajnal óta csak ez került a kezünkbe – szólt közbe Reef, Almavera mesterre mutatva, akinek a feje csaknem eltűnt Mistle széttárt combjai között. – Ágrólszakadt, mint minden bűvész, nem volt mit elrabolni tőle, tehát a művészetét raboljuk el. Vessen csak egy pillantást rá, milyen ötletesen rajzol.

Lecsupaszította az alkarját, és megmutatta a tetoválást: egy meztelen nőt, aki mozgatta a fenekét, ha ökölbe szorította a kezét. Kayleigh is elbüszkélkedett vele: a csuklóján a szögekkel kivert karperec fölött kitátott szájú, skarlátvörös villás nyelvét öltögető, zöld kígyó vonaglott.

– Gusztusos dolog – mondta Hotsporn egykedvűen. – És jól jön majd a hullátok azonosításánál. Mindazonáltal a rablásból nem jöttetek ki jól, kedves Patkányok. Fizetnetek kell majd a művésznek a remekművéért. Nem volt idő rá, hogy figyelmeztesselek benneteket: hét napja, szeptember elseje óta bíborszínű törött nyíl a jel. És az ő kocsijára ez van fölfestve.

Reef elmorzsolt az orra alatt egy káromkodást, Kayleigh fölnevetett. Giselher közömbösen legyintett.

– Nehéz ügy. Ha muszáj, akkor fizetni kell neki a tűért meg a festékért. Bíborszínű nyíl, azt mondod? Megjegyezzük. Ha holnapig még valaki erre hajtana a nyíl jelével, nem esik bántódása.

– Itt akartok megbújni holnapig? – csodálkozott Hotsporn kissé eltúlozva. – Nem okos dolog, Patkányok. Kockázatos és veszélyes!

– Hogy micsoda?

– Kockázatos és veszélyes.

Giselher vállat vont, Szikra röhögött, és a padlóra fújta az orrát. Reef, Kayleigh és Falka úgy nézte a kereskedőt, mintha az imént azt közölte volna velük, hogy a nap belezuhant a folyócskába, és hamarost ki kell halászni, mielőtt megcsipkednék a rákok. Hotsporn felfogta, hogy hibbant taknyosok eszére próbált hatni. Hogy megkergülten bravúroskodó kérkedőket figyelmeztetett kockázatra és veszélyre, miközben ezek a fogalmak tökéletesen idegenek voltak számukra.

– Üldözők követnek benneteket, Patkányok.

– Na és akkor mi van?

Hotsporn felsóhajtott.

Az eszmecserét Mistle szakította félbe, aki odajött, anélkül, hogy a felöltözéssel fárassza magát. Feltette a padra a lábát, és csípőjét himbálva tette közzé Almavera mester művét: egy zöld szárú, kétszirmú vörös rózsát, amely pont az ágyéka alatt virított a combján.

– He? – kérdezte csípőre tett kézzel. Csaknem könyékig érő karperecének briliánsai megvillantak. – Mit szóltok?

– Pazar! – prüsszentett Kayleigh, haját hátravetve. Hotsporn észrevette, hogy a Patkány fülbevalót visel átszúrt cimpájában. Kétség sem fért hozzá, hogy hamarosan ilyen fülbevaló lesz divatban – akár a fémmel szegett bőr – a thurni aranyifjúság körében és egész Gesóban.

– Rajtad a sor, Falka – mondta Mistle. – Mit szurkáltatsz magadra?

Falka megérintette a combját, odahajolt, és megnézte a tetoválást.

Közelről. Mistle gyöngéden beletúrt Falka ezüstös hajába, aki felvihogott, és minden különösebb ceremónia nélkül vetkőzni kezdett.

– Ugyanilyen rózsát akarok – közölte. – Ugyanoda, mint neked, drágám.

– Mennyi egér van nálad, Vysogota. – Ciri megszakította a történetet, lenézett a padlóra, ahol a mécses fénykörében vadul kergetőztek az egerek. El lehetett képzelni, mi zajlik a fénykörön kívül, a sötétben. – Elkelne nálad egy macska. Vagy inkább két macska.

– Ezek a rágcsálók – köszörülte meg a torkát a remete – azért özönlenek be a kunyhóba, mert közelít a tél. Macskám pedig volt. De elkóborolt valahová a huncutja, eltűnt.

– Biztos felfalta egy róka vagy egy menyét.

– Nem láttad azt a macskát, Ciri. Ha valami felfalta, az sárkány lehetett. Kisebb nem.

– Ilyen volt? Ó, kár. Nem engedné meg, hogy ezek az egerek az ágyamon rohangáljanak. Kár.

– Kár. De azt hiszem, visszajön. A macskák mindig visszajönnek.

– Rakok a tűzre. Hideg van.

– Hideg van. Ördögien lehűlnek most az éjszakák... Pedig még október közepe sincs... Mesélj tovább, Ciri.

Ciri egy pillanatig mozdulatlanul ült, belebámult a tűzbe. A lángok erőre kaptak az odadobott fatuskótól, a tűz lobogott, ropogott, aranyfényt és libegő árnyakat vetett a lány elcsúfított arcára.

– Mesélj.

Almavera mester szurkált, Ciri úgy érezte, könnybe lábad a szeme sarka. Bár elővigyázatosan elkábította magát némi borral és fehér porral, a fájdalom elviselhetetlen volt. Összeszorította a fogait, hogy ne jajduljon fel. De magától értetődően nem jajdult fel, úgy tett, mintha ügyet sem vetne a tűkre, semmibe venné a fájdalmat. Mintha mi sem történt volna, igyekezett részt venni a beszélgetésben, melyet a Patkányok folytattak Hotspornnal, aki kereskedőnek szerette volna magát láttatni, pedig – azon kívül, hogy a kereskedőkből élt – semmi köze nem volt a kereskedelemhez.

– Sötét fellegek gyülekeznek a fejetek fölött – mondta Hotsporn, miközben szúrós szemmel vizsgálgatta a Patkányok arcát. – Nem elég, hogy vadászik rátok az amarillói prefektus, a Varnhagenek, Casadei báró...

– Ki? – fintorodott el Giselher. – A prefektust és a Varnhageneket értem, de mért olyan ádáz velünk szemben ez a Casadei?

– Báránybőrbe bújt a farkas – mosolyodott el Hotsporn –, és siralmasan béget, bee, bee, engem nem szeret senki, engem senki sem ért meg, akárhol vagyok, kövekkel dobálnak, kapdelt kiabálnak, mért van ez így, mért ez az igazságtalan bántás? Casadei báró lánya, kedves Patkányok, a Pityer-patak menti kaland óta mind a mai napig betegeskedik, lázban fetreng...

– Áááá – eszmélt rá Giselher. – Az a hintó a négy pöttyös lóval! Az a kisasszony volt?

– Az. Most, amint mondtam, betegeskedik, éjszakánként kiáltva riad föl, Kayleigh urat emlegeti... De kiváltképpen Falka kisasszonyt. És a brossát, az elhunyt mamácskájától rámaradt emléket, azt a brossot, melyet Falka kisasszony erővel tépett le a ruhájáról. Miközben válogatott szavakat használt.

– Egyáltalán nem erről van szó! – rikoltotta az asztalról Ciri, akinek így végre alkalma nyílt ordítással reagálni a fájdalomra. – Megszégyenítettük és megsértettük a bárókisasszonyt, amikor megengedtük, hogy szárazon megússza! Meg kellett volna kefélni a hölgyet!

– Magától értetődik. – Ciri érezte, hogy Hotsporn tekintete az ő pucér combjára szegeződik. – Valóban nagy csúfság, ha valakit nem kefélnek meg. Nem is csoda, hogy a megsértett Casadei fegyveres csapatot verbuvált össze, jutalmat tűzött ki. Nyilvánosan megesküdött, hogy mindannyian fejjel lefelé fogtok lógni kastélya falának gyámköveiről. Azt is kilátásba helyezte, hogy a lányáról leszaggatott brossért lenyúzza Falka kisasszony bőrét. Szíjjal.

Ciri káromkodott, a Patkányok pedig vad röhögésben törtek ki. Szikra tüsszentett, szörnyen összetaknyozta magát – a fisztek ingerelte a nyálkahártyáját.

– Mi ezeket a hajszákat semmibe vesszük – jelentette ki, megtörölte sáljával az orrát, a száját, az állát meg az asztalt. – A prefektus, a báró, a Varnhagenek! Üldöznek, de nem érnek utol! Mi vagyunk a Patkányok! Túl a Veldán három cikcakkot csináltunk, és most azok a tökfilkók ide-oda kapkodnak, hideg nyomon mennek visszafelé. Mire a fejükhöz kapnak, túl messze lesznek hozzá, hogy visszaforduljanak.

– De csak forduljanak vissza! – szólalt meg szenvedélyesen Asse, aki egy ideje bejött az őrködésből, mert senki sem váltotta fel, és nem is akadt senki, akinek ez szándékában állt volna. – Lezúzzuk őket, annyi!

– Biztosan! – kiáltotta az asztalról Ciri, megfeledkezve arról, hogyan pucoltak el az üldözők elől az elmúlt éjjel a Velda menti falucskán keresztül, és micsoda félelem lett akkor rajta úrrá.

– Jól van. – Giselher tenyerével az asztalra csapott, hirtelen vetve véget a zajos fecsegésnek. – Beszélj, Hotsporn. Mert hisz látom, hogy el akarsz nekünk valamit mondani, valami fontosabbat, mint a prefektus, a Varnhagenek, Casadei báró és az érzékeny lánykája.

– Bonhart követi a nyomotokat.

Csönd lett, szokatlanul hosszan tartó. Még Almavera mester is abbahagyta egy pillanatra a szurkálást.

– Bonhart – ismételte meg elnyújtva Giselher. – A vén ősz gazfickó. Valakinek nyilván beleköptünk a levesébe.

– Valami gazdagabbnak – állapította meg Mistle. – Nem mindenkinek telik Bonhartra.

Ciri már épp meg akarta kérdezni, ki az a Bonhart, de Asse és Reef megelőzte – csaknem egyszerre, egyhangúan.

– Fejvadász – világosította fel őket komoran Giselher. – Azelőtt alighanem katonáskodott, aztán vándorkereskedő lett, végül azzal kezdett foglalkozni, hogy jutalomért gyilkoljon. Kevés ilyen kurafi akad.

– Azt beszélik – szólalt meg igencsak gondtalanul Kayleigh –, ha mindazokat, akiket Bonhart kinyírt, egy nyughelyre akarnák eltemetni, ez a nyughely jó félholdnyi lenne.

Mistle egy csipetnyi fehér port szórt a hüvelyk- és mutatóujja közötti mélyedésbe, majd hevesen az orrába nyomta.

– Bonhart verte szét Nagy Lothár hanzáját – mondta. – Agyonverte őt is meg az öccsét is, azt, akit Galócának neveztek.

– Úgy mondják: a hátába csapott bele – tette hozzá Kayleigh.

– Megölte Valdezt is – folytatta Giselher. – És amikor Valdez elpusztult, szétesett a hanzája. Pedig a jobbak közé tartozott. Rendes, erős banda. Jó bajtársak. Annak idején arra gondoltam, csatlakozom hozzájuk. Mielőtt veletek összejöttem volna.

– Ez mind igaz – mondta Hotsporn. – Olyan hanza, amilyen a Valdezé volt, nem volt és nem is lesz. Dalok szólnak róla, hogyan törtek ki a gyűrűből Sardánál. Micsoda csavaros észjárás, micsoda lovastudás! Kevesen állhattak ki velük bajvívásra.

A Patkányok hirtelen elhallgattak, villogó, rosszindulatú tekintettel méregették.

– Mi – sziszegte egy pillanatnyi csönd után Kayleigh – hatan áttörtünk egyszer egy nilfgaardi lovasszázadon!

– Visszavettük Kayleigh-t a Nissirektől! – morogta Asse.

– Velünk – sistergett Reef – sem állhat ki akárki bajvívásra!

– Így van, Hotsporn – düllesztette ki a mellét Giselher. – Nem rosszabbak a Patkányok egyetlen bandánál sem, nem rosszabbak Valdez hanzájánál sem. Lovastudás, azt mondod? Akkor én elmondok neked valamit a kisasszonyok tudásáról. Szikra, Mistle és Falka hármasban, ahogy itt ülnek, fényes nappal keresztüllovagoltak Druigh városán, és mikor rájöttek, hogy a Varnhagenek fogadójánál vannak, átvágtattak a fogadón! Nyílegyenesen! Elöl lovagoltak be, és az udvar felé lovagoltak ki. A Varnhagenek pedig nagyra kitátott pofával nézték a széttört korsók és a kifolyt söröcske mellett. Ugye nem mondod, hogy ez kis tudás?

– Nem mondja – előzte meg a választ Mistle, gonoszul mosolyogva. – Nem mondja, mert tudja, kik ám a Patkányok. A céhe is tudja.

Almavera mester befejezte a tetoválást. Ciri büszke képet vágva köszönte meg, felöltözött, és odaült a társasághoz. Prüszkölt egyet, amikor magán érezte Hotsporn különös, mérlegelő – és talán gúnyos – tekintetét. Haragosan rápislantott, tüntetően odasimult Mistle vállához. Már régen begyakorolta, hogy az ilyen tüntető gesztusok elbizonytalanítják, hatásosan lehűtik a fejükben széptevést forgató urakat. Hotsporn esetében cselekedete túlzott volt, hiszen a kereskedő ezen a téren nem volt rámenős.

Hotsporn rejtély volt Ciri szemében. Korábban csak egyetlenegyszer találkozott vele, a többit Mistle mesélte el neki. Elmagyarázta, hogy Hotsporn és Giselher régóta ismerik egymást, azóta cimborák, megbeszélt jelzéseik, jelszavaik és találkahelyeik vannak. Ezeken a találkozókon Hotsporn adja meg az információkat – és akkor elindulnak a kijelölt útvonalon, és megtámadják a kijelölt kereskedőt, konvojt vagy karavánt. Néha megölik a kijelölt személyt. Mindig megbeszélnek egy jelet – amelyik kereskedő kocsiján ilyen jel van, azt nem szabad megtámadni.

Ciri eleinte csodálkozott, és enyhén csalódott – úgy nézett Giselherre, mint a szentképre, a Patkányokat a szabadság és a függetlenség mintájának tartotta, meg is szerette ezt a szabadságot, ezt a hányavetiséget mindennel és mindenkivel szemben. Váratlanul érte, hogy megrendelésre kell a munkát elvégezni. Mint a bérgyilkosoknak, úgy utasította őket arra, kit kell ütni. Sőt – valaki megtiltotta, hogy valakit üssenek, ők meg lehajtott fejjel hallgatták.

Valamit valamiért, vont vállat Mistle, amikor erről faggatta. Hotsporn adja ki nekünk a parancsokat, de olyan információkat is szállít, amelyeknek köszönhetően életben maradunk. A szabadságnak és a hányavetiségnek is megvannak a maga határai. A végén mindig az van, hogy valakinek az eszközei vagyunk.

Ilyen az élet, kis Sólyomfiókám.

Ciri csodálkozott és csalódott, de ez hamar elmúlt. Tanult. Azt is megtanulta, hogy ne csodálkozzék túl sokat, és ne várjon túl sokat, mert akkor a csalódás is kevésbé lesz fájdalmas.

– Nekem, kedves Patkányok – mondta közben Hotsporn –, az összes gondjaitokra volna gyógyírom. Nissirekre, bárókra, prefektusokra, még Bonhartra is. Igen, igen. Mert bár szorul a hurok a nyakatok körül, volna egy mód arra, hogy kicsusszanjatok belőle.

Szikra vihogott, Reef röhögni kezdett. De Giselher egy mozdulattal lecsitította őket, hogy Hotsporn folytathassa.

– Az a hír járja – mondta a kereskedő rövid szünet után –, hogy akármikor kihirdethetik az amnesztiát. Még ha valakinek halasztott ítélete van, sőt, ha valakit akasztófa fenyeget, azt is elengedik, ha felfedi magát, és beismeri a bűneit. Ez rátok is vonatkozik.

– Rizsa! – kiáltotta Kayleigh, kissé könnyes szemmel, mert épp akkor nyomott be az orrába egy csipet fiszteket. – Nilfgaardi csel, fortély! Nehogy már minket, régi csibészeket akarjanak ezzel rászedni!

– Lassan – fékezte meg Giselher. – Ne heveskedj, Kayleigh. Hotsporn, amennyire ismerjük, nem szokott nevekkel dobálózni vagy segget csinálni a szájából. Tudni szokta, mit és miért mond. Tehát biztosan tudja és meg is mondja nekünk, honnan ez a hirtelen nilfgaardi kegy.

– Emhyr császár – mondta nyugodtan Hotsporn – nősülni készül. Hamarosan császárnénk lesz Nilfgaardban. Ezért fogják kihirdetni az amnesztiát. A császár, úgymond, rettentően boldog, tehát másokat is boldogítani szeretne.

– Kitörölhetik a császári boldogsággal – közölte választékosan Mistle. – Az amnesztiával pedig, ha szabad, nem élek, mert ez a nilfgaardi kegy valahogy nagyon bűzlik. Mintha faragnák már a karót hegyesre, hehe!

– Kétlem – vont vállat Hotsporn –, hogy ez csalafintaság volna. Ez politikai ügy. Méghozzá nagy. Nagyobb, mint ti, Patkányok, mint az összes itteni banda együttvéve. Itt politikáról van szó.

– Miről is? – ráncolta össze a szemöldökét Giselher. – Mert francot sem értek.

– Emhyr menyegzője politikai, és azt várja, hogy ez a menyegző politikai ügyekben hoz majd sikert. A császár uniót hoz létre ezzel a házassággal, erősíteni akarja a császárság egységét, véget akar vetni a határ menti zavargásoknak, békét akar teremteni. Mert tudjátok, kit vesz el? Cirillát, a cintrai trón örökösét.

– Hazugság! – harsogta Ciri. – Mese!

– Milyen jogon kegyeskedik Falka kisasszony engem hazugsággal vádolni? – Hotsporn ráemelte a tekintetét. – Talán tájékozottabb lenne?

– Biztosan!

– Csöndesebben, Falka – komorodott el Giselher. – Amikor az asztalon a seggedet döfködték, csöndben voltál, pont most kiabálsz? Mi az a Cintra, Hotsporn? Ki az a Cirilla? Mitől lett ez egyszerre ilyen fontos?

– Cintra – szólt közbe Reef, fiszteket szórva az ujjára – egy északi államocska, az ottani uraságokkal háborúzott érte a császárság. Három-négy éve volt ez.

– Stimmel – helyeselt Hotsporn. – A császáriak meghódították Cintrát, még a Yarra-folyót is elérték, de később vissza kellett vonulniuk.

– Mert elpáholták őket a Sodden-hegynél – morogta Ciri. – Úgy vonultak vissza, hogy kis híján a gatyájukat is otthagyták!

– Falka kisasszony, amint látom, tájékozott a legújabb kori történelemben. Dicséretes, dicséretes ilyen fiatalon. Szabad kérdeznem, hol tisztelte meg jelenlétével az iskolát Falka kisasszony?

– Nem szabad!

– Elég! – rótta meg ismét Giselher. – Beszélj erről a Cintráról, Hotsporn. És az amnesztiáról.

– Emhyr imperátor – mondta a kereskedő – úgy határozott, hogy borostyánállamot csinál Cintrából...

– Milyet?

– Borostyánállamot. Mert a borostyán nem létezhet hatalmas fa nélkül, amelyre fölkapaszkodhat. És ez a fa nyilván Nilfgaard. Vannak már ilyen államok, vegyük példának Metinnát, Maechtet, Toussaint-t... Helyi dinasztiák uralkodnak bennük. Magától értetődően csak látszólag.

– Ezt hívják látszatautonómiának – dicsekedett Reef. – Hallottam valahol.

– Mindazonáltal ezzel a Cintrával az volt a probléma, hogy az ottani királyi vérvonal kihalt...

– Kihalt?! – Ciri szeméből, úgy tűnhetett, mintha zöld szikrák záporoznának elő egy pillanat múlva. – Szép kis kihalás! A nilfgaardiak meggyilkolták Calanthe királynét! Szabályosan meggyilkolták!

– Elismerem – Hotsporn egy mozdulattal visszatartotta Giselhert, aki megint mintha ízzé-porrá akarta volna zúzni Cirit a közbeszólásért –, hogy egyfolytában elkápráztat Falka kisasszony tudása. A cintrai királyné tényleg elesett a háborúban. Feltételezték, hogy ott pusztult az unokája, Cirilla is, a királyi vérből az utolsó. Akkor nemigen volt Emhyrnek miből látszatautonómiát csinálnia, ahogy Reef úr említette bölcsen. Míg aztán egyszerre, hipp-hopp, megkerült az a Cirilla.

– Ez csak afféle mese – vihogott Szikra, Giselher vállára támaszkodva.

– Valóban – bólintott Hotsporn. – Kicsit olyan, mint a mesében, el kell ismernem. Azt beszélik, azt a Cirillát egy gonosz varázslónő tartotta fogva valahol a messzi Északon, egy bűvös toronyban. De neki – Cirillának, nem a toronynak – sikerült megszöknie, és menedéket kérnie a császárságban.

– Ez egy nagy francos hazug mese és marhaság! – kiáltotta kétségbeesetten Ciri, miközben reszkető kézzel nyúlt a fisztekes dobozkáért.

– Emhyr imperátor pedig a legenda szerint – folytatta Hotsporn zavartalanul –, amint megpillantotta, esztelenül beleszeretett, és feleségül akarja venni.

– A Sólyomfiókának igaza van – jelentette ki kemény hangon Mistle, s szavait az asztalra mért ökölcsapással nyomatékosította. – Ez egy francos marhaság! Francos francért sem bírom felfogni, miről van itt szó. Egy biztos: ha erre a marhaságra alapoznánk reményünket a nilfgaardi kegyelemre, az még nagyobb marhaság volna.

– Így van! – támogatta Reef. – Mit nekünk egy császári nász. Még ha mit tudom én, kivel házasodna össze a császár, ránk mindig másféle menyasszony vár. A kender!

– Nem a ti nyakatokról szól a dolog, kedves Patkányok – győzködött Hotsporn. – Ez politika. A császárság északi mezsgyéin folyamatos a lázadás, rebellió, mozgolódás, főleg abban a Cintrában és környékén. És ha az imperátor elveszi Cintra örökösnőjét, akkor Cintra megnyugszik. Ünnepélyes amnesztia lesz, akkor a rebellis pártok majd lejönnek a hegyekből, felhagynak a császáriak zargatásával és a békétlenkedéssel. Sőt, ha cintrai nő ül a császári trónon, akkor a lázadók belépnek a császári seregbe. És hát tudjátok, hogy északon, a Yarra-folyón túl háború zajlik, minden katona számít.

– Aha – fintorgott Kayleigh. – Most fogtam föl! Ilyen az az amnesztia! Választás elé állítanak: vagy a kihegyezett karó, vagy a császári színek. Vagy karó az ülepedbe, vagy a színek a hátadra. És aztán irány hadakozni, meghalni a birodalomért!

– A hadakozás – folytatta lassan Hotsporn – lehet ilyen, lehet olyan, ahogy a nóta is mondja. Mindazonáltal nem mindenkinek muszáj hadakoznia, kedves Patkányok. Lehetséges még, persze az amnesztia feltételeinek teljesítése, vagyis az önfelfedés és a bűnök beismerése után, egyfajta... tartalékos szolgálat is.

– Tessék?

– Én tudom, mi a lényeg. – Giselher fogai megvillantak napbarnított, kékre borotvált arcában. – A kereskedők céhének, gyerekek, kedve szottyant magához csatolni minket. Keblére ölelni és dédelgetni. Anyailag.

– Kurva anyailag inkább – mordult fel az orra alatt Szikra. Hotsporn úgy tett, mintha nem hallotta volna.

– Teljesen igazad van, Giselher – mondta hidegen. – A céh, ha akarja, alkalmazhat benneteket. Hivatalosan, a változatosság kedvéért. És dédelgethet. Védelmet nyújthat. Szintén hivatalosan és szintén a változatosság kedvéért.

Kayleigh valamit mondani készült, Mistle is valamit mondani készült, de Giselher villámgyors pillantására mindkettejüknek elment tőle a kedve.

– Közöld a céhhel, Hotsporn – mondta jegesen a Patkányok vezére –, hogy hálásak vagyunk az ajánlatért. Meggondoljuk, megvizsgáljuk, megbeszéljük. Megtanácskozzuk, mit tegyünk.

Hotsporn felállt.

– Indulok.

– Most, éjszaka?

– A faluban éjszakázom. Itt valahogy kényelmetlenül érzem magam. Holnap pedig nyílegyenesen a metinnai határra, aztán a főúton Forgehamba, ott elidőzöm Equinoctiumig, vagy ki tudja, nem tovább-e. Ott várakozom majd azokra, akik már döntöttek, készek felfedni magukat, és az én felügyeletem alatt megvárni az amnesztiát. Nagyon ajánlom, ti se húzzátok-halasszátok a vizsgálgatást és a gondolkodást. Mert Bonhart kész megelőzni az amnesztiát.

– Folyton azzal a Bonharttal ijesztgetsz bennünket – mondta lassan Giselher, és ő is felállt. – Azt hihetné az ember, hogy a lator már itt van a sarkon... Pedig bizonyára hegyen-völgyön túl...

– ...Féltésben – fejezte be nyugodtan Hotsporn. – A Kimérafej fogadóban. Úgy harminc mérföldnyire innen. Ha nem cikáztatok volna ide-oda a Veldánál, bizonyára már tegnap összeakadtatok volna vele. De ez nem izgat benneteket, tudom. Ég veled, Giselher. Ég veletek, Patkányok. Almavera mester? Metinnába tartok, és mindig szívesen utazom társaságban... Mit mondtál, mester? Hogy szívesen? Gondoltam. Pakold össze hát a boltodat. Fizessétek ki, Patkányok, a mester művészi fáradozásait.

A postaállomáson sült hagyma és krumplileves szaga terjengett, a gazda felesége főzött, akit ideiglenesen kiengedtek éléskamra-fogságából. Az asztalon a gyertya szikrázott, lobogott, lángbajuszt eresztett. A Patkányok úgy összehajoltak az asztal fölött, hogy a láng szinte megperzselte összebújó fejüket.

– Féltésben van – szólt csöndesen Giselher. – A Kimérafej fogadóban. Hamarjában egynapi útra. Mit gondoltok erről?

– Azt, amit te – krákogott Kayleigh. – Menjünk oda, és öljük meg a kurafit.

– Megbosszuljuk Valdezt – mondta Reef. – És Galócát.

– És nem fogják – sziszegte Szikra – mindenféle Hotspornok kiszúrni a szemünket mások dicsőségével és okosságával. Kinyuvasztjuk azt a Bonhartot, azt a hullazabálót, azt a farkasembert. Kitűzzük a fejét a kocsmaajtóra, hogy passzoljon a nevéhez. És hogy mindenki meglássa, nem mágus volt, hanem halandó, mint mindenki, és hogy végül jobbakkal találta magát szemben. Megmutatjuk, melyik hanza a legjobb Korathtól Pereplutig!

– Dalokat kántálnak majd rólunk a vásárokon! – mondta lelkesen Kayleigh. – Sőt, a kastélyokban is!

– Induljunk. – Asse az asztalra csapott. – Induljunk, és öljük meg a gazfickót.

– És utána – töprengett Giselher – végiggondoljuk azt az amnesztiát... A Céhet... Mit fintorogsz, Kayleigh, mintha poloskába haraptál volna? A sarkunkban vannak, és jön a tél. Úgy gondolom, Patkánykák: áttelelünk, kemencénél melegítjük a fenekünket, a hidegben amnesztiával takarózunk, amnesztiás forralt sört lefetyelünk. Szépen illedelmesen kitartunk abban az amnesztiában... úgy nagyjából tavaszig. És tavasszal... Mikor a füvecske kiles a hó alól...

A Patkányok kórusban nevettek, csöndesen, gonoszul. A szemük úgy égett, mint az igazi patkányoké, amikor éjjel egy csöndes sarokban odaözönlenek egy védekezésre képtelen sebesülthöz.

– Igyunk – szólt Giselher – Bonhart vesztére! Együk meg a levest, aztán alvás. Pihenni kell, mert reggel indulunk.

– Világos – röhögött Szikra. – Vegyetek példát Mistle-ről és Falkáról, ők már egy órája ágyban vannak.

Az állomásgazda felesége megremegett a bogrács mellett, amikor megint csöndes, gonosz, visszataszító nevetés hallatszott az asztal felől.

Ciri fölemelte a fejét, hosszú ideig hallgatott, a mécses alig pislákoló lángjába bámult, csaknem teljesen elégett már a maradék kis halolaj is.

– Úgy lopóztam ki akkor az állomásról, mint valami tolvaj – folytatta az elbeszélést. – Hajnal felé, teljes sötétségben... De nem tudtam észrevétlenül megszökni. Mistle nyilván fölébredt, amikor felkeltem az ágyból. Az istállóban kapott rajta, amikor fölnyergeltem a lovam. De nem látszott rajta, hogy csodálkozna. És egyáltalán nem próbált meg visszatartani... Már derengeni kezdett...

– Most sincs túl messze a virradat – ásított Vysogota. – Ideje aludni, Ciri. Holnap tovább mesélsz.

– Talán igazad van. – Ő is ásított, felállt, nagyot nyújtózkodott. – Mert már nekem is leragad a szemem. De ebben a tempóban, remete, soha nem érek a végére. Hány este van már mögöttünk? Legalább tíz. Attól tartok, hogy az egész történet ezeregy éjszakát is eltarthat.

– Van időnk, Ciri. Van időnk.

– Ki elől akarsz szökni, Sólyomfióka? Előlem? Vagy magad elől?

– Végeztem a meneküléssel. Most el akarok jutni valahová. Ezért vissza kell mennem... oda, ahol minden elkezdődött. Muszáj. Értsd meg ezt, Mistle.

– Hát ezért... Ezért voltál ma olyan kedves hozzám. Először annyi nap elteltével... Utoljára búcsúzóul? Aztán elfelejtesz?

– Soha nem felejtelek el, Mistle.

– Elfelejtesz.

– Soha. Esküszöm. És nem ez volt az utolsó. Megtalállak. Eljövök hozzád... Hatlovas aranyhintóval jövök el. Udvaroncok kíséretében. Meglátod. Nemsokára lesznek... lehetőségeim. Nagy lehetőségeim. Azon leszek, hogy megváltozzék a sorsod... Meglátod. Meggyőződhetsz róla, milyen sokat tehetek majd. Milyen sok dolgon változtathatok.

– Nagy erő kell ehhez – sóhajtotta Mistle. – És hatalmas mágia...

– Az is lehetséges. – Ciri megnyalta a szája szélét. – Mágia is... Vissza tudom szerezni... Minden visszatérhet, amit egykor elveszítettem... És újra az enyém lehet. Megígérem, elcsodálkozol majd, amikor ismét találkozunk.

Mistle elfordította kurtára nyírt fejét, belenézett a kék-rózsaszín fénysávba, amely vékonyan kezdte szegélyezni a világ keleti peremét.

– Hát ez a lényeg – mondta csöndesen. – Nagyon fogok csodálkozni, ha valamikor még találkozunk. Ha látlak még valamikor, kicsim. Indulj már. Ne húzzuk tovább.

– Várj rám. – Ciri szívott egyet az orrán. – És ne hagyd, hogy megöljenek. Gondolkozz el arról az amnesztiáról, amiről Hotsporn beszélt. Még ha Giselher és a többiek nem akarnák is... Te azért csak gondolkozz el erről, Mistle. Talán ez a módja, hogy életben maradj. Mert én visszajövök érted. Esküszöm.

– Csókolj meg.

Virradt. Egyre világosabb lett, és hidegebb.

– Szeretlek, Locska.

– Szeretlek, Sólyomfióka. Indulj már.

– Persze nem hitt nekem. Meg volt róla győződve, hogy inamba szállt a bátorságom, hogy azért rohantam Hotsporn után, hogy segítséget keressek, kikönyörögjem az amnesztiát, amivel annyira nyaggatott minket. Honnan tudhatta volna, milyen érzések kerítettek hatalmukba, amikor hallottam, miket beszél Hotsporn Cintráról, Calanthe nagyanyámról... És arról, hogy valami „Cirilla” lesz a nilfgaardi császár felesége. Ugyanazé a császáré, aki meggyilkolta Calanthe nagyanyámat. És utánam küldte azt a tollas sisakú fekete lovagot. Mondtam már, emlékszel? Thanedd szigetén, amikor rám emelte a kezét, a vérét ontottam! Meg kellett volna akkor ölnöm... De valahogy nem voltam rá képes... Buta voltam! Á, ugyan, lehet egyébként, hogy ott Thanedden elvérzett és felfordult... Mért nézel így rám?

– Mesélj. Mondd el, hogyan indultál el Hotsporn után, hogy visszanyerd az örökséged. Hogy visszaszerezd, ami téged illet.

– Hiába kötekszel, hiába gúnyolódol. Igen, tudom, hogy butaság volt, most már látom, akkor is... Okosabb voltam Kaer Morhenben és Melitele szentélyében, ott tudtam, hogy ami elmúlt, nem jöhet vissza, hogy nem cintrai hercegnő vagyok már, hanem valaki egészen más, hogy nincs már semmiféle örökségem, hogy elveszett, és hogy ebbe bele kell nyugodni. Okosan és békésen elmagyarázták, és én ezt elfogadtam. Ugyancsak békésen. És egyszerre csak mindez kezdett visszajönni. Először akkor, amikor megpróbálták a szememet elkápráztatni annak a Casadei bárókisasszonynak a rangjával... Soha nem törődtem ilyesmikkel, de akkor hirtelen dühös lettem, felhúztam az orromat, és azt ordibáltam, hogy az én rangom még magasabb, és sokkal előkelőbb a születésem. És azóta kezdtem ezzel foglalkozni. Éreztem, ahogy növekszik bennem a harag. Felfogod ezt, Vysogota?

– Felfogom.

– Hotsporn elbeszélésével pedig betelt a pohár. Majdnem szétvetett a méreg... Azelőtt annyit beszéltek nekem a végzetről... Itt meg ebből a végzetből másvalaki húzna hasznot, egy közönséges csalásnak köszönhetően. Valaki a cintrai Cirinek adta ki magát, és mindent megkap, luxusban fog fürödni... Nem, semmi másra nem voltam képes gondolni. Hirtelen rájöttem, hogy éhezem, hogy fázom, a szabad ég alatt hálok, hogy az intim testrészeimet jeges patakokban kell megmosnom... Nekem! Nekem aranykád járna! Nárdus- és rózsaillatú víz! Előmelegített törülköző! Tiszta ágynemű! Érted, Vysogota?

– Értem.

– Hirtelen készen álltam rá, hogy elmenjek a legközelebbi prefektúrára, a legközelebbi erődbe, a Fekete Nilfgaardiakhoz, akiktől annyira féltem, és akiket annyira gyűlöltem... Kész voltam kijelenteni: „Én vagyok Ciri, nilfgaardi fajankók, engem kell feleségül vegyen a buta császárotok, egy pimasz szélhámost nyomtak oda a császárotoknak, és az az idióta nem ismerte fel a csalást.” Annyira elborult az agyam, hogy meg is tettem volna, ha alkalom nyílik rá. Habozás nélkül. Érted, Vysogota?

– Értem.

– Szerencsére lehiggadtam.

– Nagy szerencsédre – bólintott az öreg komolyan. – Ebben a császári menyegzőben minden arra mutat, hogy államérdekről van szó, pártok vagy frakciók harcáról. Ha fölfedted volna magad, meghiúsítva ezzel valamely befolyásos erők terveit, nem úsztad volna meg a tőrt vagy a mérget.

– Én is fölfogtam. És megjegyeztem. Jól megjegyeztem. Megvallani, ki vagyok, az maga a halál. Volt alkalmam meggyőződni róla. De ne vágjunk a tények elébe.

Kis ideig hallgattak, a bőrökkel munkálkodtak. Néhány napja váratlanul jól sikerült a vadászat, sok pézsmapocok és nutria került a csapdákba és kelepcékbe, két vidra és egy hód is. Rengeteg munkájuk lett tehát.

– Utolérted Hotspornt? – kérdezte meg végül Vysogota.

– Utolértem. – Ciri megtörölte a homlokát az ingujjával. – Elég hamar, mert neki nem volt sietős. És egyáltalán nem lepődött meg, amikor meglátott!

– Falka kisasszony! – Hotsporn megrántotta a gyeplőt, táncos mozdulatokkal fordította meg a fekete kancát. – Micsoda kellemes meglepetés! Bár elismerem, egyáltalán nem annyira váratlan. Előre láttam, nem titkolom, hogy előre láttam. Tudtam, hogy meghozod a döntést, kisasszonyom. A bölcs döntést. Észrevettem az intelligencia csillogását a kisasszony gyönyörű és bájjal teli pillantásában.

Ciri közelebb lovagolt, a kengyeleik majdnem egymáshoz értek. Aztán krákogni kezdett, előrehajolt, és az út porába köpött. Megtanulta, hogyan kell ilyen undorító, de hatásos módon köpködni, ha le kellett hűteni valakinek a csábító lelkesedését.

– Értem – mosolyodott el könnyedén Hotsporn –, élni akarsz az amnesztiával?

– Rosszul érted.

– Minek kell tehát tulajdonítanom azt az örömet, ami eltölt engem a kisasszony elbűvölő arcocskája látványára?

– Muszáj, hogy oka legyen? – prüszkölt a lány. – Azt hajtogattad az állomáson, hogy szereted a társaságot útközben.

– Változatlanul – lett szélesebb a mosoly. – De ha tévedtem az amnesztia dolgában, akkor nem biztos, hogy egymás társaságában leszünk útközben. Amint a kisasszony is látja, útelágazásnál vagyunk. Keresztút, négy égtáj, választani kell... Jelkép ez, mint az ismert legendában. Ha keletnek tartasz, nincs visszaút... Ha nyugatnak tartasz, nincs visszaút... Ha északnak... Hmmm... Ettől az oszloptól északra van az amnesztia...

– Fújd föl magad az amnesztiáddal.

– Ahogy a kisasszony parancsolja. Akkor, ha szabad kérdeznem, merre visz az út? Merrefelé ezen a jelképes keresztúton? Almavera mester, a tűk művésze nyugatnak fordította az öszvéreit, Fano városka felé. A keleti út Féltés településhez visz, de arról az irányról nagyon lebeszélném...

– A Yarra-folyó – mondta lassan Ciri –, amelyről az állomáson szó volt, a Jaruga nilfgaardi neve, igaz?

– Ilyen tudós kisasszony – hajolt előre a férfi, majd a szemébe nézett –, és nem tudja?

– Nem tudsz emberi módon válaszolni, ha emberi módon kérdeznek?

– Hisz csak tréfáltam, minek mindjárt haragudni? Igen, ez ugyanaz a folyó. Tündéül és nilfgaardiul Yarra, északon Jaruga.

– És a folyó torkolata – folytatta Ciri – Cintra?

– Így van. Cintra.

– Ahol most vagyunk, innen messze van Cintra? Hány mérföldnyire?

– Nincs közel. Ez attól függ, milyen mérföldben számolunk. Kis híján mindegyik nációnak megvan a sajátja, könnyen össze lehet téveszteni őket. Kényelmesebb az összes vándorkereskedő módszerével az ilyen távolságokat napokban számolni. Hogy innen Cintrába jussunk, ahhoz úgy huszonöt-harminc napra van szükség.

– Merre? Egyenesen észak felé?

– Valami nagyon érdekli Falka kisasszonyt abban a Cintrában. Micsoda?

– Trónra akarok ott lépni.

– Jól van, jól van – emelte fel Hotsporn védekező mozdulattal a kezét. – Megértettem a finom utalást, nem fogok többet kérdezni. Cintrába a legrövidebb út paradox módon nem egyenesen északnak tart, mert akadályt képeznek a pusztaságok és a folyó menti mocsarak. Előbb Forgeham városa felé kell tartani, majd északnyugat felé kell fordulni Metinnába, az azonos nevű ország fővárosába. Utána át kellene haladni a Mag Deira-síkságon, a Neunreuth városába vezető kereskedelmi úton. Csak ott kell ráfordulni az északi útra, amely a Yelena-folyó völgyét követi. Onnan már könnyen oda lehet találni: az úton folyamatosan járnak katonai egységek és szállítmányok, Nazairon és a Marnadali Lépcsőn, az észak felé, a Marnadal-völgybe vezető hágón keresztül. És a Marnadal-völgy az már Cintra.

– Hmmm... – Ciri a ködös látóhatárra bámult, a fekete hegyek elmosódó körvonalai felé. – Forgehamba, majd északnyugatra... Vagyis... Merre?

– Tudja mit, kisasszony? – Hotsporn enyhén elmosolyodott. – Én épp Forgeham felé tartok, aztán Metinnába. Ott, azon a keskeny úton, amely homoktól aránylik a kis fenyők között. Jöjjön velem a kisasszony, akkor nem téved el. Az amnesztia az amnesztia, de kellemes lesz ilyen bájos kisasszonnyal utazni.

Ciri leghidegebb tekintetével mérte végig, ahogy csak tőle telt. Hotsporn huncut mosollyal harapta össze az ajkát.

– Tehát akkor?

– Induljunk.

– Bravó, Falka kisasszony. Bölcs döntés. Mondtam már, a kisasszony amilyen szép, annyira okos is.

– Hagyd abba, hogy kisasszonynak címzel, Hotsporn. A te szádból ez valahogy sértően hangzik, és én nem hagyom magam büntetlenül sértegetni.

– Ahogy a kisasszony parancsolja.

A gyönyörű hajnal nem teljesítette a várakozásokat, megtévesztő volt. A rájuk virradó nap szürke és nyirkos volt. A nedves köd hatásosan burkolta homályba a sárga, a vörös és a barna ezernyi árnyalatában lángoló fák út fölé hajló őszi lombkoronájának fényét.

A nyirkos levegő fakéreg- és gombaillatú volt.

Poroszkálva haladtak az avarszőnyegen, de Hotsporn gyakran ösztökélte fekete kancáját szelíd ügetésre vagy galoppra. Ciri ilyenkor elragadtatva nézte.

– Van neve?

– Nincs – villogtatta fogsorát Hotsporn. – A hátaslovaknak csak a hasznukkal törődöm, elég gyakran váltogatom őket, nem kötődöm hozzájuk. Erőltetettnek tartom, hogy a lovaknak nevet adjanak, ha valakinek nincs egy egész ménese. Egyetértesz? A ló legyen Ráró, a kutya Bodri, a macska Cirmos. Erőltetett!

Cirinek nem tetszett Hotsporn tekintete, sokatmondó mosolygása, főként pedig az a gúnyos hang, amelyen beszélt és amelyen a kérdésekre válaszolt. Egyszerű taktikát választott tehát: hallgatott, félszavakat mondott, nem provokált. Ha lehetett. Nem mindig lehetett. Főleg akkor nem, ha a férfi az amnesztiáról beszélt. Amikor azonban még egyszer – és elég élesen – ellentmondott neki, Hotsporn meglepő módon frontot változtatott: hirtelen azt kezdte bizonygatni, hogy a lány esetében amnesztiára nincs szükség, sőt, rá nem is vonatkozik. Az amnesztia a bűnözőkre vonatkozik, mondta, és nem a bűnözők áldozataira. Ciri nevetésben tört ki.

– Magad is áldozat vagy, Hotsporn!

– A lehető legkomolyabban mondtam – erősködött. – Nem azért, hogy pacsirtanevetésedet halljam, hanem hogy olyan módszert javasoljak neked, amellyel megmentheted a bőröd, ha elkapnak. Magától értetődik, hogy Casadei báróra az ilyesmi nem hat, és a Varnhagenektől sem várhatsz irgalmat, az ő esetükben még akkor jársz a legjobban, ha a helyszínen meglincselnek, gyorsan, és ha minden jól megy, fájdalommentesen. Ha viszont a prefektus kezei közé kerülnél, és a szigorú, de igazságos császári törvényszék elé állítanának... Hah, akkor épp ilyen védekezési módot javasolnék: elsírod magad, és kijelented, hogy a körülmények összejátszásának ártatlan áldozata vagy.

– És ki hiszi ezt el?

– Mindenki. – Hotsporn előrehajolt a nyeregben, a szemébe nézett. – Mert hisz ez az igazság. Hiszen te ártatlan áldozat vagy, Falka. Még tizenhat éves sem vagy, a császári törvények szerint kiskorú. Véletlenül kerültél a Patkányok bandájába. Nem a te hibád, hogy szemet vetett rád az egyik banditalány, Mistle, akinek a természetellenes vonzódása egyáltalán nem titok. Mistle a hatalmába kerített, szexuálisan kihasznált, és arra kényszerített...

– Na hát, kiderült – vágott közbe Ciri, maga is elcsodálkozva, mennyire nyugodtan. – Végre kiderült, miről beszélsz, Hotsporn. Sok olyat láttam már, mint te.

– Igazán?

– Mint minden kiskakasnak – még mindig nyugodt volt –, neked is égnek áll a tarajod, ha rám meg Mistle-re gondolsz. Mint minden buta hímnek, neked is felderengett a buta kobakodban az a gondolat, hogy megpróbálj kigyógyítani ebből a természetellenes betegségből, hogy az igaz útra vezesd az eltévelyedettet. És tudod, mi ebben az undorító és természetellenes? Épp az effajta gondolkodás!

Hotsporn csöndben nézett rá, meglehetősen rejtélyes mosoly játszadozott az ajkán.

– Az én gondolataim, kedves Falka – szólalt meg kis szünet után –, lehet, hogy nem illedelmesek, lehet az is, hogy nem szépek, sőt, nyilvánvalóan nem is ártatlanok... De, az istenekre, megfelelnek a természetnek. Az én természetemnek. Megalázó velem szemben, ha úgy véled, hogy a feléd irányuló vonzódásomnak valamilyen... perverz kíváncsiság az alapja. Sőt, magaddal szemben is megalázó, ha figyelmen kívül hagyod, vagy nem veszed tudomásul azt a tényt, hogy lenyűgöző bájad és nem mindennapi csinosságod minden férfit képes térdre kényszeríteni. Hogy a tekinteted varázsereje...

– Figyelj csak, Hotsporn – szakította félbe. – Azon igyekszel, hogy lefeküdj velem?

– Micsoda intelligencia – tárta szét a férfi a karját. – Nem találok rá szavakat.

– Akkor segítek. – Kissé megsarkantyúzta a lány a lovát, hogy a vállán keresztül nézhessen rá. – Mert nekem bőven van rá szavam. Megtisztelve érzem magamat. Bármely más körülmények között, ki tudja... Ha másvalakiről volna szó! De te, Hotsporn, egyáltalán nem tetszel nekem. Semmit, de igazán semmit sem találok vonzónak benned. Sőt, azt is mondhatnám, fordítva áll a dolog: minden taszít benned. Magad is láthatod, ilyen körülmények között a nemi aktus természetellenes aktus volna.

Hotsporn elnevette magát, ő is megsarkantyúzta a lovát. A fekete kanca táncosan lépkedett az ösvényen, tetszetősen emelgette formás fejét. Ciri fészkelődött a nyeregben, furcsa érzés kerítette hatalmába, hirtelen támadt ez benne valahol mélyen a hasa alsó tájékán, és gyorsan, kitartóan tört felszínre, a ruhája alatt felingerlődött bőrére. Megmondtam neki az igazságot, gondolta. Nem ő tetszik nekem, az ördögbe, a lova tetszik, a fekete kanca. Nem ő, hanem a ló... Milyen fene ostobaság ez! Nem, nem, nem! Még ha Mistle-t nem számítom is, nevetséges butaság lenne csak azért alávetnem magam, mert felizgat az úton táncoló fekete kanca látványa.

Hotsporn közelebb engedte magához, különös mosollyal nézett a szemébe. Aztán megint megrántotta a zablát, arra kényszerítette a kancát, hogy aprókat lépjen, forgolódjék, és tánclépéseket tegyen oldalra. Tudja, gondolta Ciri, tudja a vén gazfickó, mit érzek.

A fenébe. Egyszerűen kíváncsi vagyok!

– Fenyőtűk ragadtak a hajadba – mondta szelíden Hotsporn, egészen közel léptetett, és kinyújtotta a kezét. – Kiszedem, ha megengeded. Azzal, hogy ez lovagias gesztus, nem valami perverz vágy mozgat.

Az érintése – Ciri ezen egyáltalán nem csodálkozott – kellemes volt. Nagyon messze volt még a döntéstől, de a biztonság kedvéért megszámolta, hány nap telt el az utolsó vérzése óta. Yennefer tanította meg erre: előre számolni hideg fejjel, mert később, ha már forró a helyzet, különös módon elmegy az ember kedve a számolástól, és hajlamos rá, hogy ne törődjék a következménnyel.

Hotsporn a szemébe nézett, és elmosolyodott, teljesen úgy, mintha tudná, hogy a számolás neki kedvezett. Még ha nem volna ennyire öreg, sóhajtott fel titkon Ciri. De biztosan megvan már vagy harminc is...

– Turmalin. – Hotsporn az ujjával finoman megérintette a fülét és a fülbevalóját. – Szép, de csak turmalin. Szívesen ajándékoznék neked smaragdokat, hogy azokat tűzd fel. Értékesebbek és szebben zöldellnek, mennyivel jobban illenének hát a szépségedhez és a szemed színéhez.

– Tudd meg – sziszegte, és szemtelenül nézett vele szembe –, ha egyáltalán lenne valami, előre kérném a smaragdokat. Mert biztos nem csak a lovakkal bánsz eszközként, Hotsporn. A mámorító éjszaka után reggel oda nem illőnek tartanád a nevemet. A kutya Bodri, a macska Cirmos, a hölgy meg Mariska!

– Becsszóra – nevetett a férfi kényszeredetten. – Képes vagy lehűteni még a legforróbb vágyakozást is, Hókirálynő.

– Jó iskolám volt.

Oszladozni kezdett a köd, de még mindig komor látványt nyújtott. És álmosítót. Az álmosságot kiáltozás és dobogás törte meg brutálisan. A tölgyfák közül, amelyeket épp az imént hagytak maguk mögött, lovasok törtek elő.

Mindketten olyan gyorsan és annyira összhangban reagáltak, mintha hetekig gyakorolták volna. Megsarkantyúzták és megfordították a lovaikat, pillanatok alatt kezdtek galoppba, majd vágtába, eszeveszett száguldásba, a lovak sörényére hajolva ösztökélték paripáikat rikkantásokkal és sarkantyúval. A fejük fölött nyílvesszők surrogtak, kiáltozás, fegyvercsörgés, lódobogás hallatszott.

– Az erdőbe! – kiáltotta Hotsporn. – Térj le az erdőbe! A sűrűjébe!

Letértek anélkül, hogy lassítottak volna. Ciri még szorosabban és erősebben simult a ló nyakához, mert a száguldás közben visszacsapódó ágak azzal fenyegettek, hogy letaszítják a nyeregből. Észrevette, ahogy egy nyíl lehasított egy darabka kérget abból az égerfából, amely mellett az imént vágtatott el. Hangos kiáltásokkal nógatta a lovát, bármely pillanatban várta, mikor fúródik egy nyílhegy a hátába. Az előtte lovagló Hotsporn egyszer csak furcsán felnyögött.

Átugrattak egy mélyvízmosást, nyaktörő módon vágtattak le a lejtőn a tüskés bozótba. De akkor Hotsporn hirtelen lecsússzant a nyeregből, az áfonyabokrok közé esett. A fekete kanca fölnyerített, felágaskodott, csapkodni kezdett a farkával, és továbbszáguldott. Ciri nem habozott. Leugrott, ráhúzott egyet a lova hátsójára. Amikor az elfutott a fekete kanca nyomában, segített felállni Hotspornnak, mindketten belevetették magukat az égerbokrok közé, felbukfenceztek, legurultak a lejtőn, és a magasra nőtt páfrányok közé zuhantak a szurdok alján. A moha tompította az esésüket.

Fentről, a meredély tetejéről az üldözők patkói dobogtak – szerencsére a sűrű erdő felé tartottak, a menekülő lovak nyomában. Eltűnésüket a páfrányok között, úgy látszott, nem vették észre.

– Kicsodák ezek? – sziszegte Ciri, miután kikecmergett Hotsporn alól, és kipiszkálta a hajából a beleragadt galambgombákat. – A prefektus emberei? A Varnhagenek?

– Közönséges banditák... – Hotsporn leveleket köpködött ki. – Haramiák...

– Ajánld föl nekik az amnesztiát. – Homok csikorgott a fogai között. – Ígérd meg nekik...

– Csöndbe légy. Meghallanak.

– Hóóóó! Hóóóó! Ideeeee! – hangzott felülről. – Balra tééééérj! Balraaaaa!

– Hotsporn?

– Mi van?

– Véres a hátad.

– Tudom – válaszolta a férfi hidegen, az inge alól kihúzott egy vászondarabot, és hátat fordított. – Tedd be ezt az ingem alá. A bal lapockám magasságában...

– Hová kaptad? Nem látom a nyílvesszőt...

– Számszeríj volt... Vashorog, valószínűleg egy meghajlított patkószeg. Hagyd, ne nyúlj hozzá. Itt van a gerincem mellett...

– A fenébe. Akkor mit csináljak?

– Maradj csöndben. Visszajönnek.

Patkók dobogtak, valaki áthatóan füttyentett. Valaki felordított, parancsokat osztogatott, hogy jöjjenek vissza. Ciri a fülét hegyezte.

– Elmennek – morogta. – Felhagytak az üldözéssel. Nem fogták meg a lovakat.

– Akkor jó.

– Mi sem fogjuk meg őket. Tudsz majd járni?

– Nem lesz rá szükség – mosolyodott el, és mutatott a csuklóján egy eléggé közönségesnek látszó karperecét. – Ezt a csecsebecsét a lóval együtt vettem. Bűvös ereje van. A kanca ezt viselte csikó kora óta. Ha megdörzsölöm, így ni, az olyan, mintha ide hívnám. Mintha hallaná a hangom. Idefut. Beletelik némi időbe, de biztosan idefut. Pici szerencsével a te deresed is követi.

– És pici balszerencsével? Egyedül mész tovább?

– Falka – válaszolta elkomolyodva. – Nem megyek egyedül tovább, számítok a segítségedre. Meg kell engem támasztani a nyeregben. A lábujjaim lassan elhalnak. Az eszméletemet is elveszíthetem. Figyelj rám: ez a vízmosás a patak völgyébe vezet. Fölfelé mész, árral szemben, északra. Elviszel egy Tegamo nevű helységbe. Ott majd találunk valakit, aki úgy tudja kihúzni a hátamból ezt a vasat, hogy ne okozzon halált vagy bénulást.

– Ez a legközelebbi helység?

– Nem. Féltés közelebb van, úgy húsz mérföldnyire a völgyben, az ellenkező irányban, a patak folyása mentén. De oda semmi szín alatt ne menj.

– Miért ne?

– Semmi szín alatt – ismételte homlokát ráncolva. – Nem rólam van szó, hanem rólad. Féltés neked a halál.

– Nem értem.

– Nem is kell. Egyszerűen bízz meg bennem.

– Giselhernek azt mondtad...

– Felejtsd el Giselhert. Ha élni akarsz, felejtsd el őket mind.

– Miért?

– Maradj velem. Megtartom az ígéretem, Hókirálynő. Smaragdokkal ékesítelek föl... Telehintelek velük...

– Tényleg, nagyszerű az alkalom tréfálkozásra.

– Tréfára mindig van alkalom.

Hotsporn hirtelen átölelte, magához szorította, és kezdte kigombolni a blúzát. Minden teketória, sietség nélkül. Ciri ellökte a kezét.

– Tényleg – mormogta a lány. – Erre is nagyszerű az alkalom!

– Erre is minden alkalom jó. Főleg nekem, most. Említettem a gerincemet. Holnap már nehézségek támadhatnak... Mit csinálsz? Ó, a fenébe...

Ezúttal erősebben taszította el. Túl erősen. Hotsporn elsápadt, összeharapta az ajkát, felnyögött a fájdalomtól.

– Bocsánat. De ha valaki megsebesült, nyugodtan kell feküdnie.

– A tested közelségétől megfeledkezem a fájdalomról.

– Hagyd abba, a fenébe is!

– Falka... Légy kedves egy szenvedő emberhez.

– Akkor fogsz szenvedni, ha nem veszed el a kezed. Most!

– Csöndesebben... A haramiák meghallhatnak... Olyan a bőröd, mint az atlaszselyem... Ne izegj-mozogj, a mindenségit.

Á, az ördögbe, gondolta Ciri, legyen. Végül is semmi jelentősége. Kíváncsi vagyok. Szabad kíváncsinak lennem. Nincs ebben semmiféle érzés. Eszköznek tekintem, és annyi. És minden ceremónia nélkül elfelejtem.

Átengedte magát az érintés kellemességének. Elfordította a fejét, de ezt túlzott szerénységnek és megtévesztő prüdériának fogta fel – nem akart elcsábított szenteskedőnek látszani. Egyenesen a férfi szemébe nézett, de ezt meg túl merésznek és kihívónak vélte – ilyennek sem akart látszani. Egyszerűen lehunyta tehát a szemét, átölelte Hotsporn nyakát, és segített a kigombolkozásban, mert a férfi ügyetlenkedett, és sok időt pazarolt el.

Az ujjak érintését az ajkak érintése követte. A lány már közel járt hozzá, hogy az egész világról megfeledkezzék, amikor Hotsporn egyszer csak magatehetetlenné dermedt. Ciri egy pillanatig türelmesen feküdt, eszébe jutott, hogy a férfi megsebesült, és hogy a sebe nyilván zavarja. De ez egy kicsit túl soká tartott. A férfi nyála rádermedt a mellbimbóira.

– Hé, Hotsporn? Alszol?

Valami a mellére és az oldalára ömlött. Megérintette. Vér.

– Hotsporn! – Lelökte magáról. – Hotsporn, meghaltál?

Ostoba kérdés, gondolta. Hiszen látom.

Hiszen látom, hogy meghalt.

– A feje a mellemen volt, amikor meghalt. – Ciri elfordult. A kemence parazsa piros fényt vetett eltorzított arcára. Lehetséges, hogy némileg el is pirult. Vysogota nem volt biztos benne.

– Az egyetlen dolog, amit akkor éreztem – tette hozzá, továbbra is elfordulva –, a csalódás. Megrázó ez neked?

– Nem. Ez pont nem.

– Értem. Igyekszem, nehogy kiszínezzem a történetet, ne szépítsem. Ne hallgassak el semmit. Bár időnként kedvem volna hozzá, főleg az utóbbihoz. – Szívott egyet az orrán, megpiszkálta a szeme sarkát.

– Ágakat és köveket szórtam rá. Csak úgy nagyjából, beismerem. Sötétedett, ott kellett töltenem az éjszakát. A banditák folyvást a környéken mászkáltak, hallottam a kiáltozásukat, és már több mint biztos voltam benne, hogy nem közönséges banditák voltak. Csak azt nem tudtam, kire vadásztak: rám vagy őrá. Viszont csöndben kellett lapítanom. Egész éjjel. Virradatig. Egy hulla mellett. Brrrrr.

– Hajnalra – folytatta egy pillanat múlva – már rég elült az üldözés zaja, tovább indulhattam. Volt már hátaslovam. A bűvös karperec, amelyet Hotsporn csuklójáról levettem, tényleg működött. A fekete kanca visszajött. Most már az enyém volt. Ez volt az ajándékom. Van ilyen szokás a Skellige-szigeteken, tudod? A lányoknak értékes ajándék jár az első szeretőjüktől. Mit számít, hogy az enyém meghalt, mielőtt azzá lehetett volna?

A kanca elülső patájával a földet kapálta, felnyerített, oldalt fordult, mintha azt akarná, hogy megcsodálja. Ciri nem tudott visszafogni egy elragadtatott sóhajtást a ló egyenes, karcsú, igencsak izmos delfinnyaka, kicsiny, formás feje, domború homloka, magasan fekvő marja, elbűvölően arányos felépítése láttán.

Óvatosan közelebb lépett, felmutatta a kancának a csuklójára övezett karperecét. A kanca folyamatosan prüszkölt, hegyezte mozgékony füleit, de hagyta, hogy a lány megragadja a kötőfékét, megengedte, hogy megsimogassa bársonyos orrát.

– Kelpie – szólalt meg Ciri. – Fekete vagy és fürge, mint egy tengeri kelpie. Varázslatos vagy, mint a kelpie. Így hát a neved is Kelpie lesz. És nem törődöm vele, rád illik-e ez vagy sem.

A kanca felhorkant, leengedte a fülét, megcsóválta csüdig érő selymes farkát. Ciri – aki szeretett magasan ülni – meghúzta a kengyelszíjat, körbetapogatta a szokatlan, lapos, váz és kápa nélküli nyerget. Beleillesztette a csizmáját a kengyelbe, és megragadta a ló sörényét.

– Nyugalom, Kelpie.

A nyereg a látszat ellenére egészen kényelmes volt. És magától értetődően sokkal könnyebb a sima lovassági nyergeknél.

– Most – mondta Ciri, megpaskolva a kanca forró nyakát – meglátjuk, vagy-e ugyanolyan gyors, mint amilyen szép. Valódi paripa vagy, vagy csak afféle paci. Mit szólnál húsz mérföld galopphoz, Kelpie?

Ha sötét éjszaka valaki csöndesen odalopózott volna ehhez a mocsárban megbúvó, besüppedt, mohlepte zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein, látott volna egy ősz szakállú öreget, amint egy zöld szemű, ezüstös hajú tizenéves lány elbeszélését hallgatja.

Látta volna, hogy a tűzhelyen a kihunyófélben levő parázs felizzik, mintha megérezné, hogyan folytatódik a történet.

De ez nem volt lehetséges. Senki sem láthatta ezt. A vén Vysogota kunyhója jól elrejtőzött a mocsár nádasai között. Örök pusztai köd lepte el, senki sem merészkedett el ide.

– A patakvölgy sima volt, lovaglásra alkalmas, Kelpie tehát viharsebesen futott. Természetesen nem fölfelé mentem, hanem folyásirányban lefelé. Emlékeztem a különös helynévre: Féltés. Eszembe jutott, mit mondott Hotsporn az állomáson Giselhernek. Felfogtam, miért óvott engem ettől a településtől. Féltésben nyilván csapda volt. Amikor Giselher lebecsülte az amnesztiáról és a céhnek végzendő munkáról szóló ajánlatot, Hotsporn célzatosan tett említést a településre bekvártélyozott fejvadászról. Tudta, hogy a Patkányok bekapják ezt a csalétket, hogy odamennek, és kelepcébe esnek. Előttük kellett Féltésbe érnem, hogy elvágjam az útjukat, megelőzzem őket. Visszatérítsem őket. Mindet. Vagy legalább csak Mistle-t.

– Feltételezem – morogta Vysogota –, hogy nem sikerült.

– Akkor – mondta a lány tompán – úgy gondoltam, Féltésben nagy létszámú és állig felfegyverkezett csapat várakozik. A legmerészebb gondolataim sem fogták fel, hogy az a csapda egyetlen ember...

Elhallgatott, a sötétbe bámult.

– Fogalmam sem volt, milyen ember.

Birka valamikor elbűvölő, igencsak festői fekvésű gazdag falu volt – a piros cseréptetejű sárga házak szorosan egymás mellé épültek a színüket az évszakok szerint változtató meredek erdős lejtők közötti völgyben. Birka látványa kivált ősszel örvendeztette meg a fogékony szemet és az érzékeny szívet.

Addig volt ez így, amíg a település nem váltott nevet. Ez pedig a következőképpen történt:

Egy fiatal gazda, a közeli tündetelep egyik lakója halálosan beleszeretett a birkai molnárlányba. A pajkos molnárlány kikacagta a tünde udvarlását, és továbbra is hevesen flörtölt a szomszédaival, az ismerőseivel, sőt, a rokonaival is. Amazok gúnyt kezdtek űzni a tündéből és vak szerelméből. A tünde – tündéhez nemigen illően – haragra lobbant, és bosszúja szörnyű módon tört ki. Egy éjszaka, amikor kedvezően erős szél fújt, felgyújtotta és porig égette egész Birkát.

A tönkrement földönfutók lélekben is összeomlottak. Némelyikük világgá ment, mások naplopásnak és ivásnak adták a fejüket. Az újjáépítésre összegyűjtött pénzt rendszeresen elsikkasztották és elitták, a település most nyomorúságosnak és kétségbeesettnek látszott: ócska, tessék-lássék összetákolt viskók sorakoztak a kopár, feketére égett hegyoldalban. A tűzvész előtt Birka ovális formájú volt, közepén kicsiny piactérrel, most a pár rendesebben újjáépített ház, magtár és szeszfőzde valami hosszú utcafélét képezett, a végén ott állt a közös erőfeszítéssel felhúzott fogadó, a Kimérafej, melyet Goulue özvegye vezetett.

És hét éve már, hogy senki sem használta a Birka elnevezést. Úgy mondták: Tüzes Féltés, röviden és egyszerűen – Féltés.

Féltés utcáján vonultak végig a Patkányok. Hideg, felhős, komor volt a reggel.

Az emberek szerteszaladtak a házaikba, elrejtőztek kunyhóikban és putrijaikban. Akinek volt ablaktáblája, sietve becsapta, akinek ajtaja, bereteszelte. Akinek még volt pálinkája, bátorításul ivott egyet. A Patkányok tüntetően lassan, szorosan egymás mellett poroszkáltak. Arcukra közönyös, megvető kifejezés ült ki, de félig lehunyt szemükkel figyelmesen fürkészték végig az ablakokat, az ereszeket, minden zugot.

– Egyetlen nyílvessző! – dörögte Giselher figyelmeztetésül, minden eshetőségre. – Egyetlen húr feszüljön csak meg, és itt vérontás lesz!

– És újra felröppen a vörös kakas! – tette hozzá vékonyan csengő szopránhangján Szikra. – Föld meg víz marad csak!

Néhány helybelinek biztosan volt számszeríja, de egy sem akadt, aki meg akart volna győződni róla, hogy a Patkányok nem csak a levegőbe beszélnek-e.

A Patkányok leszálltak a lovaikról. A Kimérafej fogadóig hátralévő negyed mérföldet gyalog tették meg, fej fej mellett, sarkantyúik, díszeik és ékszereik ütemesen csengtek-bongtak.

Erre a látványra a fogadó lépcsőjéről három helybeli iszkolt el, akik sörrel kezelték az előző estéről visszamaradt másnaposságukat.

– Már ha itt van még – mordult fel Kayleigh. – Az időnket vesztegettük. Nem kellett volna legeltetni, legalább éjjel kellett volna ezt megtámadni...

– Ostoba vagy – vicsorította ki fogacskáit Szikra. – Ha azt akarjuk, hogy a bárdok ezt megénekeljék, akkor nem lehet éjjel, sötétben megcsinálni. Az embereknek látniuk kell! Legjobb reggel, mert akkor még mindenki józan, igaz, Giselher?

Giselher nem válaszolt. Felvett egy követ, meglendítette, és a kocsmaajtóhoz vágta.

– Bújj elő, Bonhart!

– Bújj elő, Bonhart! – ismételték kórusban a Patkányok. – Bújj elő, Bonhart!

Bentről lépések hangzottak. Lassú, súlyos lépések. Mistle tarkóján és vállán borzongás futott át.

Bonhart megállt az ajtóban.

A Patkányok ösztönösen hátraléptek, csizmájuk sarkát erősen megvetették, tenyerük rásiklott a kardmarkolatra. A fejvadász a hóna alatt tartotta a kardját. Ily módon szabadon maradt a két keze – az egyikben megpucolt tojás volt, a másikban egy kis karéj kenyér.

Lassan a korláthoz lépett, föntről, magasról nézett le rájuk. Megállt a tornácon, hatalmas volt. Óriási, bár sovány, mint egy ghúl.

Végignézett rajtuk, vizenyős szemével végigvizsgálta egyenként mindannyiukat. Aztán harapott egyet a tojásból, majd egy falatot a kenyérből.

– És hol van Falka? – kérdezte alig érthetően. Tojássárgája-szemcsék szóródtak le a bajuszáról és a szája széléről.

– Nyargalj, Kelpie! Nyargalj, gyönyörűm! Nyargalj teljes erődből!

A fekete kanca hangosat nyerített, kinyújtotta a nyakát a nyaktörő vágtában. Kavicsok záporoztak patái alól, bár úgy látszott, mintha a lábai alig érintenék a földet.

Bonhart lustán nyújtózott egyet, bőrzekéje megnyikordult, lassan meghúzkodta és megigazgatta szarvasbőr kesztyűjét.

– Hogy is áll a dolog? – fintorodott el. – Meg akartok ölni? És aztán mért?

– Hát Galócáért, hogy ne menjünk messzire – válaszolta Kayleigh.

– És mulatságból – tette hozzá Szikra.

– És a békesség kedvéért – folytatta Reef.

– Áááá – mondta lassan Bonhart. – Akkor ez a veleje! És ha megígérem, hogy békén hagylak titeket, nyugton hagytok?

– Nem, te ősz kutya, nem hagyunk nyugton – mosolyodott el elbűvölően Mistle. – Ismerünk. Tudjuk, hogy nem engedsz, hogy a nyomunkat fogod követni, és csak az alkalomra vársz majd, hogy valamelyikünket hátba döfd. Gyere ki!

– Lassacskán, lassacskán... – Bonhart elmosolyodott, vészjósló vigyort vágott ősz bajusza alatt. – Táncra perdülni mindig ráérünk, nincs mit izgulni. Előbb ajánlatot teszek nektek, Patkányok. Megengedem, hogy válasszatok, ti pedig úgy tesztek, ahogy kedvetek tartja.

– Mit hadoválsz, vén krampusz? – kiáltotta Kayleigh meggörnyedve. – Beszélj világosabban!

Bonhart bólintott, és megvakarta a combját.

– Jutalom van kitűzve rátok, Patkányok. Nem is kicsi. És élni muszáj.

Szikra vadmacska módra prüszkölt, vadmacska módra húzta össze a szemét. Bonhart keresztbe fonta a mellén a karját, a kardot a könyökhajlatában tartotta.

– Nem kicsi a jutalom – ismételte meg – a halottakért, és nem sokkal több az élőkért. Nekem viszont, őszintén szólva, mindegy. Személyesen nincs veletek semmi bajom. Tegnap még arra gondoltam, kinyírlak benneteket csak úgy, mulatságból és kedvtelésből, de magatoktól jöttetek ide, megtakarítva nekem a fáradságot, amivel beloptátok magatokat a szívembe. Megengedem tehát nektek, hogy válasszatok. Hogy szeretnétek inkább, hogy bánjak veletek: jóságosan vagy gonoszul?

Kayleigh arcizmai megremegtek. Mistle ugrásra készen előrehajolt. Giselher megragadta a karját.

– Fel akar minket dühíteni – sziszegte. – Hagyd beszélni ezt a mocskot.

Bonhart felröhögött.

– No? – ismételte meg. – Jóságosan vagy gonoszul? Én az elsőt tanácsolom. Mert lássátok be: a jóság sokkal, de sokkal kevésbé fájdalmas.

A Patkányok mintegy vezényszóra előhúzták fegyvereiket. Giselher meglengette a kardját, vívóállásba merevedett. Mistle nagyot köpött a földre.

– Gyere ide, vén csontkollekció – mondta látszólag nyugodtan. – Gyere, akasztófáravaló. Leölünk, mint egy vén, megőszült kutyát.

– Tehát inkább gonoszul szeretnétek. – Bonhart, valahová a házak teteje fölé nézve, lassan elővette a kardját, a hüvelyt elhajította. Ráérősen lelépdelt a tornácról, pengtek a sarkantyúi.

A Patkányok azonnal szétszóródtak keresztben az utcán. Kayleigh került a bal szélre, majdnem a szeszfőzde fala mellé. Mellette állt Szikra, szokásos ijesztő vigyorába szorította össze keskeny ajkait. Mistle, Asse és Reef jobb felé tartott. Giselher középen maradt, félig lehunyt szemmel nézett a fejvadászra.

– Na jól van, Patkányok. – Körbenézett, feltekintett az égre, majd fölemelte a kardját, és ráköpött az élére. – Ha tánc, akkor legyen tánc. Rajta, zenészek!

Farkasok módjára estek egymásnak, villámgyorsan, csöndben, figyelmeztetés nélkül. Fölsuhogtak a pengék, a kis utcát betöltötte az acél sírós hangja. Eleinte csak pengecsattogás, zihálás, nyögés, lihegés hallatszott.

Aztán hirtelen váratlansággal kezdtek a Patkányok kiáltani. És meghalni.

Reef repült ki elsőnek a forgatagból, hátával a falnak csapódott, vére ráfröccsent a piszkosfehér meszelésre. Utána Asse vánszorgott el ingatag léptekkel, összegörnyedt, és oldalt esett el, lábát hol görcsösen összehúzta, hol kinyújtotta.

Bonhart meghajolt és felugrott, mint a pörgettyű, pengék villantak és suhogtak körülötte. A Patkányok visszahúzódtak, hozzáugrottak, odacsaptak, visszaugrottak, dühösen, elkeseredetten, irgalmatlanul. És eredménytelenül. Bonhart védett, csapott, védett, csapott, rohamozott, szünet nélkül rohamozott, lélegzetnyi időt sem hagyott, ő diktálta a tempót. A Patkányok pedig hátráltak. És meghaltak.

Szikrát a nyakán érte a vágás, a sárba zuhant, olyan kicsire kuporodott össze, mint egy macskakölyök, az ütőeréből kifecskendező vér az őt átlépő Bonhart lábszárát és térdét érte. A fejvadász nagy lendülettel verte vissza Mistle és Giselher támadását, majd fordult egyet, és villámgyors csapással vágott keresztül Kayleigh-en kardja hegyével válltól csípőig. Kayleigh elengedte a kardját, de nem esett el – csak összegörnyedt, és mindkét kezét a mellére és a hasára szorította, ujjai közül ömlött a vér. Bonhart ismét elhajlott Giselher vágása elől, kivédte Mistle támadását, és még egyszer belecsapott Kayleigh-be, ezúttal skarlátvörös péppé zúzva a fejét. A szőke Patkány elzuhant, sárral kevert vértócsa fröccsent szét körülötte.

Mistle és Giselher visszahőkölt egy pillanatra. És menekülés helyett egyszerre ordítottak fel vad dühükben. És rávetették magukat Bonhartra.

Halálukat lelték.

Ciri belovagolt a településre, végiggaloppozott a kis utcán. A fekete kanca patái alól csak úgy fröcskölt a sár.

Bonhart a csizmája sarkával megpiszkálta a falnál fekvő Giselhert. A Patkányok vezére nem adott életjelet. Széthasadt koponyájából már nem folyt vér.

Mistle térden állva kereste a kardját, mindkét kezével a sarat és a trágyát túrta, nem vette észre, hogy gyorsan növekvő vértócsában kuporog. Bonhart lassan odalépett hozzá.

– Neeeeeee!

A fejvadász fölnézett.

Ciri futtában ugrott le a lóról, tántorogva féltérdre esett.

Bonhart elmosolyodott.

– Egy Patkánylány – szólalt meg. – A hetedik Patkány. Jó, hogy itt vagy. Csak te hiányoztál.

Mistle megtalálta a kardját, de képtelen volt fölemelni. Felhördült, és Bonhart lába elé vetette magát, remegő ujjait belemélyesztette a férfi csizmaszárába. Kiáltásra nyitotta a száját, kiáltás helyett azonban kárminvörösen csillogó vérpatak tört ki belőle. Bonhart nagyot rúgott bele, a trágyába taszította. De Mistle, két kezét széthasított hasára szorítva, megint képes volt fölállni.

– Neeeeee! – üvöltötte Ciri. – Miiiiiiistle!

A fejvadász oda se figyelt az üvöltésre, még a fejét sem fordította feléje. Megsuhintotta a kardját, és erőteljesen, mintha kaszálna, hatalmas csapással rántotta fel Mistle-t a földről, és lapította a falhoz, mint egy rongybabát, egy vörösre mázolt rongycsomót.

A kiáltás elhalt Ciri torkában. Reszkető kézzel nyúlt a kardjához.

– Gyilkos – szólalt meg, maga is elcsodálkozva rajta, milyen különös hangon. A szája furcsa módon egyszerre iszonyúan kiszáradt.

– Gyilkos! Bitang!

Bonhart kíváncsi tekintetet vetett rá, biccentett egyet.

– Meghalunk? – kérdezte.

Ciri elindult feléje, félkörben közelítette meg. Egyenesen előre tartott kezében mozgott a kard, rázogatta, leengedte.

A fejvadász felröhögött.

– Meghalsz! – ismételte meg. – A Patkánylány meg akar halni!

Lassan megfordult egy helyben, nem hagyta magát a félkörös csapdába beszorítani. De Cirinek minden mindegy volt. Forrt benne a düh és a gyűlölet, reszketve vágyott ölni. Le akarta bírni ezt az iszonyú öreget, érezni akarta, ahogy a penge az ő testébe hatol. Látni akarta a vérét, amint lüktetve fröccsen ki az elvágott ütőérből az utolsó szívdobbanások ütemére.

– Na, Patkánylány. – Bonhart fölemelte vértől csöpögő kardját, és ráköpött az élére. – Mielőtt felfordulsz, mutasd meg, mi van benned! Rajta, zenészek!

– Igazán nem tudom, hogy történt, hogy nem csinálták ki egymást abban az első összecsapásban – mesélte hat nap múlva a koporsókészítő fia, Nycklar. – Nagyon is ki akarták csinálni egymást, ez nyilvánvaló volt. Az ember a lányt, a lány az embert. Egymásnak rontottak, alig egy szempillantásnyira összekapaszkodtak, és csatapengtek a kardok. Talán két-három csapást ha váltottak. Ember nem lett volna képes megszámolni tekintet vagy tán hallás szerint. Olyan gyorsan verekedtek, édes úr, hogy emberi szem vagy fül azt fel nem fogta. És táncoltak és ugrándoztak egymás körül, mint két menyét!

Stefan Skellen, akit Kuviknak hívtak, figyelmesen hallgatta, a korbácsát lógatva.

– Elugrottak egymástól – folytatta a fiú –, de mindketten sértetlenül. A Patkánylány láthatóan dühös volt, mint az ördög maga, úgy sziszegett, mint egy kandúr, ha el akarják venni tőle az egeret. Bonhart kegyelmes úr viszont egészen nyugodt volt.

– Falka – szólalt meg Bonhart, mosolyogva, fogát vicsorítva, akár egy igazi ghúl. – Valóban tudsz táncolni és kardot forgatni! Kíváncsivá tettél, te csitri. Ki vagy? Mondd meg, mielőtt meghalsz.

Ciri zihált. Érezte, hogy úrrá lesz rajta a rémület. Fölfogta, kivel van dolga.

– Mondd meg, ki vagy, és meghagyom az életed.

Erősebben szorította meg a markolatot. Feltétlenül meg kellett törnie a férfi ellenállását, oda kellett csapnia, mielőtt az kivédheti. Nem engedhette meg, hogy visszaverje a férfi vágásait, nem fogadhatta kardjával a csapásokat, többé nem kockáztathatta meg azt a fájdalmas bénulást, amely minden alkalommal áthatotta és görcsbe rántotta könyökét és karját. Nem veszíthetett energiát arra, hogy passzívan kitérjen a vágások elől, amelyek hajszálnyira tévesztették el. Megelőzni a védekezést, gondolta. Azonnal. Ebben az összecsapásban. Vagy meghalni.

– Meghalsz, Patkánylány – mondta a férfi, miközben messze előrenyújtott karddal közelített feléje. – Nem félsz? Csak azért nem, mert nem tudod, milyen a halál.

Kaer Morhen, gondolta a lány ugrás közben. Lambert. Fésű. Szaltó.

Három lépést és egy fél piruettet tett meg, nem törődve a cselvágással, hátraszaltót csinált, majd fürgén meghajlította a térdét, és azonnal a férfira vetette magát, átbújt a penge alatt, ráforgatta csuklóját a vágásra, egy szörnyű vágásra, melyet egy heves csípőfordulat tett erősebbé. Hirtelen eufória lett úrrá rajta, már kis híján érezte, ahogy a kardja éle testbe csap.

Ehelyett keményen, sírósan csapott össze vas a vassal. És hirtelen egy villanás a szeme előtt, csapás és a fájdalom. Érezte, hogy elzuhan, érezte, hogy elzuhant. Bonhart kivédte, és megfordult, gondolta. Meghalok, gondolta.

Bonhart hasba rúgta. Egy másik, pontosan és fájdalmasan a könyökére mért rúgással kiütötte a kezéből a kardot. Ciri a fejéhez kapott, tompa fájdalmat érzett, de az ujjai alatt nem volt seb vagy vér. Ököllel kaptam, gondolta rettegve. Egyszerűen ököllel kaptam. Vagy a kard markolatával. Nem ölt meg. Elpáholt, mint egy taknyost.

Kinyitotta a szemét.

A fejvadász ott állt fölötte, iszonyúan, csontsoványan, úgy tornyosult föléje, mint egy beteg lombtalan fa. Verejtéktől és vértől bűzlött.

Megragadta a haját a tarkójánál, erőszakosan fölemelte, kényszerítette, hogy felálljon, de rögtön utána rántott rajta egyet, kilökte a lába alól a talajt, és miközben a lány pokolian üvöltött, a falnál heverő Mistle mellé vonszolta.

– Nem félsz a haláltól, mi? – hördült fel, miközben lenyomta a fejét. – Akkor nézd csak meg, Patkánylány. Ez a halál. Így szoktak meghalni. Nézd csak, ezek belek. Ez vér. Ez meg szar. Ilyen az ember belül.

Ciri megfeszült, összegörnyedt, belekapaszkodott Bonhart kezébe, szárazon öklendezve hörgött. Mistle még élt, de a szeme már elködösült, megüvegesedett, halszerű lett. A tenyere héjakaromszerűen nyílt és zárult, sárban és trágyában túrva. Ciri éles, átható vizeletszagot érzett. Bonhart röhögött.

– Így szoktak meghalni, Patkánylány. A saját pisájukban!

Elengedte a haját. Ciri négykézlábra állt, száraz, szaggatott zokogás rázta. Mistle ott volt mellette. Mistle keze, Mistle keskeny, gyengéd, puha, okos keze...

Nem mozgott már.

– Nem ölt meg. Mindkét kezemet a lókarikához kötötte.

Vysogota mozdulatlanul ült. Már jó ideje így ült. Még a lélegzetét is visszatartotta. Ciri folytatta a történetet, hangja egyre tompább, egyre természetellenesebb és egyre kellemetlenebb lett.

– Az összesereglett embereknek megparancsolta, hogy hozzanak egy zsák sót és egy akó ecetet. És egy fűrészt. Nem tudtam... Képtelen voltam felfogni, mit akar... Akkor még nem tudtam, mire képes. Én... a lókarikához voltam kötözve... Odahívott valamilyen sihedereket, megparancsolta nekik, hogy fogjanak le a hajamnál... és a szempillámnál fogva. Megmutatta, hogy kell... Igen, hogy ne tudjam elfordítani a fejem vagy behunyni a szemem... Hogy néznem kelljen, mit csinál. Gondoskodni kell róla, hogy az áru ne romolják meg, mondta. Hogy ne induljon oszlásnak...

Ciri hangja megtört, szárazon rekedt meg a torkában. Vysogota, mikor hirtelen rájött, mit hall, úgy érezte, hullámokban tódul a nyál a szájába.

– Levágta a fejüket – mondta tompán Ciri. – Fűrésszel. Giselherét, Kayleigh-ét, Asse-ét, Reefét, Szikráét... És Mistle-ét. Levagdosta a fejüket... Sorjában. A szemem láttára.

Ha ezen az éjszakán valaki oda tudott volna lopózni a mocsárban rejtőző, besüppedt és mohlepte zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein, a gyengén megvilágított szobában látott volna egy subát viselő ősz szakállú öreget és egy ezüstös hajú, sebhellyel elcsúfított arcú lányt. Látta volna, hogy a lány rázkódik a sírástól, fuldokolva zokog az öreg karjaiban, aki próbálja nyugtatgatni, ügyetlenül, gépiesen simogatja és paskolja a lány görcsösen reszkető vállát.

De ez nem volt lehetséges. Senki sem láthatta ezt. A kunyhó jól el volt rejtve a mocsárvidék nádasai közt. Az örökké köddel borított pusztaságban, ahová senki sem merészkedett volna.

Gyakran teszik föl nekem a kérdést, hogyan került rá sor, hogy elhatározzam, megírom a visszaemlékezéseimet. Úgy tűnik, sokakat érdekelt az a pillanat, amikor születni kezdtek az emlékirataim – mégpedig az, mi volt az a tény, esemény vagy történés, mely hozzájárult az írás megkezdéséhez, vagy okot szolgáltatott rá. Korábban többféle magyarázatot adtam erre, és nem ritkán hazudtam, most ellenben meghódolok az igazság előtt, ugyanis ma, midőn hajam megfehérült és erősen megritkult, tudom, hogy az igazság becses mag, a koholmány viszont méltatlan pelyva.

Az igazság pedig ez: az a történés, mely mindennek okát adta, melynek köszönhetem az első feljegyzéseket, amelyekből kezdett kialakulni életem későbbi fő műve, az volt, hogy véletlenségből papír és ceruza került elő azon dolgok közül, melyeket én és a cimboráim elloptunk a lyriai katonai táborokból. Ez akkor történt...

Kökörcsin,

Fél évszázad költészete

Harmadik fejezet

...ez az ötödik napon történt a szeptemberi újholdat követően, pontosan a hadjáratunk harmincadik napján a Brokilonból való indulástól számolva, és hat nappal a Hídi Csata után.

Most, kedves jövőbeli olvasó, kissé visszalépek az időben, és leírom azokat az eseményeket, amelyek közvetlenül a dicsőséges és messzeható Hídi Csata után zajlottak le. Előbb azonban felvilágosítom azon számos olvasót, akik semmit sem tudnak a Hídi Csatáról – akár azért, mert más dolgok iránt érdeklődnek, akár azért, mert egyáltalán nem érdeklődnek. Elmagyarázom: ezt a csatát a Nagy Angreni Háború Éve augusztus havának utolsó napján vívták meg, a Jaruga-folyó két partját összekötő hídon, a Vörös Kikötő nevű állomás környékén. E fegyveres konfliktusban a következő felek vettek részt: Nilfgaard hadserege, a Meve királynő által vezetett lyriai hadtest, továbbá mi, a mi nagyszerű csapatunk – én, vagyis jelen sorok szerzője, valamint Geralt vaják, Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy vámpír, a Milvának nevezett Maria Barring íjászlány és a nilfgaardi Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach, aki előszeretettel bizonygatja jobb ügyhöz méltó makacssággal, hogy ő nem nilfgaardi.

Lehet, hogy nem világos előtted, olvasó, honnan került Angrenbe Meve királynő, akiről azidőtájt úgy vélekedtek, hogy hadseregével együtt elpusztult és megsemmisült a Lyriába, Ríviába és Aedirnbe júliusban történt nilfgaardi behatoláskor, amely e vidékek teljes meghódításával és a birodalmi seregek általi megszállásával végződött. Ámde Meve nem veszett oda, mint gondolták, az ütközetben, nem került nilfgaardi rabságba. Lobogója alá kurjantva össze egy engedelmes osztagot a megmaradt lyriai csapatokból, és hozzájuk csapva, akiket csak lehetett, köztük zsoldosokat és közönséges banditákat is, a vitéz Meve partizánharcba kezdett Nilfgaard ellen. És az efféle gerilláskodáshoz a vad Angren ideálisnak bizonyult – akár úgy, hogy lesből támadhassanak, akár úgy, hogy elrejtőzhessenek valahol a bozótosban, mert Angrenben jócskán van bozótos, igazságot szólva bozótoson kívül azon a vidéken nem is találni semmi említésre méltót.

Meve csapata – őt a saját serege immáron Fehér Királynőnek nevezte el – sebesen erősödött, és olyan leleményességre tett szert, hogy képes volt félelem nélkül átkelni a Jaruga bal partjára, hogy ott, mélyen az ellenség hátában kedve szerint zűrzavart keltsen és garázdálkodjék.

Visszatérünk itt a sarkalatos ponthoz, vagyis a Hídi Csatához. A harcászati helyzet a következőképpen alakult: Meve királynő partizánjai, miután kigarázdálkodták magukat a Jaruga bal partján, át akartak menekülni a Jaruga jobb partjára, de szembetalálták magukat a nilfgaardiakkal, akik a Jaruga jobb partján garázdálkodtak, és éppen át akartak menekülni a Jaruga bal partjára. Az elmondottakból következően mi középső helyzetben, vagyis a Jaruga-folyónak pont a közepén minden oldalról, balról is, jobbról is sok-sok fegyveressel körülvéve találtuk magunkat. Mivel ekkor nem volt hová menekülni, hősökké lettünk, és halhatatlan dicsőséggel lettünk felövezve. A csatát, zárójelben megemlítve, a lyriaiak nyerték meg, ugyanis sikerült nekik, amit szándékoztak, vagyis a jobb partra való átmenekülés. A nilfgaardiak ismeretlen irányba menekültek el, és ezzel elvesztették a csatát. Tudomásul veszem, hogy mindez igencsak zavarbaejtően hangzik, és közzététel előtt nem mulasztom el, hogy a szöveget megtanácskozzam egy hadtudóssal. Egyelőre Cahir aep Ceallach tekintélyére támaszkodom, aki csapatunkban az egyetlen katona – és Cahir megerősítette, hogy a katonai doktrínák többségének szempontjából megengedhető a csata megnyerése a hadszíntérről való gyors elmeneküléssel.

Csapatunknak az ütközetben való részvétele elvitathatlanul dicsőséges volt, de hátrányos következményekkel is járt. Milvát, aki másállapotban volt, tragikus baleset érte. Közülünk a többiek oly szerencsések voltak, hogy komolyabb sérüléseket senki sem szenvedett. De hasznot sem húzott senki, még köszönetet sem kaptunk. Kivételt képezett Geralt vaják. Mert Geralt vaják, annak ellenére, hogy többször – ezek szerint hamisan – hangoztatta érdektelenségét, és nem egyszer deklarálta semlegességét, ím, a csatában oly nagy buzgalmat tanúsított, ami már egyenesen látványosságszámba ment, más szóval: igazán mutatósan, mondhatni a mutatvány kedvéért küzdött. Észre is vették ezt, és Meve, Lyria királynője saját kezűleg ütötte őt lovaggá. Ebből a lovaggá ütésből, mint hamarosan kiderült, több lett a kellemetlenség, mint az előny.

Meg kell ugyanis tudnod, kedves olvasó, hogy Geralt vaják mindig szerény, megfontolt és fegyelmezett ember volt, bensőjében egyszerű és nemigen bonyolult, akár az alabárd éle. A váratlan fölemelkedés és Meve királynő látszólagos kegyessége azonban megváltoztatta – és ha nem ismerném jobban, azt mondanám, hogy gőg kezdte eltölteni. Ahelyett, hogy hamarjában és névtelenül lelépjen a színről, Geralt a királyi kíséretben ténfergett, örült a megbecsülésnek, élvezte a kegyet, és ízlelgette a dicsőséget.

Nekünk pedig éppenséggel a dicsőségre és a hírnévre volt a legkevésbé szükségünk. Emlékezetébe idézem azoknak, akik nem emlékeznek rá, hogy ugyanezt a Geralt vajákot, most már felavatott lovagot, mind a Négy Királyság biztonsági szervei üldözték a Thanedd-szigeti máguslázadás ügyével kapcsolatosan. Engem, aki ártatlan és hótiszta vagyok, kémkedés vádja alá próbáltak vetni. Hozzá kell ehhez tenni a driádokkal és Scoia’taellel kollaboráló Milvát, aki, mint kiderült, belekeveredett a Brokilon-erdő szélén lezajlott elhíresült mészárlásba. És hozzátesszük még ehhez a nilfgaardi, tehát, akárhogy vesszük is, ellenséges nemzet polgárát, Cahir aep Ceallachot, akinek nem egykönnyen lehetett volna kimagyaráznia és megindokolnia, miért tartózkodik a front helytelen oldalán. Úgy alakult, hogy a csapat egyetlen tagja, akinek az életrajzát nem piszkították be politikai vagy köztörvényes ügyek, vámpír volt. Ily módon, bármelyikünket leplezték volna le és ismerték volna föl, az az összes többit azzal fenyegette volna, hogy kihegyezett nyárfakaróba húzzák. Minden egyes nap, amelyet – eleinte egyébként kellemesen, jóllakva és biztonságban – lyriai lobogók alatt töltöttünk, növelte ezt a kockázatot.

Geralt, amikor ezt nyomatékosan megemlítettem neki, enyhén elkomorodott, de előhozta a saját érveit, mégpedig kettőt. Először is, Milva a sajnálatos baleset után még mindig ápolásra és gondoskodásra szorult, márpedig a hadseregben voltak felcserek. Másodszor, Meve királynő hadserege keletnek tartott, Caed Dhu irányába. A mi csapatunk pedig, mielőtt irányt változtatott volna, és belepottyant volna a fentebb leírt csatába, szintén Caed Dhuba igyekezett – az ott tartózkodó druidáktól reméltünk ugyanis valamilyen információt kapni, ami segíthet Ciri felkutatásában. Az említett druidákhoz vezető egyenes útról az Angrenben garázdálkodó portyázók és féktelen hordák térítettek le. Most, a baráti lyriai sereg védelme alatt, Meve királynő kegyében és jóindulatában a Caed Dhuba vezető út nyitva állt, sőt, egyszerűnek és biztonságosnak látszott.

Figyelmeztettem a vajákot, hogy csak úgy tűnik, hogy ez mindössze látszat, hogy a királynői kegy illékony, bizonytalan, mint a kutya vacsorája. A vaják meg sem akart hallgatni. Ám hogy kinek lett igazsága, az rövidesen megmutatkozott. Amikor, íme, elterjedt a hír, hogy keletről, a Klamat-hágó felől nagy erővel tör Angrenra egy nilfgaardi büntető expedíció, a lyriai sereg felszedelőzködött, északnak fordult, a Mahakam-hegység felé. Geraltnak, ahogy könnyen sejthető volt, egyáltalán nem felelt meg ez az irányváltás – a druidákhoz sietett volna, nem Mahakamba! Gyermeki naivsággal rohant Meve királynőhöz azzal a szándékkal, hogy elbocsátást kap a hadseregből és királynői áldást a saját magánérdekeihez. És ebben a pillanatban lett vége a királynői szeretetnek és jóindulatnak, a Hídi Csata hőse iránti megbecsülés és csodálat pedig füstté vált. Ríviai Geralt lovagnak hűvös, de kemény hangon juttatták eszébe a korona iránti lovagi kötelességeit. A még mindig gyöngélkedő Milvát, Regis vámpírt és e sorok szerzőjét arra utasították, hogy csatlakozzanak a menekülők és civilek karavánjait követő hadoszlophoz. Cahiraep Ceallachot, ezt a szálas ifjút, aki sehogy sem látszott civilnek, fehér-kék szalaggal övezték fel, és hozzácsapták egy úgynevezett szabad századhoz, vagyis egy olyan lovas egységhez, amelyet a lyriai hadtest által útközben összegyűjtött különféle csavargóból állítottak össze. Ily módon választottak szét bennünket, és minden arra mutatott, hogy a mi hadjáratunk határozottan és véglegesen befejeződött.

Amint azonban rájöhetsz, kedves olvasó, ezzel még nem volt vége, sőt, még el sem kezdődött! Milva, amikor értesült az események alakulásáról, azonnal egészségesnek és tettrekésznek nyilvánította magát – és elsőként adta ki a jelszót a visszavonulásra. Cahir egy bokorba dugta a királynői színeket, és meglépett a szabad századból, Geralt pedig kilopózott a válogatott lovagság luxussátrai közül.

Nem fogok elidőzni a részletekben, a szerénység ugyanakkor nem engedi meg, hogy túlságosan kidomborítsam saját nem kicsiny érdemeimet a szóban forgó vállalkozásban. Leszögezem a tényt: a szeptember ötödikéről hatodikára virradó éjszaka egész csapatunk lopva hagyta el Meve királynő hadtestét. Mielőtt búcsút vettünk volna a lyriai seregtől, nem mulasztottuk el, hogy bőségesen el ne lássuk magunkat, miközben egyáltalán nem kértük ki a szállásmesteri szolgálatvezető beleegyezését. A „rablás” szót, amely Milva szájából hangzott el, túl erősnek vélem. Mégiscsak járt nekünk valami jutalomféle az örök emlékű Hídi Csatában való részvételünkért. De ha nem jutalom, akkor legalább jóvátétel és az elszenvedett károk kiegyenlítése! Nem beszélve Milva tragikus balesetéről, nem számítva Geralt és Cahir sérüléseit és zúzódásait, a csatában megölték vagy megsebesítették az összes lovunkat – hű Pegazusom és a vaják kancája, a szeszélyes Keszeg kivételével. A kompenzáció keretében vittünk tehát három telivér hátaslovat és egy vezetéklovat. Magunkkal vittünk annyi különféle felszerelést is, amennyit csak bírtunk – az igazság kedvéért hozzáteszem, hogy a felét később el kellett dobnunk. Ahogy Milva mondotta, így szokott lenni, ha valaki sötétben lop. A legtöbb hasznos holmit a kincstári készletekből Regis vámpír hozta el, ő sötétben jobban lát, mint nappal. Regis ráadásul egy egérszürke kövér öszvérrel csökkentette a lyriai hadsereg védelmi képességét, olyan fortélyosan vezette ki a karámból, hogy egyetlen állat sem prüsszentett vagy toppantott közben. Azokat a történeteket következésképp, amelyekben az állatok megérzik a vámpírokat, és a szagukra páni félelemmel reagálnak, a mesék birodalmába kell sorolni – hacsak nem bizonyos állatokról és bizonyos vámpírokról esik szó. Hozzáteszem, hogy az az egérszürke öszvér mind a mai napig megvan. A vezetékló elvesztése után, amely később a Folyóntúl erdeiben iszkolt el, megriadva a farkasoktól, az öszvér vitte a szerzeményeinket – vagy inkább azt, ami megmaradt belőlük. Az öszvért Draakulnak hívják. Regis adta neki ezt a nevet rögtön a lopás után, és ez rajta is maradt. Regist láthatóan mulattatja ez a név, amelynek kétségtelenül van valami vicces jelentése a vámpírok kultúrájában és nyelvében, de ezt nem akaródzott neki megmagyarázni, azt állította, hogy lefordíthatatlan szójáték.

Nos, ily módon a csapatunk megint útra kelt, és azoknak már addig is hosszú sora, akik nem kedveltek bennünket, még hosszabbra nyúlt. Ríviai Geralt, a félelem és gáncs nélküli lovag otthagyta a lovagság sorait, mielőtt a felövezést okmánnyal erősítették volna meg, és mielőtt az udvari herold kiötölhetett volna neki címert. Cahiraep Ceallachnak pedig a Nilfgaard és a Nordlingok között lezajlott nagy konfliktusban már nyílt alkalma mindkét hadseregben harcolni és mindkettőből dezertálni, mindkettőben kiérdemelve távollétében a halálos ítéletet. Mi többiek egyáltalán nem voltunk jobb helyzetben – végül is a bitó csak bitó, és fölöttébb apró a különbség, miért lógatnak fel – a lovagi becsület sérelméért, dezertálásért vagy azért, mert egy katonai öszvért Draakulnak neveznek el.

Ne csodáld tehát, olvasó, hogy valósággal titáni erőfeszítéseket tettünk azért, hogy maximálisan megnöveljük a bennünket Meve királynő hadtestétől elválasztó távolságot. Amennyire a lovak erejéből tellett, délre vágtattunk, a Jaruga felé, azzal a szándékkal, hogy átkeljünk a bal partra. Egyáltalán nem csak azért, hogy a folyó elvágjon bennünket a királynőtől és partizánjaitól, hanem azért is, mert a Folyóntúl pusztasága kevésbé volt veszélyes, mint a háború sújtotta Angren – a Caed Dhu-i druidákhoz sokkal okosabb volt a bal parton lovagolni, mint a jobb parton. Paradox ez – hiszen a Jaruga bal partja már az ellenséges Nilfgaardi Császárság volt. A bal parti koncepció szülője Geralt vaják volt, aki, miután kilépett a felövezett kötekedők testvériségéből, jelentős mértékben visszanyerte a józan eszét, a logikus gondolkodás képességét és a rá jellemző elővigyázatosságot. A jövő megmutatta, hogy a vaják terve messzemenő következményekkel járt, és rányomta bélyegét az egész expedícióra. De erről később.

Mire elértünk a Jarugához, ott már hemzsegtek a nilfgaardiak, akik a Vörös Kikötőben az újjáépített hídon keltek át, és folytatták az offenzívát Angren ellen – és bizonyára tovább is, Temeria, Mahakam ellen meg ördög tudja ki ellen még, amit csak tervezett a nilfgaardi vezérkar. Szó sem lehetett a folyó menetből való leküzdéséről, el kellett rejtőznünk, és meg kellett várnunk, míg a sereg átvonul. Jó két napig lapultunk tehát a folyó menti füzesben, élvezve a reumát és etetve a moszkitókat. Az idő ráadásul hamarosan elromlott, eső kezdett szitálni, úgy fújt a szél, mint a fene, és a hidegben csak ritkán akadt valami harapnivaló. Nem jut eszembe ilyen hideg szeptember az emlékezetemben rejlő számos szeptember közül. Éppen akkor kezdtem el, kedves olvasó, a lyriai táborból kölcsönzött felszerelés közt papírra és ceruzára lelvén – hogy agyonüssem vele az időt, és megfeledkezzem a kellemetlenségekről – leírni és megörökíteni némely kalandunkat.

A gyötrő esőzés és a kényszerű tétlenkedés elrontotta a kedvünket, és mindenféle sötét gondolatunk támadt. Főként a vajáknak. Geralt már rég hozzászokott, hogy számolgassa, hány nap választja el Ciritől – és minden egyes nap, mely nem úton érte, meggyőződése szerint csak jobban eltávolította a leánytól. Most, a nyirkos füzesben, a hidegben és az esőben csaknem óráról órára lett a vaják komorabb és elkeseredettebb. Azt is megfigyeltem, hogy erősen sántított, és ha úgy gondolta, senki sem látja, hallja, káromkodott, és sziszegett a fájdalomtól. Tudnod kell ugyanis, kedves olvasó, hogy Geralt csontját összetörték a Thanedd szigetén lezajlott varázslófelkelés alkalmával. A törések a Brokiloni-erdő driádjai mágikus gondoskodásának köszönhetően összeforrtak és meggyógyultak, de szemmel láthatóan még mindig szenvedett tőlük. A vajákot tehát, ahogy mondják, mind a testi, mind a lelki fájdalom meggyötörte, ettől aztán elöntötte a pulykaméreg, a szeme elé se mertünk kerülni.

És újból gyötörni kezdték az álmok. Szeptember kilencedikén reggel, merthogy elaludta az őrségváltást, mindannyiunkat megrémített, amikor kiáltozva, kardot rántva riadt fel. Ámokfutónak tűnt, de szerencsére hamar rendbejött.

Járt egyet, majd komor képpel jött vissza hamarost, és se többet, se kevesebbet nem közölt velünk, mint hogy azonnali hatállyal föloszlatja a csapatot, és a további útra magányosan indul el, ugyanis valahol arrafelé iszonyú dolgok zajlanak, hogy az idő sürget, hogy veszély mutatkozik, és ő nem akar senkit ennek kitenni, és senkiért sem akarja a felelősséget viselni. Annyira unalmasan és meggyőződés nélkül fecsegett és okoskodott, hogy senkinek sem támadt kedve vitába szállni vele. Még a rendszerint ékesszóló vámpír is csak vállat vonva hagyta ott, Milva kiköpött, Cahir pedig szárazon emlékeztette rá, hogy egyedül magáért felelős, ami pedig a kockázatot illeti, hát nem azért visel kardot, hogy lehúzza az övét. Aztán mindannyian hallgatásba mélyedtek, és sokatmondó pillantásokat vetettek jelen sorok szerzőjére, alighanem arra várva, hogy kihasználom az alkalmat, és hazamegyek. Aligha kell ehhez hozzátennem, hogy nagyot csalódtak.

Az esemény azonban arra késztetett bennünket, hogy felhagyjunk a tétovázással, és merész tettre ösztönzött: a Jarugán való átkelésre. Beismerem, ez a vállalkozás aggódást keltett bennem, a terv ugyanis azt irányozta elő, hogy az átkelés éjjel, úszva történjék meg – Milvát és Cahirt idézve: „a lovak farkát követve”. Még ha metafora lett is volna ez – és gyanítom, nem az volt –, nem tudtam elképzelni sem magamat, sem Pegazus paripámat, akinek farkára kellett volna bíznom magam, hogy így kelünk át. Az úszás enyhén szólva sem akkor, sem ma nem a legerősebb oldalam. Ha az Anyatermészet azt akarta volna, hogy ússzam, akkor a teremtés aktusakor és az evolúció folytán nem mulasztotta volna el, hogy úszóhártyákkal lásson el az ujjaim között. Ugyanez vonatkozik Pegazusra.

Aggódásom meddőnek bizonyult – legalábbis ami a lovak farkát követő úszást illeti. Más módon keltünk át ugyanis. Ki tudja, nem bolondabb módon-e. Igazi pimaszsággal ugyanis, a Vörös Kikötőben újjáépített hídon, a nilfgaardi őrök és őrjáratok orra előtt. A vállalkozásról, amint bebizonyosodott, csak első látásra bűzlött az esztelen arcátlanság és a halálos hazardírozás, a valóságban úgy ment, mint a karikacsapás. Miután a sorkatonaság áthaladt a hídon, mindkét irányban tódult egyik szállítmány a másik után, egyik jármű a másik után, egyik csorda a másik után, mindenféle tömeg, köztük összeverődött civilek is, közülük a mi csapatunk egy jottányit sem tűnt ki, nem keltett figyelmet. Úgyhogy szeptember hónap tizedik napján mind átjutottunk a Jaruga bal partjára, csak egyszer kiáltott ránk egy őrszem, akinek Cahir fensőbbséges szemöldökráncolással fenyegetően visszamorgott valamit a császári szolgálatról, alátámasztva közlendőjét egy klasszikus katonai, mindig hatásos kurva anyáddal. Mire bárki más érdeklődhetett volna felőlünk, már a Jaruga bal partján voltunk, a folyóparti erdő mélyén – csak egyetlen, délnek tartó országút vezetett innen tovább ugyanis, nekünk pedig nem felelt meg sem az iránya, sem a rajta lábatlankodó nilfgaardiak bőséges száma.

A Folyóntúl erdeiben az első letáborozáskor engem is furcsa álom környékezett meg éjjel – Geralttól eltérően azonban nem Ciriről álmodtam, hanem Yennefer varázslónőről. Különös, nyugtalanító álom volt: Yennefer, szokása szerint fekete-fehér öltözékben, a levegőbe emelkedett egy komor hegyi várkastély fölé, lentről meg más varázslónők rázták feléje az öklüket, és szidalmazták. Yennefer meglendítette hosszú ruhaujját, és elszállt, mint egy fekete albatrosz, a végtelen tenger irányában, egyenest a felkelő nap felé. E pillanat után az álomból rémálom lett. Ébredés után a részletek kitörlődtek az emlékezetemből, csak homályos, kevéssé értelmes képecskék maradtak, de ezek aztán borzalmasak voltak – kínzások, kiáltozás, fájdalom, rettegés, halál... Egy szóval: horror. Nem dicsekedtem el Geraltnak ezzel az álommal. Egyet sem pisszentem róla. Mint később kiderült, ez helyes volt.

– Yennefernek hívták! Vengerbergi Yennefernek. Mekkora híres varázslónő volt! Ne érjem meg a reggelt, ha hazudok!

Triss Merigold összerezzent, megfordult, megpróbálta a tekintetével átküzdeni magát a kocsma nagytermét légmentesen kitöltő tömegen és a sűrű füstön. Végül felállt az asztaltól, kissé sajnálkozva hagyta ott a helyi specialitást, a valódi csemegének számító szardellavajas nyelvhalfilét. Ám nem azért kóborolta be a bremervoordi kocsmákat és fogadókat, hogy csemegézzen, hanem hogy információkhoz jusson. Mellesleg vigyáznia kellett a vonalaira.

Sűrű és tömör volt már az emberrakás, amelyen keresztül kellett nyomakodnia – Bremervoordban szerették az emberek a történeteket, és semmilyen alkalmat nem szalasztottak el, hogy újat hallgassanak meg. És az ide érkező nagyszámú hajósban soha nem csalódtak – mindig új és friss készletük volt tengeri mendemondákból és történetekből. Világos, hogy túlnyomó többségükben hazug históriák voltak ezek, de ennek nem volt semmi jelentősége. A mese az mese. Megvannak a maga szabályai.

Aki épp most vitte a szót – s tett említést Yenneferről – egy Skellige-szigeteki testes, széles vállú, kurtára nyírt hajú halásznő volt, aki négy társnőjéhez hasonlóan fényesre dörgölt narválbőr mellényt viselt.

– Augusztus hónap tizenkilencedik napján volt ez, a holdtölte utáni második éjszakát követő reggelen – kezdte a mesélést a szigetlakó asszony, szájához emelve a söröskorsót. Triss látta, hogy tenyerének színe öreg téglára hasonlít, lemeztelenített, izomcsomóktól duzzadó karja pedig legalább húsz hüvelyk vastag volt. Trissnek a derékbősége volt huszonkét hüvelyk.

– Hajnalsápadáskor – folytatta a halásznő, végigjártatva tekintetét a hallgatóságon – barkaszunk kiúszott a tengerre, az An Skellige és a Spikeroog közti sundba, az osztrigamezőre, ahol a lazachálókat szoktuk kirakni. Nagy volt a sietség, mert vihar ígérkezett, az ég erősen sötétült nyugat felől. Igen élénken kellett a lazacokat kiszedni a hálókból, mert másképp tik is tudjátok, amikor vihar után végre megint ki lehet menni a tengerre, a hálókban csak szétmállott, körbeharapdált halfejek maradnak, az egész halászat veszteségbe megy.

A hallgatóság, többségükben bremervoordi és cidarisi lakosok, többségükben a tengerből élők és egzisztenciájukban tőle függők, bólogattak és megértően mormogtak. Triss rendszerint rózsaszínű szelet alakjában találkozott lazaccal, de ő is bólogatott és mormogott, mert nem akart kitűnni. Inkognitóban, titkos küldetésben járt.

– Megérkeztünk... – folytatta a halásznő, kiürítette a korsót, és jelezte, hogy a hallgatóságból valaki megkínálhatná a következővel. – Megérkeztünk és fölszedjük a hálókat, mire Sturli leánya Gudrun teljes erejéből elkurjantja magát! És ujjával a hajó jobb széle felé mutat! Odanézünk, ott meg valami röpül a levegőben, de nem ám madár! Még a szívem is megállt egy pillanatra, mert rögvest arra gondoltam, sárkány vagy egy kisebb griff, átröpülnek ilyenek időnként Spikeroogra, igaz, döntően télen, kivált ha nyugatról fúj a szél. De ez a fekete valami közben: loccs a vízbe! És hullámot vet: huss! Egyenesen a hálónkba. Belegabalyodott a hálóba, és evickél a vízben, mint a fóka, ekkor mi egymás hegyén-hátán, ahányan csak voltunk, és nyolcan voltunk fehérnép, uccu a hálóhoz, és gyerünk vele ki a fedélzetre! És csak ekkor tátottuk nagyra a pofánk! Mert kiderült, hogy nőszemély! Fekete ruhában, maga is fekete, mint az a varjú. Belefonódott a hálóba két lazac közé, melyek egyike, úgy éljek, negyvenkét és fél fontnyi volt!

A skelligei halásznő lefújta a habot a söréről, és jól meghúzta. A hallgatóságból senki sem tett megjegyzést, nem is hitetlenkedett, bár még a legöregebbek sem emlékeztek ilyen imponáló súlyú lazacfogásra.

– A hálóban a fekete hajú – folytatta a szigetlakó asszony – köhög, tengervizet köpköd, és hányja-veti magát, Gudrun pedig, idegesen, mert várandós, elordítja magát: „Kelpie! Kelpie! Sellő!” De hiszen még a buták is tudják, hogy nem lehet kelpie, mert egy kelpie már rég széjjelszaggatta volna a hálót, dehogy hagyta volna magát egy olyan szörnyeteg a barkaszra fölrángatni! És nem is sellő, mert halfarka nincsen, márpedig egy tengerkisasszonynak mindég halfarka van! És hisz a tengerbe az égből hullott le, és látott már olyat valaki, hogy egy kelpie vagy sellő az égbolton szállna? De Una leánya Skadi, aki mindig heveskedik, szintén felkiált: „Kelpie!”, és tüstént a gaffrúdhoz kap! És a gaffrúddal neki a hálónak! És a hálóban valami rögvest kéken villant meg, Skadi meg rögvest nagyot sivít! A gaffrúd balra, ő meg jobbra, pusztuljak el, ha hazudok, három bukfencet hányt, és puff, seggre ért a fedélzeten! Á, kiderült, hogy egy ilyen varázslónő a hálóban rosszabb egy medúzánál, egy sziklahalnál vagy egy villamos sügérnél! Ráadásul a szipirtyó üvölteni meg szitkozódni kezdett rémesen! És a hálóból sziszeg, bűzt és gőzt ereget, ilyen varázslásokat csinál benne! Látjuk, hogy ez nem tréfadolog...

A szigetlakó asszony kiitta a sörét, és hanyagul a következőért nyúlt.

– Nem tréfadolog – böffentett hangosat, megtörülte az orrát és a száját – egy mágusnőt kihalászni a hálóból! Érezzük, hogy attól a mágiától, úgy éljek, még a barkasz is erősebben kezdett himbálózni. Nem lehetett késlekedni! Karen leánya Britta lenyomta meztéláb a hálót, én meg fogtam az evezőt, és nesze! Nesze! Nesze!!!

Magasra fröccsent a sör, és végigömlött a pulton, néhány feldőlt korsó a padlóra potyogott. A közönség arcát-szemét törölte, de egyikük sem ejtett egyetlen panaszos vagy méltatlankodó hangot sem. A mese az mese. Megvannak a maga szabályai.

– Felfogta a szipirtyó, kikkel van dolga. – A halásznő kidüllesztette tekintélyes kebleit, és kihívóan nézett körül. – Hogy skelligei fehérnéppel ujjat húzni coki! Azt mondta, önként kezünkre adja magát, és megígérte, semmi bűbájt nem bocsát ránk. És meg is nevezte magát: Vengerbergi Yennefer.

A hallgatóság összesúgott. A Thanedd-szigeti események óta alig telt el két hónap, emlékeztek még a Nilfgaard által megvett árulók nevére. A híres Yennefer nevére ugyancsak.

– Elvittük – folytatta a szigetlakó asszony – Ard Skelligére, Kaer Troldéba, Crach an Ceaite jarlhoz. Többé már nem láttam őt. A jarl hadjáratban volt, azt mondták, mikor visszatért, rögvest szigorúan bánt a mágusnővel, de később szívélyesebb és udvariasabb lett. Hmmm... Én meg csak azt vártam, milyen meglepetést készít nekem a varázslónő azért, mert az evezővel megtörögettem. Azt hittem, beárul a jarlnál. De nem. Egy szó panaszt nem ejtett, nem vádolt be, tudom. Rendes fehérnép. Később, amikor megölte magát, még sajnáltam is...

– Yennefer meghalt? – kiáltott fel Triss, a döbbenettől elfeledkezve inkognitójáról és küldetése titkosságáról. – Vengerbergi Yennefer meghalt?

– Úgy ám, meghalt. – A halásznő kiitta a sörét. – Halott, mint ez a makréla. Saját varázserejével ölte meg magát, bűvös mesterségét gyakorolva. Nem is oly rég történt ez, augusztus utolsó napján, épp újhold előtt. De ez egészen más történet...

– Kökörcsin! Ne aludj a nyeregben!

– Én nem alszom. Én alkotóan gondolkodom!

A Folyóntúl erdőségében lovagoltunk tehát, kedves olvasó, keletnek tartva, Caed Dhu irányában, druidákat keresve, hogy segítsenek Ciri feltalálásában. Hogyan is volt ez, elmesélem. Előbb azonban, a történelmi igazság kedvéért, feljegyzek egyet-mást a csapatunkról – annak egyes tagjairól.

Regis vámpír több mint négyszáz éves volt. Ha nem lódított, ez azt jelentette, hogy ő volt közülünk a legidősebb. Persze lehetett ez közönséges mesebeszéd is, ki tudta volna ellenőrizni? Ám jobb szerettem azt feltételezni, hogy a mi vámpírunk igazmondó, mert azt is kijelentette nekünk, teljesen és visszavonhatatlanul felhagyott vele, hogy az emberek vérét szívja – e kijelentésnek köszönhetően valahogy nyugodtabban aludtunk el éjjeli táborveréskor. Megfigyeltem, hogy eleinte Milva és Cahir ébredés után rendszerint félve, nyugtalanul piszkálták meg a nyakukat – de hamarost felhagytak ezzel. Regis vámpír – legalábbis látszatra – abszolúte becsületes vámpír volt. Ha azt mondta, nem fog vért szívni, akkor nem is szívott.

Voltak azonban hibái, de ezek egyáltalán nem vámpírtermészetéből eredtek. Regis értelmiségi volt – és ezt szerette is demonstrálni. Az az idegesítő szokása volt, hogy prófétai hangon és ugyanilyen képpel hirdetett ki nagy igazságokat, ám hamarosan felhagytunk vele, hogy reagáljunk rájuk, ugyanis ezek a megállapítások vagy tényszerű igazságok voltak, vagy csak úgy hangzottak, vagy ellenőrizhetetlenek voltak, ami végül is egy és ugyanaz. Valóban elviselhetetlen volt ellenben Regisnek az a modorossága, hogy még azelőtt válaszolt a kérdésekre, mielőtt a kérdező befejezte volna kérdése megfogalmazását – sőt, néha még mielőtt a kérdező belekezdhetett volna a megfogalmazásába. Én ennek az úgymond magas szintű intelligenciának vélt megnyilvánulását mindig inkább a pimaszság és az arrogancia megnyilvánulásának tartottam, márpedig az ilyen jellemvonások, melyek egyetemi környezetbe vagy udvari körökbe valók, nehezen elviselhetők olyan útitárstól, akivel napokig lovagolunk kengyelnyi távolságban, éjjel meg egyazon pokróc alatt alszunk. Mégsem került sor komolyabb viszályra, méghozzá Milvának köszönhetően. Geralttól és Cahirtól eltérően, akiket született opportunizmusuk arra késztetett, hogy alkalmazkodjanak a vámpír modorosságaihoz, sőt, e téren még versenyre is keljenek vele, Milva, az íjászlány az egyszerű és természetes megoldásokat részesítette előnyben. Amikor Regis harmadszor adott választ félig föltett kérdésére, súlyos szitkokban tört ki, olyan szavakat és kifejezéseket használva, amelyek szégyenpírba kergettek volna még egy vén vértest is. Láss csodát, ez hatott – a vámpír egy szempillantás alatt leszokott idegesítő modorosságáról. Amiből az következik, hogy a szellemi fölénnyel szembeni leghatásosabb védekezés a fölényeskedni próbáló értelmiségi rendes lehordása.

Milva, úgy gondolom, elég nehezen élte át tragikus balesetét és veszteségét. Azért írom, hogy úgy gondolom, mert tisztában vagyok vele, hogy, férfi lévén, halvány elképzelésem sem lehet róla, mit jelent az asszonynép számára ilyen baleset és ilyen veszteség. Bár költő vagyok és a toll embere, itt még az én iskolázott és gyakorlott képzeletem is csődöt mond, és ez ellen nem tudok mit tenni.

Az íjászlány gyorsan visszanyerte fizikai képességeit – a lelkiekkel rosszabbul állt. Előfordult, hogy egész nap, virradattól sötétedésig egyetlen szót sem szólt. Szeretett felszívódni és bizonyos távolságot tartani, ami egy kicsit mindünket nyugtalanított. Míg végre bekövetkezett az áttörés. Milva úgy engedett utat érzelmeinek, mint egy driád vagy tündelány – hevesen, lobbanékonyan és nemigen érthetően. Egy reggel a szemünk láttára előkapta a kését, és szó nélkül tarkóig lenyeste a varkocsát. „Nem való nekem, mert nem vagyok már lány”, mondta, mikor látta, hogy leesett állal bámuljuk. „De özvegy sem vagyok”, tette hozzá, „így hát vége a gyásznak”. Attól fogva olyan lett, mint régen – harapós, csipkelődő, szószátyár, és hajlamos a kevésbé szalonképes kifejezések használatára. Amiből azt a tanulságot vontuk le, hogy szerencsésen maga mögött hagyta a válságot.

A csapat harmadik, nem kevésbé különös tagja a nilfgaardi volt, aki szerette bizonygatni, mennyire nem nilfgaardi. Állítása szerint Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach volt a neve...

– Cahir Mawr Dyffryn, Ceallach fia – jelentette ki határozottan Kökörcsin, a nilfgaardi felé böködve ólomirónjával. – Sok mindennel, amit nem kedvelek, sőt nem viselek el, sikerült megbékélnem ebben a tisztes kompániában. De nem mindennel! Nem bírom elviselni, ha írás közben valaki a vállamon keresztül belenéz! És nem is szándékszom ezt eltűrni!

A nilfgaardi elhúzódott a költőtől, egy pillanatnyi gondolkodás után fogta a nyergét, a bekecsét és a pokrócát, és mindet arrébb vonszolta a szenderegni látszó Milva közelébe.

– Elnézést – mondta. – Bocsáss meg a tolakodásomért, Kökörcsin. Önkéntelenül néztem bele, egyszerűen kíváncsiságból. Azt hittem, térképet rajzolsz, vagy valamilyen számításokat készítesz...

– Nem vagyok számtartó! – szólt a költő átvitt értelemben és szó szerint is emelkedetten. – Se térképész! És még ha az volnék is, az sem indokolja, hogy besasolj a feljegyzéseimbe!

– Már bocsánatot kértem – jegyezte meg szárazon Cahir, miközben elvackolt az új helyén. – Több mindennel megbékéltem ebben a tisztes kompániában, és sok mindenhez hozzá is szoktam. De bocsánatot kérni továbbra is csak egyszer lesz szokásom.

– Az a lényeg – szólalt meg a vaják, mindenki, így önmaga számára is teljesen váratlanul védelmébe véve az ifjú nilfgaardit –, hogy átkozottul ingerlékeny lettél, Kökörcsin. Nem lehet nem észrevenni, hogy ez valamiképp azzal a papírral kapcsolatos, amelyet nemrég kezdtél el összemaszatolni táborozáskor egy darab ólommal.

– Tény – helyeselt Regis vámpír, és néhány nyírfaágat dobott a tűzre. – Ingerlékeny lett mostanában a mi igricünk, ráadásul zárkózott, diszkrét és magányra vágyó. Ó, nem, a természetes szükségletek elvégzésében egyáltalán nem zavarják a szemtanúk, ami egyébként a mi helyzetünkben nem is csoda. A tekintetekkel kapcsolatos szégyenlős zárkózottság és ingerlékenység kizárólag az ákombákomokkal teleírt papírra terjed ki. Vajon a mi jelenvalóságunkban költemény keletkezik? Rapszódia? Eposz? Románc? Canzone?

– Nem – ellenkezett Geralt, közelebb húzódott a tűzhöz, és beburkolózott a pokrócába. – Ismerem őt. Nem lehet az kötött szöveg, mert nem káromkodik, nem motyog, és nem számolja az ujjain a szótagokat. Csöndben ír, tehát próza.

– Próza! – A vámpír kivillantotta hegyes fogsorát, amit rendszerint kerülni igyekezett. – Talán regény? Vagy esszé? Moralitás? A pokolba, Kökörcsin! Ne hagyd, hogy gyötrődjünk! Áruld el, mit írsz!

– Memoárokat.

– Micsodát?

– Íme, ezekből a feljegyzésekből – Kökörcsin felmutatott egy papírral kitömött hengert – áll össze majd az életművem. A memoárok címe Ötven év költészete.

– Eszetlen cím – állapította meg szárazon Cahir. – A költészetnek nincs kora.

– És ha elfogadnánk, hogy van – tette hozzá a vámpír –, akkor is határozottan idősebb.

– Nem értitek. A cím azt jelenti, hogy a szerző se több, se kevesebb, mint ötven évet töltött el Költészet Úrnő szolgálatában.

– Ebben az esetben még nagyobb eszetlenség – szögezte le a vaják. – Hisz te, Kökörcsin, még negyven se vagy. Az írni tudást pálcával verték bele az ülepedbe a szentély elemijében, nyolc éves korodban. Még ha elfogadjuk, hogy már az elemiben rímeket írtál, akkor sem szolgálhatsz a te Költészet Úrnődnek harminc évnél régebben. De én éppenséggel jól tudom, mert magad mondottad el nem egyszer, hogy rímes dolgokat írni és melódiákat összerakni akkor kezdtél el komolyabban, amikor tizenkilenc éves voltál, és inspirált a de Staël kontessza iránti szerelmed. Ez pedig azt teszi, hogy nem egész húsz év a szolgálatod, Kökörcsin. Honnan rángattad elő hát ezt a címbeli ötven évet? Ez valami metafora akar lenni?

– Én – düllesztette ki a mellét a bárd – gondolatban széles horizontokat vázolok fel. A jelent írom le, de előrefutok a jövőbe. Azt a művet, amelyet most írni kezdek, úgy húsz-harminc év múlva szándékszom kiadni, és akkor már senki sem vonhatja majd kétségbe a címbeli számítást.

– Aha. Most már értem. Ha valamin csodálkozom, az az előrelátás. A holnapi nap általában kevéssé szokott érdekelni.

– A holnapi nap továbbra is kevéssé érdekel – jelentette ki a költő fensőbbségesen. – Az utókorra gondolok. És az örökkévalóságra!

– Az utókor nézőpontjából – jegyezte meg Regis – nem túl etikus már most elkezdeni az írást, raktárra. Az utókor egy ilyen cím után joggal vár el olyan művet, amelyet tényleges fél évszázados perspektívából ír meg olyasvalaki, akinek valódi fél évszázados tudása és tapasztalása van...

– Akinek fél évszázados tapasztalása van – szakította félbe hirtelen Kökörcsin –, a dolog természeténél fogva a szklerózis boszorkánya által szétmállasztott agyvelejű hetven éves, elkorhadt aggastyán. Az ilyennek a verandán kell üldögélni és fingogatni, és nem memoárt diktálni, mert csak kinevettetné magát. Én ezt a hibát nem követem el, korábban írom meg a visszaemlékezéseimet, alkotóerőm teljében. Később, mielőtt kiadnám, csak kozmetikai javításokat teszek rajta.

– Megvannak ennek a maga előnyei. – Geralt megmasszírozta és óvatosan behajlította fájó térdét. – Főleg a mi számunkra. Mert bár kétségtelenül szerepelünk a művében, bár kétségtelenül a keresztvizet is leszedi rólunk, fél évszázad múlva ennek már semmi jelentősebb hatása nem lesz ránk.

– Mi az a fél évszázad? – mosolyodott el a vámpír. – Egy csöppnyi pillanat, kósza szemrebbenés. Aha, Kökörcsin, egy apró megjegyzés: Fél évszázad költészete szerintem jobban hangzik, mint Ötven év költészete.

– Nem tagadom – hajolt a papírlap fölé a trubadúr, és valamit ráfirkált a ceruzával. – Kösz, Regis. Végre valami konstruktív. Van valakinek még észrevétele?

– Nekem vaa – szólalt meg váratlanul Milva, kidugva fejét a pokróc alól. – Mit tátjátok a pofátokat? Hogy tapló vagyok? De gügye azér nem vagyok! Hadjáraton vagyunk, Ciri kiszabadítására mennénk, fegyvert fogva mennénk az ellen fődjén. Az is lehet, hogy az ellen mancsai közé kerű Kökörcsin firkámánya. És ismerjük a rímfaragót, nem titok, hogy locsifecsi, nagyzoló és hasonképpen pletykás. Oda köll tehát lesni, miket körmő. Hogy minket ezekér a körmöléseiér véletlenű fő ne akasszanak.

– Túlzol, Milva – mondta szelíden a vámpír.

– Méghozzá jócskán – állapította meg Kökörcsin.

– Nekem is úgy tűnik – tette hozzá könnyedén Cahir. – Nem tudom, hogy van ez a Nordlingoknál, de a Császárságban kéziratok birtoklása nem számít crimennek, az irodalmi tevékenység pedig nem büntetendő.

Geralt rámeresztette a szemét, és nagy zajjal eltörte azt a pálcát, amivel épp játszadozott.

– De azokban a városokban, amelyeket ez a kulturált náció meghódított, a könyvtárak füstté váltak – mondta közömbös, de enyhén csipkelődő hangon. – Mindazonáltal annyi baj legyen. Maria, nekem is úgy tűnik, hogy túlzol. Kökörcsin irkálásának szokás szerint nincs semmi jelentősége. A biztonságunkra nézve sem.

– Há persze! – fortyant fel az íjászlány, és felült. – Tudom, amit tudok! A mostohaapám, mikó a királi végrehajtók népszámlálást végeztek nálunk, nyakába szedte a lábát, bevette magát a rengetegbe, és két vasárnapot űt ott végig, az orrát se dugta ki. Ahó pergament, ott jogament, szokta mondogatni, és akit ma tintával körmölik, azt hónap kerékbe is törik. És igazsága vót, még ha egy mocskos alak vót is, hej bizony! Bizonyos vagyok benne, hogy a pokóban sütögetik a kurafit!

Milva ledobta a takaróját, és odaült a tűzhöz, határozottan elmúlt az álmossága. Megint hosszú éjszakai beszélgetés alakul ki, állapította meg Geralt.

– Nem kedvelted a mostohaapádat, úgy vélem – jegyezte meg Kökörcsin némi hallgatás után.

– Nem kedveetem. – Milva hallhatóan csikorgatta a fogait. – Mer egy mocskos alak vót. Amikó anyuska nem figyeet, nyomúni kezdett, a mancsával matatott. Szóra nem hallgatott, mire végű nem álltam meg, gereblével szóltam hozzá, és mikó elesett, még bele is rúgtam egyet vagy kettőt, a bordáiba meg a gyönge pontjára. Két napig fekütt aztá, és vért köpdösött... Én meg otthonró neki a világnak uccu, nem vártam meg, míg felgyógyú. Aztá fülembe jutott, hogy meghaat, anyuska meg hamarost utána... Ejnye, Kökörcsin! Ezt te felírod? Ne merészeed! Ne merészeed, hallod, amit mondok?

Különös volt, hogy Milva velünk vándorolt, meglepő volt a tény, hogy a vámpír is velünk volt. Mindazonáltal a legkülönösebb – egyenesen felfoghatatlan – Cahir indítéka volt, aki ellenségből hirtelen, ha nem is bajtárs, de legalább szövetséges lett. Az ifjonc bizonyította ezt a Hídi Csatában, kardot rántva habozás nélkül a vaják mellé állt a honfitársaival szemben. Ezzel a cselekedettel elnyerte rokonszenvünket, és végleg eloszlatta a gyanúnkat. Amikor azt írom, „gyanúnkat”, magamra gondolok, a vámpírra és az íjászlányra. Geralt ugyanis, bár váll váll mellett harcolt Cahirral, bár mellette nézett szembe a halállal, továbbra is bizalmatlan volt a nilfgaardival szemben, és rokonszenvet nem táplált iránta. Ellenérzését, igaz, igyekezett elrejteni, de mivel – alighanem már tettem erről említést – egyszerű volt, mint a dzsida hegye, tettetni nem tudott, és ellenszenve lépten-nyomon kibukkant, mint angolna a lyukas varsából.

Az ok nyilvánvaló volt, Ciri volt az.

A sors úgy hozta, hogy Thanedd szigetén voltam a júliusi újholdkor, amikor véres leszámolásra került sor a királyokhoz hű varázslók és a Nilfgaard által buzdított árulók között. Az árulókat támogatták a Mókusok, a lázadó tündék – és Cahir, Ceallach fia. Cahir azért volt Thanedden, mert speciális küldetéssel irányították oda: el kellett fognia és el kellett hurcolnia Cirit. Védekezés közben Ciri megsebesítette – Cahirnak van egy sebhelye a bal kezén, melynek láttán mindig kiszárad a szám. Pokolian fájhatott neki, két ujját még mindig nem tudja behajlítani.

És mindezek után mi mentettük meg a Szalag mentén, amikor a saját honfitársai vitték őt gúzsba kötve, hogy kegyetlenül megkínozzák. Miért, kérdem én, milyen nagy bűnökért akarták őt elveszejteni? Tényleg csak a thaneddi vereség miatt? Cahir nem szószátyár, de nekem érzékeny a fülem még a félszavakra is. A fickó még harminc sincs, de úgy rémlik, magas rangú tiszt volt a nilfgaardi hadseregben. Mivel kifogástalanul bírja közös nyelvünket, márpedig ez nemigen gyakori a nilfgaardiaknál, sejteni vélem, miféle csapatnál szolgált Cahir, és miért volt ilyen gyors az előléptetése. És miért kapott ilyen különös küldetést. Méghozzá külföldit.

Mert hiszen épp Cahir volt az, aki egyszer már megpróbálta elrabolni Cirit. Csaknem négy éve, a cintrai vérengzés idején. Akkor adott hírt magáról először a leány sorsát irányító végzet.

A véletlen úgy hozta, hogy beszélgettem erről Geralttal. A Jarugán való átkelés utáni harmadik napon volt ez, tíz nappal az Equinoctium előtt, amikor a Folyóntúl erdőségeit szeltük keresztül. Ez a beszélgetés, bár nagyon rövid volt, bővelkedett kellemetlen és nyugtalanító árnyalatokban. A vaják arcán és tekintetében már akkor kirajzolódtak annak a borzalomnak az előjelei, amely később teljesedett ki, az Equinoctium éjszakáján, miután csatlakozott hozzánk a szőke Angoulême.

A vaják nem nézett Kökörcsinre. Nem maga elé nézett. Keszeg sörényét nézte.

– Calanthe – szólalt meg – közvetlenül a halála előtt esküt csikart ki néhány lovagtól. Nem volt szabad megengedniük, hogy Ciri a nilfgaardiak kezére jusson. Menekülés közben ezeket a lovagokat megölték, Ciri pedig magára maradt hullák és lángok között, az égő város sikátorainak csapdájában. Nem úszta volna meg élve, ez nem is kérdéses. De ő rátalált. Ő, Cahir. Kivitte a tűz és a halál torkából. Megmentette. Hősiesen! Nemeslelkűen!

Kökörcsin kissé lassabbra fogta Pegazust. Lemaradva lovagoltak, Regis, Milva és Cahir úgy negyedmérföldnyire előzte meg őket, de a költő nem akarta, hogy ebből a beszélgetésből akár egy szó is társaik fülébe jusson.

– Az a probléma – folytatta a vaják –, hogy a mi Cahirunk parancsra volt nemes lelkű. Olyan nemes lelkű volt, mint egy kormorán: azért nem nyelte le a halat, mert gyűrű volt a gégéjén. Csőrében kellett volna a halat ura elébe vinnie. Nem sikerült, ura hát megharagudott a kormoránra! A kormorán most kegyvesztett! Talán ezért keresi a halak barátságát és társaságát? Hogy gondolod, Kökörcsin?

A trubadúr lehajolt a nyeregben, kikerülte az alacsonyabb hársfaágakat. Az ágakon már teljesen megsárgultak a levelek.

– Mégis, megmentette az életét, magad mondtad. Ciri neki köszönhetően került ki épen Cintrából.

– És éjszakánként kiáltozott, ha róla álmodott.

– Mégis ő mentette meg. Hagyd a töprengést, Geralt. Túl sok minden változott meg, sőt, napról napra változik meg, a töprengés nem vezet sehová, csak gond lesz belőle, ami szemmel láthatóan nem szolgál a javadra. Ő mentette meg Cirit. A tény tény volt, és az is marad.

Geralt végre fölemelte tekintetét a ló sörényéről, fölszegte a fejét. Kökörcsin egy pillantást vetett az arcára, és azonnal félrefordította a szemét.

– A tény tény marad – ismételte meg a vaják rosszindulatú, fémes csengésű hangon. – Ó, igen! Ezt a tényt kiáltotta az arcomba Thanedden, és a rettegéstől torkába szakadt a hangja, mert a kardom éle ott volt az orra előtt. Ez a tény és ez a kiáltás volt az amellett szóló érv, hogy ne gyilkoljam meg. Nincs mit tenni, így történt, és ez már aligha változik. Kár. Mert már akkor, Thanedden meg kellett volna kezdeni a láncot. A halál hosszú láncát, a bosszú láncát, amiről még száz év eltelte után is legendák keringenének. Olyanok, amelyek sötétedés után félelmet keltenének. Érted, Kökörcsin?

– Nem nagyon.

– Akkor a pokolba veled.

Ronda beszélgetés volt ez, és a vajáknak ekkor ronda szája volt. Ajjaj, nem tetszett, amikor ilyen hangulata lett, és ilyen nótát kezdett fújni.

Be kell azonban ismernem, hogy betöltötte a szerepét a kormoránnal való szemléltető összehasonlítás – nyugtalankodni kezdtem. Halat visz a csőrében oda, ahol azt elkábítják, kibelezik és megsütik! Tényleg szimpatikus az analógia, örömteli a perspektíva...

A józan ész azonban eloszlatta az effajta félelmeket. Végül is, ha továbbra is a halas metaforát alkalmazzuk, kik voltunk mi! Keszegek, kicsi, szálkás keszegek. Ilyen szerény zsákmányért Cahir kormorán nem számíthatott császári kegyre. Egyébként bizonyára ő maga sem volt akkora csuka, amekkorának látszani akart. Keszeg volt, akárcsak mi. Azokban az időkben, amikor a háború vasboronával szántotta föl a földet és az emberi sorsokat, ki figyel oda egyáltalán a keszegekre?

A fejemet teszem rá, hogy Nilfgaardban már senki sem emlékszik Cahirra.

Vattier de Rideaux, a nilfgaardi katonai hírszerzés főnöke lehajtott fejjel hallgatta a császári dorgálást.

– Így tehát – folytatta csípősen Emhyr var Emreis – az az intézmény, amely háromszor annyit nyel el az állami költségvetésből, mint az oktatás, a kultúra és a művészet együttvéve, képtelen megtalálni egyetlen embert. Ez az ember egyszerűen eltűnik, elrejtőzik, bár mesés összegeket fordítok egy olyan intézményre, amely elől senkinek sincs joga elrejtőzni! Egyetlen árulásban bűnös ember a szeme közé kacag annak az intézménynek, amelynek elég sok privilégiumot és eszközt adtam, hogy még az ártatlanok szeméről is elkergesse az álmot. Ó, elhiheted nekem, Vattier, ha legközelebb a tanácsban elkezdenek arról beszélni, hogy meg kellene kurtítani a titkosszolgálat pénzeit, szívesen fogom hallani. Elhiheted!

– Császári Felséged – krákogott Vattier de Rideaux – helyesen fog dönteni, ebben nem kételkedem, ha előbb mindent pro és kontra mérlegre tesz. A hírszerzés kudarcait és sikereit egyaránt. Felséged biztos lehet benne, hogy az áruló Cahir aep Ceallach nem kerüli el a büntetést. Azon igyekszünk...

– Nem az igyekezetért fizetlek benneteket, hanem a hatékonyságért. Ez pedig gyönge, Vattier, gyönge! Mi van Vilgefortz ügyével? Hol a pokolban van Cirilla? Mit mormogsz? Hangosabban!

– Azt gondolom, Felségednek meg kellene esküdnie azzal a leánnyal, akit Darn Rowanban tartunk fogva. Szükségünk van erre az esküvőre, Cintra szuverén hűbériségének törvényességére, a Skellige-szigetek és az attrei, strepti, Mag Turg-i és lankai lázadók lecsillapítására. Általános amnesztiára van szükség, nyugalomra a hátországban és az ellátási vonalakon... Szükség van a koviri Esterad Thyssen semlegességére.

– Tudom. De az a Darn Rowan-i nőszemély nem az igazi. Nem vehetem el.

– Megbocsátani kegyeskedjék, Császári Felség, de van annak jelentősége, hogy igazi vagy sem? A politikai helyzet követeli meg az ünnepélyes esküvőt. Sürgősen. A menyasszony fátyolban lesz. És ha megtaláljuk végre az igazi Cirillát, az arát egyszerűen... kicseréljük.

– Megőrültél, Vattier?

– A hamis leány csak pillanatokig mutatkozott nálunk. A cintrai igazit pedig négy éve nem látta senki, egyébként azt híresztelik, hogy többet tartózkodott Skelligén, mint magában Cintrában. Garantálom, hogy senki sem veszi észre a cselt.

– Nem!

– Császári...

– Nem, Vattier! Találd meg nekem az igazi Cirit! Mozgassátok meg végre a hátsótokat. Találjátok meg nekem Cirit. Találjátok meg Cahirt. És Vilgefortzot. Elsősorban Vilgefortzot. Mert nála van Ciri, ebben biztos vagyok.

– Császári Felség...

– Figyelek, Vattier! Egész idő alatt figyelek!

– Annak idején azt gyanítottam, hogy az úgynevezett Vilgefortz-ügy közönséges provokáció. Hogy a varázslót megölték vagy lecsukták, és a látványos és zajos vadászat arra kell Dijkstrának, hogy befeketítsen bennünket, és igazolja a véres megtorlást.

– Nekem is ez volt a gyanúm.

– És mégis... Redaniában nem tették ezt közhírré, de én tudom az ügynökeimtől, hogy Dijkstra megtalálta Vilgefortz egyik búvóhelyét, és benne a bizonyítékokat arra, hogy a varázsló bestiális kísérleteket folytatott embereken. Pontosabban emberi magzatokon... és állapotos nőszemélyeken. Ha tehát Cirilla Vilgefortznál volt, akkor attól tartok, a további keresés...

– Hallgass, az ördögbe!

– Másrészt – mondta gyorsan Vattier de Rideaux, az imperátor dühtől eltorzult arcát nézve – mindez lehet, hogy dezinformáció. Hogy elundorítsanak a varázslótól. Ez rávall Dijkstrára.

– Meg kell találnotok Vilgefortzot, és el kell tőle vennetek Cirit! A rohadt életbe! Ne térjetek el a lényegtől, és ne koholjatok feltételezéseket! Hol van a Kuvik? Még mindig Gesóban? Hiszen ott már alighanem minden követ felforgatott, és minden üregbe belenézett. Hiszen a lány aligha van ott, és nem is volt. Hiszen az asztrológus tévedett vagy hazudik. Mindez benne van az ő jelentésében. Mit csinál még ott?

– Bátorkodom megjegyezni, nem túl világos, amit Skellen vizsgálóbíró csinál... Az ő osztaga, az, amelyiket Felséged parancsára szervezett meg, Maechtbe, Rocayne erődjébe toboroz, ott rendezte be a bázisát. Hozzátenném még, hogy ez az osztag igencsak gyanús gyülekezet. Ami pedig fölöttébb furcsa, augusztus végén Skellen úr felbérelt egy hírhedt bérgyilkost...

– Mi?

– Felbérelt egy bérgyilkost azzal az utasítással, hogy számoljon fel egy Gesóban garázdálkodó zsiványbandát. Ez önmagában dicséretes dolog, de vajon ez a feladata a császári vizsgálóbírónak?

– Nem a gyűlölködés szól belőled véletlenül, Vattier? És nem ez ad a jelentésednek színt és lendületet?

– Egyedül a tényeket szögezem le, Felség.

– A tényeket – állt fel hirtelen a császár – látni akarom. Már meguntam, hogy csak halljak róluk.

Ez a nap tényleg nehéz volt. Vattier de Rideaux elfáradt. Igaz, betervezett még a napirendjébe egy vagy két órácskányi papírmunkát, ami biztosítaná, nehogy belefúljon az elintézetlen iratokba, de már maga a gondolat elborzasztotta. Nem, gondolta, ne erőltessük. A munka nem nyúl. Hazamegyek... Nem, nem haza. Az asszony megvár. Elmegyek Cantarellához. A kis édes Cantarellához, aki mellett oly jól lehet megpihenni.

Nem töprengett sokat. Egyszerűen felállt, felvette a köpenyét, és távozott, undorodó gesztussal tartotta vissza a titkárját, aki megpróbált odacsúsztatni neki egy aláírandó sürgős iratokkal teli szattyánbőr dossziét. Holnap! Holnap is lesz nap!

A kertre nyíló hátsó kijáraton át távozott a palotából, végigment a ciprusfasoron. Elment a mesterséges tó mellett, amelyben tisztes százharminckét évet élt meg az a ponty, amelyet Torres császár költöztetett bele, tanúsította ezt a hatalmas hal kopoltyúfedőjére erősített arany emlékérem.

– Jó estét, vikomt.

Vattier gyors karmozdulattal tette szabaddá a kézelőjébe rejtett tőrt. A markolat magától siklott bele a tenyerébe.

– Sokat kockáztatsz, Rience – mondta hűvösen. – Sokat kockáztatsz azzal, hogy mutogatod Nilfgaardban a megperzselt képedet. Még bűvös kivetítésként is.

– Észrevetted? Pedig Vilgefortz garantálta, hogy ha nem érintesz meg, ki nem találod, hogy ez látomás.

Vattier eltette a tőrét. Egyáltalán nem találta ki, hogy látomás, de most már tudta.

– Túlságosan gyáva vagy hozzá, Rience – mondta –, hogy saját valódi személyedben mutatkozz itt. Hiszen tudod, mi várna akkor rád.

– A császár még mindig annyira dühös rám? És az én Vilgefortz mesteremre?

– Lenyűgöző a pimaszságod.

– Az ördögbe is, Vattier. Biztosítalak róla, hogy továbbra is a ti oldalatokon állunk, én és Vilgefortz. Jó, beismerem, becsaptunk benneteket, amikor egy hamis Cirillát adtunk át, de jó szándékkal tettük, jó szándékkal, fulladjak meg, ha hazudok. Vilgefortz abból indult ki, hogy mivel az igazi eltűnt, jobb lesz egy hamis, mint a semmi. Úgy véltük, hogy nektek mindegy...

– A pimaszságod már nem is annyira lenyűgöző, hanem lassan sértő kezd lenni. Nem szándékozom az időmet egy engem sértegető tükörképpel folytatott társalgásra vesztegetni. Ha végre az igazi alakodban kaplak el, eltársalgunk, de hosszan ám, esküszöm. De addig... Apage, Rience.

– Nem ismerek rád, Vattier. Azelőtt, még ha maga az ördög jelent is meg neked, ördögűzés előtt nem mulasztottad volna el megvizsgálni, nem húzhatsz-e belőle véletlenségből valami hasznot.

Vattier nem tisztelte meg a látomást azzal, hogy rátekint, helyette a tó iszapját lustán felkavaró, moszattal benőtt pontyot figyelte.

– Hasznot? – ismételte meg végül csúfondáros ajkbiggyesztéssel. – Belőled? És mit adhatsz nekem? Talán az igazi Cirillát? Talán a védelmeződet, Vilgefortzot? Talán Cahir aep Ceallachot?

– Stop! – A Rience-látomás felemelte látomáskezét. – Kimondtad.

– Mit mondtam ki?

– Cahirt. Átadjuk nektek Cahir fejét. Én és mesterem, Vilgefortz...

– Könyörgök, Rience – tört ki Vattier. – Fordítsd meg a sorrendet.

– Ahogy akarod. Vilgefortz az én szerény segítségemmel átadja nektek Ceallach fia Cahir fejét. Tudjuk, hol van, el tudjuk ott csípni, kiugratjuk, mint nyulat a bokorból, ahogy tetszik.

– Hát ha ilyeneket tudtok, csak tessék, tessék. Ilyen jó ügynökeitek vannak Meve királynő seregében?

– Próbálgatsz? – fintorodott el Rience. – Tényleg nem tudod? Talán az utóbbi. Cahir, kedves vikomtom... Tudjuk, hol van. Tudjuk, merre tart, tudjuk, miféle csapatban. Akarod a fejét? Megkapod.

– A fejét – mosolyodott el Vattier –, amely nem fogja tudni elmondani, mi történt igazából Thanedden.

– Alighanem jobb is lesz úgy – mondta Rience cinikusan. – Minek adnánk meg Cahirnak a lehetőséget, hogy beszéljen? A mi feladatunk az, hogy enyhítsük, és ne mélyítsük az ellenségeskedést Vilgefortz és a császár között. Átadom neked Cahir aep Ceallach néma fejét. Úgy intézzük, hogy a te érdemednek, kizárólag a tiédnek fog látszani. Szállítás a következő három hét folyamán.

Az ősöreg ponty felkavarta a tó vizét a mellúszóival. Nagyon bölcsnek kell lennie a bestiának, gondolta Vattier. Csak hát mire jó neki ez a bölcsesség? Mindig ugyanaz az iszap, ugyanazok a vízirózsák.

– A fizetséged, Rience?

– Apróság. Hol van, és mit forral Stefan Skellen?

– Elmondtam neki, amit tudni akart. – Vattier de Rideaux Carthia van Canten aranyszínű hajtincseivel játszadozva nyújtózott el a párnán. – Látod, édesem, bizonyos dolgokhoz okosan kell viszonyulni. Okosan, vagyis konformista módon. Ha másként tennénk, nem lenne belőle semmi. Csak a medence poshadt vize és bűzös iszapja. És mire jó, hogy a medence márványból van, és háromlépésnyire a palotától? Nincs igazam, édesem?

Carthia van Canten, akit Cantarellának becéztek, nem válaszolt. Vattier egyáltalán nem várt választ. A lány tizennyolc éves volt, és – finoman szólva – nem volt zseni. Érdeklődése – legalábbis most – a szerelem gyakorlására szorítkozott Vattierrel – legalábbis most. Cantarellának természetes tehetsége volt a szexhez, a lelkesedést és a céltudatosságot technikával és művésziességgel gazdagította. De nem ez volt a legfontosabb.

Cantarella ritkán beszélt és keveset, viszont nagyszerűen és szívesen hallgatott. Cantarella mellett jól kibeszélhette, kipihenhette magát az ember, szellemileg elernyedhetett és lelkileg regenerálódhatott.

– Az ember ebben a szolgálatban csak leszidásra számíthat – mondta keserűen Vattier. – Mert nem talált meg valami Cirillát! És az, hogy, hála az én embereim munkájának, a hadsereg sikereket arat, az kevés? És az, hogy a vezérkar tud az ellenség minden lépéséről, az semmi? És kevés erőd van tán, amelyeket hetekig kellene ostromolni, és az én ügynökeim nyitották meg őket a császári seregek előtt? De nem, ezért senki sem dicsér meg. Csak valami Cirilla a fontos!

Vattier de Rideaux haragosan lihegve vette át Cantarella kezéből a serleget, melyet a lány kiváló toussaint-i Est Esttel töltött meg, a bor évjárata azokat az időket idézte fel, amikor Emhyr var Emreis császár a trónhoz való jogaitól megfosztott és kegyetlenül üldözött kicsiny fiúcska volt, Vattier de Rideaux pedig a hierarchiában kevéssé számító fiatal hírszerző tiszt.

Jó évjárat volt az. A boroknak.

Vattier ivott, Cantarella formás mellével játszadozott, és mesélt. Cantarella pompásan hallgatta.

– Stefan Skellen, édesem – mormogta a császári hírszerzés főnöke –, kombinátor és összeesküvő. De én tudni fogom, mit kombinál, mielőtt még Rience odaérne... Van már ott egy emberem... Nagyon közel van Skellenhez... Nagyon közel...

Cantarella megoldotta a Vattier köntösét összefogó szalagot, odahajolt. Vattier érezte a leheletét, és felnyögött a várható kéjre gondolva. Tehetséges, gondolta. Aztán a bársonyos ajkak puha és forró érintése minden gondolatot kiűzött a fejéből.

Carthia van Canten lassan, ügyesen és nagy tehetséggel részesítette kéjekben Vattier de Rideaux-t, a császári hírszerzés főnökét. Mindazonáltal nem kizárólag ebben volt Carthia tehetséges. De Vattier de Rideaux-nak erről fogalma sem volt.

Nem tudta, hogy a látszat ellenére Carthia van Cantennek tökéletes emlékezőtehetsége és higanyosan élénk intelligenciája volt.

Mindent, amit Vattier mondott neki, minden információt, minden egyes szót, amit nála kiejtett, Carthia már másnap reggel közölte Assire var Anahid varázslónővel.

Igen, a fejemet teszem rá, hogy Nilfgaardban már bizonyosan mindenki megfeledkezett Cahirról, még a menyasszonya is, ha egyáltalán volt neki.

De erről később, egyelőre térjünk vissza a Jarugán való átkelés napjához és helyszínéhez. Viszonylag sietve keletnek tartottunk, el akartunk jutni a Fekete-erdő vidékére, amelyet az Ősi Nyelv Caed Dhunak nevezett. Ott éltek ugyanis a druidák, akik meg tudják jövendölni Ciri tartózkodási helyét, esetleg ki tudják jósolni azt a helyet a Geraltot gyötrő különös álmokból. A Balpartként is emlegetett Felső-Folyóntúl erdőségein haladtunk át, ez a vad és gyakorlatilag néptelen vidék a Jaruga és az Amell-hegység lábánál fekvő, Lankának nevezett táj között terül el, keletről a Dol Angra-völgy, nyugatról mocsaras folyópart határolja, az utóbbi neve valahogyan kirepült az emlékezetemből.

Erre a vidékre soha senki nem támasztott különösebb igényt, ezért aztán soha nem is lehetett pontosan tudni, kihez tartozik ténylegesen ez a táj, és ki uralkodik rajta. Úgy tűnik, ebben a vonatkozásban volt némi mondanivalója Temeria, Sodden, Cintra és Rívia soros urainak, akik a Balpartot eltérő eredményességgel kezelték koronájuk hűbérbirtokaként, és időnként tűzzel-vassal próbálták meg igazukat érvényre juttatni. Aztán az Amell-hegység mögül megjött Nilfgaard hadserege, és senkinek nem volt több mondanivalója. Sem pedig kétségei a hűbérbirtok vagy a földtulajdon vonatkozásában. A Jarugától délre minden a Császárságé volt. E pillanatban, amikor e szavakat leírom, a Császársághoz tartozik már jó nagy terület a Jarugától északra is. Pontos információk hiányában nem tudom, mekkora, és mennyire terjed ki északra.

Visszatérve a Folyóntúlra, engedd meg, kedves olvasó, hogy kitérőt tegyek a történelmi folyamatok tárgyában: egy adott terület történetét gyakran a véletlen alakítja ki és formálja, mintegy a külső erők konfliktusainak melléktermékeként. Egy adott ország történetét igencsak gyakran alakítják a nem odavalósiak. A nem odavalósiak tehát az okot is szokták képezni – a következményeket viszont mindig és elkerülhetetlenül az odavalósiak viselik.

A Folyóntúlt teljes kiterjedésében érintette ez a törvényszerűség.

A Folyóntúlnak megvolt a maga népe, a tősgyökeres folyóntúliak. A folytonos, évekig tartó csatározások és harcok nyomorba döntötték és elvándorlásra kényszerítették őket. A falvak és települések füstté váltak, a házak romjait és az ugarrá változott földeket elnyelte a pusztaság. A kereskedelem lezüllött, a karavánok elkerülték az elhanyagolt utakat. Azon kevés folyóntúliból, aki ott maradt, elvadult, durva fickó lett. A rozsomákoktól és a medvéktől főként az különböztette meg őket, hogy nadrágot hordtak. Legalábbis egyesek. Vagyis egyesek hordtak, egyesek meg különböztek. Többségében nemigen szolgálatkész, primitív és durva nép volt ez.

És teljesen mentes minden humorérzéktől.

A méhész sötét hajú leánya hátravetette zavaró varkocsát, energikus dühvel folytatta a kézimalmok forgatását. Kökörcsin hasztalanul erőlködött – a költő szavai látszólag egyáltalán nem értek el a címzetthez. Kökörcsin csapata többi tagja felé kacsintott, úgy tett, mintha felsóhajtana, és szemét az égre emelné. De nem hátrált meg.

– Add csak – ismételte meg vigyorogva. – Add csak, majd én megzúzom, te meg ugorj le sörért a pincébe. Hiszen kell lennie itt valami eldugott kis üregnek, abban meg egy kis hordó. Igazam van, szépségem?

– Békét hagyhatnátok e leányzónak, uram – szólalt meg haragosan a méhésznek a konyhában sürgölődő felesége, egy magas, karcsú, meglepően bájos asszony. – Hisz már mondtam volt nektek, hogy nincs itt nálunk semmiféle sör.

– Tucatszor lett nektek megmondva, uram – segítette ki a feleségét a méhész, megszakítva a vajákkal és a vámpírral folytatott beszélgetését. – Csinálunk nektek mézes palacsintát, majdan azt elköltitek. De előbb hadd őrölje a magot lisztté a leány, merthogy liszt nélkül még egy varázsló sem készít palacsintát! Hagyjátok hát, hadd zúzza békében.

– Hallottad, Kökörcsin? – szólalt meg a vaják. – Hagyd békén a lányt, és foglalkozz valami hasznossal. Vagy írd a memoárodat!

– Szomjas vagyok. Innék valamit evés előtt. Van egy kevés füvem, keverek magamnak főzetet. Anyó, van forró vizetek itt a kunyhóban? Azt kérdem, forró víz akad?

A kemencepadkán ülő öregasszony, a méhész anyja felemelte a fejét a zokni foltozás fölül.

– Akad, galambocskám, akad – nyammogta. – Csak hát kihűlt.

Kökörcsin felnyögött, lemondóan odaült az asztalhoz, ahol a csapat fecserészett a méhésszel, akivel kora reggel találkoztak össze az erdőben. A méhész alacsony, zömök, fekete, szörnyen szőrös ember volt, nem csoda hát, hogy amikor váratlanul előbukkant a sűrűből, rettegésbe kergette a csapatot – lükantrópnak vélték. Hogy még mulatságosabb legyen, az, aki elsőnek ordította: „Farkasember, farkasember!”, maga Regis vámpír volt. Némi zűrzavar keletkezett, de a dologra hamarosan fény derült, és a méhész, bár faragatlannak látszott, vendégszeretőnek és szívélyesnek bizonyult. A csapat minden teketória nélkül elfogadta a meghívást a hajlékába. Ez a hajlék – melyet a méhészzsargon állásnak nevezett – egy feltört réten állt, itt lakott a méhész anyjával, feleségével és leányával. A két utóbbi nő átlagon felül, egyenesen furcsának mondhatóan csinos volt, ami szemmel láthatóan arra mutatott, hogy az őseik között driádok vagy hamadriádok voltak.

A kibontakozó beszélgetésben a méhész rögtön olyan benyomást keltett, mintha kizárólag méhekről, faköpükről, élőfás tartásokról, üsztörgyékről, karócsapdákról, viaszról, mézről és mézpergetésről lehetne vele társalogni, de ez is csak a látszat volt.

– A politikában? És mi abban a jó? Az, ami mindig. Egyre több adót kő fizetni. Három urna mézet, és egy egész korsó viaszt. Alig lélegzek, hogy jusson elég, pirkadattól sötétedésig az üsztörgyén ülök, a faköpüt pucolom... Kinek fizetem az adót? Annak, aki mondja, honnan tudnám, kié mostan a hatalom? Az utóbbi időkben, izé, nilfgaardi beszéddel követelik. Hogy mi mostan birudalmi provencia vagyunk, vagy ilyesmi. A mézért, ha eladom, birudalmi pénzzel fizetnek, amelyre a császár van ráverve. Képre inkább tetszetős, bár szigorú, rögtön ráismerhetsz. Izé...

Mind a két kutya – a fekete és a vörös – a vámpírral szemközt ült le, felemelték a fejüket, és vonítani kezdtek. A méhész hamadriád felesége visszafordult a tűzhely mellől, és söprűvel csapott közéjük.

– Rossz jel – állapította meg a méhész –, ha a kutyák fényes nappal vonítanak. Izé... Mirül is akartam beszélni?

– A Caed Dhu-i druidákról.

– Aha! Nem trufa volt ez, kegyes urak? Valósággal a druidákhoz akartok menni? Megundorodtatok az élettül, vagy mi? Hisz ott a halál van! A fagyöngyszedők mindenkit, aki az ő mezeikre menni merészkedik, elkapnak, vesszőnyalábra ültetnek, és nyílt tűzön megsütnek.

Geralt ránézett Regisre, Regis visszakacsintott. Mind a ketten tökéletesen ismerték a druidákról keringő, egytől egyig kitalált pletykákat. Milva és Kökörcsin viszont növekvő érdeklődéssel figyelt. És szemmel láthatóan nyugtalanul.

– Egyesek azt mondják – folytatta a méhész –, hogy a fagyöngyszedők azért állnak bosszút, mert először a nilfgaardiak háborgatták őket, behatolván a szent tölgyesbe Dol Angrán keresztül, és ütni kezdvén a druidákat igaz ok nélkül. Mások meg azt mondogatják, hogy a druidák kezdték, elfogván és halálra kínozván egypár császárit, s akkor Nilfgaard fizeti vissza nékik. Hogy mi az igazság, nem tudni. De egy dolog biztos, a druidák elkapnak, a Vesszőbabára fektetnek, és meggyújtanak. Közéjük menni: biztos vesztetekbe rohanás.

– Mi nem félünk – mondta nyugodtan Geralt.

– Bizonyára. – A méhész végigmérte a vajákot, Milvát és Cahirt, aki épp akkor lépett be a kunyhóba, miután ellátta a lovakat. – Látni, hogy nem vagytok félős emberek, harcra kész a fegyveretek. Hát, olyanokkal, mint ti, nem félelmetes az utazás... Izé... De már nincsenek fagyöngyszedők a Feketeligetben, akkor hát hiábavaló a fáradozástok és a vándorlástok. Kiszorította őket Nilfgaard, kisulykolta őket Caed Dhuból. Már nem találjátok ott őket.

– Hogyhogy?

– Hát úgy. Elmenekültek a fagyöngyszedők.

– Hová?

A méhész ránézett a hamadriádjára, elhallgatott egy pillanatra.

– Hová? – ismételte meg a vaják.

A méhész csíkos macskája leült a vámpírral szemben, és rémült nyávogásba kezdett. A hamadriád rácsapott a seprűvel.

– Rossz jel, ha a kandúr fényes nappal nyávog – dadogta a furcsán megzavarodott méhész. – A druidák pedig... Izé... A Lankára menekültek. Igen. Jól mondom. A Lankára.

– Jó hatvan mérföldre délre – becsülte meg Kökörcsin meglehetősen könnyed, sőt, vidám hangsúllyal. De azonnal elhallgatott a vaják odavetett tekintetére.

A beállott csöndben csak az udvarra kikergetett macska vészjósló nyávogása hallatszott.

– Lényegében – szólalt meg a vámpír – mi a különbség?

A másnapi reggel további meglepetéseket hozott. És rejtélyeket, amelyekre azonban nagyon hamar megszületett a megfejtés.

– A vész essen belé – mondta Milva, aki felébredt a nagy zűrzavarra, és elsőként kászálódott ki a kazalból. – Hogy fordúnának fő. Nézd csak, Geralt.

A rétet sokaság töltötte meg. Első látásra is nyilvánvaló volt, hogy öt-hat méhészállás gyűlt itt össze. A vaják gyakorlott szeme néhány prémvadászt és legalább egy kátrányfőzőt is felfedezett a tömegben. A gyülekezet megoszlását felbecsülve úgy tizenkét férfit, tíz asszonyszemélyt, tíz kamaszt mindkét nemből és ugyanannyi kisgyereket számlált össze. A gyülekezet felszerelése hat szekeret, tizenkét ökröt, tíz tehenet és négy kecskét, jó pár birkát és meglehetősen sok kutyát és macskát tett ki, a nagy ugatást és miákolást ilyen körülmények között feltétlenül rossz ómennek kellett tekinteni.

– Kíváncsi vagyok – dörgölte meg a szemét Cahir –, mit jelenthet ez?

– Gondot – szólalt meg Kökörcsin, kirázva a szénát a hajából. Regis hallgatott, de furcsa képet vágott.

– Tessék reggelizni, nagyságos uraim – mondta az ismerős méhész, és odalépett a kazalhoz egy széles vállú férfi társaságában. – Már kész a reggeli. Tejes zabkása. És méz... És engedjétek meg, hogy bemutassam: Jan Cronin, a mi méhészeti elöljárónk...

– Örvendek – lódította a vaják, nem viszonozva a meghajlást, már csak azért sem, mert szörnyen fájt a térde. – És ez a gyülekezet honnan került elő?

– Izé... – A méhész megvakarta a tarkóját. – Látjátok, jön a tél... Az odúkat már kipergették, a köpüket előkészítették... Ideje visszamennünk a Lankára, Riedbrunéba... A mézet eltenni, áttelelni... De az erdő veszélyes... Magunkban...

A méhészeti elöljáró megköszörülte a torkát. A méhész észrevette Geralt arckifejezését, és kissé összegörnyedt.

– Nektek lovaitok és fegyvereitek vannak – nyögte ki. – Harcosak és merészek vagytok, egyből megismerni. Olyanokkal, mint ti, nem félelmetes vándorolni... És nektek is kényelmes lesz... Mi minden ösvényt, minden tisztást, minden szikest és zsombékot ismerünk... És táplálunk benneteket...

– A druidák pedig – mondta hidegen Cahir – elvándoroltak Caed Dhuból. Épp a Lankára. Micsoda hallatlan összejátszása a véletleneknek.

Geralt lassan odalépett. Mindkét kezével összefogta a méhész mellén a köpenyét. De egy pillanat múlva elgondolkodott, elengedte, lesimította a méhész ruháját. Semmit sem mondott. Semmit sem kérdezett. De a méhész így is sürgősen magyarázkodni kezdett.

– Igazat beszéltem! Esküszöm! Nyeljen el a föld, ha hazudtam volt! Elmentek a fagyöngyszedők Caed Dhuból! Nincsenek ott!

– És a Lankán vannak, igaz? – mordult rá Geralt. – Ott, ahová ti igyekeztek, az egész csürhe? Ahová fegyveres kíséretet akartok szerezni magatoknak? Beszélj, paraszt. De vigyázz, a föld tényleg kész megnyílni!

A méhész lesütötte a tekintetét, és nyugtalanul nézte a lába alatt a földet. Geralt beszédesen hallgatott. Milva, aki végre megértette, miről van szó, szörnyű szitkozódásba kezdett. Cahir gúnyosan röhögött.

– Nos? – sürgette a vaják. – Hová vándoroltak a druidák?

– Hát ki tudja róluk, uram, hová – dadogta ki végül a méhész. – De a Lankán ott lehetnek... Ugyanúgy, mint valahol másutt. Hiszen a Lankán bőven van nagy tölgyfa, a druidák pedig örülnek, ha tölgyesük van...

A méhész mögött már ott állt Cronin elöljárón kívül mind a két hamadriád, anya és lánya. Jó, hogy a leány az anyjára üt, nem az apjára, gondolta gépiesen a vaják, a méhész úgy illik a feleségéhez, mint vadkan a kancához. Észrevette, hogy a hamadriádok mögött még egypár jóval kevésbé csinos, de hasonlóan könyörgő tekintetű asszony áll.

Regisre nézett, nem tudta, nevessen vagy káromkodjék. A vámpír vállat vont.

– A rend kedvéért – mondta – a méhésznek van igaza, Geralt. Végeredményben egészen valószínű, hogy a druidák a Lankára vándoroltak. Az valóban elég megfelelő terület nekik.

– Ez a valószínűség – a vaják tekintete nagyon, nagyon fagyos volt – szerinted elegendően nagy, hogy hirtelen irányt változtassunk, és vaktában menjünk tovább ezekkel itt együtt?

Regis megint vállat vont.

– Mi a különbség? Gondold el. A druidák nincsenek Caed Dhuban, következésképp ezt az irányt ki kell zárni. A Jarugához való visszatérés, feltételezem, szintén nem képezheti vita tárgyát. Az összes többi irány tehát ugyanolyan jó.

– Valóban? – A vaják hangjának hőmérséklete elérte a tekintete hőmérsékletét. – És az összes többi közül szerinted melyik a legajánlatosabb? Ez itt a méhészekkel együtt? Vagy a teljesen ellenkező? Megpróbálod meghatározni határtalan bölcsességeddel?

A vámpír lassan a méhész, a méhészeti elöljáró, a hamadriádok és a többi asszony felé fordult.

– És mitől tartotok úgy, jó emberek. – kérdezte elkomolyodva –, annyira, hogy kíséretet szeretnétek? Mi kelt bennetek félelmet? Beszéljetek őszintén.

– Ajaj, uracskám – jajgatott Jan Cronin, és a szemében a legvalódibb rettegés jelent meg. – Még kérdezitek... Az utunk a Szikányosberken át vezet! Az pedig, uracskám, borzalmas! Ott, uracskám, vorvolákok vannak, tündevények, endriágok, rikmadarak és egyéb mocsokságok! Épp alig két vasárnapja kapta el egy lesi a vőmet, de úgy, hogy a vőm egyet hördült, és máris vége volt. Csodáljátok, hogy félünk arrafelé asszonyokkal, gyerekekkel? He?

A vámpír a vajákra nézett, az arca nagyon komoly lett.

– Határtalan bölcsességem – mondta – a legajánlatosabb iránynak azt javasolja megjelölni, amelyik a legmegfelelőbb egy vajáknak.

És elindultunk délre, a Lanka, az Amell-hegység lábánál elterülő vidék felé. Nagy kísérettel indultunk el, volt abban minden: fiatal lányok, méhészek, prémvadászok, asszonyszemélyek, gyerekek, fiatal lányok, háziállatok, házi limlomok, fiatal lányok. És fenemód sok méz. Minden ragadt attól a méztől, még a lányok is.

A menet a gyalogosok és a szekerek sebességével haladt, a tempó mégsem csökkent, mert nem tévelyegtünk, hanem úgy mentünk, mintha zsinóron húznának – a méhészek ismerték az utakat, az ösvényeket és a tavak közötti töltéseket. És jól jött ez a tudásuk, ajaj, jól jött bizony, mert szemerkélni kezdett, és az egész átkozott Folyóntúl hirtelen tejsűrűségű ködbe süllyedt. A méhészek nélkül biztosan eltévedtünk volna, és belefulladtunk volna valahol a mocsárba. Nem kellett időt és energiát vesztegetni az élelmezés megszervezésére és elkészítésére: naponta háromszor adtak enni bőségesen, ha nem is valami választékosan. És evés után megengedték, hogy pár pillanatra lefekhessünk, hasunkat az égnek meresztve.

Röviden szólva, csodás volt. Még a vaják, ez a vén unalmas mogorva is gyakrabban kezdett mosolyogni és örülni az életnek, mert kiszámította, hogy tizenöt mérföldet gyűrünk le naponta, és a Brokilonból való elindulás óta egyetlenegyszer sem sikerült hasonló mutatványt produkálnunk. A vajáknak nem volt semmilyen feladata, mert bár a Szikányosberek annyira szikányos volt, hogy szikányosabbat nehéz elképzelni, egyetlen szörnnyel sem találkoztunk. Hát, kicsit vonítottak éjszakánként a kísértetek, siránkoztak az erdei siratok, és kósza tüzecskék táncoltak az ingoványban. Semmi szenzáció.

Egy kicsikét, igaz, nyugtalanító volt, hogy megint elég esetlegesen kiválasztott irányban és megint pontosan kijelölt cél nélkül haladunk. Ám, ahogy Regis vámpír megfogalmazta, jobb céltalanul előremenni, mint céltalanul egy helyben állni, és bizonyosan jobb, mint céltalanul hátrálni.

– Kökörcsin! Kötözd oda rendesebben azt a hengert! Kár volna, ha a fél évszázad költészete kiszakadna és elveszne a páfrányok között.

– Ne féljetek! Nem veszítem el, legyetek benne biztosak. És elvenni sem hagyom! Aki el akarná tőlem venni ezt a hengert, annak előbb kihűlő holttestemen kellene keresztüllépnie. Megtudhatnám, Geralt, mi idézi elő gyöngyöző kacagásodat? Hagyd, hadd találjam ki... Született otrombaságod?

Úgy alakult, hogy a Castell Graupian-i egyetem régészcsoportja, amely Beauclairben végzett ásatásokat, hatalmas tűzvészre utaló faszénréteg alatt egy még régebbi, XIII. századira becsült rétegre bukkant. Ebben a rétegben kiástak egy falmaradványokkal teli, agyaggal és mésszel eltömött üreget, abban pedig a tudósok nagy elképedésére két tökéletes állapotban megmaradt emberi csontvázat tártak fel: egy nőét és egy férfiét. A csontvázak mellett – fegyverek és számtalan apróság mellett – egy harminc hüvelyk hosszú, merevített bőrből készült hengert találtak. A bőrre elkopott színű, oroszlánokat és rutákat ábrázoló címert préseltek. A csoportot vezető Schliemann professzor, a Homályos Korok pecséttanának kiváló specialistája ezt a címert a meghatározatlan elhelyezkedésű ókori királyság, Rívia jelképeként azonosította.

A régészek lelkesedése a tetőfokára hágott, ugyanis a Homályos Korokban ilyen hengerekben őrizték a kéziratokat, ennek a súlya pedig teret adott annak a feltételezésnek, hogy nagy mennyiségű papír vagy pergamen van benne. A henger kiváló állapota azt a reményt táplálta, hogy az iratok olvashatóak lesznek, és fényt derítenek a homályba vesző múltra. Megszólalni készültek, íme, az évszázadok! Hallatlan nagy szerencse volt ez, a tudomány diadala, melyet nem szabad eltékozolni. Körültekintően hoztak a helyszínre Castell Graupianból nyelvészeket, a holt nyelvek kutatóit, továbbá olyan szakértőket, akik képesek felnyitni a hengert anélkül, hogy megkockáztatnák az értékes tartalom akár legkisebb fokú megrongálódását.

Eközben Schliemann professzor csapatában „kincsekről” szóló szóbeszédek kezdtek elterjedni. A véletlen úgy hozta, hogy ezek a szóbeszédek eljutottak három illetőhöz, akiket az agyag kiásására béreltek fel: Fogdmeghez, Kapdelhez és Ronstetter Kamillhoz. Abban a meggyőződésben, hogy a henger szó szerint arannyal és drágaságokkal van megtömve, a három említett földmunkás éjjel megfújta a felbecsülhetetlen értékű tárgyat, és az erdőbe szöktek vele. Ott aztán kicsiny tüzet raktak, és körülülték.

– Mire vársz? – mondta Fogdmegnek Kapdel. – Nyissad mán ki ezt a csövet!

– De mikor nem megy – panaszkodott Kapdelnek Fogdmeg. – Szorul, mint rüfkében a gyerek!

– Akkor adj neki a csizmáddal, a szétkefélt rüfkéjének! – tanácsolta Ronstetter Kamill.

Fogdmeg csizmája alatt engedett a felbecsülhetetlen értékű lelet zárja, és tartalma a földre szóródott.

– Ó, az a szétkefélt rüfkéje! – kiáltotta elképedve Kapdel. – Mi a fene ez?

Buta kérdés volt, ugyanis első látásra is világos volt, hogy papírlapok. Ezért aztán Fogdmeg válasz helyett megfogta az egyik papírlapot, és az orra elé tartotta. Hosszú percekig nézegette az ismeretlennek tűnő írásjeleket.

– Írás – állapította meg végre ellentmondást nem tűrően. – Ezek betűk!

– Betűk? – ordított fel Ronstetter Kamill haragtól sápadtan. – Írás meg betűk? Azt a rüfkéjét!

– Ha írás, akkor varázslat! – dadogta Kapdel, a rémülettől vacogni kezdett a foga. – Ha betűk, akkor bűbáj! Ne nyúljatok hozzá, a szétkefélt rüfke anyjába! Fertőzést lehet tőle kapni.

Fogdmegnek nem kellett kétszer mondani, belökte a papírlapot a tűzbe, és idegesen dörgölte reszkető kezét a nadrágjába. Ronstetter Kamill belerugdosta a tűzbe a többi papírt – végül is ráakadhatnának valami gyerekek is erre a feneségre. Aztán mindhárman otthagyták a veszélyes helyszínt.

A Homályos Korok írásbeliségének ez a felbecsülhetetlen értékű emléke fényes, magasra csapó lánggal égett. Néhány rövid pillanatra a tűzben hamvadó papír csöndes suttogásával szólaltak meg az évszázadok. Aztán a láng kialudt, és szajha sötétség terült a földre.

Houvenaghel Dominik Bombastus, * 1239, Ebbingben gazdagodott meg kiterjedt kereskedelmi tevékenységének köszönhetően, majd Nilfgaardban telepedett le; a korábbi császárok tiszteletétől övezve Jan Calveit imperátor kormányzása alatt őrgróffá és venendali sókamara-ispánná nevezték ki, és az itt teljesített szolgálataiért jutalmul megkapta a neweugeni elöljárói címet. A császár hű tanácsadójaként H. az ő érdekeit tartotta szem előtt, és számos közügyben vett részt, † 1301. H. még Ebbingben széles körű karitatív tevékenységet fejtett ki, támogatta a szükségben szenvedőket és a vagyontalanokat, árvaházakat, kórházakat, és menedékeket alapított, nem csekély összegeket fektetvén beléjük. A szépművészetek és a sport nagy kedvelőjeként a fővárosban komédiaszínházat és stadiont létesített, mindkettő az ő nevét viseli. Az igazság, a becsületesség és a kereskedői erények közmondásos mintaképének tartják.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

VII. kötet

Negyedik fejezet

– A tanú vezeték- és keresztneve?

– Selborne, Kenna. Azaz bocsánat: Joanna.

– Hivatása?

– Különböző szolgálatok teljesítése.

– A tanú nem hagyna fel a tréfálkozással? A tanú figyelmeztettetik, hogy császári törvényszék előtt áll, hazaárulási perben! A tanú vallomásától sok ember élete függ, ugyanis az árulásért halálbüntetés jár! A tanú figyelmeztettetik, hogy történetesen ő maga sem szabad lábon áll a törvényszék előtt, hanem a citadellából, magánzárkából hozták ide, és az, hogy visszamegy-e oda, vagy szabad lesz, többek között a tanú vallomásától függ. A törvényszék azért bátorkodott ilyen hosszas szónoklatot tenni, hogy megvilágítsa a tanúnak, mennyire fölötte kevéssé helyénvalóak e teremben a bohó mókázások. Nemcsak hogy ízetlenek, hanem nagyon komoly következményekkel fenyegetnek. A tanúnak fél perc adatik ennek a meggondolására. Ezután a törvényszék ismételten fölteszi a kérdést.

– Máris, nagyságos bíró úr.

– Tessék „tisztelt törvényszéknek” szólítani bennünket. A tanú hivatása?

– Kémlő vagyok, tisztelt törvényszék. De főként a császári hírszerzés szolgálatában, vagyis...

– Tessék konkrét és rövid válaszokat adni. Ha a bíróság bővebb magyarázatokat szeretne, majd kérni fogja. A bíróság előtt ismeretes az a tény, hogy a tanú együttműködik a császárság titkosszolgálatával. Tessék viszont a jegyzőkönyv számára közölni, mit jelent a „kémlő” kifejezés, amelyet a tanú szakmájának meghatározására használt.

– Tiszta e-esz-pé vagyok, vagyis egyes típusú pszi, a pé-ká lehetősége nélkül. Konkrétan: képes vagyok kihallgatni mások gondolatait, távbeszélgetést folytatni varázslókkal, tündékkel vagy más kémlőkkel. És gondolat útján parancsot továbbítani. Vagyis, arra kényszeríteni valakit, hogy azt tegye, amit akarok. Pre-kogot is tudok csinálni, de csak kábulatban.

– Kérem jegyzőkönyvbe venni, hogy Joanna Selborne tanú pszion, aki rendelkezik az extraszenzoriális percepció képességével. Telepata és telempata, hipnózisban képes a prekognícióra, de nincsenek pszichokinetikus képességei. A tanú emlékeztetik rá, hogy ebben a teremben mágia és érzékfeletti erő alkalmazása szigorúan tilos. Folytatjuk a kihallgatást. Mikor, hol és milyen körülmények között került a tanú kapcsolatba a magát Cirillának, Cintra hercegnőjének állító személy ügyével?

– Azt, hogy ez valamiféle Cirilla, csak a kóterben tudtam meg... Vagyis a magánzárkában, nagyságos törvényszék. A nyomozás során. Akkor adták tudtomra, hogy ő ugyanaz, akit a jelenlétemben Falkának vagy a cintrainak neveztek. A körülmények pedig olyanok voltak, hogy sorjában kell őket előadnom, vagyis hogy világos legyen. Így volt: belém kötött az etóliai kocsmában Dacre Silifant, az ott, aki ott ül...

– Kérem jegyzőkönyvbe venni, hogy Joanna Selborne tanú felszólítás nélkül mutatott rá Silifant vádlottra. Kérem, folytassa.

– Dacre, nagyságos törvényszék, hanzát toborzott... Vagyis fegyveres osztagot. Csupa derék fickót és némbert... Difficey Kriel, Neratin Ceka, Chloe Stitz, Andres Vierny, Til Echrade... Már egyik sem él, törvényszék úr... És akik túlélték, azok többsége itt ül őrizetben...

– Tessék pontosan megadni, mikor került sor a tanú és Silifant vádlott találkozására.

– Tavaly volt ez, augusztus hónapban, úgy nagyjából a vége felé, pontosan nem emlékszem. Mindenesetre nem szeptemberben, mert az a szeptember, hát, az jól megmaradt az emlékezetemben! Dacre, aki valahol érdeklődött felőlem, azt mondta, kell neki a hanzába egy kémlő, olyan, aki nem retten meg a varázslatoktól, mert varázslókkal lesz majd dolguk. A munka, mondta ő, a császár és a császárság részére lesz, ráadásul jó pénzért, a hanza parancsnokságát pedig nem más fogja saját személyében betölteni, mint maga a Kuvik.

– A Kuvikról szólva, a tanú Stefan Skellen császári vizsgálóbíróra gondol?

– Rá gondolok, hát persze.

– Ezt kérem jegyzőkönyvbe venni. Mikor és hol került kapcsolatba a tanú Skellen vizsgálóbíróval?

– Már szeptemberben, tizennegyedikén, Rocayne erődjében. Rocayne, nagyságos törvényszék, egy határ menti állomás, a Maechtből Ebbingbe, Gesóba és Metinnába vezető kereskedelmi útvonalat őrzi. Éppen oda vezette a hanzánkat Dacre Silifant, tizenöt lóval. Összesen együtt húszan és ketten voltunk tehát, mert a többiek már készen álltak Rocayne-ben, Ola Harsheim és Bert Brigden parancsnoksága alatt.

A deszkapadló súlyos csizmák alatt döngött, sarkantyúk pengtek, fémkapcsok zörögtek.

– Üdvözletem, Stefan úr!

A Kuvik nemcsak hogy nem állt fel, de még a lábát sem vette le az asztalról. Csak intett a kezével, nagyúri gesztussal.

– Na végre – mondta kesernyésen. – Sokáig várattál magadra, Silifant.

– Sokáig? – nevette el magát Dacre Silifant. – Hát ez pompás! Négy vasárnapnyi időt adott nekem, Stefan úr, hogy összekurjantsak és idehozzak egy tucatnyit a legtökösebb fickókból, akiket csak termett a császárság, a hozzávalókkal együtt. Hogy hozzak össze olyan hanzát, amilyennek az összeszedésére egy év is kevés! Én meg huszonkét nap alatt összekapartam. Dicséretes, nem?

– Tartózkodjunk – mondta fagyosan Skellen – a dicséretekkel, amíg nem láttam ezt a te hanzádat.

– Akár rögtön. Íme a hadnagyaim, most már a magáéi, Stefan úr: Neratin Ceka és Dufficey Kriel.

– Tiszteletem, tiszteletem. – A Kuvik végre elszánta magát, hogy felálljon, felálltak a segédtisztjei is. – Ismerkedjenek meg, uraim... Bert Brigden, Ola Harsheim...

– Mi jól ismerjük egymást. – Dacre Silifant erősen megszorította Ola Harsheim jobbját. – Mi fojtottuk el a vén Braibant vezetésével Nazairban a lázadást. Pompás volt, mi, Ola? Eh, pompás! A lovak csüdig gázoltak a vérben! És Brigden úr, ha nem tévedek, gemmerai? A Pacifikátorok közül? Á, lesznek ismerősök az osztagban! Van ott egypár Pacifikátor.

– Türelmetlenül várom, hogy lássam – szólt közbe a Kuvik. – Mehetünk?

– Egy pillanatocska – mondta Dacre. – Neratin, eredj, és állítsd glédába a testvéreket, hogy pompázatosan nézzenek ki a tekintetes vizsgálóbíró előtt.

– Miféle ez a Neratin Ceka? – húzta össze a szemét a Kuvik, a távozó tiszt után nézve. – Nő vagy férfi?

– Skellen úr. – Dacre Silifant köhintett, de beszéd közben határozott volt a hangja, a tekintete fagyos. – Pontosan én ezt nem tudom. Látszatra férfi, de biztos nem vagyok benne. Abban viszont, hogy milyen tiszt Neratin Ceka, biztos vagyok. Annak, amit kérdezni méltóztatott, akkor volna jelentősége, ha meg akarnám kérni a kezét. De nem akarom. Reménylem, ön sem.

– Igazad van – ismerte el rövid gondolkodás után Skellen. – Nincs miről beszélni. Menjünk, nézzük meg a bandádat, Silifant.

A bizonytalan nemi azonosságú Neratin Ceka nem vesztegette az időt. Mire Skellen és a tisztek kimentek az erőd udvarára, az osztag rendes alakzatban állt, olyan egyenes vonalban, hogy egyetlen lófej sem állt ki egy arasznyinál jobban. A Kuvik elégedetten köszörülte meg a torkát. Nem rossz banda, gondolta. Eh, ha nem volna az a politika, össze lehetne kurjantani egy ilyen rablóbandát, és ki lehetne menni a határvidékre rabolni, erőszakolni, gyilkolni és gyújtogatni... Megint fiatalnak érezné magát az ember... Eh, ha nem volna az a politika!

– Na milyen, Stefan úr? – kérdezte Dacre Silifant, belevörösödve titkolt izgalmába. – Mire becsüli az én pompás karvalyfiókáimat?

A Kuvik tekintete egyik arctól a másikig, egyik alaktól a másikig vándorolt. Néhányukat többé-kevésbé személyesen ismerte. Másokat, akikre most ismert rá, hallomásból ismerte. A hírnevüket.

Til Echrade, a világos hajú tünde, a gemmerai Pacifikátorok felderítője. Rispat La Pointe, ugyanennek az alakulatnak a strázsamestere. És még egy gemmerai: az Ifjabb Cyprian Fripp. Skellen ott volt az Idősebb kivégzésén. Mindkét fivér híres volt szadista hajlandóságáról.

Utána a tarka kancája nyergében lazán előrehajló Chloe Stitz, a tolvajlány, akit néha felbérelt és felhasznált a titkosszolgálat. A Kuvik gyorsan elfordította tekintetét a lány szemtelen pillantása és gonosz mosolya elől.

Andres Vierny, a redaniai Nordling, a pribék. Stigward, a renegát kalóz Skelligéről. Az ördög tudja, honnan származó Dede Vargas, egy hivatásos gyilkos. Kabernik Turent, aki kedvtelésből gyilkolt.

És a többiek. Hasonlóak. Mind hasonló, gondolta Skellen. Testvérek, igazi konfraternia, melyben az első öt ember meggyilkolása után mindegyik ugyanolyanná válik. Ugyanazok a mozdulatok, ugyanazok a gesztusok, ugyanolyan stílusú beszédmodor, mozgás és öltözék.

Ugyanazok a szemek. Közömbösek és hűvösek, laposak, merevek, mint a kígyószemek, melyek kifejezését még a legborzalmasabb kegyetlenkedések sem képesek megváltoztatni.

– Na milyen? Stefan úr?

– Nem rossz. Nem rossz hanza, Silifant.

Dacre még jobban elvörösödött, gemmerai módra szalutált, fövegéhez szorított ököllel.

– Külön kértem – jegyezte meg Skellen – egypár olyat, akiktől nem idegen a mágia. Akik nem félnek sem a varázslatoktól, sem a varázslóktól.

– Nem felejtettem el. Hisz itt van Til Echrade! És rajta kívül ott, az a magas lány azon a pompás pejlovon, ott, Chloe Stitz mellett.

– Később idehozod.

A Kuvik a korlátra támaszkodott, megkopogtatta korbácsa vasalt nyelével.

– Üdvözlet, csapat!

– Üdvözlet, vizsgálóbíró úr!

– Közületek – kezdett hozzá Skellen, amikor elhalt a banda kórusának kiáltása után támadt visszhang – sokan dolgoztak már velem, ismernek engem és a követelményeimet. Magyarázzák meg azoknak, akik nem ismernek, mit várok el az alárendeltjeimtől, és mit nem tűrök el az alárendeltjeimtől. Nem fogom tehát fölöslegesen koptatni a pofám.

– Egyesek már ma megkapják a feladataikat, és holnap virradatkor elindulnak, hogy végrehajtsák őket. Ebbing területén. Emlékeztetek rá mindenkit, hogy Ebbing formálisan önálló királyság, és formálisan nincs ott semmiféle joghatóságunk, ezért aztán körültekintő és diszkrét cselekvést rendelek el. Császári szolgálatban maradtok, de megtiltom, hogy ezt híreszteljétek, hogy hencegjetek, és arrogánsan bánjatok a helyi hatóságokkal. Olyan viselkedést rendelek el, hogy senki figyelmét ne keltsétek fel. Világos?

– Igenis, vizsgálóbíró úr!

– Itt, Rocayne-ban vendégek vagytok, és vendégként kell viselkednetek. Megtiltom a kiutalt szállás elhagyását végszükség híján. Megtiltom az erőd személyzetével a kapcsolat felvételét. Egyébként a tisztek kitalálnak valamit, hogy ne szenvedjetek az unalomtól. Harsheim úr, Brigden úr, elszállásolni az osztagot!

– Alig tudtam leszállni a kancámról, tisztelt törvényszék, Dacre máris elkapja a karomat. Skellen úr, ilyet szól, beszélni akar veled, Kenna. Nincs mit tenni. Megyünk. A Kuvik ott ül az asztalnál, a lábát felteszi az asztalra, korbáccsal csapkodja a csizmáját. És kertelés nélkül szólít meg, én vagyok-e az a Joanna Selborne, aki belekeveredett a Dél Csillaga hajó eltűnésébe. Én meg erre, hogy semmit sem bizonyítottak rám. Ő erre nevet. „Szeretem, azt mondja, az olyanokat, akikre semmit sem lehet rábizonyítani.” Aztán megkérdezte, velem született-e az e-esz-pé, vagyis a kémlés tehetsége. Amikor rábólintottam, elkomorodott, és ilyet szól: „Azt hittem, jól jön majd a tehetséged a varázslókhoz, de előbb egy másik, nem kevésbé rejtélyes személlyel lesz dolog.”

– A tanú biztos benne, hogy Skellen vizsgálóbíró éppen ilyen szavakat használt?

– Biztos vagyok. Hiszen kémlő volnék.

– Tessék folytatni.

– Ekkor egy futár szakította meg a beszélgetést, tiszta por volt, láthatóan nem kímélte a lovát. Sürgős hírei voltak a Kuvik részére, és Dacre Silifant a szállás felé menet azt mondta, érzi az orrában, hogy a futárnak a hírei még az est leszállta előtt nyeregbe ültetnek bennünket. És igaza volt, tisztelt törvényszék. Még mielőtt bárki gondolhatott is volna a vacsorára, a hanza fele már nyeregben ült. Én megúsztam, Til Echradét, a tündét vitték magukkal. Örültem, mert az úton töltött pár nap után úgy felrepedt a seggem, hogy borzalom... És pechemre épp a havibajom is megjött...

– A tanú lesz szíves tartózkodni intim kórságainak festői leírásától. És maradjon a témánál. Mikor tudta meg a tanú, ki az a „rejtélyes személy”, akit Skellen vizsgálóbíró említett?

– Mindjárt elmondom, de hisz kell valami sorrendnek lenni, mert minden annyira összebogozódik, hogy nem lehet majd kibogozni! Akik akkor vacsora előtt olyan sietve fölnyergelték a lovaikat, Rocayne-ból Malhounba vágtattak. És hoztak onnan egy kamaszt...

Nycklar mérges volt magára. Annyira, hogy sírhatnékja támadt.

Ha megszívlelte volna azokat a figyelmeztetéseket, amelyeket okos emberektől kapott! Ha megszívlelte volna a közmondásokat, vagy legalább a varjúról szóló mesét, aki nem bírt lakatot tenni a csőrére! Ha miután elintézte az elintézendőket, hazament volna Féltésbe! Dehogyis! Kalandvágyó izgalmában, büszkén arra, hogy hátaslova van, érezve a tarsolyában a pénz kellemes súlyát, Nycklar nem bírta ki, hogy ne szerepeljen. Ahelyett, hogy Claremontból egyenesen visszatérjen Féltésbe, Malhounba tartott, ahol egy csomó ismerőse volt, köztük néhány kisasszony is, akikre igencsak gusztusa támadt. Malhounban úgy pöffeszkedett, mint a gúnár tavasszal, lármázott, büszkélkedett, végigléptetett a lovával a piactéren, rundot rendelt a fogadóban, olyan képpel és testtartással vetette oda a pultra a pénzt, mintha vérbeli herceg, vagy legalább gróf lett volna.

És mesélt.

Elmesélte, mi történt négy nappal korábban Féltésben. Elmesélte, lépten-nyomon más változatban, hozzátett, kitalált, végül a hallgatóság szemébe hazudott – ami egyáltalán nem zavarta őket. A fogadó vendégei, helyiek és átutazók egyaránt szívesen hallgatták. Nycklar pedig mesélt, adta a jól tájékozottat. És egyre gyakrabban állította saját személyét a kitalált események középpontjába.

Már a harmadik este bajba keverte magát a nyelvével.

A kocsmába belépő emberek láttára síri csönd támadt, ebben a csöndben a sarkantyúk pengése, a fémkapcsok zörgése és a fegyverek vasának zaja úgy hangzott, mint a torony tetejéről bajt jósló vészharang.

Nycklar esélyt sem kapott rá, hogy megpróbálja a hőst játszani. Olyan gyorsan fogták meg és vitték ki a kocsmából, hogy talán háromszor ha érintette a sarkával a padlót. Cimborái, akik előző nap még az ő pénzén ittak, és sírig tartó barátságukat hangoztatták, most mély csöndben majdhogynem az asztal lapja alá dugták a fejüket, mintha az asztal alatt ki tudja miféle csodák történnének, vagy pucér nőszemélyek táncolnának. Még a fogadóban jelen lévő seriffhelyettes is egy pisszenés nélkül a fal felé fordult.

Nycklar is pisszenés nélkül mulasztotta el megkérdezni, kicsoda, micsoda, miért és minek. A rémülettől merev száraz karóvá vált a nyelve.

Lóra ültették, ráparancsoltak, hogy induljon. Órákig lovagoltak. Aztán jött az erőd sánccal, toronnyal. Az udvar teli goromba, lármás, állig felfegyverzett zsoldosokkal. A szoba. A szobában hárman voltak. Parancsnok és két alárendeltje, rögtön látszott. A parancsnok alacsony, sötét bőrű, ékes ruhájú, higgadt beszédű és rendkívül udvarias volt. Nycklar nagyot nézett, amikor azt hallotta, hogy bocsánatot kérnek tőle az okozott sérelemért és kellemetlenségért, továbbá biztosítják róla, hogy nem éri semmi bántalom. De nem hagyta magát félrevezetni. Ezek az emberek túlságosan emlékeztették Bonhartra.

A képzettársítás meglepően találónak bizonyult. Éppen Bonhart érdekelte őket. Nycklar rájöhetett volna. Mert hiszen a saját nyelve miatt jutott ebbe a szorult helyzetbe.

Felszólításukra belekezdett. Figyelmeztették, hogy az igazat mondja, hogy ne színezze ki. Udvariasan, de szigorúan és nyomatékosan figyelmeztették, aki pedig figyelmeztette, az az ékes ruhájú, egész idő alatt a megvasalt korbácsával játszadozott, a szemében pedig visszataszító gonoszság ült.

Nycklar, a féltésbeli koporsókészítő fia az igazat mondta. A teljes igazat és csakis az igazat. Azt, hogy szeptember kilencedik napján reggel Féltés településen a fejvadász Bonhart hogyan vágta le mind egy szálig a Patkányok bandáját, csak egy rablólánynak hagyta meg az életét, a legfiatalabbnak, annak, akit Falkának szólítottak. Elmondta, hogy egész Féltés összeszaladt, hogy megnézzék, hogyan fogja Bonhart az elfogott lányt meggyötörni és kizsigerelni, de a népség súlyosan csalódott, mert Bonhart, csodák csodája, nem nyírta ki Falkát, még csak meg sem kínozta! Nem csinált vele semmit azon kívül, amit egy közönséges paraszt megcsinál a feleségével szombat este, miután hazament a kocsmából – egyszerűen megrugdosta, párszor kupán vágta, egyebet nem tett.

Az ékes ruhájú korbácsos uracska hallgatott, Nycklar pedig elmesélte, hogyan vágta le később Bonhart, Falka szeme láttára, a megölt Patkányok fejét, és hogyan szedte ki ezekből a fejekből, mint mazsolát a kalácsból, a drágaköves arany függőket. Ennek láttán hogyan hányta-vetette magát Falka, és hogyan okádott a lókarikához kötözve.

Elmesélte, hogyan kötött ezután Bonhart Falkára nyakörvet, mint egy kutyára, hogyan hurcolta ennél a nyakörvnél fogva a Kimérafej fogadóhoz. És azután...

– És azután – magyarázta a fiú, minduntalan az ajkát nyalogatva – Bonhart nagyságos úr sört rendelt, mert kegyetlenül megizzadt, és kiszáradt a torka. Azután azt kiáltotta, kuss mindenkinek, kedve kerekedett megajándékozni valakit egy jó lóval és teljes öt florin készpénzzel. Éppen így mondta, éppen ilyen szavakkal. Hát én rögtön jelentkeztem, nem várva meg, hogy valaki más megelőzzön, mert irtóra akartam egy lovat és pár saját garast. Apám nem ad semmit, folyton elissza, amit a koporsókon keres. Jelentkeztem hát, és megkérdeztem, melyik az a ló, biztos az egyik Patkányé, megkaphatom? Bonhart nagyságos úr pedig rám nézett, hogy a vér is meghűlt bennem, és ilyet szól, brr, hogy kapni kaphatok biza hatvanat a faromra, más dolgokért meg kék dolgozni. Mit tehettem volna? A kerítésnél álló kanca, ahogy a mondás is tartja, de igazán, mert a Patkányok lovai a lókarikánál álltak, főleg Falkának az a fekete kancája, ritka szép ló. Akkor meghajoltam, és kérdeztem, mit kell tennem, hogy megdolgozzam. Bonhart úr erre, hogy Claremontba kék menni, meg útközben beugrani Fanóba. Azon a lovon, amit kiválasztok. Tudnia kellett, hogy a szemem arra a fekete kancára vetettem, de richtig ezt tiltotta meg kiválasztani. Kiválasztottam hát a fehér hóka pejlovat...

– Rövidebben a lófajtákról – vágott közbe szárazon Stefan Skellen. – Többet a konkrét dolgokról. Mondjad, mire utasított Bonhart?

– Bonhart nagyságos úr írásokat csinált, azt parancsolta, jól őrizzem meg. Azt mondta, menjek Fanóba és Claremontba, ottan meg a megadott személyeknek az írásokat saját kezeikbe adjam át.

– Leveleket? És mi volt bennük?

– Hát honnan tudhatnám, aranyos uram? Nem olvasók túl sebesen, és hát a levelek Bonhart úr pecsétgyűrűjével voltak lepecsételve.

– De kihez szóltak a levelek, emlékszel?

– Már hogy ne emlékeznék. Bonhart úr tízszer is elismételtette, hogy ne feledjem el. El is jutottam hibátlanul, ahová kellett, akinek kellett, az írásokat átadtam saját kezeikbe. Azok meg is dicsértek, hogy derék legény vagyok, és az a nagyságos kereskedő úr még egy dénárt is adott...

– Kinek adtad át a leveleket? Tömörebben fecsegj!

– Az első írás Esterházy mesternek, fanói kard- és páncélkovácsnak szólt. A másik nagyságos Houvenaghel claremonti kereskedőnek.

– A leveleket esetleg a te jelenlétedben nyitották fel? Talán mondott valamelyik valamit, mikor elolvasta? Erőltesd meg az emlékezetedet, fiú.

– De mikor nem emlékszem. Akkor nem figyeltem oda, most meg valahogy nem akaródzik visszaemlékezni...

– Mun, Ola! – Skellen odabiccentett a segédtiszteknek, a hangját fel sem emelte. – Kivinni a bugrist az udvarra, le a gatyájával, leszámolni neki harminc korbácsütést.

– Emlékszem! – ordított fel a fiú. – Máris eszembe jutott!

– Az emlékezésre – villantotta ki a fogsorát a Kuvik – nincs jobb, mint a mézes dió vagy a seggre mért korbács. Folytasd.

– Amikor Claremontban Houvenaghel kereskedő úr az írást olvasta, volt ottan még egy illető, olyan kicsi, valódi félszerzet. Houvenaghel úr neki mondta... Eeee... Mondta, hogy épp azt írják, hogy tüstént akkora zsebhajsza lesz itt, amekkorát a világ nem látott. Így mondta!

– Nem te találod ki?

– Anyám sírjára esküszöm! Ne verettess meg, aranyos uram! Könyörülj!

– No, no, állj fel, ne nyálazd be a csizmámat! Nesze egy dénár.

– Ezer köszönet... Jótevőm...

– Mondtam, ne nyálazd be a csizmámat. Ola, Mun, fel bírtok fogni ebből valamit? Mi köze van a zsebnek...

– Eb – szólalt meg hirtelen Boreas Mun. – Nem zseb, hanem eb.

– Úgy a! – kiáltott fel a fiú. – Így mondta! Mintha ott lett volna, aranyos úr!

– Eb és hajsza! – Ola Harsheim összeütötte az ökleit. – Megbeszélt rejtjel, de nem túl ötletes. Könnyű. A hajsza, a verseny az figyelmeztetés az üldözésre vagy a hajtóvadászatra. Bonhart figyelmeztette őket, hogy meneküljenek! De ki elől? Előlünk?

– Ki tudja – mondta a Kuvik elgondolkozva. – Ki tudja. Embereket kell küldeni majd Claremontba... És Fanóba is. Intézkedj, Ola, oszd ki a csoportoknak a feladatokat... Figyelj csak, fickó...

– Parancsára, aranyos uram!

– Amikor elindultál Féltésből Bonhart leveleivel, ha jól értem, ő még ott volt? És útra készült? Sietett? Megmondta talán, hová igyekszik?

– Nem mondta meg. És sehogy sem igen cihelődött útnak. A kegyetlenül összevéreződött öltözetét kimosatta és kitisztíttatta, ekkor csak ingben-gatyában járkált, de karddal felövezve. Mégis azt gondolom, hogy sietett. Hiszen a Patkányokat szétverte, és a fejüket lenyeste a jutalom miatt, muszáj volt neki továbbmenni, és a jutalmat magának követelni. Ezt a Falkát hiszen azért is fogta meg, hogy élve valakinek a kezére adja. Hiszen ez a szakmája, nem?

– Az a Falka... Jól megnézted? Mit röhögsz, tuskó?

– Ajjaj, aranyos uram! Még hogy megnéztem-e? De még hogy! Részletesen!

– Vetkőzz – ismételte meg Bonhart, és a hangjában volt valami, amitől Ciri ösztönösen összegörnyedt. De a lázadás azon nyomban felülkerekedett.

– Nem!

Nem látta az öklöt, még a mozdulatot sem pillantotta meg. Szikrázott a szeme, a föld megingott, kiszaladt a lába alól, és hirtelen fájdalmasan a csípőjének ütődött. Az arca és a füle lángba borult – megértette, hogy a férfi nem ököllel, hanem nyitott tenyere visszájával ütötte meg.

Megállt fölötte, összeszorított öklét a lány arcához tartotta. Ciri látta a halálfej alakú súlyos pecsétgyűrűt, amely egy pillanattal előbb darázs módjára csípte arcon.

– Tartozol nekem egy metszőfoggal – mondta a férfi fagyosan. – Ezért legközelebb, ha meghallom a szádból azt a szót, hogy „nem”, rögtön kettőt verek ki. Vetkőzz.

Bizonytalanul állt fel, reszkető kézzel kezdte kikapcsolni a csatokat és gombokat. A Kimérafej kocsmában tartózkodó telepesek suttogni, krákogni kezdtek, szemüket meresztették. A fogadó tulajdonosnője, Goulue özvegye a söntés alá hajolt, úgy tett, mintha keresne valamit.

– Mindent vegyél le magadról. Az utolsó göncig.

Nincsenek itt, gondolta, miközben vetkőzött, és tompán a padlóra bámult. Senki sincs itt. És én sem vagyok itt.

– Állj terpeszbe.

Egyáltalán nem vagyok itt. Az, ami mindjárt megtörténik, egyáltalán nem érint engem. Egyáltalán nem. Egy kicsit sem.

Bonhart fölnevetett.

– Úgy látom, túlságosan nagyra tartod magadat. Szét kell oszlatnom ezeket a képzelgéseket. Azért vetkőztetlek le, te kis idióta, hogy megnézzem, nem rejtettél-e el magadon mágikus pecsétet, ráolvasást vagy amulettet. Nem azért, hogy a siralmas pucérságodon legeltessem a szememet. Ne képzelj magadról valami ördög tudja micsodát. Sovány vagy, lapos, deszka süldőlány, ráadásul csúnya is, mint a harminchét baj. Asziszem, még ha nagyon kellene, akkor is inkább egy pulykát kefélnék meg.

Közelebb jött, a csizmája hegyével szétrugdosta a ruháit, végigvizsgálta mind.

– Azt mondtam, mindent! Fülbevalót, gyűrűt, nyakláncot, karkötőt!

A férfi gondosan összeszedte az ékszereit. A sarokba rugdosta a kékrókagalléros zekét, a kesztyűket, a színes kendőket és az ezüstláncos övet.

– Nem fogsz nekem parádézni, mint egy papagáj vagy egy féltünde a kuplerájban! A többi göncöt visszaveheted. Ti meg mit bámultok? Goulue, hozz valami levest, mert megéheztem! És te, pocakos, nézd meg, mi van a ruhámmal!

– Én a helyi tanácsos vagyok!

– Jól jön az – sziszegte Bonhart, és tekintetének hatására a féltési tanácsos szemmel láthatóan soványodni kezdett. – Ha valami megrongálódott a mosásban, mint hivatalos személyt téged vonlak felelősségre. Irány a mosoda! Ti, többiek, ti is takarodjatok! Te meg, te semmirekellő, mit állsz még itt? A levelek nálad, a ló fölnyergelve, indulj útnak, és vágta! És ne felejtsd el: ha nem csinálod meg, elveszted a leveleket vagy elkevered a címeket, megtalállak, és úgy elbánok veled, hogy a szülőanyád sem ismer rád!

– Máris rohanok, aranyos uram! Máris rohanok!

– Aznap – Ciri beharapta az ajkát – még kétszer ütött meg: ököllel és ostorral. Aztán elment tőle a kedve. Csak ült, és szótlanul rám bámult. Olyan volt a szeme... olyan halszem. Se szemöldök, se szempilla... Két nedves gömb, a mélyén fekete mag. Rám szegezte ezeket a szemeket, és hallgatott. Ezzel jobban megrémített, mint a veréssel. Nem tudtam, mit forral.

Vysogota hallgatott. A szobában rohangáltak az egerek.

– Végig azt kérdezte, ki vagyok, de én hallgattam. Mint akkor, amikor a Korath-sivatagban elkaptak a Fogdmegek, most is mélyen magamba menekültem, legbelülre, ha érted, mire gondolok. A Fogdmegek akkor azt mondták, bábu vagyok, az is voltam, fabábu, érzéketlen és halott. Mindazt, amit ezzel a bábuval csináltak, valahogy föntről néztem. Mi van akkor, ha vernek, mi van, ha rugdalnak, ha nyakörvet tesznek a nyakamba, mint egy kutyának. Hiszen nem én vagyok az, én egyáltalán nem is vagyok... Érted?

– Értem – bólintott Vysogota. – Értem, Ciri.

– És akkor, tisztelt törvényszék, ránk került a sor. A mi csoportunkra. Neratin Ceka lett a parancsnokunk, hozzánk osztották be Boreas Munt, a nyomkeresőt is. Boreas Mun, nagyságos törvényszék, ahogy mondják, még a halnak is nyomára tudott jutni a vízben. Ilyen volt! Azt mesélik, hogy egy ízben Boreas Mun...

– A tanú lesz szíves tartózkodni a tárgytól való eltéréstől.

– Tessék? Ja, igen... Felfogtam. Illetve, azt a parancsot kaptuk akkor, hogy lóhalálában vágtassunk Fanóba. Ez szeptember tizenhatodikán reggel történt...

Neratin Ceka és Boreas Mun lovagolt elöl, mögöttük szorosan egymás mellett Kabernik Turent és az ifjabb Cyprian Fripp, utánuk Kenna Selborne és Chloe Stitz, a végén Andres Vierny és Dede Vargas. Az utóbbi kettő egy nemrég divatba jött katonadalt énekelt, melyet a Hadügyminisztérium szponzorált és terjesztett. Még a katonadalok közül is kitűnt rémisztően gyönge rímeivel és a nyelvtani szabályok lenyűgöző semmibevételével. A csatában címet viselte, ugyanis valamennyi szakasz – több mint negyvenet számlált – épp ezekkel a szavakkal kezdődött.

A csatában meg-megesik,

Hogy egymás fejét lenyesik,

Azt is beszélik legott,

Van, kinek béle omlott.

Kenna csöndesen fütyülte a taktust. Elégedett volt azzal, hogy ismerősök közé került, akiket alaposan megismert az Etoliából Rocayne-ba tartó hosszú úton. A Kuvikkal lezajlott beszélgetés után inkább arra számított, hogy véletlenszerű beosztást kap, hogy a Brigden és Harsheim embereiből álló osztaghoz csatolják. Ilyen csoporthoz osztották be Til Echradét, de a tünde ismerte új társai többségét, és azok is őt.

Lépésben haladtak, bár Dacre Silifant azt parancsolta, hogy lóhalálában vágtassanak. De ők profik voltak. Addig galoppoztak nagy port verve, ameddig az erődből látták őket, utána lassabbra fogták. A lovak túlfárasztása és az eszement nyargalás taknyosoknak és amatőröknek való, a sietség pedig köztudottan csak bolhászásnál válik be!

Chloe Stitz, az ymlaci hivatásos tolvaj, arról mesélt Kennának, hogyan dolgozott együtt régebben Stefan Skellen vizsgálóbíróval. Kabernik Turent és az ifjabb Fripp visszafogták a lovukat, füleltek, körbenézegettek.

– Jól ismerem. Néhányszor már szolgáltam alatta...

Chloénak kissé elakadt a szava, azon kapva magát, hogy kétértelmű, amit mondott, de rögtön őszinte és gondtalan nevetésben tört ki.

– A parancsnoksága alatt is szolgáltam – vihogott. – Nem, Kenna, ne aggódj. Ilyesmiben a Kuviknál nincs kényszer. Nem erőszakoskodott, hát akkor magam kerestem alkalmat, és találtam is. És hogy világos legyen, azt mondom: ily módon nem lehet nála protekciót szerezni.

– Semmi effélét nem tervezek – biggyesztette le az ajkát Kenna, kihívó tekintettel válaszolva Turent és Fripp behízelgő mosolyára. – Alkalmat keresni nem fogok, de nem is aggódom. Nem hagyom magam akármivel megijeszteni. Fütykössel pedig biztosan nem!

– Semmi másról nem tudtok beszélni – állapította meg Boreas Mun, visszafogta fakó csődörét, és megvárta, míg Kenna és Chloe felzárkózik.

– Itt nem ám fütykösök ellen kell hadakozni, hölgyeim! – folytatta, most már a lányok mellett lovagolva. – Bonhartnak, ez köztudott, kevés méltó ellenfele van kardforgatásban. Örülnék, ha kiderülne, hogy közte és Skellen úr között nincs viszály vagy valami vérbosszú. Ha minden szerencsésen végződne.

– Az én agyam ezt nem fogja fel – ismerte el hátulról Andres Vierny. – Úgy volt, hogy valami varázsló nyomába kell mennünk, hisz ezért adtak nekünk kémlőt, ezt itt, Selborne Kennát. Most meg valami Bonhartról van szó meg valami lányról!

– Bonhartnak, a fejvadásznak – köhintett Boreas Mun – szerződése volt Skellen úrral. És nem tartotta meg. Bár megígérte Skellen úrnak, hogy megöli azt a lányt, életben hagyta.

– Mert biztos valaki más nagyobb pénzt adott az élőért, mint a Kuvik a halottért – vonta meg a vállát Chloe Stitz. – Ilyenek ezek a fejvadászok. Ne keress bennük becsületet!

– Bonhart más volt – ellenkezett hátrafordulva az ifjabb Fripp. – Bonhart nem szegi meg az adott szavát.

– Annál furcsább, hogy egyszerre csak elkezdte.

– És tulajdonképpen – kérdezte Kenna – mért olyan fontos az a leányzó? Akit meg kellett volna ölni, és nem ölte meg?

– Nekünk meg mi közünk hozzá? – fintorodott el Boreas Mun. – Nekünk parancsunk van! Skellen úrnak meg jogában áll eljárnia. Bonhartnak ki kellett fingatnia Falkát, nem fingatta ki. Skellen lírnak jogában áll kikövetelnie, hogy erről számot adjon.

– Az a Bonhart – ismételte meg határozottan Chloe Stitz – nagyobb pénzeket akar besöpörni az élőért, mint a halottért. Ez az egész titok.

– A vizsgálóbíró úr is – mondta Boreas Mun – rögtön ezt gondolta. Hogy Bonhart egy gesói bárónak, aki irtózatosan mérges lett a Patkányok bandájára, élve ígérte meg Falkát, hogy az elszórakozhassék vele, és lassan agyonkínozhassa. De kiderült, hogy ez nem igaz. Nem tudhatni, kinek őrzi meg élve Falkát Bonhart, de biztosan nem annak a bárónak.

– Bonhart úr! – A kövér féltési tanácsos lihegve és zihálva rontott be a fogadóba. – Bonhart úr, fegyveresek vannak a helységben! Lovon jönnek!

– Ez akkora szenzáció? – Bonhart kitörülte a tányérját a kenyerével. – Azon volna mit csodálkozni, ha, mondjuk, majmokon jönnének. Mennyi?

– Négy!

– És a ruhám hol van?

– Épp hogy ki van mosva... Nem száradt meg...

– A kórság belétek. Gatyában kell üdvözölni ezek szerint a vendégeket. De bele kell törődni, amilyen a vendég, olyan a köszöntés.

Megigazította az alsóneműjére kötött kardszíjat, a gatyamadzagját a csizmaszárába gyűrte, megrántotta a Ciri nyakörvéhez rögzített láncot.

– Talpra, Patkánylány.

Mire kivezette a tornácra, a négy lovas már közel ért a fogadóhoz. Szemmel láthatóan hosszú távolságot tettek meg úttalan utakon, rossz időben: a ruhájukra, a felszerelésükre és a lovaikra por és sár kérgesedett.

Négyen voltak, de egy vezetéklovuk is volt. Ennek láttára Ciri úgy érezte, hirtelen elönti a forróság, noha igen hűvös volt az idő. Ez az ő derese volt, még mindig az ő lószerszáma és nyerge volt rajta. És az a kantár, amelyet Mistle-től kapott ajándékba. A lovasok azokhoz tartoztak, akik Hotspornt megölték.

Megálltak a kocsma előtt. Egyikük, bizonyára a vezér, közelebb jött, megemelte Bonhart előtt nyestprém süvegét. Karcsú termetű volt, kis fekete bajszot viselt, mintha irónnal húztak volna egy vonalat a felső ajka fölé. A felső ajka, figyelte meg Ciri, időnként megrándult – a tikk miatt a fickó folyvást dühösnek látszott. De lehet, hogy dühös is volt?

– Üdvözletem, Bonhart úr!

– Üdvözletem, Imbra úr. Üdvözletem, urak. – Bonhart sietség nélkül egy oszlophoz kötötte Ciri láncát. – Bocsássátok meg, hogy ily illetlenül jelentem meg, de nem vártalak benneteket. Hosszú utat tettetek meg, ajaj, hosszút... Gesóból egész ide, Ebbingbe hozott benneteket? És hogy van a tisztelt báró úr? Egészséges-e?

– Mint a makk – válaszolta közömbösen a karcsú lovas, felső ajka ismét megrándult. – De nincs időnk csevegést folytatni. Sietünk.

– Én – Bonhart följebb húzta az övét és a gatyáját – egyáltalán nem tartóztatlak benneteket.

– Eljutott hozzánk a hír, hogy legyőzted a Patkányokat.

– Ez igaz.

– És a bárónak tett ígéreted szerint – a karcsú lovas továbbra is úgy tett, mintha nem látná Cirit a tornácon – élve fogtad el Falkát.

– Ezt is igaznak találom.

– Tehát szerencsével jártál abban, ami nekünk nem sikerült. – A karcsú lovas ránézett a deres lóra. – Jól van. Fognánk a leányzót, és mennénk is haza. Rupert, Stavro, vigyétek.

– Lassan, Imbra – emelte fel a kezét Bonhart. – Nem visztek el senkit. Méghozzá azon egyszerű okból, mert nem adom oda nektek. Meggondoltam magam. Megtartom magamnak ezt a lányt, saját használatra.

Az Imbrának szólított karcsú lovas előrehajolt a nyeregben, krákogott, és imponálóan messzire köpött ki, majdnem a tornác lépcsőjére.

– De hisz megígérted a báró úrnak!

– Megígértem. De meggondoltam magam.

– Mi? Jól hallok?

– Semmi közöm hozzá, hogyan hallasz, Imbra.

– Három napon át láttak vendégül a kastélyban. A báró úrnak tett ígéreteid fejében három napig ittál és zabáltál. A pince legjobb borait, pávasültet, őzpecsenyét, pástétomot, tejszínes kárászt. Három napig királyi módon dunyha alatt aludtál. És mostan meggondoltad magad? Igen?

Bonhart hallgatott, nem változtatott közömbös, unott arckifejezésén. Imbra összeszorította a fogait, hogy elfojtsa az ajakrángást.

– De tudod-e, Bonhart, hogy erővel is elvehetjük tőled a Patkánylányt?

Bonhart mostanáig unott és vidám arckifejezése egy pillanat alatt megmerevedett.

– Próbáljátok meg. Ti négyen vagytok, én egyedül. Ráadásul gatyában. De ilyen szarosokhoz nem kell nadrágot húznom.

Imbra megint kiköpött, megrántotta a gyeplőt, megfordította a lovát.

– Fuj, Bonhart, mi történt veled? Mindig híres voltál róla, hogy szolid vagy, igazi profi, hogy az adott szót maradéktalanul megtartod. És íme az derül ki, hogy a te szavad szart sem ér! És mivel az embert szava teszi, ebből az derül ki, hogy te...

– Ha már a szavaknál tartunk – szakította félbe fagyosan Bonhart, kezét az övcsatján nyugtatva –, akkor vigyázz, Imbra, nehogy véletlenül beszéd közben kibökj valami vastagabbat. Mert fájhat, ha visszagyömöszölöm a gigádba.

– Bátor vagy négy ellen! Futja-e a bátorságodból tizennégy ellen? Mert kezeskedem róla, hogy Casadei báró nem hagyja, hogy megúszd a sértést!

– Megmondanám, mit csináljon nekem a báród, de látod, sokan összejöttek itt, és vannak köztük asszonyszemélyek meg gyerekek is. Tehát csak annyit mondok neked, hogy nagyjából tíz nap múlva Claremontban leszek. Aki jogával akar élni, bosszút akar állni, vagy Falkát akarja tőlem elvenni, jöjjön Claremontba.

– Ott leszek!

– Várni foglak. És most takarodjatok innen.

– Féltek tőle. Iszonyúan féltek tőle. Éreztem a belőlük kiáradó rettegést.

Kelpie hangosat nyerített, megrázta a fejét.

– Négyen voltak, állig fölfegyverkezve. Ő meg egyedül, foltozott alsónadrágban és kurta ujjú rongyos ingben. Nevetséges lett volna, ha... Ha nem lett volna szörnyű.

Vysogota hallgatott, a széltől könnybe lábadva pislogott. A perepluti mocsárvidék fölé kimagasló dombtetőn álltak, nem messze onnan, ahol két hete az öreg rátalált Cirire. A szél megdöntötte a nádat, felborzolta a folyó kiöntéseiben a vizet.

– Négyük közül az egyiknek – folytatta Ciri, megengedte a kancájának, hogy belegázoljon a vízbe és igyon – egy olyan kicsi számszeríja volt a nyergénél, kinyújtotta a kezét az íj felé. Szinte hallottam a gondolatait, éreztem a rémületét. „Lesz-e időm felajzani? Lőni? És mi lesz, ha elhibázom?” Bonhart is látta azt az íjat és azt a kezet, ő is hallotta azokat a gondolatokat, biztos vagyok benne. És biztos vagyok benne, hogy annak a lovasnak nem lett volna ideje felajzani az íjat.

Kelpie fölemelte a fejét, prüszkölt, csilingeltek a zabláján a karikák.

– Egyre jobban felfogtam, kinek kerültem a kezébe. De még mindig nem értettem a motívumokat. Hallottam a beszélgetésüket, emlékeztem rá, mit mondott korábban Hotsporn. Ez a nagy Casadei báró élve akart engem, és Bonhart ezt meg is ígérte neki. Aztán meggondolta magát. Miért? Olyannak akart kiadni, aki többet fizet? Vagy ismeretlen módon megtudta, ki vagyok valójában? És a nilfgaardiaknak szándékozott kiadni?

– Sötétedés előtt hagytuk el a települést. Megengedte, hogy Kelpie-n lovagoljak. De összekötözte a kezem, és egész idő alatt a nyakörvem láncánál tartott fogva. Egész idő alatt. És csak mentünk, alig álltunk meg, egy egész éjszaka, és egy egész nap. Azt hittem, belehalok a kimerültségbe. Rajta viszont egyáltalán nem látszott fáradtság. Ez nem ember. Ez a testet öltött ördög.

– Hová vitt?

– Egy kisvárosba, Fanónak hívták.

– Amikor belovagoltunk Fanóba, nagyságos törvényszék, már alkonyodott, vágni lehetett a sötétet, bár még csak szeptember tizenhat volt, de köd volt meg pokoli hideg, novembernek is beillő. Sokáig nem kellett a kardkovács műhelyét keresnünk, mert az a legnagyobb telek az egész városkában, ráadásul szünet nélkül kihallatszott a vasat verő kalapácsok csengése. Neratin Ceka... Hiába írja fel a jegyző úr ezt a nevet, mert nem emlékszem, mondtam-e, Neratin már meghalt, az Unikornis nevű faluban ölték meg...

– Ne tessék kioktatni a jegyzőkönyvvezetőt. Tessék folytatni a vallomást.

– Neratin bezörgetett a kapun. Udvariasan megmondta, kik vagyunk, mi járatban vagyunk, udvariasan meghallgatást kért. Beengedtek. A kardkovács műhelye csinos építmény volt, erődítésnek is beillett volna, a paliszád fenyőgerendákból, a tornyocskák tölgydongából, bent a falak csiszolt vörösfenyőből...

– A bíróságot nem érdeklik az építészeti részletek. A tanú lesz szíves rátérni a lényegre. Előbb azonban tessék megismételni a jegyzőkönyv számára a kardkovács nevét.

– Esterházy, nagyságos törvényszék. Fanói Esterházy.

Esterházy, a kardkovács hosszan nézte Boreas Munt, nem siette el a választ a feltett kérdésre.

– Lehet, hogy Bonhart járt itt – mondta végre, a nyakában lógó csontsíppal játszadozva. – Az is lehet, hogy nem. Ki tudja? Ez, uraim, kardgyártó műhely. Kardokkal kapcsolatban minden kérdésre szívesen, gyorsan, folyékonyan és kimerítően válaszolunk. De nem látok rá okot, hogy a vendégeinkkel és ügyfeleinkkel kapcsolatos kérdésekre válaszoljunk.

Kenna zsebkendőt húzott elő a kabátujjából, úgy tett, mintha az orrát törölné meg.

– Okot lehet találni – mondta Neratin Ceka. – Találhat maga is, Esterházy úr. Találhatok én is. Választana?

Neratin látszatra nőies arca kemény is tudott lenni, a hangja vészjósló. De a kardkovács csak nevetett, a sípjával játszadozott.

– Válasszak a megvesztegetés és a fenyegetés közül? Nem akarok. Ezt is, azt is csak egy sercintésnyire tartom méltónak.

– Csak egy apró információ – krákogott Boreas Mun. – Olyan sok lenne? Hiszen nem ma ismertük meg egymást, Esterházy úr, és Skellen vizsgálóbíró neve sem idegen magának...

– Nem az – szakította félbe a kardkovács. – Semmiképpen sem az. Azok a sötét ügyek és cselekedetek, amelyek ehhez a névhez fűződnek, szintén nem idegenek nekünk. De most Ebbingben vagyunk, egy autonóm és önálló királyságban. Igaz, csak látszólag az, de akkor is. Ezért nem mondunk maguknak semmit. Menjenek az útjukra. Cserébe esküszünk, hogy ha egy hét vagy egy hónap múlva magukról fog kérdezősködni valaki, ugyanilyen keveset fog tőlünk hallani.

– De Esterházy úr...

– Világosabban kell? Kérem szépen. Takarodjanak innen!

Chloe Stitz dühösen felszisszent, Fripp és Vargas keze a kardmarkolatra siklott, Andres Vierny a combján lógó fokos nyelét szorította meg az öklével. Neratin Ceka nem mozdult, arca meg sem rándult. Kenna látta, hogy le nem veszi a szemét a csontsípról. Mielőtt bejöttek volna, Boreas Mun figyelmeztette őket – a síp hangja adja meg a jelet az elrejtőzve várakozó biztonságiaknak, vérbeli kardforgatóknak, akiket a kardkovács műhelyében „a gyártmányok minőségellenőreinek” neveztek.

De Neratin és Boreas, akik mindezt előre látták, megtervezték a következő mozdulatot. Rejtegettek egy ütőkártyát.

Kenna Selborne-ot. A kémlőt.

Kenna már korábban megszondázta a kardkovácsot, gyöngéd impulzusokkal bökdöste meg, óvatosan behatolt gondolatainak sűrűjébe. Mostanra kész lett. Orrához nyomta a zsebkendőjét – mindig fennállt az orrvérzés veszélye –, pulzáló paranccsal nyomult be az agyába. Esterházy fuldokolni kezdett, elvörösödött, két kézzel kapaszkodott bele ültében az asztal lapjába, mintha attól félne, hogy az asztal melegebb tájakra száll el a számlaköteggel, a tintatartóval és az érdekes módon egyszerre két tritonnal pajzánkodó néreidát formázó papírnehezékkel együtt.

Nyugalom, parancsolta Kenna, ez semmi, nem történik semmi. Egyszerűen kedved támadt elmondani nekünk, ami érdekel minket. Hiszen, tudod, mi érdekel minket, és a szavak csak úgy maguktól özönlenek ki a szádból. Tovább tehát. Kezdd el. Meglátod, amint elkezdesz beszélni, megszűnik a fejedben a zúgás, a halántékod mögött a pattogás, a füledben a szúró fájdalom. És a szájgörcsöd is elmúlik.

– Bonhart – mondta rekedten Esterházy, gyakrabban nyitogatva a száját, mint ahogy a szótagoláshoz szükséges lett volna – négy napja volt itt, szeptember tizenkettedikén. Egy lány volt vele, akit Falkának hívott. Számítottam erre a látogatásra, mert két nappal korábban levelet kaptam tőle...

A kémlő bal orrlyukából vékony vérpatak szivárgott ki.

Beszélj, parancsolta Kenna. Beszélj. Mondj el mindent. Meglátod, mennyivel jobb lesz.

Esterházy kardkovács érdeklődve nézegette Cirit, fel sem állt a tölgyfaasztal mögül.

– Neki lesz – találta ki, és megkopogtatta a tollszárral a fura csoportozatot ábrázoló papírnehezéket – az a kard, amelyet a leveledben kértél. Igaz, Bonhart? Na, akkor vegyünk mértéket... Nézzük meg, megegyezik-e azzal, amit írtál. Öt láb kilenc hüvelyk magas... Meg is van. Száztizenkét font a súlya... Nos, kevesebbre tennénk száztizenkettőnél, de ez apró részlet. A keze, azt írtad, amelyre ötös méretű kesztyű passzol... Mutassuk meg a kezet, kisasszonyom. Na, ez is stimmel.

– Nálam mindig stimmel – szólt szárazon Bonhart. – Van az ő részére valami rendes vasad?

– Az én cégemnél – válaszolta büszkén Esterházy – nem gyártanak és nem kínálnak mást, mint rendes vasat. Értem én, hogy harci kardról van szó, nem gáladekorációról. Ó, igaz, megírtad. Világos, a kisasszonynak minden nehézség nélkül akad fegyver. Ilyen testmagassághoz és ilyen súlyhoz harmincnyolc hüvelykes kard megy, standard kivitelben. A vékony testéhez és kicsiny kezéhez másfélkezes kard kell neki, kilenchüvelykes, gömbölyű markolattal. Javasolhatnánk tündetaldagát vagy zerrikán saberrát is, esetleg egy könnyű virolédet...

– Mutasd az árut, Esterházy.

– Ilyen forró a leves, mi? Na, akkor tételezzük fel. Tételezzük fel hát... Ejha, Bonhart! Mi az ördög? Miért tartod pórázon?

– Törődj a saját taknyos orroddal, Esterházy. Ne üsd bele, ahova nem kell, mert még valami be is törheti!

Esterházy, a nyakán lógó síppal játszadozva, félelem és tartózkodás nélkül nézett a fejvadászra, noha alaposan föl kellett emelnie a fejét. Bonhart megpödörte a bajszát, krákogott egyet.

– Én – szólalt meg kissé halkabban, de továbbra is vészjóslóan – nem avatkozom bele a te dolgaidba és üzleteidbe. Csodálod, hogy megkövetelem a kölcsönösséget?

– Bonhart. – A kardkovácsnak szemhéja se rebbent. – Ha itt hagyod a házamat és az udvaromat, ha becsukod magad mögött a kaput, akkor tiszteletben tartom a magánéletedet, az üzleti titkaidat, a szakmád jellegzetességeit. És nem avatkozom bele, légy ebben biztos. De az én házamban nem engedem meg az emberi méltóság semmibevételét. Megértettél? A kapumon kívül akár a lovad mögött is hurcolhatod ezt a lányt, ahogy tetszik. Az én házamban leveszed ezt a nyakörvet. Azonnal.

Bonhart a nyakörvhöz nyúlt, lekapcsolta, habár akkorát rántott rajta, hogy Ciri kis híján térdre esett. Esterházy úgy tett, mint aki nem látja ezt, elengedte a sípot.

– Így jobb – mondta szárazon. – Gyerünk.

Átmentek egy kis folyosón a másik, valamivel kisebb udvarra, amely a kovácsműhely hátuljához csatlakozott, és egyik oldala a kertre nyílt. A faragott oszlopokra támaszkodó mennyezet alatt egy hosszú asztal állt, épp akkor fejezték be a segédek a kardok kirakodását. Esterházy egy mozdulattal jelezte, hogy Bonhart és Ciri jöjjön közelebb.

– Íme, a kínálatom.

Odaléptek.

– Itt vannak a gyártmányaim – mutatott Esterházy az asztalon fekvő kardok hosszabbik sorára –, mindnek a pengéjét itt kovácsolták, látni egyébként a patkót, a mesterjegyemet. Ebben a részben az árak öt és kilenc florin között vannak, mert ezek standardok. Azokat ellenben, melyek itt vannak, ni, nálam csak összerakták, és az utolsó simításokat végezték el. A pengék importból vannak. Hogy honnan, megismerni a mesterjegyekről. Ezekre a mahakamiakra keresztbe tett kalapácsokat tettek rá, ezekre a povissiakra koronát vagy lófejet, a viroledaiakra napot és a híres cég betűit. Az árak tíz florinnál kezdődnek.

– És hol végződnek?

– Eltérően. Itt van például egy gyönyörű viroléd. – Esterházy kezébe vett az asztalról egy kardot, tisztelgett vele, majd vívóállásba helyezkedett, kezét és alsó karját ügyesen forgatta az angelika nevű cselvágásnak megfelelően. – Ez tizenötbe kerül. Régi munka, gyűjtők által keresett penge. Látni, hogy megrendelésre készült. A penge erősére cizellált motívum arra mutat, hogy ezt a fegyvert nőknek szánták.

Megforgatta a kardot, kezével harmadvágásba fogta a feléjük tartott kardlapot.

– Akár az összes viroledai pengén, itt a hagyományos felírás: „Ne rántsd ki ok híján, ne tedd vissza becsület híján.” Á! Még mindig ilyen felírásokat vésnek Viroledában. És széles e világon ilyen pengét rántanak gazemberek és ostobák is. És széles e világon nagyon olcsó lett a becsület, mert manapság ez az áru nem kelendő...

– Ne fecsegj annyit, Esterházy. Add oda neki ezt a kardot, hadd próbálja kézhez. Fogd a fegyvert, leány.

Ciri megfogta a könnyű kardot, azonnal megérezte, hogy a gyíkbőr markolat biztosan simul a kezébe, a penge súlya pedig szinte hívta a karját, hogy suhintson és vágjon vele.

– Ez másfélkezes kard – emlékeztette rá Esterházy. Fölöslegesen. Tudott bánni hosszabb markolattal, három ujjával támasztva meg a kerek gombot.

Bonhart két lépést hátrált, az udvarig. Kihúzta hüvelyéből a kardját, szisszenőt suhintott vele.

– Nesze! – mondta Cirinek. – Ölj meg. Ott a kard, itt az alkalom. Esélyt kaptál. Használd ki. Egyhamar nem kapsz tőlem másikat.

– Megbolondultak?

– Fogd be, Esterházy.

A lány elterelő pillantást vetett félre, megtévesztő vállmozdulattal villámként csapott le balról. A kard olyan erős, pengő páráddal találkozott, hogy Ciri megingott, félre kellett ugrania, nekiütközött a csípője a kardokkal telerakott asztalnak. Igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, ösztönösen leengedte a kardját – tudta, hogy ebben a pillanatban Bonhart, ha akarta volna, minden nehézség nélkül megölhette volna.

– Megbolondultak? – emelte fel a hangját Esterházy, és megint a sípjához nyúlt. A szolgák és a mesterek kővé dermedve nézték.

– Tedd le azt a vasat. – Bonhart le sem vette a szemét Ciriről, a kovácsra egy cseppet sem figyelt. – Tedd le, ha mondom. Mert levágom a kezed!

A lány pillanatnyi habozás után engedelmeskedett. Bonhart kísértetiesen elmosolyodott.

– Tudom, ki vagy, te kígyó. De kényszerítelek rá, hogy magad valld meg. Szóval vagy tettel! Kényszerítelek rá, hogy megvalld, ki vagy. És akkor megöllek.

Esterházy felszisszent, mintha sebet kapott volna.

– És ez a kard – Bonhart nem is nézett a kovácsra – túl súlyos volt neked. Ezért voltál túl lassú. Lassú voltál, mint egy állapotos csiga. Esterházy! Amit neki adtál, legalább négy unciával volt nehezebb a kelleténél.

A kardkovács elsápadt. Ide-oda járt a szeme Bonhartról a lányra, majd vissza, arca furcsán elváltozott. Végül a segédjéhez hajolt, félhangon utasította valamire.

– Van valamim – szólalt meg lassan –, amivel elégedett leszel, Bonhart.

– Akkor miért nem rögtön azt mutattad? – mordult rá a fejvadász. – Megírtam, hogy valami extrát akarok. Azt hiszed talán, hogy nem telik nekem jobb kardra?

– Én tudom, mire telik neked – válaszolta Esterházy nyomatékosan. – Nem tegnap óta tudom. Hogy miért nem mutattam meg azonnal? Hiszen nem tudhattam, kit hozol ide... pórázon, nyakörvvel. Nem sejthettem, kinek lesz a kard, és mire kell. Most már mindent tudok.

Visszajött a segéd, behozott egy hosszúkás tokot.

– Gyere ide, leány – szólt oda halkan Esterházy. – Nézd ezt.

Ciri odament. Megnézte. És hangosan felsóhajtott.

Gyors mozdulattal kihúzta a kardot. A kemencében égő tűz fénye vakítóan villant meg a kard élének hullámos rajzolatú varratán, vörösen izzott fel a penge áttört díszítésein.

– Ez az – mondta Ciri. – Bizonyára rájöttél. Ha akarod, megfoghatod. De vigyázz, élesebb a borotvánál. Érzed, hogyan tapad a kezedhez a markolat? Olyan lapos hal bőréből csinálták, amelyiknek a farkán mérges tüske van.

– Rája.

– Biztos. Ennek a halnak a bőrén pici fogacskák vannak, ezért nem csúszik a markolat a kezedben, még ha megizzad, akkor sem. Nézd csak, mit marattak rá a pengéjére.

Vysogota előrehajolt, pislogva vizsgálta meg.

– Tündemandala – bökte ki felnézve egy pillanat múlva. – Úgynevezett blathan caerme, sorsfüzér: stilizált tölgy-, gyöngyvessző- és zanótvirágok. Villámsújtotta torony, az Ősi Fajoknál ez a káosz és a rombolás jelképe... És a torony fölött...

– Fecske – fejezte be Ciri. – Zireael. A nevem.

– Valóban, nem csúnya áru – mondta végre Bonhart. – Törpmunka, rögtön látszik. Csak a törpök készítettek ilyen sötét vasakat. Csak a törpök élesítették tűzzel, és csak a törpök csináltak áttört pengét, hogy a súlyát csökkentsék... Valld be, Esterházy. Ez másolat?

– Dehogy – ellenkezett a kardkovács. – Eredeti. Valódi törpgwyhyr. Ez a penge több mint kétszáz éves. A foglalat magától értetődően sokkal fiatalabb, de másolatnak azért nem nevezném. A Tir Tochair-i törpök gyártották le az én megrendelésemre. A régi technikák, módszerek és minták szerint.

– A fenébe. Lehet, hogy tényleg nem telik rá nekem. Mennyire tartasz igényt ezért a pengéért?

Esterházy hallgatott egy ideig. Arckifejezése kiismerhetetlen volt.

– Ingyen adom oda, Bonhart – bökte ki végre tompa hangon. – Ajándékba. Hogy teljesedjék be, aminek be kell teljesednie.

– Köszönöm – mondta láthatóan meglepődve Bonhart. – Köszönöm, Esterházy. Királyi ajándék, igazán királyi... Elfogadom, elfogadom. És az adósod vagyok...

– Nem vagy az. A kard az övé, nem a tiéd. Gyere ide, nyakörvet viselő leány. Nézd csak meg a pengére maratott jeleket. Nem érted őket, ez nyilvánvaló. De én megmagyarázom neked. Nézz ide. A sors által kijelölt vonal kanyargós, de ehhez a toronyhoz vezet, ni. A pusztulás felé, a megszokott értékek, a megszokott rend megsemmisülése felé. De itt, a torony fölött, látod? Fecske. A remény jelképe. Fogd ezt a kardot. Teljesedjék be, aminek be kell teljesednie.

Ciri vigyázva előrenyújtotta a kezét, gyöngéden végigsimított a tükörfényesen csillogó peremű, sötét pengén.

– Fogd – mondta lassan Esterházy, tágra nyílt szemmel Cirit nézve. – Fogd. Vedd a kezedbe, leány. Vedd...

– Nem! – kiáltott fel hirtelen Bonhart, odaugrott, vállon ragadta Cirit, durva mozdulattal nagyot lökött rajta. – Odébb!

Ciri térdre esett, az udvar salakja fájdalmasan szúrta letámasztott tenyerét.

Bonhart becsattantotta a tokot.

– Most még nem! – mordult rá. – Ma még nem! Még nincs itt az ideje!

– Nyilvánvaló – helyeselt nyugodtan, a szemébe nézve Esterházy. – Igen, nyilvánvalóan nincs még itt. Kár.

– Nem mentünk vele sokra, nagyságos törvényszék, amit ennek a kardkovácsnak a gondolataiból ki lehetett olvasni. Szeptember tizenhatodikán jártunk ott, három nappal holdtölte előtt. És amikor Fanóból visszatértünk Rocayne-ba, csatlakozott hozzánk egy osztag, Ola Harsheim és hét ló. Ola úr azt parancsolta, hogy lóhalálában vágtassunk a többiek után. Mert egy nappal korábban, szeptember tizenötödikén volt a claremonti vérengzés... De erre aligha van szükség, a nagyságos törvényszék biztosan tud a claremonti vérengzésről...

– Tessék vallomást tenni, ne tessék azzal törődni, mit tud a törvényszék.

– Bonhart egy nappal megelőzött minket. Szeptember tizenötödikén vitte Falkát Claremontba...

– Claremont – ismételte meg Vysogota. – Ismerem azt a városkát. Hová vitt téged?

– Egy nagy házba a piactéren. Oszlopos, árkádos bejárattal. Rögtön látszott, hogy gazdag ember lakik benne...

A szobák falait vallási meg vadászjeleneteket, pucér nőkkel benépesített idilleket ábrázoló értékes faliszőnyegek és remek kárpitok borították. A bútorokon intarziák és rézveretek csillogtak, és olyan szőnyegek voltak ott, hogy aki rájuk lépett, bokáig süppedt. Ciri nem tudta részletesen megfigyelni, mert Bonhart fürgén lépkedett, és rángatta a láncot.

– Üdvözletem, Houvenaghel.

A színes ablaküvegek szivárványos fényében a vadászatot ábrázoló falikárpit előtt egy imponáló termetű férfi állt, aranytól súlyos kaftán és bébiszőrmével teletűzdelt bunda volt rajta. Bár a férfikor teljében volt, gyorsan kopaszodott, pofazacskói úgy lógtak, mint egy hatalmas buldogé.

– Üdvözletem, Leo – szólalt meg. – Neked is, hölgyem...

– Semmi hölgyem. – Bonhart a láncra és a nyakörvre mutatott. – Nem kell üdvözölni.

– Az udvariasság nem kerül semmibe.

– Csak időbe. – Bonhart rántott egyet a láncon, odalépett a pocakos férfihoz, és minden teketória nélkül megpaskolta a hasát.

– Szépen gyarapodtál – bókolt. – Becsszóra, Houvenaghel, ha az utamba állsz, könnyebb téged átugorni, mint megkerülni.

– A jólét – magyarázta kedélyesen Houvenaghel, és megrázta a pofazacskóit. – Üdvözletem, üdvözletem, Leo. Kedves vendég vagy, mert ma nekem is mértéktelenül jó a kedvem. Az üzlet csodásan jól megy, le is kell kopognom, csilingel a kassza! Csak ma, hogy messzire ne menjek, egy nilfgaardi tartalékos kapitány, egy élelmezési elöljáró, aki felszereléseket szállít a frontra, hatezer katonai íjat sózott rám, amit én tízszeres felárral adok el vadászoknak, vadorzóknak, rablóknak, tündéknek és egyéb szabadságharcosoknak. Olcsón vettem egy itteni márkitól kastélyt is...

– Mi a fenének neked kastély?

– Muszáj reprezentatívan élnem. Visszatérve az üzletre: az egyiket egyenesen neked köszönhetem, Leo. Törlesztett egy reménytelennek tűnő adós. Szó szerint egy pillanattal ezelőtt. Remegett a keze, miközben törlesztett. Az ürge meglátott téged, és azt hitte...

– Tudom, mit hitt. Megkaptad a levelem?

– Megkaptam. – Houvenaghel nehézkesen leült, hasa az asztalnak ütközött, összezördültek a kancsók és serlegek. – És mindent elő is készítettem. Nem láttad a plakátokat? Biztos a csőcselék szaggatta le őket... Az emberek már gyűlnek a színházba. Csilingel a kassza... Ülj le, Leo. Van időnk. Beszélgessünk, igyunk bort...

– Nem kell a borod. Biztosan kincstári, nilfgaardi szállítmányokból lopott.

– Gúnyolódsz csak. Ez toussaint-i Est Est, akkor szüretelték, amikor a mi kegyes Emhyr császárunk még ilyen kis ágyba csináló tökmag volt. Jó évjárat volt az. A boroknak. Egészségedre, Leo.

Bonhart csendben emelte meg a serlegét. Houvenaghel nyammogott, igen rosszallóan nézegette Cirit.

– Ennek a nagyszemű őzgidácskának – szólalt meg végül – kell garantálnia a levélben említett mulatságot? Értesültem róla, hogy Windsor Imbra már a város közelében van. Hogy pár egészen jó pribéket hoz magával. És egypár helyi kardforgató látta a plakátokat...

– Okozott neked csalódást valaha is az árum, Houvenaghel?

– Soha, ez tény. De régen nem kaptam már tőled semmit.

– Ritkábban dolgozom, mint azelőtt. Arra is gondolok, hogy teljesen nyugdíjba megyek.

– Ahhoz tőkére van szükség, hogy legyen miből félretenni. Lenne is erre tán egy módszerem... Meghallgatod?

– Más szórakozás híján – húzott közelebb Bonhart a lábával egy széket, majd kényszerítette Cirit, hogy leüljön.

– Nem gondoltál rá, hogy északra menj? Cintrába, a Lankára vagy a Jarugán túl? Tudod-e, hogy bárkinek, aki oda vetődik, és hajlandó letelepedni az elfoglalt területeken, a császárság négy ekealja föld juttatását garantálja? És tíz év adómentességet?

– Én – felelte nyugodtan a fejvadász – nem vagyok alkalmas gazdának. Nem volnék képes földet túrni vagy valami marhát tenyészteni. Túl érzékeny vagyok. Ha szart vagy férget látok, hányhatnékom támad.

– Akárcsak nekem – rázogatta a pofazacskóját Houvenaghel. – Az egész mezőgazdaságból egyedül a szeszfőzést viselem el. A többitől undorodom. Azt mondják, a mezőgazdaság a gazdasági élet alapja, és hogy jólétet biztosít. Én viszont méltatlannak és megalázónak tartom, hogy az én jólétemet olyasmi határozza meg, ami trágyától bűzlik. Tettem ebbe az irányba lépéseket. A földet nem muszáj megművelni, Bonhart, nem muszáj rajta marhát tartani. Elég, ha megvan. Ha elég sok van belőle, csinos bevételt lehet besöpörni. Hidd el, igazán jó módban lehet így élni. Igen, tettem ebbe az irányba lépéseket, ezért kérdeztelek az északi útról. Mert látod, Bonhart, lenne ott neked való elfoglaltság. Állandó, jól fizető, nem fárasztó. És pont egy érzékeny embernek való: semmi szar, semmi féreg.

– Kész vagyok meghallgatni. Persze minden kötelezettség nélkül.

– Azokból a telkekből, amelyeket a császár garantál a telepeseknek, némi vállalkozókészséggel és valamennyi alaptőkével össze lehet szedni egy meglehetősen szép darab latifundiumot.

– Felfogtam. – A fejvadász beharapta a szája szélét. – Felfogtam, mi a szándékod. Már tudom, milyen lépéseket tettél a saját jóléted érdekében. A nehézségekre nem gondolsz?

– Gondolok. Kettőre is. Először is, béreseket kell találni, akik majd telepesekként északra mennek, hogy a telkeket a telepítőktől átvegyék és elfoglalják. Formálisan maguknak, gyakorlatilag nekem. De a béresek összeszedését magamra vállalom. Téged a másik nehézség érint.

– Csupa fül vagyok.

– Némely béres birtokba veszi a földet, és aztán nem hajlandó átadni. Megfeledkezik a szerződésről és a fölvett pénzről. El sem hiszed, Bonhart, mennyire mélyen gyökerezik az emberi természetben a csalás, az alávalóság és a kurafiság.

– Elhiszem.

– Meg kell tehát győzni a tisztességteleneket, hogy a tisztességtelenség nem kifizetődő. Hogy büntetés jár érte. Ezzel neked kell törődnöd.

– Szépen hangzik.

– Olyannak hangzik, amilyen. Van ebben gyakorlatom, csináltam már ilyen trükköket. Miután a Császárság formálisan bekebelezte Ebbinget, amikor kiosztották a telkeket. És később, amikor életbe lépett a Bekerítési Törvény. Így hát Claremont, ez a bájos városka az én földemen fekszik, tehát az enyém. Az egész terület az enyém. Egész odáig ni, ahol a horizontot szürke köd borítja. Mindez az enyém. Mind a százötven ekealja. Császári, nem ám póri ekealja. Az összesen hatszázharminc szántó. Vagyis tizennyolcezer-kilencszáz hold.

– Ó pusztulni kész becstelen császárság – szavalta Bonhart gúnyosan. – Bukni kell a birodalomnak, ahol mindenki lop. Önzésben és önszeretetben rejlik a gyöngesége.

– Ebben rejlik hatalma és ereje. – Houvenaghel megint megrázta a pofazacskóit. – Te, Bonhart, összetéveszted a lopást az egyéni vállalkozás tehetségével.

– Igen gyakran – ismerte el a fejvadász közömbösen.

– Hogy is alakul tehát az üzletünk?

– Nem túl korán osztjuk fel az északi földeket? A biztonság kedvéért megvárhatnánk, amíg Nilfgaard megnyeri ezt a háborút, nem?

– A biztonság kedvéért? Ne tréfálj. A háború kimenetele eldőlt. A háborúkat pénzzel nyerik meg. A Császárságnak van, a Nordlingoknak nincs.

Bonhart sokatmondóan köszörülte meg a torkát.

– Ha már pénzről van szó...

– El van intézve. – Houvenaghel az asztalon heverő iratok között keresgélt. – Itt egy százflorinos banki csekk. Itt a kötelezettségek engedményezéséről szóló szerződés, amelynek értelmében a gesói Varnhagenektől felveszem a banditák fejéért járó jutalmat. Írd alá. Köszönöm. Jár neked még jutalék az előadás bevételeiből, de még nincs lezárva a számlázás, a kassza még mindig csilingel. Nagy az érdeklődés, Leo. Tényleg nagy. Itt nálunk az embereket szörnyen kínozza az unalom meg a lehangoltság.

Abbahagyta, ránézett Cirire.

– Őszintén remélem, hogy nem fogsz tévedni ezzel itt. Hogy rendesen fogunk rajta szórakozni... Hogy hajlandó lesz együttműködni a közös haszon érdekében...

– Neki – Bonhart közömbös pillantással mérte végig Cirit – nem lesz ebből semmi haszna. Tudja ezt.

Houvenaghel elégedetlen fintort vágott.

– Nem jó, az ördögbe is, nem jó, hogy tudja! Nem kéne tudnia! Mi van veled, Leo? És ha nem lesz hajlandó szórakoztatni, ha kiderül, hogy rossz szándékkal megmakacsolja magát? Akkor mi lesz?

Bonhart arckifejezése nem változott.

– Akkor – mondta – ráuszítjuk az arénában a szelindekjeidet. Amennyire emlékszem, azok mindig hajlandóak voltak szórakoztatni.

Ciri hosszan elhallgatott, sebesült arcát dörzsölgette.

– Kezdtem érteni – mondta végül. – Kezdtem felfogni, mit akarnak velem csinálni. Koncentráltam, elhatároztam, hogy az első alkalommal megszököm... Kész voltam bármilyen kockázatot vállalni. De nem adtak rá alkalmat. Jól őriztek.

Vysogota hallgatott.

– Lehurcoltak a pincébe. Ott várakoztak annak a kövér Houvenaghelnak a barátai. Újabb eredeti alakok! Honnan van a világon ennyi fura csodabogár, Vysogota?

– Szaporodnak. Természetes kiválasztódás.

Az egyik férfi alacsony, kövérkés volt, inkább félszerzetre, mint emberre hajazott, úgy is viselkedett, mint egy félszerzet: szerényen, csinosan, takarosan, pasztellszínűen. A másik férfi, noha nem volt fiatal, katona módjára öltözködött és viselkedett, kardot hordott, fekete zekéje vállán pedig denevérszárnyú sárkányt ábrázoló ezüstös hímzés csillogott. A nő sovány volt és szőke, orra kissé görbe, ajka keskeny volt. Pisztáciaszínű, erősen kivágott ruha volt rajta, ami nem bizonyult a legjobb ötletnek. A dekoltázs nem mutatott sokat, hacsak nem számítjuk vastag rózsapiros és fehér festékkel borított ráncos, pergamenszáraz bőrét.

– A fényes születésű de Nementh-Uyvar márkiné – mutatta be Houvenaghel. – Declan Ros aep Maelchlad úr, ő birodalmi felsége, a nilfgaardi császár lovascsapatainak tartalékos kapitánya. Pennycuick úr, Claremont polgármestere. Ő meg Leo Bonhart úr, rokonom és régi fegyvertársam.

Bonhart mereven meghajolt.

– Ez tehát az a kis rablólány, akinek ma bennünket kell elszórakoztatnia – szögezte le a tényt a sovány márkiné, Cirire függesztve fakókék szemét. Hangja rekedtes, szexisen vibráló és erősen italos csengésű volt.

– Nemigen szép, mondhatni. De nem rossz a termete... Egész kellemes... testecske.

Ciri felugrott, ellökte a felé nyomakvó kezet, dühtől sápadtan sziszegett, mint a kígyó.

– Ne tessék hozzányúlni – mondta fagyosan Bonhart. – Nem etetni. Nem bántani. Nem vállalom a felelősséget.

– A testecskét – a márkiné megnyalta az ajkát, nem törődött Bonharttal – mindig oda lehet kötni az ágyhoz, akkor jobban hozzá lehet férni. Nem adná el nekem, Bonhart úr? Az én márkimmal kedveljük az efféle testecskéket, Houvenaghel úr viszont a szemünkre hányja, ha elkapjuk az itteni pásztorlánykákat és parasztgyerekeket. A márki amúgy már nem tud gyerekekre vadászni. Nem tud futni az ágyékán támadt fekélyek és kiütések miatt...

– Elég, elég, Matylda – mondta Houvenaghel szelíden, de gyorsan, mivel látta Bonhart arcán a fokozódó undor jelét. – Indulnunk kell már a színházba. Épp most jelentették a polgármester úrnak, hogy Windsor Imbra megérkezett a városba Casadei báró zsoldoscsapatával. Azaz itt az idő.

Bonhart egy kis palackot vett elő a tarsolyából, letörölte az ingujjával az asztalka ónix lapját, egy csomócska fehér port szórt rá. Megrántotta Ciri láncát.

– Tudod, hogy kell ezt használni?

Ciri összeszorította a fogait.

– Szippantsd fel az orrodba. Vagy nyálazd meg az ujjad, és dörzsöld be az ínyedbe.

– Nem!

Bonhart oda sem fordult.

– Vagy magad teszed meg – mondta csöndesen –, vagy én teszem meg, de olyan módon, hogy aki itt van, mind élvezni fogja. Nem csak a szádban és az orrodban van hártya, Patkánylány. Néhány más mulatságos helyen is. Idehívom a segédeket, megmondom nekik, hogy vetkőztessenek le, fogjanak le, és igénybe veszem azokat a mulatságos helyeket.

De Nementh-Uyvar márkiné mély torokhangon nevetett fel, látva, hogyan nyúl Ciri reszkető kézzel a kábítószerért.

– Mulatságos helyek – ismételte meg, és megnyalta az ajkát. – Érdekes ötlet. Egyszer érdemes volna kipróbálni! Ej, ej, leány, óvatosan, ne pazarold a jó kis fiszteket! Hagyj egy kicsit nekem is!

A kábítószer sokkal erősebb volt annál, amelyet a Patkányoknál próbált ki. Pár pillanattal később Cirit vakító eufória fogta el, a tárgyak körvonalai kiélesedtek, a fények és a színek szúrták a szemét, a szagok sértették az orrát, a hangok elviselhetetlenül felerősödtek, és körös-körül minden irreális lett, illékony, mint az álombéli látomások. Ott volt a lépcső, ott voltak a súlyos porrétegtől bűzlő faliszőnyegek és kárpitok, ott volt de Nementh-Uyvar márkiné rekedtes nevetése. Ott volt az udvar, ott voltak a szaporán az arcára hulló esőcsöppek, a még mindig rajta levő nyakörv szorítása. A hatalmas fatornyos épület, és homlokzatán a hatalmas, undorítóan giccses festmény. A festményen kutyák harapdáltak egy szörnyet – nem volt az sárkány, se griff, se sárkánykígyó. Az épület bejárata előtt ott voltak az emberek. Egyikük kiabált és gesztikulált.

– Ez visszataszító! Visszataszító bűn, Houvenaghel úr, hogy ezt a hajdan szent templomot ilyen istentelen, embertelen és undorító eljárásra használják! Az állatok is éreznek, Houvenaghel úr! Nekik is megvan a maguk méltósága! Bűntény, hogy a haszonért egyiket a másikra uszítsák a csőcselék mulatságára!

– Nyugodjék meg, szentéletű férfiú! És ne avatkozzék be az én magánvállalkozásomba! És egyáltalán, ma nem uszítanak egymásra állatokat. Egyetlen állatot sem! Kizárólag embereket!

– Akkor bocsánatot kérek.

Az épületet teletöltötték az amfiteátrumszerűen elhelyezett padsorokban ülő emberek. Középen egy földbe ásott, vastag gerendákkal kibélelt, korláttal körülvett gödör volt, nagyjából harminc láb átmérőjű kerek mélyedés. Tébolyító volt a bűz és a zaj. Ciri megint azt érezte, hogy megrántják a nyakörvénél fogva, valaki megragadta a hóna alatt, valaki előrelökte. Nem is tudta, mikor került a gerendákkal bélelt gödör keményre döngölt homokos aljára.

Az arénába.

A kábítószer első ütése elmúlt, most csak felizgatta, és élesebbé tette az érzékeit. Ciri a fülére nyomta a tenyerét – az amfiteátrum padjait megtöltő sokaság zúgott, búgott, fütyült, a zaj tűrhetetlen volt. Látta, hogy jobb csuklójára és alkarjára szoros bőrvédőt csatoltak. Nem is emlékezett rá, mikor került rá.

Hallotta az ismerős italos hangot, látta a sovány pisztáciaszínű márkinét, a nilfgaardi kapitányt, a pasztellszínű polgármestert, Houvenaghelt és Bonhartot, akik az aréna fölé tornyosuló páholyban foglaltak helyet. Megint a füléhez kapott, mert valaki hirtelen belecsapott egy rézgongba.

– Nézzétek, emberek! Ma az arénában nem farkas van, nem goblin, nem endriág! Ma az arénában a gyilkos Falka van, a Patkányok bandájából! A bejárati pénztárnál lehet fogadni! Ne sajnáljátok a garasokat, emberek! Étel-ital nem mulatság, és ha spórolsz, vesztesz, nem nyersz!

A tömeg rikoltozott és tapsolt. A kábítószer hatott. Ciri felajzottan reszketett, szeme-füle mindent észrevett, minden részletet. Hallotta Houvenaghel röhögését, a márkiné italos nevetését, a polgármester komoly hangját, Bonhart fagyos basszusát, az állatvédő pap ordítását, a nők sikítozását, egy gyerek sírását. Látta a sötét vérfoltokat az arénát körbekerítő deszkákon, a köztük tátongó, ráccsal elzárt büdös lyukat. A korlát fölött az izzadságtól fénylő, állatiasan eltorzult pofákat.

Hirtelen mozgolódás, felemelt hangok, káromkodások. Fegyveresek lökdösik szét a tömeget, majd eltűnnek, fennakadnak a lándzsával felfegyverkezett őrségen. Egyiküket látta már, emlékezett keskeny arcára és a tikkesen reszkető felső ajak fölötti fekete bajuszkájára, amely szénnel megrajzolt vonalra hasonlított.

– Windsor Imbra úr? – Houvenaghel hangja. – Gesóból? A fényes születésű Casadei báró udvarnagya? Üdvözletünk, üdvözletünk a külföldi vendégeknek. Foglaljanak helyet, mindjárt kezdődik az előadás. De ne felejtsenek el, kérem, fizetni a bejáratnál!

– Én nem szórakozásból vagyok itt, Houvenaghel úr! Én szolgálati ügyben járok! Bonhart tudja, miről beszélek!

– Tényleg? Leo! Tudod, miről beszél az udvarnagy úr?

– Csak semmi gúnyolódás! Mi tizenöten vagyunk! Falkáért jöttünk! Adjátok ki nekünk, mert baj lesz!

– Fel nem bírom fogni, mitől vagy izgatott, Imbra – ráncolta össze a szemöldökét Houvenaghel. – De felhívom a figyelmedet rá, nem Gesóban vagyunk, és nem is a ti kényúr bárótok földjén. Ha itt zajongani meg kellemetlenkedni kezdtek, akkor ostorral űzetlek ki benneteket!

– Csak semmi sértegetés, Houvenaghel úr – felelte lecsillapodva Windsor Imbra. – De a törvény velünk van! Az itt jelenlévő Bonhart odaígérte Falkát Casadei báró úrnak. Szavát adta. Tegyen eleget az adott szónak!

– Leo? – Houvenaghel megrázta az arcát. – Tudod, miről beszél ez itt?

– Tudom, és elismerem, igaza van. – Bonhart felállt, hanyagul legyintett. – Nem fogok ellenkezni, nem fogok gondot okozni. Itt a lány, ehol ni, mindenki láthatja. Akinek kedve támad rá, elviheti.

Windsor Imbra megdermedt, az ajka erősebben kezdett remegni.

– Mi van?

– A lány – ismételte meg Bonhart, Houvenaghelre kacsintva – azé, aki hajlandó kivinni az arénából. Élve vagy halva, gusztus és ízlés szerint.

– Mi van?

– Kutyateremtettét, lassan fogytán a türelmem! – Bonhart ügyesen tett úgy, mintha haragudna. – Folyton csak ez a mivan, mivan! Mint egy átkozott verkli! Mi van? Az van, amit csak akarsz! Ahogy kedved tartja, mérgezz meg egy darab húst, és dobd oda neki, mintha farkas lenne. De nem tudom, megzabálja-e. Nem néz ki butának, nem igaz? Nem, Imbra. Aki meg akarja szerezni, annak magának kell megkínlódni vele. Ott, az arénában. Akarod Falkát? Akkor vidd el!

– Úgy tolod az orrom alá ezt a Falkát, mint harcsának a horogra tűzött békát – morogta Windsor Imbra. – Nem bízom benned, Bonhart. Érzem az orromban, hogy ebben a csalétekben vashorog van eldugva!

– Gratulálok annak a vasra érzékeny orrodnak. – Bonhart felállt, elővette a pad alól a Fanóban kapott kardot, kihúzta a hüvelyéből, és ledobta az arénába, olyan ügyesen, hogy a penge függőlegesen fúródott bele a homokba, Ciritől kétlépésnyire. – Nesze, itt a vas. Látható, egyáltalán nincs eldugva. Mert én nem törődöm evvel a lánnyal, aki akarja, vigye el. Ha el tudja fogni.

De Nementh-Uyvar márkiné idegesen felnevetett.

– Ha el tudja fogni! – ismételte meg italos kontraaltján. – Mert most már kardja is van a testecskének. Bravó, Bonhart uram. Visszataszítónak tetszett volna, ha a testecskét védtelenül adta volna zsákmányul ezeknek a latroknak.

– Houvenaghel úr. – Windsor Imbra csípőre tette a kezét, de egy pillantásra sem méltatta az ösztövér arisztokrata nőt. – A maga joghatóságában készül ez a mutatvány, hisz a magáé a teátrum. Mondja meg hát, kinek a regulái és törvényei szerint kell játszadoznunk, a magáéi vagy a Bonhartéi szerint?

– A színháziakéi szerint – röhögött Houvenaghel, hogy a hasa és buldogszerű pofazacskói is beleremegtek. – Mert igaz ugyan, hogy a teátrum az enyém, de mégiscsak a kliens az úr, ő az, aki fizet, akinek igényei vannak! A kliens állítja hát fel a regulákat. Nekünk, kereskedőknek pedig e regulák szerint kell eljárnunk: amit a kliens akar, azt meg kell neki adni.

– Kliens? Mármint ezek az emberek? – Windsor Imbra széles mozdulattal a teli padsorok felé intett. – Ezek az emberek mind azért jöttek ide és fizettek, hogy ezt a csudás látványt csudálják meg?

– Az üzlet az üzlet – válaszolta Houvenaghel. – Ha valamire kereslet van, mért ne adjuk nekik el? Fizetnek az emberek a farkasviadalért? Az endriágok és az aardvarkok küzdelméért? Azért, ha kutyákat uszítanak egy hordóba zárt borzra vagy egy sárkánykígyóra? Min csodálkozol annyira, Imbra? Az embereknek ugyanúgy szükségük van játékokra és heccekre, mint kenyérre, sőt, még inkább, mint kenyérre. Akik idejöttek, azok közül sokan a szájuktól vonták meg a falatot. Nézz csak rájuk, hogy csillog a szemük. Alig tudják kivárni, hogy a hecc megkezdődjék.

– De ha hecc van – tette hozzá Bonhart gonoszul mosolyogva –, a sportnak legalább a látszatát meg kell őrizni. A borz, mielőtt az ebek a hordóból kirángatják, harapni tud a fogacskáival, így sportszerű. A lánynak meg kardja van. Ez is legyen sportszerű. Nem, jó emberek? Igazam van?

A jó emberek összevissza kiabálva, mindazonáltal dübörgő vidámsággal szögezték le, hogy Bonhartnak teljes mértékben igaza van.

– Casadei báró – szólalt meg lassan Windsor Imbra – nem fog örülni, Houvenaghel úr, kezeskedem róla, hogy nem fog örülni. Nem tudom, érdemes-e vele összetűzésbe kerülnie.

– Az üzlet az üzlet – ismételte Houvenaghel, és megrázta a fejét. – Casadei báró jól tudja ezt, egy köteg pénzt vett kölcsönbe tőlem alacsony kamatra, és ha idejön, hogy megint kölcsönkérjen, akkor valahogy elsimítjuk az összetűzésünket. De egy akármilyen külhoni báró úr nem fog beleavatkozni a privát egyéni vállalkozásomba. Itt fogadások köttettek, az emberek belépődíjat fizettek. Ezt a homokot itt az arénában vérnek kell öntöznie.

– Kell? – ordította Windsor Imbra. – Kutyafaszát! Viszket az oldalam, hogy megmutassam nektek, egyáltalán nem kell! Nahát, elmegyek innen, vissza, ahonnan jöttem, vissza se nézek. Ontsátok csak ki így a saját véreteket! Még a gondolatától is undorodom, hogy mulatságára szolgáljak a csőcseléknek!

– Menjen csak! – A tömegből hirtelen kivált egy szeméig szőrös arcú, lóbőr zekés illető. – Menjen csak, ha undorodik. Én nem undorodom annyira. Azt mondták, aki levágja a Patkánylányt, díjat kap. Én jelentkezem, bemegyek az arénába.

– Még mit nem! – kurjantott fel azon nyomban Imbra egyik embere, alacsony, de inas és erős testalkatú férfi. Fésűt nem látott dús haja gubancokban csomósodott össze. – Mi voltunk itt előbb! Igaz, fiúk?

– De még mennyire! – vágta rá a másik, hegyes szakállú, sovány. – Mienk az elsőbbség! Te csak ne légy olyan nagyra a becsületedre, Windsor! Mi van abban, ha a csürhe nézi? Falka ott van az arénában, csak a kezünket kell kinyújtani, és máris vihetjük. A bunkók meg csak meresszék a szemüket, köpünk rá!

– És még csurran-cseppen is nekünk valami készpénz! – nyerítette az élénkvörös doubletbe öltözött harmadik. – Ha sport, legyen sport, nemdebár, Houvenaghel úr? Ha hecc, legyen hecc! Valamely díjról esett itt szó!

Houvenaghel szélesen elmosolyodott, és fejbólintással helyeselt, büszkén és fenségesen rázta meg lelógó orcáit.

– Akkor hogy lesz – érdeklődött a szakállas –, áll a fogadás?

– Egyelőre – nevetett a kereskedő – a harc kimenetelére még nem lehet tenni! Egyelőre három az egyhez áll, hogy egyikőtök sem mer bemenni az elkerített helyre.

– Phuuuu! – ordított fel a Lóbőr. – Én merek! Én készen állok!

– Húzz arrébb, megmondtam! – ordított vissza a Bozont. – Mi voltunk itt előbb, miénk az elsőbbség. Gyerünk, mire várunk?

– Hányan mehetünk be oda a placcra? – A Vörös rántott egyet az övén. – Netán csak egyesével szabad?

– Ó, ti kurafiak! – rikoltotta hirtelen, teljesen váratlanul a pasztellszínű polgármester, termetéhez egyáltalán nem illő bikahangon. – Nem akarnátok esetleg tízesével vele egymagával szembe? Esetleg lovon? Esetleg kocsin? Esetleg nem akarnátok katapultot kikölcsönözni a fegyvertárból, hogy messziről dobálhassatok köveket a lányra? Mi?

– Jó, jó – avatkozott közbe Bonhart, miután valamit gyorsan megtanácskozott Houvenaghellel. – Legyen sport, de legyen belőle valami mulatság is. Ketten jöhettek. Vagyis párosával.

– De a díj – figyelmeztetett Houvenaghel – nem lesz megkettőzve! Ha ketten lesztek, meg kell majd egymással osztozni.

– Hogyhogy párosával? Hogyhogy ketten? – A Bozont heves mozdulattal lerántotta a köpenyét. – Nem szégyellitek magatokat, fiúk? Hisz ez csak egy lány! Fuj! Húzódjatok arrébb. Egyedül megyek be, és kiterítem. Nagy dolog!

– Nekem Falka élve kell! – tiltakozott Windsor Imbra. – Francba a harcolásotokkal meg a párbajaitokkal! Én nem megyek bele a Bonhart-féle heccbe, én a lányt akarom! Élve! Menjetek be ketten, te meg Stavro. És rángassátok ki onnan.

– Nekem – ismételte meg Stavro, a szakállas – megalázó kettesben rámenni erre a girhesre.

– A báró florinokkal édesíti meg a megaláztatásodat. De csak ha életben hagyod!

– Vagyis a báró fösvény – röhögött Houvenaghel reszkető pocakkal és pofazacskókkal. – És nincs benne egy szemernyi sportszellem se. Meg szándék sem, hogy másokat rendesen megfizessen! Én viszont támogatom a sportot. És a jelenlevőknek járó díjat megemelem. Aki egymagában bemegy az arénába, és egyedül, saját lábán kijön onnan, ezzel a saját kezemmel, ebből a tarsolyból nem húsz, hanem harminc florint fizetek neki.

– Na, akkor mire várunk? – ordította Stavro. – Én megyek elsőnek!

– Szabadjon már! – rikkantotta megint a kis polgármester. – A lánynak csak vékony lenvászon van a hátán! Húzd le te is a páncélingedet, katona! Ez sport!

– Dögvész rátok! – Stavro letépte magáról vassal kivert kaftánját, majd az ingét is lehúzta a fején át, fölfedve sovány, páviánszerűen szőrös vállát és mellkasát. – Dögvész rátok, nagyságos urak, meg a szaros sportotokra is! Így megyek be, pucér testtel! Nesztek! A gatyámat is levegyem?

– Az alsógatyád is vedd le! – kiáltotta szexis rekedtséggel de Nementh-Uyvar márkiné. – Kiderül, nem csak a pofázáshoz vagy-e férfi!

Az övig meztelen Stavro zajos tapssal kísérve megragadta a fegyverét, rálépett a deszkakorlátra, figyelmesen nézte Cirit. Ciri keresztbe tette a mellén a karját. Egy lépést sem tett a homokba fúródott kard felé. Stavro megtorpant.

– Ne csináld – mondta nagyon halkan Ciri. – Ne kényszeríts... Nem hagyom, hogy hozzám nyúlj.

– Ne vedd rossz néven, te lány. – Stavro átugrotta a korlátot. – Nincs veled semmi bajom. De az üzlet az üzlet...

Nem fejezte be, mert Ciri már mellette volt, a Fecske már a kezében volt – gondolatban már így nevezte a törpök gwyhyrjét. A legegyszerűbb, már-már gyerekes kitörést csinálta meg, a „három kis lépés” nevű cselvágást – de Stavro lépre ment. Hátrált egy lépést, és ösztönösen fölemelte a kardját, de ekkor már kényre-kedvre ki volt a lánynak szolgáltatva: miután elugrott, hátával az arénát körülvevő deszkakorlátnak támaszkodott, a Fecske éle pedig az orra hegyétől egy hüvelyknyire volt.

– Ennek a trükknek a neve – magyarázta Bonhart a márkinének, túlkiabálva a rikoltásokat és bravózásokat – „három kis lépés, megtévesztés és harmadvágás”. Olcsó fogás, valami rafináltabbat vártam a lánytól. De el kell ismerni: ha úgy akarta volna, a fickó már nem élne.

– Öld meg! Öld! – kiabálták a nézők, Houvenaghel és Pennycuick polgármester pedig felmutatta lefelé fordított hüvelykujját. Stavro arcából kiszállt a vér, csúnyán megmutatkoztak pattanásai és himlőhelyei.

– Mondtam neked, ne kényszeríts – sziszegte Ciri. – Nem akarlak megölni! De nem hagyom, hogy hozzám érj. Menj vissza, ahonnan jöttél.

A lány hátralépett, megfordult, leeresztette a kardját, és felnézett a páholy irányába.

– Szórakoztok rajtam? – kiáltotta meg-megtörő hangon. – Harcra akartok kényszeríteni? Gyilkolásra? Nem kényszeríthettek! Nem fogok harcolni!

– Hallottad, Imbra? – szólalt meg a csöndben Bonhart gúnyos hangja. – Tiszta haszon! És semmi kockázat! Nem fog harcolni. Tehát ki lehet vinni az arénából, és élve el lehet vinni Casadei bárónak, hogy kedve szerint eljátszadozhassék vele. Tét nélkül el lehet fogni! Puszta kézzel!

Windsor Imbra kiköpött. A még mindig háttal a deszkának támaszkodó Stavro zihált, a kardját szorongatta. Bonhart fölnevetett.

– De én, Imbra, briliánst teszek dió ellenében, hogy ez nem fog nektek sikerülni.

Stavro nagy levegőt vett. Úgy látta, hogy a neki hátat fordító lány meg van zavarodva, nem összpontosít. Forrt a haragtól, szégyentől és gyűlölettől. És nem bírta ki. Támadott. Gyorsan és álnokul.

A közönség nem vette észre az elhajlást és az ellencsapást. Csak azt látta, hogy a Falkára támadó Stavro hirtelen balettszerűen ugrik egyet, majd kevésbé balettszerűen hasra és arcra hull a homokba, és a homokot pillanatok alatt elönti a vér.

– Az ösztön felülkerekedett! – kiabálta túl a tömeget Bonhart. – A reflexek működnek! Na, Houvenaghel? Nem mondtam? Meglátod, a szelindekekre nem lesz szükség!

– Micsoda gyönyörű és jövedelmező látvány! – Houvenaghel hunyorgott az élvezettől.

Stavro az erőfeszítéstől reszkető karjára támaszkodva megrándította a fejét, kiáltott egyet, hörgött, vért hányt, és visszahullott a homokba.

– Hogy hívják ezt a vágást, Bonhart úr? – kérdezte szexis rekedtséggel de Nementh-Uyvar márkiné, és odanyomta a térdét.

– Ez improvizálás volt. – A fejvadász fogai kivillantak, egyáltalán nem nézett a márkinére. – Gyönyörű, alkotó, és úgy is mondhatnám, zsigerelő improvizálás. Hallottam már arról a helyről, ahol ezt az improvizatív bélkiontást tanítják. Fogadok, hogy a mi kisasszonyunk ismeri ezt a helyet. Már tudom, kicsoda ő.

– Ne kényszerítsetek! – ordította Ciri, és a hangjában valódi kísérteties tónus reszketett. – Nem akarom! Értitek? Nem akarom!

– Te pokolbéli ringyó! – A Vörös fürgén átugrotta a korlátot, pillanatok alatt megkerülte az arénát, hogy eltérítse Ciri figyelmét az ellenkező oldalról beugró Bozontról. Bozont mögött a Lóbőr lépett át a korláton.

– Tisztátalan játék! – rikoltotta a játék tisztaságára érzékeny, félszerzet méretű Pennycuick polgármester, és a tömeg vele együtt üvöltött.

– Hárman mennek rá! Tisztátalan játék!

Bonhart nevetett. A márkiné megnyalta a szája szélét, és hevesebben kezdte a lábát váltogatni.

Hármuk terve egyszerű volt: a hátráló leányt a deszkáknak szorítani, majd ketten blokkolják, a harmadik megöli. Nem lett ebből semmi. Egyszerű okból. A leány nem hátrált, hanem támadott.

Balettszerű piruettel csusszant be közéjük, olyan fürgén, hogy alig érintette a homokot. Bozontra röptében csapott le, pontosan a kellő helyre. A nyaki ütőerére. A vágás olyan könnyed volt, hogy nem is veszített ütemet, táncosan fordult ellencselbe, annyira gyorsan, hogy egy csöpp vér sem hullott rá, pedig csaknem ölnyi hosszú sugárban fröccsent ki Bozont nyakából. A mögötte lévő Vörös a lány tarkójára akart vágni, de az álnok csapás a hátralendített penge villámgyors parádjára csendült meg. Ciri ruganyosan megfordult, két kézzel vágott oda, a csapás erejét heves csípőmozdulattal növelte meg. A sötét törppenge borotvaéles volt, szisszenve és cuppanva szelte ketté a Vörös hasát. Amaz felüvöltött, és összegörnyedve a homokra zuhant. Lóbőr odaugrott, a lány torkának irányozta szúrását, ám ő elhajolt, elegánsan megfordult, és a penge középső részével kurtán az arcába vágott, szétzúzta a szemét, az orrát, a száját és az állát.

A közönség harsogott, fütyült, dobogott és üvöltött. De Nementh-Uyvar márkiné mindkét kezét összeszorított combja közé nyomta, nyalogatta csillogó ajkát, és italos, ideges kontraaltján nevetett. A nilfgaardi tartalékos kapitány sápadt volt, mint a hártyapapír. Egy nő megpróbálta fészkelődő gyermeke szemét eltakarni. Egy ősz öregember az első sorban hevesen és hangosan hányt, fejét a térdei közé szorítva.

A Lóbőr zokogott, az arcát fogta, az ujjai közül nyállal és váladékkal kevert vér folyt. A Vörös vergődött, és disznó módra visított. A Bozont már nem kaparta a szívverésének ütemére kiömlő vértől síkos deszkát.

– Segíííccseeeetek! – üvöltötte a Vörös, görcsösen szorongatva a hasából kiomló beleit. – Cimborááák! Segíííííccseeeeetek!

– Phűűű... huuu... phűűű... – köpködött és okádott vért a Lóbőr.

– Öld-meg! Öld-meg! – skandálta a közönség ütemes dobogással. Az okádó öreget lelökdösték a padról, és kirugdosták az előtérbe.

– Briliánst dió ellenében – hangzott a lármában Bonhart gúnyos basszusa –, hogy már senki sem merészkedik bemenni az arénába. Briliánst dió ellenében, Imbra! Mit is mondok: még üres dió ellenében is!

– Meg-öl-ni! – Rikoltozás, dobogás, taps. – Meg-öl-ni!

– Kegyes kisasszony! – kiáltotta Windsor Imbra, odaintve alárendeltjeit. – Engedd meg, hogy kivigyük a sebesülteket! Engedd meg, hogy bemenjünk az arénába, és kivigyük őket, mielőtt elvéreznek és meghalnak! Légy emberséges, kegyes kisasszony!

– Emberséges – ismételte meg Ciri nagy erőfeszítéssel, érezte, hogy csak most kezd benne hatni az adrenalin. Hamar úrrá lett magán egy sorozatnyi betanult lélegzetvétellel.

– Gyertek be, és vigyétek ki őket – mondta. – De fegyver nélkül gyertek be. Legyetek ti is emberségesek. Legalább egyszer.

– Neeeee! – rikoltozta a tömeg, és tovább skandált. – Meg-öl-ni! Meg-öl-ni!

– Aljas barmok! – Ciri táncos mozdulattal fordult meg, tekintetével végigpásztázta a tribünöket és padsorokat. – Semmirekellő disznók! Bitangok! Rühes kurafiak! Vért akartok? Gyertek ide, gyertek le, kóstoljátok és szagoljátok! Nyalogassátok, amíg meg nem alvad! Barmok! Vámpírok!

A márkiné nyögdécselt, remegett, a szemét forgatta, és lágyan Bonharthoz simult, miközben ki sem vette a kezét a combjai közül. Bonhart fintorgott, és eltolta magától, egyáltalán nem igyekezett gyöngéd lenni. A tömeg üvöltött. Valaki egy megkezdett kolbászt hajított az arénába, másvalaki egy csizmát, megint más uborkával célozta meg Cirit. Ő egy kardcsapással szétvágta az uborkát, ezzel még hangosabb ordítozást váltott ki.

Windsor Imbra és emberei fölemelték a Vöröst meg a Lóbőrt. A Vörös sivítozott, amikor megmozdították, a Lóbőr viszont elájult. A Bozont és Stavro már semmilyen életjelet nem adott. Ciri hátrahúzódott, hogy a lehető legtávolabb legyen tőlük, amennyire ez az arénában lehetséges volt. Imbra emberei is igyekeztek távolságot tartani tőle.

Windsor Imbra mozdulatlanul állt. Megvárta, míg kicipelik a sebesülteket és a halottakat. Félig leengedett szempillákkal nézte Cirit, kezét a kard markolatán tartotta, ígérete ellenére nem csatolta le, mielőtt belépett volna az arénába.

– Ne – figyelmeztette a lány, s alig mozgatta az ajkát. – Ne kényszeres. Kérlek.

Imbra sápadt volt. A tömeg dobogott, kiabált és üvöltözött.

– Ne hallgass rá! – Bonhart megint túlkiabálta a lármát. – Ragadd meg a kardod! Ellenkező esetben elterjed a világban, hogy gyáva és beszari vagy! Az Albától a Jarugáig visszhangzik, hogy Windsor Imbra elmenekült egy kiskorú lány elől, farkát behúzva, mint egy korcs kutya!

Imbra pengéje egy hüvelyknyire kihúzódott a hüvelyéből.

– Ne – mondta Ciri.

A penge visszakerült.

– Gyáva! – rikoltotta valaki a tömegből. – Szarevő! Nyúlszívű!

Imbra kővé meredt arccal odament az aréna szélére. Mielőtt megragadta volna a cimborái föntről kinyújtott kezét, még egyszer megfordult.

– Alighanem tudod, mi vár rád, te lány – mondta halkan. – Alighanem már tudod, ki az a Leo Bonhart. Alighanem már tudod, mire képes Leo Bonhart. Mi izgatja fel. Ki leszel lökve az arénába. Gyilkolni fogsz olyan disznó népség és csürhe mulatságára, mint az itteniek. Sőt, még rosszabbakéra is. És ha már az, hogy gyilkolsz, nem fogja őket szórakoztatni, ha Bonhart megunja a tőled várható erőszakot, akkor megöl. Annyi embert ereszt ki az arénába, hogy nem leszel képes a hátadat védeni. Vagy kutyákat ereszt rád. És a kutyák széttépnek, a nézőtéri csőcselék pedig vért szimatol, és bravózik. Te meg a szétázott homokban döglesz meg. Ahogy ma azok, akiket szétdaraboltál. Eszedbe jutnak majd a szavaim.

Különös, de a lány csak most figyelt fel a zománcozott gyűrűvel övezett kicsiny címerpajzsra.

Ágaskodó ezüst egyszarvú fekete alapon.

Egyszarvú.

Ciri lehajtotta a fejét. A kard áttört pengéjét nézte.

Egyszerre nagy csend lett.

– A Nagy Napkorongra – szólalt meg hirtelen az eddig csöndben lévő Declan Ros aep Maelchlad, a nilfgaardi tartalékos kapitány. – Ne. Ne tedd ezt, leány. Ne tuv’en que’ss, luned!

Ciri lassan megfordította tenyerében a Fecskét, a gömbjét megtámasztotta a homokban. Meghajlította a térdét. Jobb kezével a pengét tartva, a ballal a döfést pontosan a saját mellének célozta. A kardhegy egy szempillantás alatt átszúrta a ruháját, már a testét karcolta.

Csak el ne sírjam magam, gondolta Ciri, egyre erősebben a kardra támaszkodva. Csak ne sírjak, nincs miért és mit. Egy erőteljes mozdulat, és túl leszek mindenen... Mindenen...

– Nem vagy rá képes – hallatszott a teljes csöndben Bonhart hangja. – Nem vagy rá képes, vajáklány. Kaer Morhenben megtanítottak gyilkolni, gyilkolsz hát, mint a gép. Ösztönösen. Ahhoz, hogy magadat öld meg, jellem kell, erő, elszántság és bátorság. És erre nem tudtak megtanítani.

– Amint látod, igaza volt – mondta nagy erőfeszítéssel Ciri. – Nem voltam rá képes.

Vysogota hallgatott. A kezében tartotta a nutriabőrt. Mozdulatlanul. Már hosszabb ideje. Kis híján megfeledkezett erről a bőrről, amíg hallgatta.

– Elgyávultam. Gyáva voltam. És megfizettem érte. Úgy, ahogy minden gyáva fizet. Fájdalommal, szégyennel, nyomorúságos megaláztatással. És iszonyú undorral önmagammal szemben.

Vysogota hallgatott.

Ha ezen az éjszakán valaki odalopózott volna a besüppedt zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein keresztül, a gyöngén megvilágított szobában a kemence mellett ülő fehér szakállú öreget meg egy ezüstös hajú leányt láthatott volna. Megfigyelhette volna, hogy mind a ketten hallgatnak, belebámulnak a rubinvörösen izzó parázsba.

De ezt nem láthatta senki. A besüppedt, mohlepte zsúptetejű kunyhó jól el volt rejtve a ködös párában, a végtelen nádasban, a Pereplut mocsárvidékén, ahová senki sem merészkedett behatolni.

Aki ember-vért ont, annak vére ember által ontassék ki.

Mózes 1, 9,6

Sokan vannak, akik élnek, pedig halált érdemelnének, és vannak, akik meghalnak, pedig életet érdemelnének. Nekik mit tudsz adni? Hát akkor ne siess úgy a halálos ítéletekkel. Hiszen még a legbölcsebbek se látják mindennek a végét.

John Ronald Reuel Tolkien,

A Gyűrűk Ura

Budapest, Gondolat, 1981

(Réz Ádám fordítása)

Valóban nagy kevélység és elvakultság kell hozzá, hogy a vérpadról leömlő vért igazságosságnak nevezze valaki.

Corvói Vysogota

Ötödik fejezet

– Mit keres egy vaják az én területemen? – ismételte meg a kérdést Fulko Artevelde riedbrunei prefektus, aki láthatóan türelmetlenkedett már az elhúzódó csönd miatt. – Honnan jön ez a vaják? Hová igyekszik? Mi a célja?

Hát így végződik, ha a jótevőt játsszuk, gondolta Geralt, miközben a prefektus megkérgesedett sebhelyektől éktelenkedő arcát nézte. Így végződik, ha a nemes vajákot játsszuk mocskos erdei emberek csürhéje iránti irgalomból. Így végződik, ha luxusra vágyunk, fogadóbeli éjszakázásra, ahol mindig akad egy spicli. Ilyenek a következményei, ha egy fecsegő versfaragóval utazunk. Hát most itt ülök egy ablak nélküli, cellára hasonlító helyiségben egy kemény, a padlóhoz erősített kihallgatószéken, a szék támláján pedig, és ezt nem lehet nem észrevenni, fogantyúk és bőrszíjak vannak. A kezek lekötésére és a nyak rögzítésére valók. Egyelőre nem használják, de itt vannak.

És a fészkes fenébe, most hogy keveredjek ki ebből a bajból?

Amikor a folyóntúli méhészekkel ötnapi kóborlás után végre kikeveredtek az őserdőből, és megérkeztek a felázott ingoványba, elállt az eső, a szél szétkergette a párát és a nyirkos ködöt, a nap kibukkant a felhők közül. És a napfényben hótól fehérlő hegycsúcsok csillantak meg.

Ahogy a Jaruga-folyó még nem is oly rég egyértelmű választóvonalat, határt jelentett nekik, és ennek az átlépése jól láthatóan azt mutatta, hogy útjukon komolyabb szakasz kezdődik, most még erősebb lett az az érzésük, hogy határvonalhoz közelednek, akadályhoz, ahonnan már csak visszafordulni lehetséges. Mindannyian ezt érezték, élükön Geralttal – nem is lehetett másképp, reggeltől estig az orruk előtt emelkedett délen az útjukat lezáró hatalmas, csipkézett, hótól és jégtől csillogó hegylánc. Az Amell-hegység. És a Gorgonának, az Ördöghegynek még az Amell bérceinél is magasabbra tornyosuló, fenyegetően fenséges, tőrhegyszerű obeliszkje. Erről nem beszélgettek, nem vitáztak, de Geralt érezte, mire gondolnak a többiek. Mert ha az Amell-hegyláncra és a Gorgonára nézett, a délre menetelés folytatásának már magát a gondolatát is kristálytisztán őrültségnek látta.

Szerencsére egyszer csak kiderült, hogy nem kell tovább dél felé menni.

Ezt a hírt az a torzonborz őserdei méhész hozta meg, akinek a kedvéért az utóbbi öt napban a menet fegyveres kíséretét alakították. Az elbűvölő hamadriádok hitvese és apja, aki mellettük úgy nézett ki, mint vadkan a kancák mellett. Az, aki megpróbálta átejteni őket, amikor azt állította, hogy a Caed Dhu-i druidák a Lankára vándoroltak.

Ez egy nappal azután történt, hogy megérkeztek a hangyabolyként nyüzsgő Riedbrune városkába, a folyóntúli méhészek és prémvadászok menetének végcéljához. Ez egy nappal azután történt, hogy búcsút vettek az általuk kísért méhészektől, akiknek már nem volt szükségük a vajákra, ő tehát nem is számított rá, hogy bármelyikükkel még találkozna valamikor. Annál jobban meglepődött.

A méhész ugyanis azzal kezdte, hogy terjedelmes kifejezésekkel mondott köszönetet, és átnyújtott Geraltnak egy zsákocskányi aprópénzt, a vaják keresetét. Elfogadta, közben magán érezte Regis és Cahir kissé gúnyos tekintetét, útjuk során nem egyszer panaszkodott nekik az emberek hálátlanságára, és hangsúlyozta, mennyire értelmetlen, sőt, ostoba dolog az érdekmentes altruizmus.

És most a lelkes méhész szinte kiabálva közölte az újságot: izé, a fagyöngyszedők, illetve a druidák, ott lapulnak, drága vaják úr, izé, a Loc Monduirn-tó menti tölgyesekben, amely tó, izé, harmincöt mérföldnyire van nyugat felé.

Ezeket a híreket a méhész a méz- és viaszbegyűjtő állomáson szerezte egy Riedbrunében lakó rokonától, a rokon viszont egy gyémántkereső ismerősétől kapta az információt. Amikor tehát a méhész értesült a druidákról, lélekszakadva rohant, hogy ezt tudassa. És most szinte sugárzott róla a boldogság, a büszkeség és a fontosság tudata, mint a hazudozókról általában, ha a hazugság véletlenül igaznak bizonyul.

Geraltnak eleinte az volt a szándéka, hogy percnyi habozás nélkül elindul a Loc Monduirnhoz, de a csapat hevesen tiltakozott. Regis és Cahir kijelentette, hogy mivel pénzt kaptak a méhészektől, és olyan városban vannak, ahol mindenféle üzlet van, ki kell egészíteni az élelemkészletüket és a felszerelésüket. És nyilakat kell venni, tette hozzá Milva, mert tőle folyton megkövetelik, hogy legyen vadhús, márpedig nem fog kihegyezett pálcikákkal lövöldözni. Csak egyetlen éjszakát alhasson ágyban a fogadóban, tette hozzá Kökörcsin, és úgy fekhessen ebben az ágyban, hogy előtte megfürdött, és jólesően besörözött.

A druidák, hangoztatták mindannyian kórusban, nem szöknek meg.

– Noha ez abszolúte a körülmények összejátszásának eredménye – tette hozzá különös mosollyal Regis vámpír –, de a csapatunk abszolúte helyes úton van, abszolúte helyes irányba tart. Ezért tehát nyilvánvaló és abszolúte elrendeltetett, hogy megtaláljuk a druidákat, egy vagy kétnapi halasztásnak semmi jelentősége.

– Ami pedig a sietséget illeti – folytatta filozofikusan –, ha az a benyomásunk, hogy az idő szörnyen sürget, ez rendszerint riasztóan jelzi, hogy lassítanunk kell a tempót, óvatosan és kellő meggondolással kell cselekednünk.

Geralt nem ellenkezett és nem veszekedett. A vámpír filozófiájával sem szállt szembe, bár furcsa éjjeli rémálmai inkább sietségre ösztönözték. Annak ellenére, hogy ezeknek a rémálmoknak a történéseit ébredés után nem volt képes visszaidézni.

Szeptember tizenhetedike volt, holdtölte. Az őszi Napéjegyenlőségig hat nap volt hátra.

Milva, Regis és Cahir magára vállalta a bevásárlásnak és a felszerelés kiegészítésének a feladatát. Geraltnak és Kökörcsinnek viszont a felderítést kellett elvégeznie, és Riedbrune városkában nyelvet kellett szereznie.

A Newa-folyó kanyarulatánál fekvő Riedbrune kicsiny városka volt, ha a földsáncokba ásott hegyes oszlopok gyűrűjével körülvett tégla- és faépületek tömegét nézzük. De a sáncok mögötti épülettömeg most csak a város központját alkotta, a népességnek mindössze egytizede lakhatott itt. A kilenctizede viszont a sáncokat körülvevő kunyhók, viskók, fészerek, kalyibák, bódék, sátrak és lakásként szolgáló szekerek zajos tengerében tengődött.

A vaják és a költő ciceronéja a méhész rokona lett, egy fiatal, ravasz és arrogáns fickó, a városi aszfaltbetyár tipikus példánya, aki csatornában született, jó néhány csatornában megfürdött, és jó néhányban szomját is oltotta. A városi lármában, sokadalomban, piszokban és sárban úgy érezte magát az ifjonc, mint pisztráng egy kristálytiszta hegyi csermelyben, és láthatóan megörvendeztette az a lehetőség, hogy végigvezethet valakit visszataszító városában. Nem zavartatta magát azzal, hogy senki semmit sem kérdez tőle, az utcagyerek lelkes felvilágosításba fogott. Elmagyarázta, hogy Riedbrune fontos csomópontja azoknak a nilfgaardi telepeseknek, akik északra vándorolnak a császár által megígért négy ekealja, vagyis szűkén számítva ötszáz hold földre. És ráadásul még tízévi adómentesség is kilátásban volt. Riedbrune ugyanis az Amell-hegységen keresztülhúzódó Dol Newa-völgy torkolatánál fekszik, ez a völgy a Theodula-hágóval köti össze a Lankát és a Folyóntúlt Mag Turgával, Gesóval, Metinnával és Maechttel, azokkal az országokkal, amelyek már régóta a nilfgaardi birodalom fennhatósága alá tartoznak. Riedbrune városa, magyarázta az utcagyerek, a telepesek számára az utolsó helyszín, ahol saját magukon, a némbereiken meg azon kívül, ami a szekerükön van, még valami másra is számíthatnak. Ezért aztán a telepesek többsége elég hosszú időre letáborozik a város mellett, mielőtt lendületet venne az utolsó ugráshoz a Jarugáig és a Jarugán túlra. És sokan közülük, tette hozzá az utcagyerek egy csatornapatrióta büszkeségével, állandóra a városban marad, mert a város az a pláne, kultúra, nem valami falusi, trágyabűzös, isten háta mögötti zug.

Riedbrune városa erősen bűzlött, a trágyától is.

Geralt járt már itt valamikor, évekkel ezelőtt, de nem ismert rá a városra. Túl sok minden változott meg. Azelőtt nem lehetett látni ennyi lovaskatonát fekete páncélban és köpenyben, váll-lapjukon ezüstjelvénnyel. Azelőtt nem hangzott mindenfelől nilfgaardi beszéd. Azelőtt nem volt rögtön a város mellett kőbánya, ahol rongyos, piszkos, lesoványodott és véres alakok törték a sziklát darabokra feketeruhás felügyelők ostorhajszája alatt.

Meglehetősen nagy nilfgaardi sereg állomásozik itt, magyarázta az utcagyerek, de nem állandó jelleggel, csak amikor szünetet tartanak átvonulásukban és a Szabad Lanka szervezet partizánjainak üldözésében. Akkor küldenek majd ide erős nilfgaardi helyőrséget, ha állni fog már a nagy kőerőd a régi kis vár helyén. Az erődöt a kőbányából fejtett kőből építik fel. Akik a követ törik, azok hadifoglyok. Lyriából, Aedirnből, legutóbb Soddenból, Bruggéból, Angrenból. És Temeriából. Itt Riedbrunéban négyszer száz fogoly sínylődik. Jó ötször százan dolgoznak az érclelőhelyeken, az aknákban és műhelyekben Belhaven környékén, és több mint ezren építenek hidakat és egyengetik az utakat a Theodula hágójában.

A városka piacterén Geralt idejében is volt már vérpad, de sokkal szerényebb külsejű. Nem volt rajta ennyi ronda képzettársítást kiváltó berendezés, és az akasztófákon, karókon, villákon és póznákon nem lógott ennyi undort keltő és bomlástól bűzlő dekoráció.

Fulko Artevelde úr a katonai hatóságok által nemrég kinevezett prefektus, magyarázta az utcagyerek, a vérpadra és a rajta díszelgő emberi testrészekre tekintve. Megint Fulko úr adott valakit hóhérkézre. Fulko úrral nem lehet tréfálni, tette hozzá. Szigorú ez az úr.

A gyémántkereső, az utcagyerek ismerőse, akire a fogadóban találtak rá, nem tett jó benyomást Geraltra. Ugyanis abban a reszketős sápadt, félig józan, félig részeg, félig értelmes, majdnem alvajáró állapotban volt, amilyenbe akkor kerül az ember, ha néhány napot és éjszakát folyamatos ivással tölt el. A vajákban szó szerint meghűlt a vér. Úgy látszott, a druidákról szóló szenzációs hírek forrása közönséges delirium tremens volt.

Az ittas gyémántkereső azonban józanul és értelmesen válaszolt a kérdésekre. Kökörcsinnek arra az észrevételére, hogy nem látszik gyémántkeresőnek, szellemesen válaszolt, azt mondta, ha csak egyetlen gyémántot talál, akkor annak fog látszani. Konkrétan és pontosan határozta meg a druidák tartózkodási helyét a Monduirn-tó mellett, minden színezgetés és pufogó, mitikus manír nélkül. Odáig merészkedett, hogy megkérdezze, mit keresnek a druidáknál a jövevények, és miután azok megvető hallgatással válaszoltak, figyelmeztette őket, hogy a druidák tölgyeseibe való behatolás biztos halált jelent, a druidák ugyanis el szokták kapni a behatolókat, berakják őket a Vesszőbabának nevezett figurába, és élve elégetik őket imák, énekek és könyörgések kíséretében. Az alaptalan pletyka és az ostoba babona, mint kiderült, együtt vándorolt a druidákkal, hősiesen lépést tartott velük, egy fél lábbal sem maradt le mögöttük.

A beszélgetést kilenc fekete egyenruhás alabárdos katona szakította félbe, váll-lapjukon a napkorong jelét viselték.

– Maga – kérdezte a katonákat vezető altiszt, tölgyfabotjával a lábát veregetve – a Geraltnak nevezett vaják?

– Igen – válaszolta pillanatnyi töprengés után Geralt. – Magam vagyok az.

– Lesz szíves akkor velünk tartani.

– Honnan a bizonyosság, hogy leszek szíves? Le vagyok tartóztatva?

A katona szűnni nem akaró hallgatással nézett rá, és furcsán nézett, valahogy tiszteletlenül. Kétség sem fért hozzá, hogy a nyolcfőnyi kíséret bátorította erre a nézésre.

– Nem – szólalt meg végül. – Nincs letartóztatva. Nem volt rá parancs, hogy magát le kell tartóztatni. Ha lenne ilyen parancs, másképp kérdezném uraságodat. Egészen másképp.

Geralt elég látványosan megigazította a kardszíját.

– Én meg – mondta fagyosan – másképp válaszolnék.

– Na, na, uraim! – Kökörcsin úgy döntött, közbelép, és olyan arcot vágott, ami az ő elképzelésében egy vérbeli diplomata mosolygása lehetett. – Minek ez a hangnem? Becsületes emberek vagyunk, nincs miért félnünk a hatóságtól, sőt, szívesen segítünk a hatóságnak. Amikor csak alkalom nyílik rá, ez magától értetődik. De ezen a címen a hatóság is tartozik nekünk valamivel, nem igaz, katona úr? Legalább olyan aprósággal, mint azoknak az okoknak a megvilágítása, amelyek miatt korlátozni akarják állampolgári szabadságjogainkat.

– Háború van, uram – felelt a katona, akit egyáltalán nem hozott ki a sodrából a szóáradat. – A szabadságjogok, amint maga a szó is mutatja, békeidőre való dolgok. Az okokat pedig maga a prefektus úr fogja kimerítően megvilágítani. Én parancsokat hajtok végre, nem dolgom vitatkozni.

– Ami igaz, az igaz – ismerte el a vaják, és gyorsan rákacsintott a trubadúrra. – Akkor vezessen a prefektúrára, katona úr. Te meg, Kökörcsin, menj vissza a többiekhez, mondd el, mi történt. Tegyétek, amit kell. Regis már tudni fogja, mit.

– Mit csinál egy vaják a Lankán? Mit keres itt?

A kérdező széles vállú, sötét hajú férfi volt, arcát sebhelyek díszítették, bal szemüregét bőrfedő takarta. Sötét sikátorban ennek a durva arcnak a látványa nem egy torokból válthatta volna ki a rémület jajszavát. És mennyire helytelenül, ha figyelembe vesszük, hogy ez az arc Fulko Arteveldéé volt, a riedbrunei prefektusé, az egész környék törvényes rendjének legmagasabb rangú őrizőjéé.

– Mit keres egy vaják a Lankán? – ismételte meg az egész környék törvényességének legmagasabb rangú őrizője.

Geralt sóhajtott, vállat vont, közömbösnek mutatkozott.

– Hiszen tudja a válaszomat a kérdésére, prefektus úr. Azt, hogy vaják vagyok, kizárólag a folyóntúli méhészektől tudhatta meg, ők fogadtak fel a vándorlásuk védelmére. És mivel vaják vagyok, a Lankán vagy másutt rendszerint kereseti lehetőségek után kutatok. Arra tartok tehát, amerre az engem felfogadó feljebbvalóim küldenek.

– Logikus – bólintott Fulko Artevelde. – Legalábbis látszólag. A méhészektől két napja vált meg. De az a szándéka, hogy folytatja az útját dél felé egy kissé különös csapattal. Milyen célból?

Geralt nem szegte le a tekintetét, állta a prefektus egyetlen szemének égető pillantását.

– Le vagyok tartóztatva?

– Nem. Egyelőre nem.

– Következésképp az utam célja és iránya a magánügyem. Feltételezem.

– Mégis az őszinteséget és a nyílt beszédet javasolnám. Legalább azért, hogy bebizonyítsa, nem érzi magát semmiben bűnösnek, és nem fél sem a törvénytől, sem az azt vigyázó hatóságtól. Megkísérlem megismételni a kérdést: milyen célt táplál az útja, vaják úr?

Geralt rövid ideig gondolkozott.

– Megpróbálok eljutni a druidákhoz, akik valamikor Angrenben tartózkodtak, most pedig valószínűleg erre a vidékre költöztek át. Nem volt nehéz ezt megtudni az általam kísért méhészektől.

– Felfogadta valaki a druidák ellen? Talán a természet védelmezői a kelleténél eggyel több személyt égettek el a Vesszőbabában?

– Mesék, pletykák, babonák, furcsa ez egy felvilágosult embertől. Információ kell a druidáktól, nem a vérük. De valójában, prefektus úr, nekem úgy rémlik, túlságosan is őszinte voltam, hogy bebizonyítsam, nem érzem bűnösnek magam semmiben.

– Nem a maga bűneiről van szó. Legalábbis nem csak róluk. De azt szeretném, ha beszélgetésünkben a kölcsönös jóindulat hangneme kezdene dominálni. A látszat ellenére ugyanis e beszélgetés célja többek között az, hogy megmentse a vaják úr életét meg a társaiét.

– Nagy érdeklődést keltett bennem, prefektus úr – felelte kisvártatva Geralt. – Többek között. Igazán nagy figyelemmel hallgatom a magyarázatát.

– Nem kétlem. Végére érünk a magyarázatnak, csak fokozatosan. Lépésről lépésre. Hallott valaha, vaják úr, a koronatanú intézményéről? Tudja, mi az?

– Tudom. Olyasvalaki, aki, meg akarván úszni a felelősségrevonást, beköpi a cimboráit.

– Kiadós leegyszerűsítés – mondta Fulko Artevelde mosolytalanul –, egyébként jellemző egy Nordlingra. Maguk a műveltségbeli hiányosságokat gyakran álcázzák szarkasztikus vagy karikatúraszerű leegyszerűsítéssel, amit szellemesnek tartanak. Itt, a Lankán, vaják úr, a Birodalom törvényei érvényesek. Pontosabban, itt a Birodalom törvényei lesznek érvényesek, ha az írmagját is kiirtjuk az itt terjedő törvénytelenségeknek. A törvénytelenségek és a banditizmus elfojtására a legjobb módszer kétségtelenül a vérpad, amelyet bizonyára látott a piactéren. De néha beválik a koronatanú intézménye is.

Hatásszünetet tartott. Geralt nem szakította félbe.

– Nem is olyan régen – folytatta a prefektus – sikerült csapdába csalnunk egy fiatalkorú bűnözőkből álló bandát. A banditák ellenállást tanúsítottak, és elpusztultak...

– De nem mind, igaz? – vette a lapot Geralt habozás nélkül, már kissé unni kezdte az egész ékesszólást. – Az egyiket élve fogták el. Kegyelmet ígértek neki, ha koronatanú lesz. Vagyis ha elkezd köpni. És beköpött.

– Miből következtet erre? Volt valamilyen kapcsolata a helyi bűnözők világával? Most vagy azelőtt?

– Nem. Nem volt. Se most, se azelőtt. Ezért aztán bocsásson meg, prefektus úr, de ez az egész ügy vagy totális félreértés, vagy humbug. Vagy ellenem irányuló provokáció. Ez utóbbi esetben azt javasolnám, ne pazaroljuk az időt, és térjünk rá a dolog lényegére.

– Úgy tűnik, szüntelenül azt gondolja, hogy provokáció irányul maga ellen – jegyezte meg a prefektus, összeráncolva sebhely torzította szemöldökét. – Lehet, hogy a bizonykodása ellenére mégis oka volna rá, hogy tartson a törvénytől?

– Nem. Viszont kezdek attól tartani, hogy a bűnözés elleni harcot itt gyorsan, nagyban és kevéssé alaposan folytatják, annak fáradságos eldöntése nélkül: bűnös-e az illető vagy sem. De mit tegyünk, lehet, hogy ez csak egy ostoba Nordlingra jellemző karikatúraszerű leegyszerűsítés. Amely Nordling még mindig nem érti, milyen módon menti meg az életét a riedbrunei prefektus.

Fulko Artevelde egy pillanatig csöndben nézett rá. Aztán tapsolt egyet.

– Bevezetni – parancsolta a belépő katonáknak.

Geralt párszor nagy lélegzetet vett, így nyugtatta meg magát, ugyanis egy bizonyos gondolattól hirtelen gyorsabban kezdett verni a szíve, megemelkedett az adrenalin kiválasztása. Egy pillanattal később megint hevesebben kellett néhányat lélegeznie, sőt – szokatlan módon – az asztal alá rejtett kezével Jelet kellett formálnia. Eredmény viszont – szokatlan módon – semmi. Forróság lepte el. És hidegtől borzongott.

Mert az őrök Cirit lökdösték be a szobába.

– Ó, nézzétek csak – mondta Ciri, rögtön azután, hogy leültették egy székre, és hátrakötötték a kezét, a támla mögé. – Nézzétek csak, mit hozott a cica!

Artevelde kurtán intett. Az egyik őr, nagydarab fickó, arca nem túl eszes gyermekarc, komótosan felemelte a kezét, és arcul csapta Cirit, amitől még a szék is megingott.

– Bocsásson meg nagyságod – mondta az őr engesztelően és meglepően szelíden. – Fiatal még, hát buta. Könnyelmű.

– Angoulême – mondta lassan és nyomatékosan Artevelde. – Megígértem, hogy kihallgatlak. De ez azt jelentette, hogy meg fogom hallgatni a kérdéseimre adott feleleteidet. De az élcelődéseidet nem szándékszom meghallgatni. Meg leszel dorgálva miattuk. Megértetted?

– Igen, bácsi.

Intés. Csattanás. A szék megingott.

– Fiatal ez – dadogta az őr, kezét a csípőjéhez törölte. – Könnyelmű...

A lány pisze orrából – Geralt már látta, hogy ez nem Ciri, és csak csodálkozni tudott a tévedésén – vékony erecskében szivárgott a vér. A lány erősen megszívta az orrát, és vicsorogva mosolygott.

– Angoulême – ismételte meg a prefektus. – Megértettél?

– Igenis, Fulko úr.

– Ki ez, Angoulême?

A lány megint szívott egyet az orrán, lehajtotta a fejét, nagy szemet meresztett Geraltra. Dióbarna, nem zöld. Aztán megrázta kócos, szalmasárga, engedetlen fürtökben szemére hulló sörényét.

– Életemben nem láttam sosem – nyalogatta le az ajkára szivárgó vért. – De tudom, kicsoda. Egyébként már mondtam magának, Fulko úr, most már tudhatja, nem hazudtam. Geraltnak hívják. Vaják. Úgy tíz napja kelt át a Jarugán, és Toussaint felé tart. Stimmel, fehér hajú bácsi?

– Fiatal ez... Könnyelmű... – mondta gyorsan az őr, és némi nyugtalansággal nézett a prefektusra. De Fulko Artevelde csak fintorgott, és a fejét csóválta.

– Te még a vérpadon is bohóckodni fogsz, Angoulême. Jó, haladjunk tovább. Szerinted kivel utazgat ez a Geralt vaják?

– Ezt is mondtam már magának! Egy Kökörcsin nevű szépfiúval, aki trubadúr, és lantot hord magánál. Egy fiatal nővel, akinek kurtára nyírt sötétszőke haja van. A nevét nem tudom. És egy másik férfival, nem tudom, hogy néz ki, a nevét sem említették. Összesen négyen vannak.

Geralt megtámasztotta az állát az ujjaival, érdeklődve nézte a lányt. Angoulême le sem vette róla a szemét.

– Micsoda szemed van – mondta a lány. – Parázs-varázs!

– Tovább, tovább, Angoulême – sürgette fintorogva Fulko úr. – Ki tartozik még ehhez a vajákcsapathoz?

– Senki. Mondtam, hogy négyen vannak. Nincs füled, bácsi?

Intés, csattanás, vér. Az őr a csípőjéhez dörgölte a kezét, ezúttal tartózkodott a fiatalok könnyelműségéről szóló megjegyzéstől.

– Hazudsz, Angoulême – mondta a prefektus. – Hányan vannak, kérdezem ismét?

– Ahogy akarja, Fulko úr. Ahogy akarja. Legyen. Kétszázan vannak. Háromszázan! Hatszázan!

– Prefektus úr. – Geralt gyorsan és hevesen előzte meg az ütésre utasító parancsot. – Hagyjuk ezt, ha lehetséges. Amit mondott, annyira pontos, hogy hazugságról szó sem lehet, inkább tájékozatlan esetleg a lány. De honnan vannak az információi? Ő maga ismerte el, hogy először lát életében. Én is először látom őt. Kezeskedem érte.

– Köszönöm – Artevelde ferde szemmel nézett rá –, hogy segíti a nyomozást. Nagyra becsülöm ezt. Amikor magát kezdem el kihallgatni, számítok rá, hogy hasonlóan beszédesnek fog bizonyulni. Angoulême, hallottad, mit mondott a vaják úr? Beszélj. És ne kelljen nógatni.

– Meg lett mondva – a lány az orrából szivárgó vért nyalogatta –, hogy ha valaki értesíti a hatóságot egy tervezett bűntényről, ha kiadja azt, aki valami latorságot tervez, akkor kegyelemben részesül. Na hát akkor mondom, jó? Tudok egy készülő bűntényről, meg akarok akadályozni egy gonosztettet. Figyelje, amit mondok: a Fülemüle és a hanzája Belhavenben vár erre a vajákra, ott tervezik kinyírni. Egy féltünde bízta meg őket ezzel, egy idegen, az ördög tudja, honnan jött, nem ismeri senki. Mindent elmondott ez a féltünde: kicsoda, hogy néz ki, honnan érkezik, mikor érkezik, miféle csapattal. Figyelmeztetett rá, hogy ez vaják, hogy nem afféle balek, hanem vén róka, hogy ne hősködjenek, kerüljenek a hátába, nyilat bele, vagy legjobb, ha megmérgezik, ha valahol Belhavenben enne vagy inna valamit. Pénzt adott erre a féltünde a Fülemülének. Nagy pénzt. És a munka utánra többet is ígért.

– A munka utánra – jegyezte meg Fulko Artevelde. – Tehát ez a féltünde még mindig Belhavenben van? A Fülemüle bandájával?

– Lehet. Ezt nem tudom. Már több mint két hete, hogy megszöktem a Fülemüle hanzájából.

– Ez lenne tehát az ok, amiért beköpöd őket? – mosolyodott el a vaják. – Személyes elszámolnivaló?

A lány szeme összeszűkült, feldagadt ajka rondán összerándult.

– Mi a szart érdekel téged az én elszámolnivalóm, bácsi! És azzal, hogy köpök, az életedet mentem meg, nem? Illene megköszönni!

– Köszönöm. – Geralt ismét megelőzte az ütésre utasító parancsot. – Mindössze annyit akartam megjegyezni, hogy ha elszámolnivalód van, csökken a szavahihetőséged mint koronatanúnak. Az emberek akkor köpnek, ha menteni akarják a bőrüket és az életüket, de hazudnak, ha bosszút akarnak állni.

– A mi Angoulême-ünknek esélye sincs rá, hogy megmentse az életét – szólt közbe Fulko Artevelde. – De persze menteni akarja a bőrét. Nekem ez abszolút hihető motívum. Nem, Angoulême? Menteni akarod a bőröd, igaz?

A lány összeszorította a száját. És láthatóan elsápadt.

– Banditabátorság – mondta a prefektus megvetően. – És egyúttal a szarháziak bátorsága. Túlerőben támadni, gyöngéket kirabolni, védteleneket megölni, persze. A halállal szembenézni, ó, az már nehezebb. Arra már nem vagytok képesek.

– Majd meglátjuk – mordult fel a lány.

– Meglátjuk – helyeselt komolyan Fulko. – És meghalljuk. A tüdődet fogod kiordítani a vérpadon, Angoulême.

– Kegyelmet ígért.

– És meg is tartom az ígéretem. Ha igaznak bizonyul, amit vallottál.

Angoulême rángatózott a széken, egész karcsú testének mozgásával Geraltra látszott mutatni.

– És ez – kiáltotta – micsoda? Nem az igazság? Tagadja le, hogy vaják és hogy Geralt! Azt mondja itt nekem, hogy nem vagyok szavahihető! Menjen csak el Belhavenbe, lesz ott jobb bizonyíték arra, hogy nem hazudok! Reggel a csatornában találja meg a hulláját. Csak akkor majd azt mondja, hogy nem akadályoztam meg a bűntettet, tehát semmi sem lesz a kegyelemből! Igaz? A kurva életbe, maga csaló! Csaló és kész!

– Ne üssék – mondta Geralt. – Kérem.

Volt a hangjában valami, ami félúton megfékezte a prefektus és az őr kezét. Angoulême megszívta az orrát, átható tekintetet vetett a vajákra.

– Kösz, bácsi – mondta. – De a verés az semmi, verjenek csak. Kiskorom óta vertek, megszoktam. Ha jó akarsz lenni, akkor erősítsd meg, hogy igazat mondok. Tartsák meg a szavukat. Akasszanak föl, a kurva életbe.

– Vigyétek – parancsolta Fulko, egy mozdulattal lecsöndesítve a tiltakozni próbáló Geraltot.

– Már nincs szükségünk rá – magyarázta, amikor magukra maradtak. – Mindent tudok, és megmagyarázom magának. Aztán azt kérem, hogy ezt viszonozza.

– Először is – a vaják hangja fagyos volt – világosítson föl, miről szólt ez a zajos finálé. Az akasztásra vonatkozó furcsa kéréssel a végén. Hiszen a lány mint koronatanú megtette a magáét.

– Még nem.

– Hogyhogy?

– A Fülemülének nevezett Homer Straggen kivételesen veszélyes lator. Kegyetlen és pimasz, agyafúrt és okos, és mellesleg szerencséje is van. Az ő büntetlenségétől mások is kedvet kapnak. Véget kell vetnem ennek. Ezért kötöttem alkut Angoulême-mel. Megígértem, hogy ha az ő vallomásának köszönhetően a Fülemülét elfogjuk, és a bandáját szétverjük, Angoulême-et felakasztjuk.

– Tessék? – A vaják nem győzött csodálkozni. – Így néz ki itt a koronatanú intézménye? A hatósággal való együttműködésért cserébe bitó? És az együttműködés megtagadásáért mi jár?

– Karó. Előtte a szem kivájása és a mell leszaggatása tüzes fogóval.

A vaják egy szót sem szólt.

– Ezt úgy hívják: elrettentő példa – folytatta egy pillanat múlva Fulko Artevelde. – Feltétlenül szükség van rá a banditizmus elleni harcban. Mért szorítja ökölbe a kezét úgy, hogy szinte hallom az ujjpercei ropogását? Talán a humanitárius ölés híve? Maga megengedheti ezt a luxust, hiszen főként olyan lények ellen harcol, akik, bármilyen nevetségesen hangzik is ez, szintén humanitáriusan ölnek. Én nem engedhetem meg magamnak ezt a luxust. Én láttam a Fülemüle és a hozzá hasonlók által kirabolt kereskedőkaravánokat és házakat. Láttam, mit csinálnak az emberekkel, hogy megmutassák a rejtekhelyeiket, vagy megmondják a ládikák és kasszák bűvös jelszavait. Láttam azokat a nőket, akiknél a Fülemüle késsel vizsgálta meg, nem rejtettek-e el értékes holmikat. Láttam azokat az embereket, akikkel még rosszabb dolgokat is műveltek banditamulatságuk kedvéért. Angoulême, akinek a sorsa annyira meghatja, részt vett ilyen szórakozásokban, ez biztos. Elég hosszú ideig volt a bandával. És ha nem lenne ez a tiszta véletlen, ha nem szökött volna el a bandától, akkor senki sem tudott volna a belhaveni csapdáról, maga pedig más módon ismerkedett volna meg vele. Lehet, hogy ő lőtt volna nyilat a maga hátába.

– Nem szeretem a „mi lett volna ha” kifejezést. Ismeretes maga előtt az ok, amiért elszökött a bandától?

– Ebben a kérdésben zavaros a vallomása, és az embereimnek nem akaródzott ebben elmélyedni. De mindenki tudja, hogy a Fülemüle olyan férfi, aki a nőket, hogy úgy mondjam, eredeti természetes szerepükre szorítja vissza. Ha másképp nem megy, ezt a szerepet erővel kényszeríti rá a nőkre. Bizonyára hozzájárultak ehhez nemzedéki konfliktusok is. A Fülemüle érett férfi, Angoulême legutóbbi csapata pedig ugyanolyan kölykökből állt, mint ő. De ezek spekulációk, alapjában véve ez nem érdekel. És magát, ha megengedi a kérdést, miért érdekli annyira? Miért vált ki magából annyira heves érzelmeket első látásra Angoulême?

– Fura kérdés. A lány bejelenti a volt cimborái által valami féltünde utasítására állítólag ellenem tervezett merényletet. A dolog már önmagában is nagyon érdekes, ugyanis semmilyen elévült viszályom sincs semmilyen féltündével. A lány ráadásul azt is tudja, milyen társaságban utazom. Olyan részletekkel, mint hogy a trubadúrt Kökörcsinnek hívják, a nőnek pedig le van vágva a varkocsa. Épp e miatt a varkocs miatt gyanítom, hogy mindez hazugság vagy provokáció. Nem nagy művészet elkapni és kikérdezni valamelyik erdei méhészt azok közül, akikkel az utóbbi héten együtt vándoroltam. És gyorsan megrendezni...

– Elég! – Artevelde öklével az asztalra csapott. – Túlságosan is elrugaszkodott, uram. Ez azt jelenti, hogy úgymond én rendeztem meg itt valamit? És mi célból? Hogy magát becsapjam, lépre csaljam? És kicsoda maga, hogy annyira tart a provokációtól és a lépre csalástól? Akinek nem inge, ne vegye magára, vaják úr. De még mennyire ne!

– Adjon más magyarázatot.

– Nem, maga adjon nekem!

– Sajnálom. Nem rendelkezem mással.

– Sugallhatnék valamit – mosolyodott el rosszindulatúan a prefektus. – De minek? Tegyük a dolgot tisztába. Engem nem érdekel, ki és miért akarja magát holtan látni. Nem izgat, honnan vannak ennek a valakinek magáról ennyire nagyszerű információi, beleértve a frizurák színét és hosszát is. Többet is mondok: megtehettem volna, hogy egyáltalán nem értesítem erről a merényletről, vaják úr. Nyugodtan felhasználhattam volna a csapatát, mint egy Fülemüle elleni, semmit sem sejtő csalétket. Nyomon követem, megvárom, míg a Fülemüle lenyeli a horgot, a zsinórt, a súlyt meg az úszót. És akkor szépen elkapom. Mert róla beszélek, ő a fontos nekem. És hogy maga akkor már fűbe harapott volna? Hát, ez a szükséges rossz, az önköltség!

Elhallgatott. Geralt nem tett megjegyzést.

– Tudja, vaják uram – folytatta egy pillanat múlva a prefektus –, én megesküdtem magamban, ezen a területen a törvény lesz az úr. Mindenáron és bármilyen módon, per fas et nefas. Mert a törvény az nem jogtudományt jelent, nem paragrafusokkal teli vastag könyvet, az nem filozófiai elmélkedést jelent, nem összehordott badarságokat az igazságosságról, nem elkoptatott frázisokat az erkölcsről és az etikáról. A törvény az biztonságos utcákat és utakat jelent. Olyan városi sikátorokat, ahol még napnyugta után is lehet sétálgatni. Olyan fogadókat és kocsmákat, amelyekben ki lehet menni a félreeső helyre úgy, hogy az asztalon hagyjuk a tarsolyunkat, az asztalnál a feleségünket. A törvény azt jelenti, hogy az emberek nyugodtan alhatnak, biztosak lehetnek benne, hogy kakaskukorékolásra, és nem a vörös kakasra ébrednek fel! És azoknak, akik megszegik a törvényt – akasztófát, bárdot, karót és tüzes vasat! Olyan büntetést, amely másokat elriaszt. Azokat, akik megszegik a törvényt, el kell fogni, és meg kell büntetni. Minden lehetséges eszközzel és módszerrel... Ej, vaják! Vajon az arcodon kirajzolódó helytelenítés a célra vagy a módszerekre vonatkozik? Úgy hiszem, a módszerekre! Mert könnyű kritizálni a módszereket, de biztonságos világban szeretnénk élni, nem? Na, felelj!

– Nincs miről beszélnünk.

– Szerintem van.

– Nekem, Fulko úr – mondta nyugodtan Geralt –, még tetszik is a te víziód és a te eszméid szerinti világ.

– Tényleg? A képed pont az ellenkezőjét mutatja.

– A te eszméid szerinti világ pont egy vajáknak való világ. Soha nem fogy el benne a vajáknak való munka. Kódexek, paragrafusok és az igazságosságról összehordott frázisok helyett a te eszméid törvénytelenséget, anarchiát teremtenek, meghozzák a kiskirályok és kényurak önkényét és uralmát, a felsőbbségnek tetszeni akaró karrieristák túlbuzgóságát, a fanatikusok elvakult bosszúállását, a pribékeit; kegyetlenkedéseit, a revansot és a szadista bosszút. A te víziód a rettegés világa, olyan világ, amelyben az emberek félnek kimenni sötétedés után, nem a banditáktól, hanem a törvény erőitől való félelmükben, mert hát a bandák elleni nagy hajtóvadászatok következménye mindig az, hogy a bandák testületileg belépnek a törvény őreinek soraiba. A te víziód a csúszópénz, a zsarolás és a provokáció világa, a koronatanúk és a hamis tanúk világa. A besúgás és a kikényszerített vallomások világa. A feljelentéseké és a feljelentéstől való rettegésé. És elkerülhetetlenül eljön az a nap, amikor a te világodban nem a megfelelő személy mellkasát szaggatják fogóval, amikor valakit ártatlanul akasztanak fel vagy húznak karóba. És az akkor már a bűn világa lesz.

– Röviden – fejezte be – olyan világ, amelyben egy vaják úgy érezné magát, mint hal a vízben.

– Tessék – mondta egy pillanatnyi csendet követően Fulko Artevelde, a szemgödrét eltakaró bőrfedőt nyomkodva. – Idealista! Egy vaják. Egy profi. Egy hivatásos gyilkos. És mégis idealista. És moralista. Veszélyes ez a te szakmádban, vaják. Azt jelzi, hogy kezded kinőni a szakmádat. Egy nap majd eltöprengsz, levágj-e egy strigát: mert hátha az egy ártatlan striga. Mert ez hátha vak bosszú és vak fanatizmus. Nem kívánom neked, hogy erre sor kerüljön. És ha valamikor... ezt sem kívánom neked, de hisz lehetséges, valaki kegyetlenül és szadista módon bánna egy hozzád közeli személlyel, akkor szívesen visszatérnék a beszélgetésünkre, a bűnnel arányos büntetés problematikájára. Ki tudja, akkor is annyira különböznének-e a nézeteink? De ma, itt, most nem lesz ez megfontolás vagy vita tárgya. Ma konkrétumokról fogunk beszélni. És itt te vagy a konkrétum.

Geralt kissé összeráncolta a szemöldökét.

– Habár gúnyosan nyilatkoztál az én módszereimről és a törvény világát érintő víziómról, szolgálni fogod, kedves vajákom, ennek a víziónak a megvalósulását. Megismétlem: én megesküdtem magamban, hogy azok, akik törvényt szegnek, megkapják a magukét. Mind. A legkisebbektől kezdve, akik a piacon meghamisítják a mértéket, azokig, akik valahol útközben elrabolják a hadseregnek szállított íjakat és nyilakat. Rablók, zsebmetszők, tolvajok, brigantik. A Szabad Lanka szervezet nagy lármával szabadságharcosoknak nevezett terroristái. És a Fülemüle. Elsősorban a Fülemüle. A Fülemülének meg kell kapnia a büntetését, bármilyen módon. Minél gyorsabban. Mielőtt amnesztiát hirdetnek, és ő egérutat nyer... Vaják, egy hónapja várok valamire, ami lehetővé teszi, hogy egy lépéssel megelőzzem. Ami lehetővé teszi, hogy én irányítsam őt, hibára kényszerítsem, arra az egyetlen, döntő hibára, amely elveszejti. Mondjam tovább, vagy már kitaláltad?

– Kitaláltam, de azért mondjad.

– Az a titokzatos féltünde, a merénylet állítólagos kezdeményezője és előmozdítója óva intette a Fülemülét a vajáktól, óvatosságot ajánlott, lebeszélte a könnyelműsködésről, a pöffeszkedő arroganciáról és a kérkedésről. Tudom, nem ok nélkül. A figyelmeztetés azonban hasztalannak bizonyul. A Fülemüle hibázik. Megtámadja a figyelmeztetett és védekezni kész vajákot. Megtámadja a vajákot, aki várja a támadást. És ez lesz a Fülemüle nevű rabló végzete. Meg akarok veled állapodni, Geralt. A koronavajákom leszel. Ne szakíts félbe. A megállapodás egyszerű, mindkét fél kötelezi magát, mindkettő tartja magát a kötelezettségéhez. Te kikészíted a Fülemülét. Én viszont cserébe...

Egy pillanatra elhallgatott, ravaszkásan elmosolyodott.

– Nem kérdem, kik vagytok, honnan jöttök, hová tartotok és milyen céllal. Nem kérdem, miért beszél egyikőtök alig észrevehető nilfgaardi akcentussal, miért ódzkodnak a másiktól időnként a kutyák és a lovak. Nem vétetem el a trubadúr Kökörcsintől a feljegyzésekkel teli hengert, nem nézem meg, miről szólnak ezek a feljegyzések. És a császári kémelhárítást csak akkor értesítem rólatok, amikor a Fülemüle már halott lesz, vagy a tömlöcömbe kerül. Sőt, később, minek az a sietség? Kaptok tőlem időt. Meg esélyt.

– Esélyt, mire?

– Hogy Toussaint-ba érjetek. Abba a mókás mesebeli hercegségbe, amelynek a határait még a nilfgaardi kémelhárítás sem meri megsérteni. Aztán viszont sok minden megváltozhat. Amnesztia lesz. Lehet, hogy fegyverszünet lesz a Jarugán túl. Talán még tartós béke is lesz.

A vaják hosszan hallgatott. A prefektus sebhelyes arca mozdulatlan volt, a szeme lángolt.

– Rendben – mondta végül Geralt.

– Alkudozás nélkül? Feltételek nélkül?

– Kettő volna.

– Hogy is lehetne másképp? Figyelek.

– Előbb néhány napra nyugatra kell mennem. A Monduirn-tóhoz. A druidákhoz, ugyanis...

– Bolonddá akarsz tenni? – szakította félbe hevesen Fulko Arte velde. – Meg akarsz vezetni? Miféle nyugatra? Mindenki tudja, merre tart az utad! Köztük a Fülemüle is, aki pont a te útirányodban állítja fel a csapdát. Délen, Belhavenben, ott, ahol a Newa-völgyet keresztezi a Toussaint-ba vezető Sansretour-völgy.

– Ez azt jelenti...

– ...hogy a druidák nem a Loc Monduirnnál vannak. Majd’ egy hónapja már. A Sansretour-völgyön át Toussaint-ba vándoroltak, a mindenféle mókás lények, különcök és csodabogarak iránti vonzalmáról ismeretes Beauclairi Anarietta hercegnő védőszárnya alá. Aki szívesen nyújt az efféléknek menedéket mesebeli országocskájában. De hiszen te tudod ezt, vaják. Ne akarj bolonddá tenni. Ne próbálj engem rászedni!

– Nem próbállak – mondta lassan Geralt. – Szavamat adom, hogy nem próbállak. Holnap indulok Belhavenbe.

– Nem feledkeztél meg esetleg valamiről?

– Nem, nem feledkeztem meg. A másik feltételem: Angoulême-et akarom. Megsürgeted neki az amnesztiát, és kiengeded a sötétzárkából. A koronavajáknak szüksége van a koronatanúdra. Gyerünk, beleegyezel vagy sem?

– Beleegyezem – felelte szinte azonnal Fulko Artevelde. – Nem tehetek mást. Angoulême a tiéd. Mert hisz tudom, csak miatta álltál rá, hogy együttműködj velem.

A szorosan Geralt mellett lovagló vámpír figyelmesen hallgatott, nem szólt közbe. A vaják nem csalódott éles eszében.

– Öten vagyunk, és nem négyen – összegezte gyorsan, amint Geralt befejezte az elbeszélést. – Öten vándorlunk augusztus vége óta, öten keltünk át a Jarugán. És Milva csak a Folyóntúlon vágta le a varkocsait. Úgy egy hete. A te szőke védenced tud Milva hajáról. És nem számolt el ötig. Különös.

– Ez a legkülönösebb ebben az egész különös históriában?

– Korántsem. A legkülönösebb Belhaven. Az a kisváros, ahol állítólag csapdát állítottak. A város messze bent a hegyekben van, a Newa-völgyön és a Theodula-hágón átvezető út mentén...

– Ahová soha nem terveztük, hogy odamegyünk – fejezte be a vaják, megsarkantyúzva a hátra-hátramaradó Keszeget. – Három hete, amikor az a Fülemüle rabló utasítást kapott valami féltündétől, hogy öljön engem meg, Angrenben voltunk, Caed Dhuba tartottunk, mert féltünk az Ysgith mocsárvidékétől. Még azt sem tudtuk, hogy át fogunk kelni a Jarugán. Az ördögbe is, még ma reggel sem tudtuk...

– Tudtuk – szólt közbe a vámpír. – Tudtuk, hogy a druidákat keressük. Ma reggel ugyanúgy, mint három hete. Ez a titokzatos féltünde a druidákhoz vezető úton szervezi meg a csapdát, mert biztos benne, hogy éppen azon az úton fogunk haladni. Ő egyszerűen...

– ...jobban tudja, merre vezet az az út, mint mi. – A vaják viszonozta a közbeszólást. – Honnan tudja?

– Őtőle kell majd ezt megkérdezni. Pont ezért fogadtad el a prefektus ajánlatát, nem igaz?

– Hát persze. Arra számítok, hogy egy kicsit el tudok társalogni azzal a féltünde úrral – mosolygott gonoszkásan Geralt. – De amíg erre sor kerül, nem ötlik fel benned valami magyarázat? Nem kínálkozik fel magától?

A vámpír egy ideig csöndben nézett rá.

– Nem tetszik, amit mondasz, Geralt – mondta végül. – Nem tetszik, amit gondolsz. Ezt a gondolatot nem tartom helyesnek. Elsietve született meg, körültekintés nélkül. Elfogultságból és rosszkedvből.

– Mivel magyarázható ezek szerint...

– Akármivel. – Regis olyan hangon szakította félbe, amilyent Geralt soha nem hallott tőle. – Akármivel, csak nem ezzel. Példának okáért nem veszed-e figyelembe azt a lehetőséget, hogy a szőke védenced egyszerűen hazudik?

– No, no, bácsi! – szólalt meg Angoulême, aki mögöttük haladt a Draakul nevű öszvéren. – Ne vess a szememre hazugságot, ha nem tudod rám bizonyítani!

– Nem vagyok a bácsid, kedves gyermekem.

– Én meg nem vagyok a kedves gyermeked, bácsi!

– Angoulême – fordult meg a nyeregben a vaják. – Hallgass el.

– Ahogy parancsolod. – Angoulême egy pillanat alatt lehiggadt. – Neked szabad parancsolnod. Te szedtél ki a veremből, te téptél ki Fulko úr karmai közül. Rád hallgatok, te vagy most a vezér, a hanza feje...

– Hallgass el, kérlek.

Angoulême morgott valamit az orra alatt, abbahagyta Draakul sürgetését, és hátramaradt, annál is inkább, mivel Regis és Geralt gyorsabbra fogta, utolérték az élen lovagló Kökörcsint, Cahirt és Milvát. A hegyek felé tartottak a Newa-folyó partján, amely fürgén görgette a legutóbbi esőzésektől zavarossá vált sárgásbarna vizét a köveken és szirteken át.

Délen egyre közelibben és egyre fenyegetőbben magasodott fel az Amell-hegység. És a Gorgona, az Ördöghegy tűhegyes orma, amely belemerült az egész égboltot gyorsan elborító felhőkbe.

– Mikor mondod meg nekik? – kérdezte a vámpír, és az élen haladó hármas felé intett.

– Ha letáboroztunk.

Kökörcsin elsőként szólt hozzá, amikor Geralt befejezte az elbeszélést.

– Javíts ki, ha tévedek – mondta. – Ez a lány, Angoulême, akit buzgón és gondatlanul a csapatunkba fogadtál, bűnöző. Hogy megmenthesd a büntetéstől, amire egyébként rászolgált, belementél, hogy együttműködj a nilfgaardiakkal. Hagytad, hogy felbéreljenek. Sőt, nemcsak téged, hanem mindannyiunkat. Mindannyiunknak segítenünk kell a nilfgaardiaknak, hogy elfogjanak vagy megöljenek valami helyi rablót. Röviden: te, Geralt, nilfgaardi zsoldos lettél, fejvadász, bérgyilkos. És mi a segédeiddé léptünk elő... Vagy a famulusaiddá...

– Hihetetlen tehetséged van a leegyszerűsítéshez, Kökörcsin – morogta Cahir. – Tényleg nem fogod fel, miről van szó? Vagy csak magáért a locsogás kedvéért locsogsz?

– Hallgass, nilfgaardi. Geralt?

– Kezdjük azzal – a vaják a tűzbe dobta azt a botocskát, amellyel már hosszabb ideje játszadozott –, hogy abban, amire törekszem, senkinek sem kell segítenie. Egyedül is el tudom intézni. Segédek és famulusok nélkül.

– Vakmerő vagy, bácsi – szólalt meg Angoulême. – De a Fülemüle hanzája húsz meg négy jó legényből áll, ők még egy vajáktól sem ijednek meg oly könnyen, és kard dolgában, még ha igaz volna is, amit a vajákokról fecsegnek, egymagában senki sem bír el két tucattal. Megmentetted az életemet, én hát ugyanazzal fizetek vissza. Figyelmeztetéssel. És segítséggel.

– Mi az ördög az a hanza?

– Aen hanse – magyarázta Cahir – a mi nyelvünkön fegyveres csapat, de olyan, amelyet a barátság köteléke fűz egybe...

– Osztag?

– Ó, ez az. Látom, ez a szó már bekerült az itteni zsargonba...

– A hanza az hanza – szakította félbe Angoulême. – Ahogy nálunk mondják: rablóbanda vagy rablócsapat. Mi a lényeg? Én komolyan figyelmeztetlek. Egyvalakinek esélye sincs az egész hanza ellen. Ráadásul olyannak, aki se a Fülemülét, se egyáltalán senkit Belhavenben vagy a környéken nem ismer, se ellenséget, se barátot vagy szövetségest. Nem ismeri a városba vezető utakat, márpedig sok ilyen út van. Én azt mondom: a vaják egyedül nem boldogul. Nem tudom, mik a szokásaitok, de én nem hagyom magára a vajákot. Ahogy Kökörcsin bácsi mondta, bűnöző létemre buzgón és gondatlanul befogadott a csapatotokba... Mert még mindig börtönbűze van a hajamnak, nem volt hol megmosni... Nem más, mint a vaják vitt ki abból a börtönből a napvilágra. Ezért hálás vagyok neki. Ezért nem hagyom magára. Elvezetem Belhavenbe, a Fülemüléhez és ahhoz a féltündéhez. Vele megyek.

– Én is – mondta rögtön Cahir.

– És én szintúgy! – mondta hevesen Milva.

Kökörcsin a melléhez szorította a kéziratos hengert, amelytől mostanában egy pillanatra sem vált meg. Lehajtotta a fejét. Láthatóan küzdött a gondolataival. És a gondolatok felülkerekedtek.

– Ne meditálj, költő – szólalt meg szelíden Regis. – Hisz nincs miért szégyenkezned. A kardra-késre menő véres harcban való részvételre még nálam is kevésbé vagy alkalmas. Nem tanítottak meg minket, hogyan kell vassal megsebezni felebarátainkat. Ezenkívül... Én ezenkívül...

A vajákra és Milvára emelte csillogó tekintetét.

– Gyáva vagyok – ismerte be kurtán. – Ha nem muszáj, nem akarom többé átélni, amit akkor a kompon és a hídon. Sohasem. Ezért azt kérem, tegyetek ki a Belhavenbe tartó harci csoportból.

– Arró a kompró és a hídró – szólalt meg tompa hangon Milva – a hátadon vonszótá ki, amikó a lábamat eefogta a gyöngeség. Ha heletted valami gyáva lett vóna ott, akkó magamra hagyott vóna, és eemenekűt vóna. De nem vót ott semmiféle gyáva. Viszont ott vótá te, Regis.

– Jól mondtad, néni – mondta nagy meggyőződéssel Angoulême. – Nemigen jöttem rá, miről van szó, de jól mondtad.

– Nem vagyok neked semmiféle néni! – Milva szeme ellenségesen villogott. – Vigyázat, kisasszon! Még eccee így nevezee, möglásd majd!

– Mit látok meg?

– Nyugalom! – vakkant fel élesen a vaják. – Elég ebből, Angoulême! Látom már, mindannyiótokat rendre kell utasítani. Vége a vaktában való vándorlásnak, amerre csak a szemünk ellát, mert hátha van valami ott. Itt az ideje a konkrét cselekvésnek. Torkok elmetszésének. Mert végre van kiét elmetszeni. Akik eddig nem értették meg, fogják fel: végre karnyújtásnyira van egy konkrét ellenség. Egy féltünde, aki a halálunkat akarja, tehát az ellenséges erők ügynöke. Angoulême-nek köszönhetően figyelmeztetve vagyunk, és ahogy mondják, a figyelmeztetés fegyver. El kell fognom azt a féltündét, és ki kell préselnem belőle, kinek a parancsára cselekszik. Megértetted végre, Kökörcsin?

– Úgy rémlik – mondta nyugodtan a költő –, többet értek meg nálad, és jobban. Minden elfogás és kipréselés nélkül is rájöttem, hogy az a titokzatos féltünde Dijkstra parancsára cselekszik, akit a szemem láttára sántítottál meg Thanedden, amikor összezúztad a bokáját. Dijkstra kétségtelenül nilfgaardi kémeknek vél bennünket Vissegerd marsall beszámolója után. És miután elszöktünk a lyriai partizánegységből, Meve királynő alighanem kiegészítette néhány ponttal a bűnlajstromunkat...

– Tévedsz, Kökörcsin – szólt közbe halkan Regis. – Nem Dijkstra. Sem Vissegerd. Sem Meve.

– Akkor kicsoda?

– Minden ítélet és következtetés idő előtti volna.

– Egyetértek – sziszegte a vaják. – Ezért kell az ügyet a helyszínen kivizsgálni. És a következtetéseket a saját tapasztalatainkból levonni.

– Én pedig – makacskodott Kökörcsin – továbbra is úgy vélem, hogy ez buta és kockázatos ötlet. Jól alakult, hogy figyelmeztettek minket a csapdára, hogy tudunk róla. Ha tudjuk, kerüljük el nagy ívben. Várjon csak minket kedvére az a tünde vagy féltünde, mi viszont siessünk az utunkra...

– Nem – szakította félbe a vaják. – Vége a disputának, kedveseim. Vége az anarchiának. Itt az ideje, hogy a mi... hanzánknak... végre vezére legyen.

Mindannyian, Angoulême-et sem kivéve, várakozó hallgatással néztek rá.

– Én, Angoulême és Milva – mondta – Belhavenbe megyünk. Cahir, Regis és Kökörcsin lekanyarodik a Sansretour-völgybe, és Toussaint-ba megy.

– Nem – mondta gyorsan Kökörcsin, erősebben szorítva magához a hengerét. – Semmiképpen. Nem lehet...

– Fogd be. Ez nem disputa. Ez a hanza vezérének parancsa! Toussaint-ba mentek, te, Regis meg Cahir. Ott vártok meg minket.

– Toussaint nekem a halál – jelentette ki egykedvűen a trubadúr. – Ha felismernek Beauclairben, a kastélyban, nekem annyi. El kell mondanom nektek...

– Nem kell – szakította félbe ellentmondást nem tűrően a vaják. – Késő. Kiszállhattál volna, nem akartál. A csapatban maradtál. Hogy megmentsd Cirit. Nem így van?

– De.

– Tehát Regisszel és Cahirral a Sansretour-völgybe mész. Megvártok minket a hegyekben, egyelőre nem lépitek át Toussaint határát. De ha... Ha úgy hozza a szükség, át kell lépnetek a határt. Mert Toussaint-ban vannak valószínűleg a druidák, a Caed Dhu-iak, Regis ismerősei. Ha úgy hozza a szükség, információt szereztek a druidáktól, és Ciriért indultok... magatok.

– Hogyhogy magatok? Úgy számítod...

– Nem számítom úgy, figyelembe veszem a lehetőségeket. Biztos ami biztos alapon. A végső eshetőséget, ha úgy tetszik. Lehet, hogy minden jól megy, és nem kell Toussaint-ban mutatkoznunk. De ha másként alakul... Az a fontos, hogy Toussaint-ig nem mennek utánatok a nilfgaardi üldözők.

– Úgy a, nem mennek – szólt közbe Angoulême. – Furcsa, de Nilfgaard tiszteletben tartja Toussaint határait. Én is ott rejtőztem el egyszer az üldözők elől. De az ottani lovagok sem jobbak a Feketéknél! Választékosak, udvariasan beszélnek, de hamar ragadnak kopját, kardot. És a határon szüntelenül járőröznek. Kóboroknak hívják őket. Nem csapatban lovagolnak, hanem kettesével-hármasával. És eltiporják a csavargókat. Vagyis bennünket. Vaják, a tervedben egyvalamit meg kell változtatni.

– Mit?

– Ha Belhavenbe kell mennünk, és össze kell csapnunk a Fülemülével, te meg Cahir úr jöjjetek velem. Velük meg menjen a néni.

– Aztán miért? – Geralt egy mozdulattal lecsillapította Milvát.

– Ehhez a munkához legények kellenek. Mit pokolkodsz, néni? Tudom, mit beszélek! Ha úgy alakul, talán inkább fenyegetően kell fellépni, mint puszta erővel. És a Fülemüle hanzájából egy sem ijed meg háromtól, ha közöttük egy legényre két némber jut.

– Milva jön velünk. – Geralt ujjával összeszorította a már komolyan feldühödött íjászlány karját. – Milva, nem Cahir. Cahirral nem akarok menni.

– És miért nem? – kérdezte csaknem egyszerre Angoulême és Cahir.

– Csakugyan – mondta lassan Regis. – Miért nem?

– Mert nincs benne bizalmam – jelentette ki kurtán a vaják.

A beálló hallgatás kellemetlen volt, súlyos, majdhogynem ragacsos. Az erdő felől, ahol egy kereskedőkaraván és egy csapatnyi egyéb utazó vert tábort, hangos lárma, kiabálás és énekszó hallatszott.

– Magyarázd meg – szólalt meg végül Cahir.

– Valaki elárult minket – mondta szárazon a vaják. – A prefektussal folytatott beszélgetés és Angoulême beszámolója után ez kétségtelen. És ha alaposan meggondoljuk, arra a következtetésre juthatunk, hogy az áruló köztünk van. És ahhoz, hogy kitaláljuk, ki az, egyáltalán nem kell sokat töprengeni.

– Úgy rémlik – ráncolta össze a szemöldökét Cahir –, arra a gondolatra merészkedtél, hogy az áruló én vagyok.

– Nem titkolom – közölte a vaják fagyosan –, hogy ez a gondolatom támadt, nyilván. Sok minden mutat erre. Sok mindent megmagyarázna. Nagyon sok mindent.

– Geralt – szólalt meg Kökörcsin. – Nem rugaszkodtál el egy picinkét túl messzire?

– Csak beszéljen – biggyesztette le az ajkát Cahir. – Hadd beszéljen. Ne zavartassa magát.

– Az gondolkoztatott el – Geralt tekintetével végigpásztázta a csapatot –, hogyan kerülhetett sor arra az állítólagos számítási hibára. Tudjátok, miről van szó. Arról, hogy öten vagyunk, nem pedig négyen. Arra gondoltunk, valaki egyszerűen tévedett: a titokzatos féltünde, a rabló Fülemüle vagy Angoulême. És ha elvetjük a tévedés verzióját? Akkor a következő verzió vetődik fel: a csapatnak öt tagja van, de a Fülemülének csak négyet kell megölnie. Mert az ötödik a merénylők szövetségese. Olyasvalaki, aki állandóan tájékoztatja őket a csapat mozgásáról. Kezdettől fogva, attól a perctől fogva, amikor a híres halleves elfogyasztása után a csapat megalakult. Sorai közé fogadva egy nilfgaardit. Egy nilfgaardit, akinek el kell fognia Cirit, át kell adnia Emhyr császárnak, mert ettől függ az élete és a további pályafutása...

– Tehát mégsem tévedtem – mondta lassan Cahir. – Mégis áruló vagyok. Aljas, kétszínű besúgó?

– Geralt – szólalt meg ismét Regis. – Elnézést az őszinteségért, de az elméleted lyukas, mint egy régi rosta. És a gondolatod, ezt már mondtam neked, nem tetszik.

– Áruló vagyok – ismételte meg Cahir, mintha nem is hallotta volna a vámpír szavait. – Ahogy azonban megértettem, az árulásomra nincs semmilyen bizonyíték, egyedül a zavaros gyanú meg a vaják feltételezései. Ahogy megértettem, rám hárul ártatlanságom bebizonyításának terhe. Nekem kell bebizonyítanom, hogy nem vagyok tégla. Igen?

– Csak semmi pátosz, nilfgaardi – mordult fel Geralt, Cahir elé állt, és rávillantotta a szemét. – Ha lenne bizonyítékom a bűnödre, nem vesztegetném az időt fecsegéssel, hanem szeletekre vágnálak, mint egy heringet! Ismered a cui bono elvét? Akkor felelj nekem: rajtad kívül kinek van akár a legapróbb oka is arra, hogy eláruljon? Rajtad kívül ki nyerne bármit is az áruláson?

Az arrébb táborozó kereskedőkaraván felől hangos, hosszan tartó durrogás hallatszott. A fekete égbolton vörös-arany, kígyószerű rakéta robbant csillagokká, röppentyűk arany méhraját lőtték ki, mely színpompás esőként hullt alá.

– Nem vagyok tégla – mondta a fiatal nilfgaardi hangosan, erősen. – Sajnos, ezt nem tudom bebizonyítani. De tehetek valami mást. Azt, ami méltó hozzám, amit meg kell tennem, ha megsértenek és megaláznak, ha foltot ejtenek a becsületemen, és a méltóságomba gázolnak.

Olyan gyorsan mozdult, mint a villám, ennek ellenére nem lepte volna meg a vajákot, ha annak nem fájós a térde, ami nehezítette a mozgását. Geraltnak nem sikerült elhajolnia, és a lovaglókesztyűs ököl akkora erővel csapott le az állkapcsára, hogy hátrarepült, és egyenesen a tűzbe zuhant, szikrafelhőt vert fel. Felugrott, de a fájó térde miatt megint túl lassan. Cahir már előtte is termett. A vajáknak ezúttal sem sikerült elhajolnia, az ököl a halántékára zúgott le, színes tűzijáték káprázott a szeme előtt, még a kereskedők által kilődözöttnél is szebb volt. Geralt rondán káromkodott, és rávetette magát Cahirra, átkarolta, és a földre döntötte, a kavicsok között hemperegtek, ököllel csapkodták egymást.

És mindez az égbolton szétspriccelő mesterséges tűz kísérteties, természetellenes fényében.

– Hagyjátok abba! – üvöltötte Kökörcsin. – Hagyjátok abba, francos idióták!

Cahir ügyesen kirúgta Geralt lábát, és amikor az megpróbált felállni, nyitott szájába vágott. Aztán még egyszer, hogy csak úgy puffant. Geralt meggörnyedt, kiegyenesedett, és rúgott, nem találta el Cahir ágyékát, csak a combját sikerült. Megint összekapaszkodtak, hemperegtek, forgolódtak, csapkodták egymást, ahol érték, elvakulva az ütésektől és a szemükbe szóródó portól és homoktól.

És egyszer csak szétváltak, szétgurultak, összegörnyedve és a fejüket védve a rájuk záporozó ütésektől.

Milva leoldotta vastag bőrövét, megragadta a csatjánál fogva, a karja köré tekerte, odaugrott a küzdőkhöz, és teljes erővel csépelni kezdte őket mindenütt, nem sajnálva sem a szíjat, sem a kezét. Az öv surrogott, és száraz csapások zuhantak hol Cahir, hol Geralt kezére, vállára, hátára, karjára. Amikor szétváltak, Milva egyiktől a másikig ugrált, mint a szöcske, továbbra is igazságosan páholva őket, hogy egyikük se kapjon többet vagy kevesebbet a másiknál.

– Ostoba fajankók! – ordította, nagyot csapva Geralt hátára. – Tébolyát bolondok! Majd én mögtanítlak benneteket gondókozni, mind a kettőtöket!

– Elég má? – ordította még hangosabban, rácsapva Cahirnak arra a kezére, amellyel az a fejét védte. – Elmút? Mögnyugodtatok?

– Elég már! – kiáltotta a vaják. – Elég!

– Elég! – visszhangozta összekuporodva Cahir. – Elég már!

– Elég már – mondta a vámpír. – Már tényleg elég, Milva.

Az íjászlány nehezen lélegzett, megtörölte a homlokát a szíjjal körültekert öklével.

– Bravó – szólalt meg Angoulême. – Bravó, néni.

Milva nagy lendülettel megfordult, és a szíjjal teljes erővel a vállára csapott. Angoulême kiáltott egyet, leült, és sírva fakadt.

– Montam vót – lihegett Milva –, hogy ne szólíccs engem így. Montam vót!

– Nem történt semmi! – Kökörcsin kissé remegő hangon nyugtatta meg a szomszédos tábortüzektől odaszaladó kereskedőket és utazókat. – Csak egy kis kölcsönös félreértés. Baráti viszály. Már el is múlt!

A vaják megérintette mozgó fogát a nyelvével, szétköpködte a felrepedt ajkából szivárgó vért. Érezte, hogy hátán és vállán hurkák keletkeztek, hogy szíjjal elpáholt fülei alighanem karfiol méretűre dagadtak. Mellette ügyetlenül tápászkodott fel a földről Cahir, az arcát tapogatta. Csupasz alkarján széles vörös hurkák jelentek meg és dagadtak fel a szemük láttára.

Kénbűzös eső hullott a földre, a tűzijáték hamuja.

Angoulême keservesen zokogott, a vállát nyomogatta. Milva ledobta a szíjat, egy pillanatnyi habozás után melléje térdelt, átölelte, és szó nélkül magához szorította.

– Azt javaslom – szólalt meg fagyos hangon a vámpír –, fogjatok kezet. Azt javaslom, soha, de soha ne hozzátok szóba ezt a dolgot.

Váratlanul kitört és zúgni kezdett a hegyekből lezúduló vihar, úgy rémlett, valamiféle kísérteties üvöltések, kiáltások és jajveszékelések hallatszhattak benne. Az égen száguldó felhők fantasztikus alakot öltöttek. A hold sarlója vérvörös lett.

A lappantyúk mérges kórusára és suhogására ébredtek fel még virradat előtt.

Rögtön napfelkelte után elindultak, a napfényben vakító lángra gyúltak a hegycsúcsokon a hómezők. Jóval azelőtt indultak el, mielőtt a nap felbukkant volna a csúcsok mögül. Egyébként mire előbukkant, az eget felhők takarták el.

Erdős vidéken haladtak, az út egyre magasabbra tartott, amit a fák változásából is sejteni lehetett. Hirtelen elmaradtak a tölgyek és gyertyánok, avarral lepett talajú bükkerdő homályába értek, penész, pókháló és gomba szaga érzett. Rengeteg gomba volt. A nedves nyárvége igazán bő őszi gombatermést hozott. A bükkfák kérgét helyenként egészen benőtték a vargányák, rizikegombák és galócák kalapjai.

A bükkerdő csöndes volt, úgy látszott, az énekesmadarak többsége már délre költözött. Csak ázott varjak károgtak a lombok peremén.

Aztán véget ért a bükk, megjelent a lucfenyő. Gyantaillat terjengett.

Egyre gyakrabban akadtak kopár dombok és hegygerincek, itt érte utol őket a vihar. A Newa-folyó habzó árja sziklákon és zuhatagokon tört meg, vize – az eső dacára – kristálytiszta maradt.

A horizonton tornyosult a Gorgona. Egyre közelebb volt.

A hatalmas hegy éles kiszögelléseiről egész évben jég és hó csúszott le, úgyhogy a Gorgona mindig úgy nézett ki, mintha fehér szalagokkal lenne körülkötözve. Az Ördöghegy csúcsát, mint egy titokzatos menyasszony fejét és nyakát, szüntelenül felhőfátyol vette körül. Néha viszont táncosnő módjára rázta meg a Gorgona fehér öltözetét – a látvány gyönyörű, de halált hozó volt –, a meredek hegyfalakról lavinák indultak el, melyek mindent szétzúztak, ami útjukba akadt, a hegy lábánál elterülő kőhalmokig és még tovább a lejtőn, a Theodula-hágó fölött, a Newa- és a Sansretour-völgy fölött, a fekete hegyi tengerszemek fölött legmagasabban fekvő fenyvesekig.

A nap, amely mindennek dacára át tudott törni a felhőkön, sokkal gyorsabban ment le – egyszerűen elrejtőzött a nyugati hegyek mögött, bíbor-arany fénykörrel tüzesítette meg őket.

Ott éjszakáztak. Felkelt a nap.

És eljött az ideje, hogy szétváljanak.

Alaposan körülburkolta a fejét Milva selyemkendőjével. Felvette Regis kalapját. Újból ellenőrizte, hogy fekszik a sihill a vállán, megvan-e mind a két tőr a csizmáiban.

Mellette Cahir élesítette hosszú nilfgaardi kardját. Angoulême gyapjúpántot kötött a homlokára, Milva ajándékát, egy vadászkést csúsztatott a csizmájába. Az íjászlány és Regis felnyergelte a lovaikat. A vámpír odaadta Angoulême-nek a saját fekete lovát, ő maga Draakul öszvérre ült át.

Készen voltak. Csak egyvalamit kellett még elintézni.

– Gyertek ide, mind.

Odamentek.

– Cahir, Ceallach fia – kezdte el Geralt, miközben igyekezett, hogy ne legyen patetikus. – Hamis gyanúsítással bántottalak meg, és aljas módon viselkedtem veled szemben. Ezennel megkövetlek fejet hajtva, mindenki előtt. Megkövetlek, és arra kérlek, bocsáss meg nekem. Mindannyiótoktól is bocsánatot kérek, mert aljas dolog volt arra késztetni benneteket, hogy nézzétek és hallgassátok végig.

– Cahirra és rátok öntöttem ki a haragomat, a keserűségemet és a sérelmeimet. Melyek onnan erednek, hogy én tudom, ki árult el bennünket. Tudom, ki árulta el és rabolta el Cirit, akit meg akarunk menteni. A haragom onnan ered, hogy olyan személyről van szó, aki egykor nagyon közel állt hozzám.

– Hol vagyunk, mi a szándékunk, merre megyünk és hová tartunk... mindezt a letapogató horgonymágia segítségével derítették ki. A mágia mesternőinek nem túl nehéz messziről kihorgonyozni és megfigyelni egy általuk korábban jól ismert és közeli személyt, akivel hosszan tartó lelki kapcsolatban álltak, ami lenyomat készítését teszi lehetővé. De az a varázslónő és az a varázsló, akikről beszélek, hibát követett el. Leleplezték magukat. Tévedtek a csapat tagjainak megszámolásában, és ez a tévedés árulta el őket. Mondd meg nekik, Regis.

– Geraltnak igaza lehet – mondta lassan Regis. – Mint minden vámpír, láthatatlan vagyok a mágikus víziós szonda és a letapogatás, vagyis a horgonyvarázslat számára. Egy vámpírt analitikus varázslattal lehet nyomon követni, közelről, nem lehetséges azonban egy vámpírt messziről, letapogató varázslattal felfedezni. A letapogató varázslat nem mutatja ki a vámpírt. Ott, ahol vámpír van, a horgony azt feleli, hogy nincs ott senki. Csak egy varázsló tévedhetett így velünk kapcsolatban: négyet tapogatott le ott, ahol lényegében öten vannak, vagyis négy ember és egy vámpír.

– Kihasználjuk a varázslóknak ezt a tévedését – folytatta megint a vaják. – Én, Cahir és Angoulême elmegyünk Belhavenbe, hogy beszéljünk azzal a féltündével, aki gyilkosokat bérel fel ellenünk. Nem azt kérdezzük meg a féltündétől, kinek a parancsára cselekszik, mert azt már tudjuk. Azt kérdezzük meg tőle, hol találhatók azok a varázslók, akiknek a parancsára a féltünde cselekszik. Ha megtudjuk, hol van ez a hely, odamegyünk. És végrehajtjuk a bosszút.

Mind hallgattak.

– Abbahagytuk a napok számlálását, ezért még azt sem vettük észre, hogy már szeptember huszonötödike van. Két napja volt a Napéjegyenlőség éjszakája. Az Equinoctium. Igen, éppen ez volt az az éjszaka, amelyikre gondoltok. Látom a levertségeteket, látom a nézésetekből. Megkaptátok a jelet akkor, azon a borzalmas éjszakán, amikor a mellettünk táborozó kereskedők aquavitával, énekléssel és tűzijátékkal növelték a bátorságukat. Bizonyára kevésbé világosan éreztétek át, mint én és Cahir, de hiszen rájöhettetek. Gyaníthatjátok. És attól félek, helyesen gyanítjátok.

Felkárogtak a kopár hegyhát fölött átrepülő varjak.

– Minden arra mutat, hogy Ciri meghalt. Két éjszakával ezelőtt, az Equinoctium idején lelte halálát. Valahol messze innen, magányosan, egyedül, ellenségek és idegenek között.

– És nekünk csak a bosszú maradt. Véres és kegyetlen bosszú, amiről még száz év múlva is legendák fognak keringeni. Olyan legendák, amelyeket az emberek félnek majd a sötétség beállta után meghallgatni. És azoknak, akik ilyen bűntényt szeretnének ismét elkövetni, megremeg a kezük, ha a bosszúnkra gondolnak. Elrettentő, fenyegető példát nyújtunk! Fulko Artevelde úr módszerével, a bölcs Fulko úréval, aki tudja, hogyan kell elbánni a gazemberekkel és a latrokkal. Az az elrettentő példa, amelyet mi nyújtunk, még őt is elképeszti majd!

– Hozzákezdünk hát, és a poklok segítsenek! Cahir, Angoulême, lóra. Felfelé indulunk a Newa mentén, Belhaven irányában. Kökörcsin, Milva, Regis, induljatok Sansretour felé, Toussaint határához. Nem tévedhettek el, a Gorgona jelzi nektek az utat. A viszontlátásra.

Ciri megsimogatta a fekete macskát, amely a világ összes macskájának szokása szerint visszatért a mocsárban a kunyhóba, mihelyt a szabadság és a kóborlás élvezetét elkoptatta a hideg, az éhség és a kényelmetlenség. Most a lány térdén feküdt, és odatartotta a hátát a keze alá, dorombolása pedig a legnagyobb élvezetről tanúskodott.

Amiről a lány beszélt, a macskát egy csipetnyit sem érdekelte.

– Akkor volt egyetlenegyszer, hogy Geraltról álmodtam – folytatta Ciri. – Azóta, amióta elváltunk Thanedd szigetén, a Sirály-torony óta soha nem láttam őt álmomban. Ezért úgy véltem, meghalt. És hirtelen beúszott ez az álom, olyan, amilyet régen álmodtam, ezekről az álmokról mondta Yennefer, hogy látnokiak, prekogníciósak, hogy vagy a múltat, vagy a jövőt mutatják meg. Az Equinoctium előtti napon volt ez. Egy kisvárosban, a nevére nem emlékszem. Egy pincében, ahová Bonhart bezárt. Azután, hogy megkínzott, és arra kényszerített, hogy bevalljam, ki vagyok.

– Elárultad neki, ki vagy? – emelte fel a fejét Vysogota. – Mindent elmondtál neki?

– A gyávaságomért – nyelt nagyot a lány – megalázottsággal és önmagam megvetésével fizettem meg.

– Beszélj az álmodról.

– Hegyet láttam benne, nagyot, meredeket, csúcsosat, mint egy kőkés. Láttam Geraltot. Hallottam, amit mondott. Pontosan. Minden szót, mintha pont ott lettem volna. Emlékszem, szólni akartam, hogy egyáltalán nem úgy van, hogy az mind nem igaz, hogy borzasztóan tévedett... Hogy mindent összekevert! Hogy hiszen még egyáltalán nem is volt Equinoctium, tehát ha úgy lett volna is, hogy én Equinoctiumkor meghaltam, akkor sem szabad halottnak hirdetnie engem korábban, amikor még élek. És nem szabad megvádolnia Yennefert, és olyan dolgokat mondania róla...

Elhallgatott egy pillanatra, megsimogatta a macskát, nagyot szívott az orrán.

– De nem tudtam egy hangot sem kiejteni. Még lélegzetet venni sem... Mintha fulladoznék. És felébredtem. Az utolsó, amit láttam, amire ebből az álomból emlékszem, az három lovas volt. Geralt és még ketten vágtattak egy vízmosásban, amelynek a falairól zuhatag ömlött le...

Vysogota hallgatott.

Ha valaki sötétedés után odalopózott volna a besüppedt zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktábla résein keresztül, a gyöngén megvilágított szobában látott volna egy fehér szakállú öreget, aki nagy figyelemmel hallgat egy ezüstös hajú lányt, akinek az arcát ronda sebhely torzítja el.

Látott volna egy fekete macskát, amely a lány térdén fekszik, lustán dorombol, simogattatja magát – a szobában randalírozó egerek nagy örömére.

De ezt senki sem láthatta. A besüppedt és mohlepte zsúptetejű kunyhó jól elrejtőzött a ködben, a Pereplut végtelen ingoványában, amelybe senki sem merészkedett be.

Ismeretes, hogy a vaják, ha gyötrelmet, kínszenvedést és halált okoz, akkor similissime élvezetet és kéjérzést tapasztal, amilyet egy istenfélő és normális emberfia csak akkor érez, ha hites házastársával közösködik, ibidem cum eiaculatio. Ebből világosan származik, hogy ebben az anyagban a vaják a természettel ellentétes teremtmény, erkölcstelen és szennyes elkorcsosult lény, a pokol legfeketébb és legbűzösebb fenekéről született, mivelhogy szenvedésből és kínokból nyilvánvalóan csak az ördög meríthet élvezetet.

Anonimus,

Monstrum vagy a vaják leírása

Hatodik fejezet

Letértek a Newa-völgyben húzódó főútvonalról, a hegyeken át vágták le az utat. Olyan gyorsan haladtak, ahogy a keskeny, kanyargós, változatos színű mohával és zuzmóval borított, fantasztikus formájú sziklákhoz simuló ösvény engedte. Útjuk függőleges sziklahasadékok között vezetett, melyekről szalagokra szakadozott zuhatagok és vízesések törtek lefelé. Vízmosásokon és szurdokokon keltek át a szakadékok fölött ide-oda ringó hidacskákon, lent fehér habzással örvénylettek a folyók.

A Gorgona szögletes pengéje már-már a fejük fölött sejlett. Az Ördöghegy csúcsát nem láthatták – beburkolózott az eget eltakaró fellegekbe és ködcsomókba. Az időjárás – ahogy a hegyekben ez lenni szokott – pár óra alatt romlott el, szitálni kezdett az eső, kellemetlenül, alattomosan szitált.

Amikor sötétedni kezdett, mindhárman türelmetlenül, idegesen kezdtek széjjelnézni, van-e a közelben pásztorpajta, romos juhakol vagy legalább egy barlang. Akármi, ami éjjel védelmet nyújt az égből szemerkélő víz ellen.

– Már biztos elállt – mondta reménykedő hangon Angoulême. – Már csak a pajta tetején levő lyukakból csöpög. Holnap szerencsére már Belhaven közelében leszünk, és a váralján mindig el lehet tölteni az éjszakát valami csűrben vagy fészerben.

– Nem megyünk be a városba?

– Arról, hogy bemenjünk, szó sem lehet. Idegen lovasokra felfigyelnek, és a Fülemülének egy csomó informátora van a városban.

– Azt terveztük, hogy szándékosan besétálunk a kelepcébe...

– Nem – szakította félbe a lány. – Ez a terv rossz. Gyanút kelt, ha együtt vagyunk. A Fülemüle ravasz gazfickó, és már biztosan elterjedt a híre, hogy engem elkaptak. Ha pedig a Fülemülét valami nyugtalanítja, akkor az a féltündéhez is eljut.

– Mit javasolsz tehát?

– Kerüljük meg a várost kelet felől, a Sansretour-völgy bejárata felől. Ott ércbányák vannak. Az egyik bányában van egy ismerőském. Meglátogatjuk. Ki tudja, ha szerencsénk lesz, talán kifizetődik ez a látogatás.

– Beszélnél világosabban?

– Holnap elmondom. A bányában. Hogy ne kiabáljam el.

Cahir nyírfagallyakat dobott a tűzre. Egész nap esett, másfajta fával nem lehetett volna tüzet gyújtani. De a nyírfa, bár nedves volt, csak sercegett egy kicsit, és rögtön nagy kékes lángnyelvekkel lobbant fel.

– Hová való vagy, Angoulême?

– Cintrába, vaják. Ez az ország a tengerparton van, a Jaruga torkolatánál...

– Tudom, hol van Cintra.

– Akkor minek kérded, ha annyit tudsz? Ennyire érdekel?

– Mondjuk, hogy egy kicsit.

Hallgattak. Ropogott a tűz.

– Anyám – szólalt meg végül Angoulême, a tűzbe bámulva – cintrai nemesasszony volt, méghozzá előkelő nemzetségből való. Ennek a nemzetségnek tengeri macska volt a címerében, meg is mutatnám, mert volt egy kis medalionom az anyám után azzal a koszos macskájukkal, de kockán elvesztettem... De ez a nemzetség, tengeri kutya szarja össze őket, kitagadott, mert az anyám valószínűleg valami paraszttal állt össze, talán egy lovászfiúval, én meg fattyú lettem, szégyen, gyalázat, folt a becsületükön. Elküldték valami távoli rokonokhoz, hogy azok neveljenek fel, bár nekik nem volt a címerükben se macska, se kutya, se más kurvaság, de nem bántak velem rosszul. Iskolába küldtek, végül is keveset vertek... Bár elég gyakran juttatták eszembe, ki vagyok, afféle csalánban fogant fattyú. Anyám talán háromszor vagy négyszer látogatott meg, amikor kicsi voltam. Aztán abbamaradtak a látogatásai. Engem egyébként szart se érdekelt...

– Hogyan kerültél bűnözők közé?

– Úgy kérdezel, mint egy vizsgálóbíró! – röhintette el magát, groteszk fintort vágva. – Bűnözők közé, húúú! Az erény útjáról, hóóó!

Zsörtölődött egy kicsit, a ruhájában kaparászott, elővett valamit, amit a vaják nem látott pontosan.

– A félszemű Fulko – mondta bizonytalanul, miközben hevesen beledörzsölt valamit az ínyébe, és felszippantott az orrába – mégiscsak rendes fickó. Amit elvett, azt elvette, de a port meghagyta. Kérsz egy csipetnyit, vaják?

– Nem. Jobban szeretném, ha te sem használnád.

– Miért nem?

– Mert nem.

– Cahir?

– Nem élek fisztekkel.

– Micsoda szenteskedőkkel akadtam össze – rázta meg a fejét. – Biztos mindjárt elkezdetek erkölcsöt prédikálni, hogy úgymond a portól megvakulok, megsüketülök és megkopaszodok. Hogy fogyatékos gyereket fogok szülni.

– Hagyd ezt abba, Angoulême. És fejezd be az elbeszélést.

A lány hatalmasat tüsszentett.

– Jó, ahogy akarod. Hol is hagytam abba... Aha. Kitört a háború, tudod, Nilfgaarddal, a rokonaim egész vagyonukat elvesztették, ott kellett hagyniuk az otthonukat. Volt három saját gyerekük, én meg teher lettem nekik, így hát beadtak egy otthonba. Valamilyen szentély papjai vezették. Vidám hely volt, mint kiderült. Közönséges örömtanya, bordély, ahogy kell, olyanok részére, akik szeretik a fehérmagvú savanyú gyümölcsöt, világos? A fiatal lánykákat. És a fiatal fiúkat is. Amikor odakerültem, már túl nagyra nőttem, felnőttem, nem volt rám kereslet...

Egészen váratlanul elpirult, még a tűz fényében is látszott.

– Alig volt – tette hozzá összeszorított ajakkal.

– Hány éves voltál akkor?

– Tizenöt. Megismerkedtem ott egy lánnyal és öt fiúval, korombeliekkel és kicsit idősebbekkel. És egykettőre megértettük egymást. Ismertünk holnemvolt legendákat és történeteket... A Bolond Deiről, a Feketeszakállról, a Cassini fivérekről... Kedvünk támadt útra kelni, szabadon csavarogni! Azt mondogattuk egymás között, csak azért, mert itt naponta kétszer enni adnak, bármilyen undormányoknak parancsra minek tartanánk oda a seggünket...

– Fogd vissza a szavaidat, Angoulême. Tudod, ami túl sok, az nem egészséges.

A lány folyamatosan krákogott, a tűzbe köpködött.

– Micsoda szenteskedés! Jó, a tárgyra térek, mert elment a kedvem a beszédtől. Az otthon konyhájában voltak kések, elég volt jól megélesíteni őket egy kövön és megfenni egy szíjon. Egy tölgyfaszék köszörült lábaiból remek karók lettek. Már csak lovakra és pénzre volt szükség, megvártuk tehát, míg jön két bohóc, állandó vendég, apóka, fuj, lehettek úgy negyven körül. Megjöttek, leültek, beboroztak, megvárták, míg a papok rendes szokásuk szerint hozzákötözik a kiválasztott kiskorút egy olyan speciális ravasz kis bútorhoz... De aznap mégsem dugtak!

– Angoulême.

– Jó, jó. Röviden: levágtuk és agyonvertük mind a két vén bohócot, aztán három papot meg egy apródot, ő volt az egyetlen, aki nem menekült el, mert a lovakra vigyázott. A szentély kulcsárját, aki nem akarta a ládika kulcsát ideadni, addig sütögettük lassú tűzön, míg ide nem adta, de meghagytuk az életét, mert kedves öregember volt, mindig előzékeny és jószívű. És kimentünk az országútra rabolni. Különbözően alakult a sorsunk, egyszer fent, egyszer lent, egyszer mi vertünk, egyszer minket vertek. Egyszer teli has, egyszer éhkopp. Hát, az éhkopp gyakoribb volt. Csúszómászóból mindent ettem már az életben, amit csak meg lehetett fogni, bazmeg. És olyanból, ami repül, egyszer még papírsárkányt is ettem, mert lisztből készült csirizzel volt összeragasztva.

Elhallgatott, hevesen összeborzolta szalmaszőke haját.

– Á, ami volt, az volt. Annyit mondok csak neked: azok közül, akik velem együtt szöktek meg az otthonból, nem él már senki. Az utolsó kettőt, Owent és Abelt pár napja fektették ki Fulko úr lovasai. Ábel megadta magát, ahogy én is, de így is felkoncolták, bár a kardját eldobta. Engem megkíméltek. Ne gondold, hogy szívjóságból. Már rá is fektettek egy köpenyre, amikor odarohant egy tiszt, és nem engedte meg, hogy a kedvüket töltsék. Na és a vérpadtól te mentettél meg...

Elhallgatott egy pillanatra.

– Vaják?

– Tessék.

– Én tudom, hogyan kell a hálát leróni. Amint csak a kedved tartja...

– Tessék?

– Megnézem, mi van a lovakkal – mondta gyorsan Cahir, és felállt, a köpenyébe burkolózott. – Járok egy kicsit... a környéken...

A lány tüsszentett, szipákolt, krákogott.

– Egy szót se, Angoulême – előzte meg igazán mérgesen, igazán szégyenkezve, igazán zavarban a vaják. – Egy szót se!

A lány megint krákogott.

– Tényleg nincs hozzám kedved? Egy kicsit se?

– Milvától már megkaptad szíjjal, te taknyos. Ha nem hallgatsz el azonnal, tőlem kapod meg a ráadást.

– Már nem is mondok semmit.

– Illedelmes a kislány.

Az elferdült, megcsavarodott törpefenyőkkel borított lejtőn deszkákkal megjelölt és befedett, gyaloghidakkal, létrákkal és állványokkal összekötött gödrök és mélyedések ásítottak. A gödrökből keresztbe állított oszlopokra rakott hidak emelkedtek ki. Némely hídon kiskocsikat és talicskákat tologató emberek sürgölődtek. A kiskocsik és talicskák tartalmát – első látásra piszkos köves földet – a hidakról egy nagy négyszögletes garatba, illetve deszkákkal kerített garatok egyre kisebb együttesébe öntötték bele. A garatokban állandó zúgással folyt az erdős domboldalról fából készült, alacsony keresztekre támaszkodó csatornák segítségével odavezetett víz. És lefelé hasonló módon, a szakadékba folyt tovább.

Angoulême leszállt a lóról, jelezte, hogy Geralt és Cahir is szálljon le. Lovukat a kerítésnél hagyták, az épületek felé indultak, belesüppedve a szivárgó csatornák és csövek mellett keletkezett sárba.

– Vasércmosás – mondta Angoulême, és a berendezésre mutatott. – Onnan ni, az ércfejtés aknáiból hozzák ki az anyagot, bejuttatják a garatokba, és átmossák a patakból kivett vízzel. Az érc megül a vízgyűjtőkben, onnan emelik ki. Belhaven környékén rengeteg bánya és ércmosó van. Az ércet leviszik a völgybe, Mag Turgba, ott vannak a kemencék és kohók, mert ott több az erdő, és a kiolvasztáshoz fa kell...

– Köszönöm az oktatást – vágott közbe savanyú arccal Geralt. – Láttam már életemben egypár ércbányát, és tudom, mi kell a kiolvasztáshoz. Mikor árulod el végre, milyen céllal jöttünk ide?

– Hogy eltársalogjunk az egyik ismerőskémmel. Egy itteni vájárral. Gyertek utánam. Á, már látom is! Ott ni, az asztalosműhelynél. Gyerünk.

– Ez a törp?

– Igen. Golan Drozdecknek hívják. Ahogy már mondtam...

– Egy itteni vájár. Mondtad. Nem mondtad viszont, miről akarsz vele társalogni.

– Nézzétek meg a csizmátokat.

Geralt és Cahir engedelmesen megnézték a furcsa vöröses színű iszaptól mocskos lábbelijüket.

– Annak a féltündének, akit keresünk – előzte meg a kérdezősködést Angoulême –, amikor a Fülemülével beszélgetett, ugyanilyen vöröske saracska volt a lábszárvédőjén. Sejtitek már?

– Most már igen. És a törp?

– Egyáltalán ne szóljatok hozzá. A beszédet magamra vállalom. Benneteket viszont olyanoknak kell tartania, akik nem beszélnek, csak kaszabolnak. Vágjatok fenyegető képet.

Nem kellett semmi különösebb képet vágniuk. Néhány leselkedő bányász gyorsan elfordult, mások nyitott szájjal bambultak. Akik az útjukba kerültek, sietősen kitértek. Geralt sejtette, miért. Cahir arcán meg a sajátján is még mindig kék foltok, véraláfutások, sebhelyek és duzzanatok látszottak – a verekedés meg Milva páholásának festői nyomai. Olyasvalakiknek néztek ki tehát, akik kedvüket lelik benne, hogy egymást szájon töröljék, és arra sem kell őket hosszan rábeszélni, hogy egy harmadik személyt vágjanak pofán.

Angoulême ismerőskéje, a törp az „Asztalosműhely” feliratú épület előtt állt, és két gyalult deszkából összeütött táblára festett valamit. Meglátta a jövevényeket, lerakta az ecsetet, félretette a festékesbögrét, lopva rájuk nézett. Összemaszatolt szakállától ékes, rideg arcberendezésén hirtelen elképedés rajzolódott ki.

– Angoulême?

– Szevasz, Drozdeck.

– Te vagy az? – A törp eltátotta szakáll lepte száját. – Tényleg te vagy az?

– Nem. Nem én vagyok az. Ez a frissen feltámadt Burján próféta. Tegyél föl még néhány kérdést, Golan. A változatosság kedvéért néhány okosabbat.

– Te csak ne gúnyolódj, Szőke. Már nem reméltem, hogy valaha viszontlátlak. Öt nappal ezelőtt volt itt az Öszvér, azt erősgette, hogy elkaptak és karóba húztak Riedbrunéban. Megesküdött rá, hogy ez igaz!

– Mindennek megvan a maga haszna – vont vállat a lány. – Ha az Öszvér legközelebb pénzt fog kölcsönkérni, és megesküszik rá, hogy megadja, akkor te már tudni fogod, mennyit ér az esküje.

– Tudtam már előbben is – felelte a törp gyors pislogással, az orrát pont úgy mozgatta, ahogy a nyulak szokták. – Én egy lyukas garast sem adnék neki kölcsön, még ha itt helyben szarná magát össze, és a földet harapdálná. De hogy te élsz, és jól vagy, örülök, örülök, hej! Lehet, hogy az is előfordul, hogy megadod, amivel tartozol, he?

– Talán. Ki tudja?

– És kivel vagy, Szőke?

– Jó bajtársakkal.

– Á, duma... És merre vezetnek az istenek?

– Ahogy szoktak, félre. – Angoulême, semmibe véve a vaják villámló pillantását, felszippantott egy csipetnyi fiszteket, a többit az ínyébe dörzsölte. – Egy szívást, Golan?

– Na jó – tartotta oda a törp a tenyerét, felszívta az ajándékba kapott csipetnyi kábítószert az orrába.

– Igazság szerint – folytatta a lány – Belhavenről volna szó. Nem tudod, nem lóg-e most ott a Fülemüle a hanzájával?

Golan Drozdeck bólintott.

– Jobb, ha elkerülöd a Fülemülét, Szőke. Azt mondják, fel van rád dühödve, mint a rozsomák, ha télnek idején fölébresztik.

– Ohohó! És amikor azt a hírt kapta, hogy engem kétlovas fogattal hegyes karóra tűztek, nem enyhült meg a szíve? Nem sajnált? Nem ontott könnyeket, nem taknyozta össze a szakállát?

– De még mennyire nem. Azt mondják, ilyet szólt: „Gyí, Angoulême megkapta, ami már rég kijárt neki: rudat az ülepébe”.

– Tessék, a goromba fráter. A durva parasztpofáját. Fulko prefektus úr úgy mondaná: a társadalom alja. Én meg úgy mondom: a csatorna alja!

– Jobb lesz, Szőke, ha ilyen dolgokat a háta mögött mondasz. És Belhaven felé ne forgolódj, széles ívben kerüld a várost. És ha mégis a városba mennél, jobb álöltözetben...

– Te Golan, ne tanítsd az öreget, hogy kell pökni.

– Hogy is merészelném.

– Na idefigyelj, törp. – Angoulême a csizmáját az asztalosműhely lépcsőjének támasztotta. – Egy kérdést teszek föl neked. Ne siesd el a választ. Előbb jól gondold át.

– Kérdezz.

– Véletlenül nem akadt meg a szemed mostanában egy féltündén? Egy idegenen, nem idevalósin?

Golan Drozdeck nagy levegőt vett, tüsszentett egy kiadósat, beletörölte az orrát a kabátujjába.

– Féltünde, azt mondod. Milyen féltünde?

– Te csak ne tettesd magad ostobának, Drozdeck. Olyan, aki a Fülemülét felbérelte egy bizonyos munkára. Zsíros üzlet. Egy vajákról...

– Vajákról? – nevette el magát Golan Drozdeck, fölemelte a földről a deszkáját. – Ezt jól kifogtad! Érdekes, mi meg itt éppen egy vajákot keresünk, éppen ilyen táblát festünk és akasztunk ki a környéken. Nézd csak: vajákot vennénk fel, jó fizetés, hozzá koszt és kvártély, részletek a Kis Babette ércfejtés vezetőségénél... Hogy írják helyesen: „részletek” vagy „résszletek”?

– Írd úgy, hogy: „a többi”. És minek nektek a bányában vaják?

– Hát csak megkérdezte. Mi másra, mint szörnyekre?

– Milyenekre?

– A hobgoblinokra és a barbegázokra. Szörnyen eluraskodtak az alsó járatokban.

Angoulême Geraltra pillantott, aki egy fejbólintással erősítette meg, hogy tudja, miről van szó. És sokatmondó torokköszörüléssel adta tudtul, hogy érdemes volna visszatérni a témára.

– A témára visszatérve... – A lány rögtön felfogta. – Mit tudsz erről a féltündéről?

– Nem tudok semmiféle féltündéről semmit.

– Mondtam, hogy gondold át jól.

– Azt is tettem. – Golan Drozdeck hirtelen ravasz képet vágott. – És azt gondoltam ki, hogy nem éri meg bármit is tudni erről a dologról.

– Vagyis?

– Vagyis nagy itt a nyugtalanság. Nyugtalan ez a hely, és nyugtalan idők járják. Bandák, nilfgaardiak, a Szabad Lanka partizánjai... És mindenféle idegen elemek, féltündék. Mindegyik ég a vágytól, hogy rosszat cselekedjék...

– Vagyis? – húzta fel az orrát Angoulême.

– Vagyis hogy tartozol nekem pénzzel, Szőke. Ahelyett, hogy megadnád, újabb adósságokat akarsz csinálni. Komoly adósságokat, mert azért, amit kérdezel, kaphatok egy jót a kobakomra, de nem ám puszta kézzel, hanem szekercével. Mi ebben nekem az üzlet? Kifizetődik nekem, ha valamit tudni fogok a féltündéről, he? Kapok valamicskét? Mert ha csak kockázat van, haszon meg semmi...

Geraltnak elege lett. Untatta a beszélgetés, bosszantotta a zsargon és a manír. Villámgyors mozdulattal megragadta a szakállánál fogva a törpöt, megrántotta, és fellökte. Golan Drozdeck nekiütközött a festékesvödörnek, elesett. A vaják odaugrott, térdét nekitámasztotta a törp mellkasának, és megvillantotta kését a szeme előtt.

– Azt nyerheted – hörögte –, hogy megúszod élve. Beszélj.

Úgy tűnt, Golan szeme mindjárt kiugrik a helyéről, és egy kicsit sétálni megy.

– Beszélj – ismételte meg Geralt. – Mondd el, amit tudsz. Ellenkező esetben úgy vágom el a gigádat, hogy hamarabb fulladsz meg, mintsem elvéreznél.

– Rialto... – nyögte ki a törp. – A Rialto bányában...

A Rialto ércfejtés nem sokban különbözött a Kis Babette ércfejtéstől meg a többi bányától, amelyek mellett Angoulême, Geralt és Cahir elhaladt, és amelyek olyan neveket viseltek, mint Őszi Kiáltvány, Óérc, Újérc, Julek Érce, Celesztinka, Közös Ügy és Szerencsés Lyuk. Mindegyikben csak úgy égett a munka, mindegyikben piszkos földet hordtak ki az aknákból és gödrökből, öntöttek át a garatokba, és mosták át a tározókban. Mindegyikben rengeteg jellegzetes vörös sár volt.

A Rialto bánya nagy volt, egy dombtető közelében terült el. A dombtetőt levágták, és így egy feltáróvágat, vagyis egy fedü keletkezett. A voltaképpeni folyató a domboldalban kiásott teraszon volt. Aknák és tárnák nyílásai tátongtak egy függőleges falon, melynek tövében garatok, olvasztók, kádak és más bányaipari borzalmak voltak. Faházak, viskók, fészerek és kéregtetejű kunyhók valóságos települése állt itt.

– Nem ismerek itt senkit – mondta a lány, és a kerítéshez kötötte a lova kantárszárát. – De megpróbálunk szóba állni az intézővel. Geralt, ha lehetséges, ne ragadd rögtön torkon és ne fenyegesd a halefeddel. Először beszélgetünk...

– Ne tanítsd az öreget, hogy kell pökni, Angoulême.

Nem lett idejük beszélgetni. Még arra sem lett idejük, hogy megközelítsék azt az épületet, amelyikben az intézőt sejtették. Azon a terecskén, ahol az ércet rakodták kocsira, egyenesen beleütköztek öt lovasba.

– Ó, a fenébe – mondta Angoulême. – Ó, a fenébe. Nézzétek, mit hozott a cica.

– Miről van szó?

– Ezek a Fülemüle emberei. A sarcot jöttek behajtani. Már észre is vettek, fel is ismertek... A kutyamindenit! Ezt jól kifogtuk...

– Ki tudod magad vágni? – morogta Cahir.

– Ne számítsatok rá.

– Mert?

– Megloptam a Fülemülét, amikor megszöktem a hanzából. Ezt nem bocsátják meg. De megpróbálom... Ti hallgassatok. Tartsátok nyitva a szemeteket, és álljatok készen. Mindenre.

A lovasok közelebb jöttek. Ketten elöl haladtak – egy deresedő hosszú hajú farkasbundás fickó meg egy égimeszelő, aki láthatóan azért növesztett szakállat, hogy eltakarja vele a himlőhelyeket. Közömbösnek mutatták magukat, de Geralt észrevette a tekintetükben a gyűlölet megvillanását, amikor Angoulême-et méregették.

– Szőke.

– Novosad. Yirrel. Üdv. Szép napunk van ma. Csak kár, hogy esik.

A deresedő leszállt, vagy inkább leugrott a nyeregből, erélyesen átvetve a jobb lábát a ló feje fölött. A többiek is leszálltak. A deresedő átadta a Yirrelnek szólított szakállas égimeszelőnek a kantárszárat, majd közelebb jött.

– Tessék – mondta. – A mi fecsegő szarkánk. Úgy látszik, élsz és egészséges vagy.

– És táncos a lábam.

– Nagypofájú taknyos! Azt pletykálták, hogy táncolsz, de karón. Azt pletykálták, hogy elkapott a Félszemű Fulko. Azt pletykálták, hogy daloltál a kínpadon, mint a gerlice, mindent kiadtál, amit csak kérdeztek!

– Azt pletykálták – prüszkölt Angoulême –, hogy az anyád, Novosad, csak négy ezüstöt kért a kliensektől, de nem akart senki kettőnél többet adni.

A rabló megvető arccal a lába elé köpött. Angoulême megint prüszkölt, akár egy kismacska.

– Novosad – mondta pimaszul, csípőre tett kézzel. – Dolgom van a Fülemülével.

– Érdekes. Mert neki is veled.

– Tartsd a pofád, és figyelj, amíg kedvem van dumálni. Két napja, Riedbrunétól egy mérföldnyire én meg a bajtársaim agyonvertük azt a vajákot, akire zsíros üzlet nézett ki. Kapiskálod?

Novosad jelentőségteljesen nézett a cimboráira, aztán feltűrte az ingujját, végigmérte Geraltot és Cahirt.

– Az új bajtársaid – ismételte lassan. – Á, látni a képükön, hogy nem papok. Megölték a vajákot, azt mondod? És hogyan? Tőrrel a hátába? Vagy álmában?

– Ez nem fontos részletkérdés. – Angoulême majomfintort vágott. – Fontos részletkérdés viszont, hogy az illető vaják fűbe harapott. Figyelj ide, Novosad. Se összeveszni nem akarok a Fülemülével, se az útját keresztezni. De az üzlet az üzlet. A féltünde előleget adott nektek a szerződésre, erre nem tartok igényt, ez a ti pénzetek, a költségekért meg a fáradságért. De a második részlet, amit a féltünde a munka elvégzése utánra ígért meg, jog szerint az enyém.

– Jog szerint?

– Így van! – Angoulême nem törődött a szarkasztikus hangnemmel. – Ugyanis mi teljesítettük be a szerződést, mi öltük meg a vajákot, amire bizonyítékot is tudunk mutatni a féltündének. Elveszem hát, ami az enyém, és eltűnök a távoli ködben. A Fülemülével, ahogy mondtam, nem akarok konkurálni, mert a Lanka túl szűk kettőnknek. Ezt mondd meg neki, Novosad.

– Csak ennyit? – Megint az a gonosz szarkazmus.

– És hogy megcsókolhatja – röhögött Angoulême. – Odatarthatod helyettem a seggedet, per procura.

– Jobb ötletre jutottam, mint te – közölte Novosad, és a cimboráira kacsintott. – Eredetiben viszem el neki a seggedet, Angoulême. És Angoulême, megkötözve szállítalak le neki, akkor pedig mindent megbeszél és elintéz veled. És el is rendez. Mindent. A vitát is, hogy kinek jár a pénz Schirrú féltünde szerződéséért. És a kárpótlás azért, amit elloptál. És az is, hogy a Lanka túl szűk nekünk. Minden elintéződik ezen a módon. Nagyban.

– Van egy kis nehézség. – Angoulême leengedte a kezét. – Hogyan akarsz engem elvinni a Fülemüléhez, Novosad?

– Hát így! – nyújtotta ki a bandita a kezét. – Elcsípni!

Geralt villámgyors mozdulattal előrántotta a sihillt, és Novosad orra alá szegezte.

– Nem tanácsolom – morogta.

Novosad elugrott, kihúzta kardját. Yirrel egy szisszenéssel rántotta ki görbe szablyáját a hátán függő hüvelyből. A többiek követték kettejük példáját.

– Nem tanácsolom – ismételte meg a vaják.

Novosad elkáromkodta magát. Végignézett a csapatán. Nem volt erős számtanos, de kijött neki, hogy az öt sokkal több, mint a három.

– Üsd! – ordította, és rávetette magát Geraltra. – Öld!

A vaják egy félfordulattal kerülte ki a csapást, és visszakézből halántékon vágta. Mielőtt még Novosad elzuhant volna, Angoulême kurta lendülettel előrehajolt, kés süvöltött a levegőben, a rohamozó Yirrel megingott, az álla alól meredt ki a csontmarkolat. A rabló elengedte a szablyát, két kézzel tépte ki a kést a nyakából, vér borította el, Angoulême pedig egy ugrással mellbe rúgta, és a földre döntötte. Eközben Geralt a másik banditát csapta le, Cahir levágta a következőt, a nilfgaardi kard hatalmas erejű ütésére a rabló koponyájából dinnyeszelet formájú darab vált le. Az utolsó haramia szökni próbált, felugrott a lovára. Cahir feldobta a kardot, megragadta a pengéjénél fogva, és úgy hajította el, mintha gerely volna, pontosan a két lapockája között találta el a rablót. A ló felnyerített, és fejét rázogatva leült, felállt, topogni kezdett, a vörös sárban vonszolva a kezével a kantárszárba kapaszkodó hullát.

Mindez nem tartott öt szívdobbanásnál tovább.

– Embereeeek! – ordított fel valaki az épületek között. – Embereeek! Segítsééég! Gyilkosság, gyilkosság, gyilkosok!

– Katonákat! Hívjátok a katonákat! – kiáltott egy másik bányász, szétkergette a gyerekeket, akik a világ összes gyerekének örök szokása szerint ki tudja honnan ott termettek, hogy nézelődjenek, és láb alatt legyenek.

– Fusson el valaki a katonákért!

Angoulême fölemelte a kését, megtörülte, és a csizmájába csúsztatta.

– Fusson, csak tessék! – viszonozta a kiáltást, közben körülnézett. – Mi van, földtúrók, vakok vagytok, vagy mi? Ez önvédelem volt! Ránk támadtak a gazfickók! Talán nem ismeritek őket? Kevés rosszat csináltak nektek? Kevés sarcot húztak tőletek?

Nagyot tüsszentett. Aztán leszakította a még reszkető Novosad övéről a tarsolyt, és Yirrel fölé hajolt.

– Angoulême.

– Mi van?

– Hagyd.

– Ugyan mért? Ez zsákmány! Túl sok a pénzed?

– Angoulême...

– Hé, ti – szólalt meg hirtelen egy csengő hang. – Gyertek ide.

A szerszámraktárként szolgáló barakk nyitott ajtajában három férfi állt. Ketten alacsony homlokú és tévedhetetlenül alacsony értelmi képességű, kurtára nyírt hajú vasgyúrók voltak. A harmadik – ő kiáltott oda nekik – szokatlanul magas, sötét hajú, jóképű férfi volt.

– Akaratlanul is kihallgattam az összetűzést megelőző párbeszédet – mondta a férfi. – Nem nagyon akaródzott elhinnem a vaják megölését, arra gondoltam, ez csak pöffeszkedő dicsekvés. Most már másképp gondolom. Gyertek ide, a barakkba.

Angoulême jól hallhatóan vett nagy lélegzetet. A vajákra nézett, és alig észrevehetően bólintott.

A férfi féltünde volt.

Schirrú féltünde magas volt – hat lábnál jóval több. Hosszú sötét haját hátul kötötte össze vállára hulló lófarokban. Kevert véréről nagy mandulaformájú, macskaszerű zöldessárga szeme árulkodott.

– Tehát ti öltétek meg a vajákot – ismételte meg ellenszenves mosollyal. – Megelőzve a Fülemülének nevezett Homer Straggent? Érdekes, érdekes. Egy szóval nektek kell ötven florint fizetnem. A második részletet. Straggen tehát a maga felét ingyen kapta meg. Mert azt aligha feltételezitek, hogy odaadja nektek.

– Hogy én hogyan simítom el ezt a Fülemülével, az már az én dolgom – mondta Angoulême, leült egy ládára, és a lábát lógázta. – A vajákra vonatkozó megállapodás a cselekedetről szólt. És mi hajtottuk végre ezt a cselekedetet. Mi, és nem a Fülemüle. A vaják a föld alatt. Cimborái, mind a hárman, a föld alatt. Eredmény: a szerződés teljesítve.

– Legalábbis ezt állítjátok. Hogyan történt?

Angoulême nem hagyta abba a láblógázást.

– Öreg koromban – közölte szokásos pimasz hangján – megírom az életem történetét. Megírom benne, hogy történt ez, hogy az, és hogy amaz. Addig kell csak türtőztetnie magát, Schirrú úr.

– Ennyire szégyellnek – jegyezte meg fagyosan a félvér. – Tehát ennyire visszataszítóan és fondorlatosan tettétek.

– Zavarja? – szólalt meg Geralt.

Schirrú figyelmesen ránézett.

– Nem – válaszolt egy pillanat múlva. – Ríviai Geralt vaják nem érdemelt jobb sorsot. Naiv volt és ostoba. Ha szebb, becsületesebb, tisztességesebb halála lett volna, akkor legendák születnének róla. De ő nem szolgált rá a legendákra.

– A halál mindig ugyanolyan.

– Nem mindig – rázta meg a fejét a féltünde, még mindig azon igyekezve, hogy kilesse Geraltnak a csuklya árnyékába rejtőző szemét. – Biztosítlak, hogy nem mindig. Gondolom, te mérted rá a halálos csapást.

Geralt nem felelt. Hatalmas kedvet érzett hozzá, hogy megragadja a félvér lófarkát, ledöntse a padlóra, és mindent kipréseljen belőle, amit tud, egyenként verve ki a fogait a kardja markolatával. Visszafogta magát. Az esze azt súgta, hogy az Angoulême által kitalált misztifikáció jobb eredményeket hózhat.

– Ahogy akarjátok – mondta Schirrú, miután hiába várta a választ. – Nem fogok ragaszkodni az események leírásához. Nyilván valahogy nem fűlik a fogatok hozzá, hogy beszéljetek róla, nyilván nemigen van mivel eldicsekednetek. Persze ha a hallgatásotok nem valami egészen másból következik... Például abból, hogy egyáltalán nem történt semmi. Van esetleg valami bizonyítékotok szavaitok igazolására?

– Levágtuk a megölt vaják jobb kezét – felelte szenvtelenül Angoulême. – De később elrabolta és felfalta egy mosómedve.

– Így hát csak ez van. – Geralt lassan kikapcsolta az ingét, és előhúzott egy farkasfejes medaliont. – Ezt hordta a nyakában a vaják.

– Kérem.

Geralt nem habozott sokat. A féltünde a tenyerében méregette a medaliont.

– Most már elhiszem – mondta lassan. – Ebből a csecsebecséből erős mágia sugárzik. Ilyesmije csak vajáknak lehetett.

– És egy vaják – fejezte be Angoulême – nem hagyná, hogy levegyék róla, amíg lélegzik. Vagyis ez döntő bizonyíték. Rakja le hát, uracskám, a zsugát az asztalra.

Schirrú gondosan eltette a medaliont, elővett az ingéből egy papírtekercset, letette az asztalra, és a tenyerével kisimította.

– Engedelmeddel.

Angoulême leugrott a ládáról, odament majomkodva, csípőjét riszálva. Az asztal fölé hajolt. Schirrú pedig villámgyorsan megragadta a hajánál fogva, leszorította az asztal lapjára, és kést szegezett a torkának. A lány még kiáltani sem tudott.

Geraltnak és Cahirnak már a kezében volt a kard. De későn.

A féltünde segédei, az alacsony homlokú vasgyúrók vashorgokat tartottak a kezükben. De nem iparkodtak közelebb jönni.

– Kardokat a padlóra – morogta Schirrú. – Mindketten, kardokat a padlóra. Másként kiszélesítem ennek a lotyónak a mosolyát.

– Ne hallgass... – kezdett bele Angoulême, és ordítással fejezte be, mert a féltünde megcsavarta öklébe szorított haját. És felsérthette bőrét a tőrrel, mert a lány nyakán csillogó vörös kígyó csordult végig.

– Kardokat a földre! Én nem tréfálok!

– Talán valahogy megbeszélhetnénk? – Geralt, nem törődve forrongó haragjával, úgy döntött, hogy időhúzásra játszik. – Kulturált emberek módjára?

A féltünde rosszindulatúan felnevetett.

– Megbeszélni? Veled, vaják? Azért küldtek ide, hogy végezzek, nem azért, hogy beszéljek veled. Igen, igen, te torzszülött. Te itt tettetted magad, színészkedsz, de én rögtön felismertelek, első látásra. Pontosan leírtak nekem. Kitalálhatod, ki írt le téged ennyire pontosan. Kitől kaptam pontos útmutatást, hol és milyen csapatban talállak meg. Ó, bizonyára kitalálod.

– Engedd el a lányt.

– De én nemcsak a leírásból ismerlek – folytatta Schirrú, eszébe sem jutott, hogy elengedje Angoulême-et. – Már láttalak téged. Még nyomoztam is utánad. Temeriában. Júliusban. Egészen Dorian városáig követtelek. Codringher és Fenn jogászok hivataláig. Rémlik?

Geralt úgy fordította a kardját, hogy a penge a féltünde szemébe villogjon.

– Kíváncsi vagyok – mondta fagyosan –, hogyan szándékszol kievickélni ebből a patthelyzetből, Schirrú. Én két kiutat látok. Az első: azonnal elengeded a lányt. A második: megölöd a lányt... És egy másodperccel ezután a véred csinosan festi meg a falakat és a mennyezetet.

– A fegyveretek – Schirrú brutálisan felrántotta Angoulême-et a hajánál fogva – legyen a földön, mire háromig számolok. Utána szeletelni kezdem a lotyót.

– Meglátjuk, hány szeletet tudsz vágni. Azt hiszem, sokat nem.

– Egy!

– Kettő! – kezdte a maga számolását Geralt, szisszenő körvágást suhintva a sihillel.

Kívülről patkódobogás, lovak nyerítése és prüszkölése, kiáltozás zaja szűrődött be.

– És most mi lesz? – mosolyodott el Schirrú. – Erre vártam. Ez már nem patt, hanem matt! Megjöttek a barátaim.

– Igazán? – szólalt meg Cahir, mikor kinézett az ablakon. – A császári könnyűlovasság uniformisait látom.

– Akkor hát matt, de neked – mondta Geralt. – Vesztettél, Schirrú. Engedd el a lányt.

– Na majd pont azt.

A barakk ajtaja engedett a rúgásoknak, több mint egy tucatnyian hatoltak be, többségük egyforma fekete egyenruhát viselt. Egy szőke hajú szakállas vezette őket, ezüst medve volt a váll-lapján.

– Que aen suecc’s? – kérdezte fenyegetően. – Mi történik itt? Ki a felelős ezért a felfordulásért? Ezekért a hullákért az udvaron? Beszélni, de azonnal!

– Parancsnok úr...

– Glaeddyvan vort! Eldobni a kardokat!

Hallgattak rá. Mert fa és fém számszeríjakat szegeztek rájuk. Angoulême, miután Schirrú elengedte, fel akart állni az asztaltól, de hirtelen egy zömök, színes ruhájú, békaszerűen kidülledő szemű, drabális fickó szorításában találta magát. Kiáltani akart, de a drabális a szájára nyomta kesztyűs öklét.

– Tartózkodjunk az erőszaktól – javasolta Geralt hidegen a medvés parancsnoknak. – Nem vagyunk bűnözők.

– Szépen vagyunk.

– Fulko Artevelde úr, a riedbrunei prefektus tudtával és beleegyezésével járunk el.

– Szépen vagyunk – ismételte meg a Medve, és intett, hogy vegyék fel és tegyék el Geralt és Cahir kardját. – Tudtával és beleegyezésével. Fulko Artevelde úréval. A fontos Artevelde úréval. Hallottátok, fiúk?

Emberei – a feketék meg a színesek is – kórusban röhögtek.

Angoulême a békaszemű szorításában rángatózott, hasztalanul próbált kiabálni. Fölöslegesen. Geralt már tudta. Mielőtt még a mosolygós Schirrú megszorította volna a feléje nyújtott kezeket. Mielőtt a négy fekete nilfgaardi megragadta volna Cahirt, és három másik egyenesen az arcának irányította volna az íjaikat.

A békaszemű cimborái kezébe lökte Angoulême-et. A lány úgy lógott a szorításukban, mint egy rongybaba. Nem is próbált ellenállást tanúsítani.

A Medve lassan odalépett Geralthoz, és hirtelen az ágyékába csapott páncélkesztyűs öklével. Geralt meggörnyedt, de nem esett el. Hideg dühe tartotta talpon.

– Talán örülni fogsz a hírnek – mondta a Medve –, hogy nem ti vagytok az első fajankók, akiket a Félszemű Fulko saját céljaira használt fel. Csípik a szemét azok a nyereséges üzletek, amelyeket én bonyolítok le itt Homer Straggen úrral, akit egyesek Fülemülének hívnak. Fulkót a guta üti meg, hogy ezeknek az üzleteknek a keretében császári szolgálatba fogadtam Homer Straggent, és kineveztem az önkéntes bányavédelmi osztag parancsnokának. Mivel hivatalosan nem tud bosszút állni, különböző kis latrokat fogad fel.

– És vajákokat – szólt közbe gonoszul mosolyogva Schirrú.

– Kint öt hulla ázik az esőben – szólt hangosan a Medve. – Császári szolgálatban álló embereket gyilkoltatok meg! Megzavartátok a munkát a bányában! Semmi kétségem sincs: kémek, diverzánsok és terroristák vagytok. Ezen a vidéken a hadi jog van érvényben. A jelenlévőket azonnali hatállyal halálra ítélem.

A békaszemű felröhögött. Odament a banditák által fogva tartott Angoulême-hez, gyors mozdulattal megragadta a mellét. És erősen megszorította.

– Na mi van, Szőke? – vartyogta, és a hangja még a szeménél is békaszerűbbnek tűnt. Banditasarzsija, amivel magát felruházta, humorérzékről tanúskodott. És ha ezzel akarta volna álcáznia valódi lényét, akkor módfölött remekül csinálta.

– Mégis újra találkoztunk! – vartyogott megint a békaszerű Fülemüle, megcsipkedve Angoulême mellét. – Örülsz?

A lány felnyögött fájdalmában.

– Hol vannak a gyöngyök meg a kövek, amiket elloptál tőlem, te kurva?

– A Félszemű Fulko vette át letétbe! – ordította Angoulême, ügyetlenül tettetve, hogy nem fél. – Nála jelentkezz átvételre!

A Fülemüle vartyogott és kidüllesztette a szemét – most tényleg olyan volt, mint a legigazibb béka, csak az hiányzott hozzá, hogy elkezdjen a nyelvével legyeket fogdosni. Még erősebben csípett bele Angoulême-be, aki rángatózott, és még fájdalmasabban nyögdécselt. A Geralt szemét elborító düh vörös ködén át a lány még inkább Cirire kezdte emlékeztetni.

– Kivinni őket – parancsolta a türelmetlen Medve. – Az udvarra velük.

– Ez vaják – szólalt meg bizonytalanul az egyik bandita a Fülemüle bányavédelmi osztagából. – Igéző! Hogy nyúljunk hozzá puszta kézzel? Kész elbűvölni minket valami varázslattal vagy valami mással...

– Nincs mitől félni – lapogatta meg a mosolygó Schirrú a zsebe tájékát. – Vajákamulett nélkül nem képes bűvölni, az amulett pedig nálam van. Vigyétek csak bátran.

Az udvaron további felfegyverzett, fekete köpenyes nilfgaardiak és a Fülemüle színes csapata várta őket. Egy kisebb csoport bányász is összegyülekezett. Mindenfelől gyerekek és kutyák csődültek oda.

A Fülemüle hirtelen elveszítette az önuralmát. Teljesen úgy viselkedett, mintha ördög bújt volna beléje. Dühösen vartyogva ököllel ütötte meg Angoulême-et, és amikor a lány elesett, néhányszor bele is rúgott. Geralt dulakodni kezdett a banditák szorításában, amiért valami kemény tárggyal kapott egyet a tarkójára.

– Azt mondták – vartyogta a Fülemüle, és úgy ugrált Angoulême fölött, mint egy tébolyult varangy –, hogy Riedbrunéban karót vertek a hátsódba, te kis rüfke! Már akkor meg volt írva neked a karó! És karón döglesz is meg! Hé, fiúk, keressetek itt valami dorongot, és hegyezzétek meg. De élénken!

– Straggen úr – fintorodott el a Medve. – Nem látok rá okot, hogy ilyen időigényes és bestiális kivégzésekkel szórakozzunk. A foglyokat egyszerűen fel kell akasztani...

Elhallgatott a békaszemek dühös pillantására.

– Hallgasson már el, kapitány – vartyogta a bandita. – Túl sokat fizetek magának ahhoz, hogy alkalmatlan észrevételeket tegyen nekem. Én Angoulême-nek gonosz halált ígértem, és most el is játszadozom vele. Ha akarják, akasszák fel azt a kettőt. Rájuk nincs igényem.

– De nekem van igényem rájuk – szólt közbe Schirrú. – Mindkettőjükre szükségem van. Főleg a vajákra. Főleg rá. És mivel a lány felhúzása eltart egy darabig, kihasználom én is ezt az időt.

Közelebb jött, Geraltra meresztette macskaszemét.

– Tudnod kell, torzszülött – mondta –, hogy én készítettem ki Codringher bajtársadat Dorianban. Az uram parancsára tettem meg, Vilgefortz mesterére, akit évek óta szolgálok. De nagy élvezettel tettem meg.

– Az a vén gazfickó, Codringher – folytatta a féltünde, a reagálást meg sem várva – arra a pimaszságra vetemedett, hogy beleüsse az orrát Vilgefortz mester ügyeibe. Késsel zsigereltem ki. Azt az ocsmány szörnyeteget, Fennt pedig a papírjaival együtt égettem meg, élve sütöttem meg. Le is szúrhattam volna egyszerűen, de szenteltem rá egy kis időt és fáradságot, hogy meghallgassam, hogyan üvölt és sikoltozik. És üvöltött meg sikoltozott, én mondom, mint a ledöfött malac. Semmi, abszolúte semmi emberi nem volt abban az üvöltésben.

– Tudod, miért mondom el neked mindezt? Mert téged is egyszerűen leszúrhatnálak vagy leszúrathatnálak. De neked is szentelek egy kis időt és fáradságot. Meghallgatom, hogyan fogsz te üvölteni. Azt mondtad, a halál mindig ugyanolyan? Mindjárt meglátod, hogy nem mindegyik. Gyújtsátok meg, fiúk, a szurkot a kátrányoshordóban. És adjatok valami láncot.

Valami zajosan nekicsapódott a barakk sarkának, és azonnal szörnyűt durranva, tüzesen robbant fel.

Egy másik kőolajos edény – Geralt a szagáról ismerte fel – egyenesen a hordóba csapódott bele, a harmadik közvetlenül a lovakat tartó emberek mellett durrant szét. Robbanva lobbantak fel a lángok, a lovak ettől megvadultak. Kavarodás támadt, a kavarodásból kivágódott egy égő, üvöltöző kutya. A Fülemüle egyik banditája hirtelen széttárta a kezét, és nyílvesszővel a hátában a sárba puffant.

– Éljen a Szabad Lanka!

A domb tetején az állványokon és hidakon szürke köpenyes, prémsapkás alakok nyüzsögtek. Az emberekre, lovakra és bányászbarakkokra további gyújtólövedékek röpködtek, rakétákhoz hasonlóan tűz- és füstsávokat húzva maguk után. Kettő a műhelybe zuhant, ahol a padlót forgács és fűrészpor borította.

– Éljen a Szabad Lanka! Halál a nilfgaardi megszállókra!

Nyilak süvöltöttek körös-körül.

Lezuhant a lováról az egyik fekete nilfgaardi, átlőtt torokkal omlott össze a Fülemüle egyik banditája, vesszővel a tarkójában esett el az egyik kurtára nyírt vasgyúró. Borzalmas jajszóval zuhant el a Medve. A nyíl a mellébe talált, a kulcscsontja alá, a címere alatt. Ezt a nyilat – bár ezt senki sem tudhatta – hadiszállítmányból lopták, a császári hadsereg szabványfegyvere volt, kissé átalakítva. Széles, kétélű hegyét itt-ott befűrészelték, hogy becsapódás után szilánkokra töredezhessen.

A nyílhegy gyönyörűen tört szilánkokra a Medve belsőrészeiben.

– Le a zsarnok Emhyrrel! Szabad Lankát!

A Fülemüle vartyogott, nyíl karcolta vállához kapott.

A vörös sárban egy gyerek hányta-vetette magát, az egyik rosszabbul célzó szabadságharcos nyila verte keresztül. Elesett a Geraltot fogva tartók egyike. Elzuhant az Angoulême-et fogva tartók egyike. A lány kitépte magát a másik kezéből, villámgyorsan kirántotta a csizmájából a kést, nagy lendülettel csapott le. Hevében elhibázta a Fülemüle torkát, de szépen vágta szét az arcát, majdnem a fogsorig. A Fülemüle a szokottnál is vartyogósabban vartyogott, a szemét még düllesztősebben düllesztette ki. Térdre hullott, arcára szorított ujjai alól vér fröcsögött. Angoulême pokoli üvöltést hallatott, odaugrott, hogy befejezze a dolgot, de nem tehette, mert közte és a Fülemüle között robbant fel egy újabb bomba, tüzet és bűzös füstfelhőt ontva szerteszét.

Már mindenfelé tűzvész tombolt, lángoló purgatórium lett úrrá. A lovak tomboltak, nyerítettek és rugdalóztak. A banditák és a nilfgaardiak ordítoztak. A bányászok rémülten rohangáltak – egyesek menekültek, mások az égő épületeket próbálták oltani.

Geraltnak már sikerült fölemelnie a Medve által elejtett sihillt. Egy magas, páncélinges nőnek, aki csatacsillaggal célozta meg az éppen felálló Angoulême-et, röviden a homlokába vágott. Egy feléje futó alabárdos fekete nilfgaardinak a combját szelte ketté. A következőnek, aki egyszerűen az útjában állt, a torkát vágta el.

Közvetlenül mellettük egy tomboló, megperzselődött, vaktában rohangáló ló feldöntött és eltiport egy másik gyereket.

– Fogd meg a lovat! Fogd meg a lovat! – Cahir rögtön ott volt mellette, erőteljes kardcsapásokkal csinált mindkettejüknek helyet. Geralt se nem látott, se nem hallott. Levágta a következő nilfgaardit. Schirrút kereste.

Angoulême térden állva háromlépésnyiről lőtt számszeríjjal egy nyilat a bányavédelmi osztag egyik támadó banditájának hasába. Majd felugrott, és megragadta a mellette elfutó ló kantárszárát.

– Fogd meg az egyiket, Geralt! – kiáltotta Cahir. – És uccu!

A vaják felszabta a következő nilfgaardit, felülről, egy vágással, kulcscsontjától a csípőjéig. Heves fejrándítással rázta le a vért a szemöldökéről és a szempillájáról. Schirrú! Hol vagy, gazember?

Vágás. Kiáltás. Meleg csöppek az arcán.

– Kegyelem! – üvöltötte a sárban térdelve egy fekete egyenruhás fiú. A vaják megtorpant.

– Légy eszednél! – rikoltotta Cahir, megragadta a vállánál fogva, és erősen megrázta. – Légy eszednél! Megőrültél?

Ügetve tért vissza Angoulême, gyeplőszáron vezetett egy másik lovat. Két lovas üldözte. Egyikük a Lanka szabadságharcosának nyilától esett el. A másikat Cahir kardja söpörte ki a nyeregből.

Geralt lóra ugrott. És ekkor a tűz fényében meglátta Schirrút, aki épp magához kiáltotta a pánikba esett nilfgaardiakat. A féltünde mellett vartyogott és káromkodott ordítva a Fülemüle, aki véres képével valódi emberevő trollnak látszott.

Geralt dühös kiáltást hallatott, megfordította a lovát, kardjával kört írt le.

Mellette Cahir kiáltott fel és szitkozódott, megtántorodott a nyeregben, a homlokán lecsurgó vér egy pillanat alatt elöntötte a szemét és az arcát.

– Geralt! Segíts!

Schirrú csapatot gyűjtött maga köré, ordítva parancsolta, hogy nyilazzanak. Geralt a kard lapjával rácsapott a ló hátuljára, készen állt egy öngyilkos rohamra. Schirrúnak meg kellett halnia. A többi nem volt fontos. Nem számított. Cahir sem számított. Angoulême sem számított...

– Geralt! – ordított Angoulême. – Segíts Cahirnak!

Észhez tért. És elszégyellte magát.

Odanyúlt, megtámasztotta. Cahir megtörülte a szemét az inge ujjával, de a vér újból azonnal elöntötte.

– Ez semmi, karcolás... – reszketett a hangja. – Lóra, vaják... Vágtára, Angoulême után... Vágtára!

A hegy lába felől erős kiáltozás hallatszott, csákányokkal, feszítővasakkal és szekercékkel fölfegyverzett tömeg tódult onnan. A Rialto ércfejtésbeli komák és cimborák segítségére siettek a szomszédos bányák munkásai a Szerencsés Lyukból vagy a Közös Ügyből. Vagy valahonnan másfelől. Ki tudhatta?

Geralt megsarkantyúzta a lovát. Vágtatni kezdtek, őrülten, ventre à terre.

Hátra sem nézve nyargaltak, a lovak nyakára hajolva. A legjobb ló Angoulême-nek jutott, kicsi, de fürge banditalovacska. Geralt lova, egy nilfgaardi lószerszámmal felszerelt pej már prüszkölni és horkantgatni kezdett, nehezen tartotta fent a fejét. Cahir lova is katonaló volt, erősebb és kitartóbb, de hiába, a lovassal volt gond, imbolygott a nyeregben, gépiesen szorította össze a combjait, bőven összevérezte lova sörényét és nyakát.

De tovább vágtattak.

Az élen haladó Angoulême a kanyarban várta meg őket, onnan az út lefelé haladt, sziklák között húzódva.

– Hajsza... – lihegte, szétkenve a koszt az arcán. – Üldözni fognak, nem hagyják abba... A bányászok látták, merre menekülünk. Nem kellene a főúton maradnunk... Le kellene térnünk az erdőbe, a sűrűbe... Hogy megtévesszük őket...

– Nem – tiltakozott a vaják, nyugtalanul hallgatta a lova tüdejéből kiszakadó hangokat. – Az úton kell... A Sansretourba vezető legegyszerűbb és legrövidebb úton...

– Mért?

– Nincs most idő fecsegésre. Gyerünk! Szorítsátok ki a lovakból, amennyit csak lehet...

Vágtattak. A vaják pejlova továbbra is horkantgatott.

A pejló nem volt képes továbbhaladni. Alig járt már karóvá merevedett lábain, alig lélegzett, apró horkantásokkal vett levegőt. Végül eldőlt, mereven rugdalózott, lovasára nézett, elhomályosodó tekintetében szemrehányás volt.

Cahir lova valamivel jobb állapotban volt, Cahir viszont rosszabban. Egyszerűen kiesett a nyeregből, csak négykézlábra volt képes feltápászkodni, hevesen hányt, bár nemigen volt mit.

Amikor Geralt és Angoulême megpróbálta megérinteni összevérzett fejét, felkiáltott.

– A büdös francba – mondta a lány. – Jó kis frizurát csináltak neki.

Az ifjú nilfgaardi homloka és halántéka fölött a hajas bőr jókora hosszúságban levált a koponyacsontról. Ha az alvadt vér nem képezett volna ragacsos réteget, a laza bőr alighanem a fülére lógott volna. Borzalmas látvány volt.

– Hogy történt ez?

– Baltával dobták egyenesen fejbe. Hogy murisabb legyen, nem egy Fekete volt az, nem is valaki a Fülemülétől, hanem az egyik bányász.

– Az épp mindegy, ki dobta. – A vaják szorosan bekötözte Cahir fejét a letépett ingujjával. – Az a fontos, és az a szerencse, hogy aki dobta, pocsékul csinálta, csak megskalpolta, pedig össze is zúzhatta volna a koponyáját. De a koponyacsont is jócskán kapott. És az agya is megérezte ezt. Nem tudja magát a nyeregben tartani, még ha a lova elbírná is a terhét.

– Akkor mihez kezdünk? A te lovad megdöglött, az övé majdnem megdöglött, az enyém szörnyen izzad... És mögöttünk az üldözők. Nem maradhatunk itt...

– Itt kell maradnunk. Nekem és Cahirnak. És Cahir lovának. Te menj tovább. Sebesen. A te lovad erős, bírja az ügetést. És ha túlhajszolnád... Angoulême, valahol a Sansretour-völgyben vár ránk Regis, Milva és Kökörcsin. Nem tudnak semmiről, és Schirrú mancsai közé kerülhetnek. Rájuk kell találnod, és figyelmeztetned kell őket, aztán mind a négyen lóhalálában nyargaljatok Toussaint-ba. Ott nem fognak benneteket üldözni. Remélem.

– És te meg Cahir? – Angoulême az ajkába harapott. – Veletek mi lesz? A Fülemüle nem buta, ha meglátja a félig döglött lovat, tűvé tesz mindent a környéken! És te nem jutsz messzire Cahirral!

– Schirrú, mert ő üldöz minket, utánad megy.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne. Menj.

– Mit mond majd a néni, ha nélkületek jelenek meg?

– Megmagyarázod. Nem Milvának, hanem Regisnek. Regis tudni fogja, mit kell csinálni. Mi meg... Ha Cahir fejbőre egy kicsit erősebben visszanő a koponyájára, elmegyünk Toussaint-ba. Ott valahogyan egymásra találunk. Na, ne késlekedj, te lány. Lóra és indulás. Ne hagyd, hogy az üldözők megközelítsenek. Ne engedd, hogy látótávolságba kerüljenek.

– Ne tanítsd az öreget, hogy kell pökni! Tarts ki! Viszlát!

– Viszlát, Angoulême.

Nem távolodott el az úttól nagyon messzire. Nem tudott lemondani róla, hogy egy pillantást vessen az üldözőkre. Lényegében nem tartott az ő részükről semmilyen akciótól, tudta, hogy habozás nélkül Angoulême után mennek.

Nem tévedett.

Igaz, a lovasok, amikor nem egészen negyedóra múlva a hágóra értek, megtorpantak a heverő ló láttára, kiabáltak, veszekedtek egy kicsit, átkutatták az út menti bokrokat, de csaknem azonnal folytatták az úton a hajszát. Kétségkívül úgy vélték, hogy a három menekülő közül most ketten egy lovon ülnek, és gyorsan utol lehet őket érni, ha nem késlekednek. Geralt látta, hogy az üldözők némely lova sem volt a legjobb állapotban.

Az üldözők között nem sokan voltak a fekete köpenyes nilfgaardi könnyűlovasságból, a Fülemüle színes rablói voltak többségben. Geralt nem látta jól, maga a Fülemüle részt vesz-e a hajszában, vagy ottmaradt, és összevagdalt képét kúrálja.

Amikor a hajsza távozó lódobogása elhalt, Geralt felállt a páfrányok közti búvóhelyéről, felemelte és megtámogatta a nyögdécselő és siránkozó Cahirt.

– A ló túl gyönge ahhoz, hogy cipeljen. Tudsz menni?

A nilfgaardi olyan hangot adott ki, amely éppúgy lehetett igenlés, mint tagadás. Vagy valami egyéb. De a lábát egyenesen tartotta, és főként ez volt a lényeg.

Lementek az árokba, a patakmederbe. Cahir a csúszós meredély utolsó pár lábnyi hosszát nem túl elegáns leszánkázással tette meg. Odamászott a patakhoz, ivott, bőségesen megöntözte a jéghideg vízzel a fejét burkoló kötést. A vaják nem sürgette, ő maga is nagyokat lélegzett, erőt gyűjtött.

A mederben fölfelé haladt, támogatta Cahirt, egyben a lovat is vonszolta, vízben taposva, meg-megbotolva a kőgörgetegben és a kidőlt fatörzsekben. Cahir egy idő múlva megtagadta az együttműködést – nem rakosgatta már engedelmesen a lábait, egyáltalán meg sem mozdította őket, a vajáknak szabályosan cipelnie kellett. Így továbbmenni nem lehetett, annál is inkább, mert a patakmedert szirtek és vízesések torlaszolták el. Geralt nagyot nyögött, vállára vette a sebesültet. A vonszolt ló sem könnyítette meg az életét. Amikor tehát végül kikerültek az árokból, a vaják egyszerűen lerogyott a nedves talajra, és lihegve, teljesen kimerülve hevert a nyögdécselő Cahir mellett. Sokáig hevert. A térdében megint hevesen kezdett lüktetni a fájdalom.

Cahir végre megint életjelt adott, és hamarosan utána csodálatos módon felállt, szitkozódva és a fejét lapogatva. Elindultak. Cahir eleinte hősiesen ment. Aztán lelassított. Majd összeesett.

Geralt a hátára vette és cipelte nagyokat nyögve, a köveken meg megcsúszva. A térdét szaggatta a fájdalom, a szeme előtt fekete tüzes méhek röpködtek.

– Egy hónapja még... – jajdult fel a hátán Cahir. – Ki gondolta volna akkor, hogy a hátadon fogsz engem cipelni...

– Hallgass, nilfgaardi... Ha beszélsz, nehezebb leszel...

Amikor végül elérték a sziklaszirteket és a sziklafalat, már majdnem sötét lett. A vaják nem keresett barlangot, nem is talált – erőtlenül zuhant a földre az első lyukban, amit talált.

A barlang feküjén emberi koponyák, bordák, medencecsontok és más maradványok tornyosultak. De ami fontosabb, akadtak itt száraz ágak is.

Cahir belázasodott, reszketett, hánykolódott. Hősiesen és éberen viselte el, hogy a vaják szurkos fonállal és egy görbe tűvel a koponyáján felvarrja a lógó bőrdarabot. A válság később jött, éjszaka. Geralt tüzet rakott a barlangban, nem törődve a biztonsági szempontokkal. Kint egyébként szemerkélt az eső, süvöltött a szél, kevéssé volt valószínű, hogy valaki a környéken mászkáljon és észrevegye a tűz visszfényét. És Cahirnak fel kellett melegednie.

Lázban fetrengett egész éjjel. Reszketett, nyögött, félrebeszélt. Geralt szemére nem jött álom – felszította a tüzet. A térde pedig fenemód fájt.

Cahir, ez a fiatal és erős legény reggelre magához tért. Sápadt volt és izzadt, érezni lehetett a benne dúló lázat. Beszédét kissé zavarták vacogó fogai. De meg lehetett érteni, amit mondott. És azt világos fejjel mondta. Fejfájásra panaszkodott – ez egész normális jelenség olyasvalaki esetében, akinek a koponyájáról egy szekerce letépte a bőrt a hajával együtt.

Geralt beosztotta az idejét, hol nyugtalanul el-elszundított, hol meg egy nyírfakéregből összeeszkábált bögrefélében a sziklákról leszivárgó esővizet fogta fel. Őt is, Cahirt is gyötörte a szomjúság.

– Geralt?

– Tessék.

Cahir egy ott talált combcsont segítségével megigazította a tűzben égő fát.

– A bányában, ahol verekedtünk... Megijedtem, tudod?

– Tudom.

– Egy pillanatig úgy látszott, hogy elfogott a gyilkolás tébolya. Hogy már semmi sem számít neked... A gyilkoláson kívül...

– Tudom.

– Attól féltem – fejezte be nyugodtan –, hogy abban az ámokfutásban levágod azt a Schirrút. És akit megöltek, abból nem szedünk ki információt.

Geralt krákogott. Az ifjú nilfgaardi egyre jobban tetszett neki. Nemcsak férfias, hanem intelligens is volt.

– Helyesen tetted, hogy elküldted Angoulême-et – folytatta Cahir, már csak egy kicsit vacogva. – Ez nem lányoknak való... Még olyanoknak sem, mint ő. Mi majd elintézzük magunk, mi ketten. Az üldözők után megyünk. De nem azért, hogy berserkerhez illő eszelősséggel gyilkoljunk. Amit akkor a bosszúról mondtál... Geralt, még a bosszúban is kell valami módszernek lennie. Elkapjuk azt a féltündét... Kényszerítjük rá, hogy elmondja, hol van Ciri...

– Ciri meghalt.

– Nem igaz. Nem hiszek benne, hogy meghalt... És te sem hiszel. Ismerd be.

– Nem akarom elhinni.

Kint vihar fütyült, eső zúgott. A barlang kényelmes volt.

– Geralt?

– Tessék.

– Ciri él. Megint álmodtam... Persze történt valami Equinoctiumkor, valami végzetes... Igen, kétségtelenül, én is éreztem és láttam... De ő él... Bizonyosan él. Siessünk... De nem a bosszú és a gyilkolás kedvéért. Hozzá.

– Igen. Igen, Cahir. Igazad van.

– És te? Te már nem szoktál álmodni?

– Szoktam – mondta keserűen a vaják. – De amióta átkeltünk a Jarugán, nagyon ritkán. És ébredés után egyáltalán nem emlékszem, mit. Valami véget ért bennem, Cahir. Valami kiégett. Valami megszakadt bennem...

– Nem tesz semmit, Geralt. Mindkettőnk helyett fogok álmodni.

Hajnalban indultak el. Az eső elállt, sőt, úgy látszott, a nap valami lyukat próbál találni az eget elfedő szürkeségben.

Lassan haladtak, ketten a nilfgaardi katonai lószerszámmal felszerelt egyetlen lovon.

A ló a kőgörgeteg közepette botorkált, a Toussaint-ba vezető folyó, a Sansretour partján poroszkált. Geralt ismerte az utat. Járt itt valamikor. Nagyon régen, azóta sok minden megváltozott. De nem változott meg a völgy és a Sansretour-folyócska, amelyből, ahogy haladtak, egyre inkább Sansretour-folyó lett. Nem változott meg az Amell-hegység és a Gorgona, az Ördöghegy föléje tornyosuló obeliszkje.

Bizonyos dolgoknak az volt a lényege, hogy egyszerűen nem változtak.

– Egy katona nem kérdőjelezi meg a parancsokat – mondta Cahir, miközben a fején levő kötést piszkálta. – Nem elemzi őket, nem töpreng el róluk, nem várja el, hogy megmagyarázzák az értelmüket. Ez az első, amire nálunk a katonákat megtanítják. Gondolhatod tehát, hogy egy másodpercig sem gondolkoztam el a kapott parancson. Eszembe sem jutott az a kérdés, hogy miért épp nekem kell elfognom azt a cintrai királylányt vagy hercegnőt. Parancs az parancs. Dühös voltam persze, mert dicsőséget akartam szerezni, lovagokkal, reguláris hadsereggel verekedni... De nálunk megtiszteltetésnek veszik a hírszerzés részére végzett munkát is. Ha csak valami nehezebb feladatról lett volna szó, valami fontosabb fogolyról... De egy lány?

Geralt egy pisztránggerincet dobott a tűzbe. Még az est beállta előtt elegendő halat fogtak a Sansretourba ömlő patakban ahhoz, hogy jóllakhassanak. A pisztrángok épp ívásra gyülekeztek, és könnyű volt őket kifogni.

Hallgatta Cahir elbeszélését, a kíváncsiság mélyről jövő ellenérzéssel küzdött benne.

– Végeredményben véletlen volt – mesélte Cahir, a tűzbe bámulva. – A legtisztább véletlen. Amint később megtudtam, a cintrai udvarban volt egy kémünk, egy udvaronc. Amikor elfoglaltuk a várost, és arra készültünk, hogy bekerítsük a várat, ez a kém kilopózott, és tudatta velünk, hogy meg fogják próbálni kivinni a hercegnőt a városból. Alakítottak egypár olyan csoportot, mint az enyém. Véletlenségből az én csoportomba ütköztek bele, akik Cirit vitték.

– Utcai hajsza kezdődött, olyan városnegyedben, amely már égett. Valódi pokol volt ott. Csak a lángok ropogása, a tűz fala, semmi más. A lovak nem akartak továbbmenni, az emberek pedig, minek ezt túlbeszélni, szintén nem igyekeztek nógatni őket. Az alárendeltjeim, négyen voltak, lázadozni kezdtek, azt kiabálták, hogy elveszítettem a józan eszem, hogy a pusztulásba viszem őket... Alig sikerült visszaszereznem fölöttük az irányítást...

– Folytattuk az üldözést abban a tüzes kohóban, és utol is értük őket. Egyszer csak ott voltak előttünk: öt cintrai lovas. És megkezdődött a szecskavágás, mielőtt még elkiálthattam volna magam, hogy vigyázzanak a lányra. Aki egyébként egy pillanat alatt a földön kötött ki, aki őt vitte a nyergében, az pusztult el elsőként. Az egyik emberem fölemelte a lányt, és felrakta a lovára, de nem jutott messzire, az egyik cintrai a hátába szúrt, átütötte. Láttam, a penge egy hüvelyknyire kerülte el Ciri fejét, aki megint a sárba zuhant. Félig eszméletlen volt a félelemtől, láttam, amint a halotthoz simul, amint megpróbál alája bemászni... Mint egy macskakölyök a megölt anyja alá...

Abbahagyta, hallhatóan nagyot nyelt.

– Még azt sem tudta, hogy az ellenséghez simul. Egy gyűlölt nilfgaardihoz.

– Magunkra maradtunk – folytatta egy pillanat múlva. – Én meg ő, körös-körül pedig hullák voltak meg tűz. Ciri a pocsolyában kúszott, a víz meg a vér már erősen párologni kezdett. A ház összeomlott, keveset láttam a szikrákon és a füstön keresztül. A lovam nem akart közelebb menni. Megszólítottam, hívtam, hogy jöjjön oda hozzám, berekedtem, miközben túlkiabáltam a tűz ropogását. Látott és hallott engem, de nem reagált. A lovam nem akart továbbmenni, én meg nem bírtam már vele. Le kellett szállnom. Sehogy sem tudtam fél kézzel felemelni, hisz a másikkal a kantárt kellett tartanom, a ló annyira hánykolódott, hogy kis híján ledöntött. Amikor a lányt felemeltem, kiabálni kezdett. Aztán megfeszült, és elájult. Betakartam a pocsolyában, sárban, trágyában és vérben elázott köpenyemmel. És elindultunk. Egyenesen a tűzön át.

– Magam sem tudom, milyen csodának köszönhetően sikerült onnan kijutnunk. De egyszer csak előbukkant egy rés a falban, és a folyóparton találtuk magunkat. Pechemre azon a helyen, amelyet a Nordlingok választottak ki menekülésre. Ledobtam a tiszti sisakomat, mert a sisakról, bár a szárnyai megégtek, azonnal felismertek volna. Az öltözetem többi része annyira megperzselődött, hogy nem árulhatott el. De ha a lány eszméleténél lett volna, ha kiabált volna, kardhegyre tűztek volna. Szerencsém volt.

– Két mérföldet mentem velük, aztán hátramaradtam, és elrejtőztem a bokrok között, a hullákkal teli folyó partján.

Elhallgatott, krákogott, mindkét kezével beburkolt fejét piszkálgatta. És elvörösödött. Vagy talán csak a lángok visszfényétől látszott úgy?

– Ciri szörnyen piszkos volt. Le kellett vetkőztetnem... Nem védekezett, nem kiáltott. Csak reszketett, a szemét behunyta. Ahányszor csak hozzányúltam, hogy lemossam vagy megtöröljem, megfeszült és megmerevedett... Tudom, beszélni kellett volna hozzá, nyugtatni kellett volna... De hirtelen nem találtam a szavakat a ti nyelveteken... Az anyanyelvemen, amelyet gyerekkoromtól ismerek. Mivel nem találtam szavakat, érintéssel, gyengédséggel akartam megnyugtatni... De ő megmerevedett és vinnyogott... Mint egy madárfióka...

– Ez üldözte őt rémálmaiban – suttogta Geralt.

– Tudom. Engem is.

– Hogy volt utána?

– Elaludt. Én is. A fáradtságtól. Mire felébredtem, nem volt mellettem. Sehol sem volt. A többire nem emlékszem. Akik rám találtak, azt állítják, körbeszaladgáltam, és farkas módra vonítottam. Meg kellett kötözniük. Amikor megnyugodtam, a hírszerzés emberei vettek kezelésbe, Vattier de Rideaux beosztottjai. Cirilláról kérdeztek. Hol van, hol szökött el és hová, hogyan szökött el tőlem, miért hagytam, hogy elszökjön... Aztán újra és elölről: hol van, hová szökött. Dühbe gurultam, ordibáltam valamit a császárról, aki karvaly módjára kislányokra vadászik. Ezért a kiabálásért több mint egy évet ültem a citadellában. Aztán visszakerültem a kegyeikbe, mert szükség volt rám. Thanedden szükség volt valakire, aki beszéli a közös nyelvet, és tudja, hogy néz ki Ciri. A császár azt akarta, hogy menjek Thaneddre... És ezúttal ne okozzak csalódást. Hogy hozzam el neki Cirit.

Elhallgatott egy pillanatra.

– Emhyr esélyt adott nekem. Megtagadhattam volna, elutasíthattam volna az esélyt. Ez azt jelentette volna, hogy egyértelműen, totálisan, egész életemre kiestem volna a kegyeiből, és feledésbe merültem volna, de megtagadhattam volna, ha úgy akarom. De nem tagadtam meg. Mert látod, Geralt... Nem tudtam őt elfelejteni.

– Nem foglak becsapni. Szüntelenül őt látom álmomban. És nem mint azt a sovány gyereket, aki ő volt a folyónál, amikor levetkőztettem és lemostam. Láttam őt... És még mindig látom mint kihívóan gyönyörű, öntudatos nőt... Olyan részletekkel, mint egy ágyékára tetovált vörös rózsa...

– Miről beszélsz?

– Nem tudom, magam sem tudom... De így volt, és továbbra is így van. Továbbra is őt látom álmomban, ugyanúgy, ahogy akkor láttam álmomban... És ezért jelentkeztem a thaneddi küldetésre. Ezért akartam később hozzátok csatlakozni. Én... Még egyszer... látni akarom. Még egyszer meg akarom érinteni a haját, a szemébe akarok nézni... Nézni akarom. Ölj meg, ha úgy tetszik. De nem fogom tovább tettetni. Azt hiszem... Azt hiszem, szeretem őt. Kérlek, ne nevess.

– Egyáltalán nincs nevethetnékem.

– Éppen ezért tartok veletek. Érted?

– Magadnak akarod őt vagy a császárodnak?

– Realista vagyok – suttogta. – Hiszen ő nem akar engem. És a császár hitveseként legalább láthatom.

– Mint realista – prüszkölt a vaják – tudnod kell, hogy előbb meg kell találnunk, és meg kell mentenünk. Feltételezve, hogy az álmaid nem hazudnak, és Ciri még tényleg él.

– Tudom. És ha megtaláljuk? Akkor mi lesz?

– Meglátjuk. Meglátjuk, Cahir.

– Ne vezess félre. Légy őszinte. Hisz nem engeded meg, hogy elvigyem.

A vaják nem válaszolt. Cahir nem ismételte meg a kérdését.

– Addig – kérdezte fagyosan – lehetünk jó bajtársak?

– Lehetünk, Cahir. Még egyszer bocsánatot kérek tőled a korábbiakért. Nem tudom, mi ütött belém. Lényegében komolyan soha nem gyanítottam, hogy áruló vagy kétszínű lennél.

– Én nem vagyok áruló. Én soha nem árullak el, vaják.

Mélyvízmosásban haladtak tovább, a már sebes és gyors Sansretour-folyó vájta ki a hegyek között. Keletnek tartottak, Toussaint hercegség határa felé. A Gorgona, az Ördöghegy fölébük magasodott. Hogy a csúcsát lássák, fel kellett volna emelni a fejüket.

De nem emelték fel.

Először a füstöt szagolták ki, egy pillanattal később a tűzrakást is észrevették, és rajta a nyársat, amelyen felszeletelt pisztrángok sültek. Észrevették a tűz mellett magányosan ülő alakot.

Nem is oly régen Geralt kigúnyolt volna, könyörtelenül kicsúfolt volna és totális idiótának tartott volna bárkit, aki azt merészelte volna állítani, hogy őt, a vajákot nagy öröm tölti el egy vámpír láttára.

– Ohó – szólalt meg nyugodtan Emiel Regis Rohellec Terzieff-Godefroy, és megigazította a nyársat. – Nézzétek csak, mit hozott a cica.

Hobgoblin, másként nevezve knaker, coblynau, polterduk, karkonos, rübezahl, kincstartó v. Pustecki, egyik változata a koboldnak, amelyet mindazonáltal a H. méretével és erejével jelentősen felülmúl. A H. rendszerint hatalmas szakállt is visel, melyet a koboldok hordni nem szoktak. Előfordul a H. tárnákban, siktákban, omladékokban, szakadékokban, sötét üregekben, a sziklák belsejében, mindenfajta barlangban, vájatban, kőképződményben. Ott, ahol megél, a földben bizonnyal kincsek rejlenek, mint fém, érc, karbon, só v. kőolaj. Ezért aztán a H. gyakorta található bányákban, kiváltképpen az elhagyottakban, de a tevékenyekben is szeret mutatkozni. Rosszindulatú kötekedő és kártevő, isten átka és balsorsa a bányászoknak és a vájároknak, akiket az uraskodó H. tévútra vezet, sziklán való kopogtatással elámít és megrémiszt, a járatokat összedönti, a bányászok felszerelését és mindenfajta vagyonát ellopja és megrongálja, és attól, hogy egy zugból husánggal fejbe vágjon, szintén nem tartózkodik.

De meg lehet vásárolni, hogy ne rongáljon mértéken felül, egy sötét járatban vagy siktában vajas kenyeret, sajtot, karéj füstölt sódart elhelyezvén, de legjobb egy korsó aquavita, erre ugyanis a H. kegyetlenül sóvárog.

Physiologus

Hetedik fejezet

– Biztonságban vannak – jelentette ki a vámpír, noszogatva Draakul nevű öszvérét. – Mind a hárman. Milva, Kökörcsin és persze magától értetődően Angoulême, aki idejében ért utol bennünket a Sansretour-völgyben, és mindent elmondott, különféle színes kifejezésektől sem tartózkodva. Soha nem tudtam megérteni, nálatok, embereknél a káromkodások és szitkozódások többsége miért kapcsolódik az erotika területéhez. Hiszen a szex gyönyörű, a szépséggel, az örömmel, az élvezettel függ össze. Hogy lehetséges a nemi szervek neveit vulgáris szinonimaként használni...

– Maradjunk a témánál, Regis – szakította félbe Geralt.

– Persze, elnézést. Mivel Angoulême figyelmeztetett bennünket a közeledő banditákra, haladéktalanul átléptük Toussaint határát. Az igazság kedvéért Milva nemigen volt elragadtatva ettől, erősködött, hogy visszafordul, és visszamegy, hogy kimentsen benneteket. Erről sikerült lebeszélnem. Kökörcsinnek meg fura módon, ahelyett, hogy örült volna a hercegség határai által nyújtott menedéknek, láthatóan inába szállt a bátorsága... Mitől fél ő ennyire Toussaint-ban, nem tudod véletlenül?

– Nem tudom, de sejtem – válaszolta Geralt savanyú képet vágva. – Mert nem ez lenne az első hely, ahol a mi bárd barátunk kavarodást csinált. Most egy kissé lenyugodott, mert rendes csapattal tart, de fiatal korában semmi sem volt neki szent. Mondhatnám, a sündisznók voltak csak biztonságban tőle, meg azok a nők, akik egy magas fa legtetejére másztak föl. És az asszonyok férjei, nem tudni, miért, de gyakran vették ezt rossz néven a trubadúrtól. Toussaint-ban akad alighanem valami férj, akinek Kökörcsin láttára felfrissülhetnek az emlékei... De ez lényegében nem is fontos. Térjünk vissza a konkrétumokhoz. Mi van a hajszával? Remélem...

– Nem hiszem – mosolyodott el Regis –, hogy Toussaint-ig jöttek volna utánunk. A határvidéken csak úgy hemzsegnek a kóbor lovagok, akik szörnyen unatkoznak, és keresik az alkalmat az összetűzésre. Ezenfelül a határon találkoztunk egy csapat zarándokkal, és velük együtt jutottunk rögtön Myrkvid szent ligetébe. És az a hely félelemkeltő. Még azok a zarándokok és betegek is, akik a legtávolabbi zugokból vándorolnak gyógyulásért Myrkvidbe, megállnak egy erdőszéli településen, nem mernek beljebb menni. Mert olyan pletykák keringenek, hogy aki bemerészkedik a szent tölgyesbe, nyílt tűzön végzi, a Vesszőbabában égetik meg.

Geralt nagy levegőt vett.

– Tehát...

– Természetesen. – A vámpír megint nem hagyta, hogy befejezze. – Myrkvid ligetében élnek a druidák. Azok, akik azelőtt Angrenben, Caed Dhuban laktak, aztán elvándoroltak a Monduirn-tóhoz, végül Myrkvidbe, Toussaint-ba. A sorsunk hozta úgy, hogy eljutunk hozzájuk. Nem emlékszem, mondtam már, hogy a sorsunk hozta így?

Geralt hallhatóan fellélegzett. A mögötte haladó Cahir is.

– Az ismerősöd a druidák között van?

A vámpír megint elmosolyodott.

– Ez az ismerős történetesen nő – magyarázta. – Persze, köztük van. Még sokra is vitte. Egy egész Körzetet vezet.

– Hierofáns?

– Flaminika. Ez a legnagyobb druida rang neve, ha asszony viseli. Csak férfiak lehetnek hierofánsok.

– Igaz, elfelejtettem. Ha jól értem, Milva és a többiek...

– Most a flaminika és a Körzet védelme alatt vannak. – A vámpír szokása szerint már a kérdésfeltevés közben felelt, majd rögtön hozzáfogott a még fel sem tett kérdések megválaszolásához. – Én azonnal visszasiettem, hogy találkozzam veletek. Ugyanis rejtélyes dolog történt. A flaminika, akinek elkezdtem feltárni az ügyünket, nem hagyta, hogy befejezzem. Kijelentette, hogy mindent tud. Hogy már jó ideje várja az érkezésünket...

– Tessék?

– Én sem tudtam titkolni a hitetlenkedésemet. – A vámpír megállította az öszvért, felállt a kengyelben, körülnézett.

– Keresel valakit vagy valamit? – kérdezte Cahir.

– Már nem keresek, megtaláltam. Szálljunk le.

– Szeretném, ha minél gyorsabban...

– Szálljunk le. Mindent megmagyarázok.

Hangosabban kellett beszélniük, hogy megértethessék magukat egymással a vízesés zúgásában, amely nagy magasságból zuhant alá a sziklameredély függőleges falán. Lent, ahol a vízesés jókora tavacskát vájt ki, a sziklafalban egy barlang fekete nyílása tátongott.

– Igen, pont ez az – erősítette meg Regis a vaják feltételezését. – Azért jöttem vissza eléd, mert azt az utasítást kaptam, hogy vezesselek el ide. Ebbe a barlangba be kell menned. Mondtam már neked, a druidák tudtak rólad, tudtak Ciriről, tudtak a küldetésünkről. És attól tudták meg mindezt, aki ott lakik, ni. Az a személy, ha hihetünk a druida asszonynak, beszélni óhajt veled.

– Ha hihetünk a druida asszonynak – ismételte meg csipkelődve Geralt. – Jártam már ezen a környéken. Tudom, mi lakik az Ördöghegy alatti mély barlangokban. Mindenféle szerzet él ott. De túlnyomó többségükkel nem lehet társalogni, hacsak nem karddal. Mit mondott még neked a druida ismerősöd? Mit kell még elhinnem?

– Világosan értésemre adta – függesztette fekete szemét a vámpír Geraltra –, hogy általánosságban nem rajong olyan illetőkért, akik pusztítják és gyilkolják az élő természetet, a vajákokért pedig különösen nem. Megmagyaráztam, hogy a jelen pillanatban inkább címzetes vaják vagy. Hogy abszolúte nem bántod az élő természetet, ha az sem bánt téged. A flaminika, akiről tudnod kell, hogy szerfölött értelmes nő, azonnal megjegyezte, hogy nem a világnézeted megváltozása miatt hagytál fel a vajákmesterséggel, hanem a körülményektől kényszerítve. Pontosan tudom, mondta, hogy baja esett a vajákhoz közel álló személynek. A vaják kénytelen volt tehát felhagyni a vajákmesterséggel, és az ő segítségére sietni...

Geralt nem kommentálta ezt, de a tekintete annyira beszédes volt, hogy a vámpír sietett a magyarázattal.

– Közölte, idézem: „A vaják, aki nem vaják, bebizonyítja, hogy képes a megalázkodásra és az áldozathozatalra. Belép a föld homályos mélyébe. Fegyvertelenül. Kint hagyva mindenfajta fegyvert, mindenfajta éles vasat. Mindenfajta éles gondolatot. Mindenfajta agressziót, haragot, dühöt, arroganciát. Alázattal megy be. És akkor ott, a mélyben, az alázatos vaják választ talál az őt gyötrő kérdésekre. Választ talál sok kérdésre. De ha a vaják vaják marad, nem talál semmit.”

Geralt a vízesés és a barlang felé köpött.

– Ez egyszerű színjáték – jelentette ki. – Szórakozás! Szemfényvesztés! Látnokoskodás, áldozatkészség, titokzatos barlangi találkozás, válaszok a kérdésekre... Ilyen megjátszott fogásokkal csak vén vándor mesemondóknál lehet találkozni. Valaki itt gúnyt űz belőlem. Legjobb esetben. És ha ez nem gúnyolódás...

– Gúnyolódásnak nem nevezném ezt semmiképpen – mondta határozottan Regis. – Semmiképpen, Ríviai Geralt.

– Akkor hát micsoda? Egyike a hírhedt druida furcsaságoknak?

– Nem fogjuk megtudni – szólalt meg Cahir –, amíg meg nem győződünk róla. Gyere, Geralt, együtt megyünk be oda...

– Nem – rázta meg a fejét a vámpír. – A flaminika ebben a tekintetben kategorikus volt. A vajáknak egyedül kell bemennie oda. Fegyver nélkül. Add ide a kardodat. Vigyázok rá, amíg nem leszel itt.

– Hogy az ördög... – kezdte mondani Geralt, de Regis gyors mozdulattal szakította meg a mondandóját.

– Add ide a kardodat – nyújtotta ki a kezét. – És ha van nálad még valamilyen fegyver, azt is hagyd itt nálam. Emlékezz a flaminika szavaira. Semmi agresszió. Áldozatkészség. Alázat.

– Te tudod, kit találok ott? Ki... vagy mi vár rám ebben a barlangban?

– Nem, nem tudom. A legkülönfélébb teremtmények lakják a Gorgona alatti mély folyosókat.

– A guta üssön meg!

A vámpír halkan megköszörülte a torkát.

– Azt sem lehet kizárni – mondta komolyan. – De ezt a kockázatot vállalnod kell. Hisz tudom, hogy vállalod.

Nem csalódott – ahogy várta, a barlang bejáratát imponáló méretű halomban torlaszolták el a koponyák, bordák, sípcsontok és egyebek. De nem érzett bomlás bűze. A földi maradványok a legnyilvánvalóbban sok évszázadosak voltak, és a jövevényeket elriasztó dekoráció szerepét töltötték be.

Legalábbis így vélte.

Belépett a sötétségbe, a csontok recsegtek-ropogtak a talpa alatt.

A látása hamar megszokta a homályt.

Gigantikus barlangban találta magát, akkora sziklamélyedésben, hogy szemmel nem lehetett befogni a méreteit, ugyanis az arányok megtörtek és meghajlottak a mennyezetről festői fürtökben csüngő sztalaktitok erdejében. A nyirkosan csillogó, sokszínű kaviccsal váltakozó feküről fehér és rózsaszínű, alul zömök, tömzsi, felfelé karcsúsodó sztalagmitok emelkedtek ki. Némelyikük csúcsa magasan a vaják feje fölé nőtt. Némelyikük fent összenőtt a sztalaktitokkal, oszlopszerű sztalagnátot alkotva. Nem kiáltott rá senki. Az egyetlen hallható hang a csöppenő-csurranó víz visszhangja volt.

Lassan ment, egyenesen előre a homályban a sztalagnátoszlopok között. Tudta, hogy figyelik.

Erősen, nyomasztóan és nyilvánvalóan érezte, hogy hiányzik a hátáról a kard – úgy, ahogy a nemrég kitört foga hiányzott.

Lassabbra fogta a lépteit.

Az, amit egy pillanattal korábban a sztalagmitok lábánál fekvő kerek kőtömbnek vélt, most hatalmas, izzó szemeket meresztett rá. A szürke, porlepte, bozontos halmok tömör masszájából hatalmas állkapcsok nyíltak, és kúpos fogak villogtak.

Barbegázok.

Lassan haladt, óvatosan lépkedett – barbegázok voltak mindenütt, nagyok, közepesek és kicsik, az útjában hevertek, eszükbe sem jutott kitérni. Mindezidáig nagyon is nyugodtan viselkedtek, de nem volt biztos benne, mi lesz, ha valamelyikre rátapos.

A sztalagnátok egész erdőt képeztek, egyenesen haladni nem lehetett, csak cikcakkban. Felülről, a mennyezet tűhegyes cseppköveiről víz csöpögött.

A barbegázok – egyre többen lettek – végigkísérték, a kavicsokon bukdácsoltak és botladoztak. Hallotta monoton társalgásukat és lihegésüket. Érezte erős, savanyú szagukat.

Meg kellett állnia. Az útjában, két sztalagmit között olyan helyen, hogy kikerülni nem lehetett, egy jókora echinops feküdt, rengeteg hosszú tüske meredezett rajta. Geralt nagyot nyelt. Túlságosan is jól tudta, hogy az echinop tízlábnyi távolságra képes kilőni a tüskéit. A tüskéknek volt egy különleges tulajdonságuk: a testbe ütközve eltörtek, hegyes végük behatolt, és egyre mélyebbre és mélyebbre „vándorolt”, amíg el nem ért valamilyen érzékeny szervet.

– A vaják buta – hallotta a homályból. – A vaják gyáva! Fél, haha!

A hang sajátosan és idegenül csengett, de Geralt már nem egyszer és nem kétszer hallott ilyen hangokat. Olyan lények beszéltek így, amelyek nem voltak hozzászokva az artikulált beszéddel való kommunikációhoz – ezért furcsa hangsúllyal és hangszínnel szólaltak meg, természetellenesen nyújtva meg a szótagokat.

– A vaják buta! A vaják buta!

Tartózkodott a megjegyzésektől. Beharapta az ajkát, és óvatosan haladt el az echinops mellett. A szörny tüskéi hullámzani kezdtek, mint a tengeri rózsa tapogatókarjai. De csak egy pillanatra, aztán az echinops mozdulatlanná meredt, és megint hatalmas halom mocsári fűnek látszott.

Két hatalmas barbegáz keresztezte az útját, értelmetlenül vakkantgattak. Felülről, a mennyezet alól hártyás szárnyak csattogása és sziszegő vihogás hallatszott, ami csalhatatlanul tündevények és veszpertilek jelenlétére utalt.

– Idejött, a gyilkos, a vérengző! A vaják! – szólalt meg a homályban ugyanaz a hang, amelyet korábban hallott. – Behatolt ide! Bemerészkedett! De nincs kardja, a gyilkolónak. Akkor hogy akar ölni? A nézésével? Haha!

– De talán – szólalt meg egy másik hang, még természetellenesebb artikulációval – akkor mi megölni őt? Haaaa?

A barbegázok hangos kórusban fecserésztek. Az egyik, érett tök nagyságú, nagyon közel mászott, közvetlenül Geralt sarka mögött csattantotta össze a fogait. A vaják elfojtotta az ajkára toluló szitkot. Továbbment. A sztalaktitokról víz csöpögött, ezüsthangon csöngtek a csöppek.

Valami megragadta a lábát. Visszafogta magát, hogy ne taszítsa el erővel.

A teremtmény kicsi volt, nem sokkal nagyobb egy pincsinél. Egy kissé hasonlított is egy pincsire. A pofája. A többi része kismajomra. Geraltnak fogalma sem volt, mi az. Életében nem látott semmi effélét.

– Vo-ják! – szótagolta sipítva, de teljesen érthetően a pincsi, miközben görcsösen kapaszkodott bele Geralt csizmájába. – Vo-ják-ják. Pu-pák!

– Hagyj békén – mondta összeszorított foggal. – Hagyd a csizmámat, mert seggbe rúglak.

A barbegázok hangosabban, hevesebben és fenyegetőbben fecserésztek. A sötétben valami felbőgött. Geralt nem tudta, mi volt az. Tehénnek hangzott, de a vaják akármibe lefogadta volna, hogy nem tehén volt.

– Vo-ják, pu-pák.

– Engedd el a csizmámat – ismételte meg, nehezen uralkodva magán. – Fegyvertelenül jöttem ide, békével. Zavarsz...

Abbahagyta, fulladozni kezdett valami undorító bűztől, a szeme könnybe lábadt tőle, a haja égnek állt.

A lábszárába kapaszkodó pincsiszerű teremtmény kidüllesztette a szemét, és egyenesen a csizmájára csinált. A visszataszító büdösséget még visszataszítóbb hangok kísérték.

A helyzetnek megfelelően káromkodott, és a lábával arrébb lökte a tolakodó kis teremtményt. Sokkal szelídebben, mint ahogy kijárt volna. De így is az történt, amire számított.

– Megrúgta a kicsit! – bőgött fel valami a sötétben, a barbegázok már-már hurrikánszerű fecsegése és sivítozása közepette. – Megrúgta a kicsit! Bántotta a kisebbet!

A legközelebbi barbegázok egészen a lábához bukdácsoltak. Érezte, hogy inas és kőkemény mancsok ragadják meg és kényszerítik mozdulatlanságra. Nem védekezett, teljesen közömbös lett. Beszennyezett csizmáját beletörülte a legnagyobb és legagresszívabb barbegáz bundájába. A ruháját megrángatták, erre leült.

Valami nagy lény csúszott le a sztalagnátról, leugrott a kavicsokra. Rögtön tudta, mi az. Egy hobgoblin. Tömzsi, kövér, bozontos, görbe lábú, válla úgy ölnyi széles, vörös szakálla még szélesebb.

A hobgoblin lépteire megremegett a talaj, mintha nem is hobgoblin, hanem igásló közelítene. A szörny elszarusodott, széles lábai – akármilyen mulatságosan hangzik is – másfél-másfél lábnyi hosszúak voltak.

A hobgoblin föléje hajolt, pálinkaszag áradt belőle. Nagy kópék ezek, gugyit főznek, gondolta gépiesen Geralt.

– Megütötted a kisebbet, vaják – bűzlött az arcába a hobgoblin. – Ok nélkül megtámadtál és bántottál egy kicsi, szelíd, ártatlan teremtményt. Tudtuk, hogy nem lehet benned megbízni. Agresszív vagy. Gyilkos ösztöneid vannak. Mennyit öltél meg közülünk, te bitang?

Nem látta célravezetőnek, hogy válaszoljon.

– Óóóóó! – A hobgoblin még tömörebben lehelte rá a megemésztetlen alkoholt. – Gyerekkorom óta erről álmodoztam! Gyerekkorom óta! Végre teljesült az álmom. Nézz csak balra.

Buta módra arra nézett. És akkorát kapott jobb ököllel a szájára, hogy egyszerre nagy fényességet látott.

– Óóóóóó! – A hobgoblin büdös szakálla sűrűjéből kivicsorította nagy, görbe fogait. – Gyerekkorom óta erről álmodoztam. Nézz csak jobbra.

– Elég – hangzott fel a barlang mélyéből egy erős és csengő parancs. – Elég ezekből a játékokból és viccelődésekből. Hagyjátok békén.

Geralt kiköpte a felszakadt ajkáról szivárgó vért. Lemosta a csizmáját a szikláról lecsorgó patakocska vizében. A pincsipofájú görény rosszindulatúan rávicsorgott, bár biztonságos távolságból. A hobgoblin is vicsorgott, az öklét masszírozta.

– Menj csak, vaják – vartyogta. – Menj csak, ha egyszer ő szólít téged. Én megvárlak. Mert hiszen erre kell visszafelé is jönnöd.

Abban a barlangban, amelybe belépett, fura módon teljesen világos volt. A cseppkövekkel borított mennyezeten levő nyílásokon át egymást keresztező fényoszlopok törtek be, melyek a sziklákból és a csöpögő alakzatokból színek és fények tűzijátékát csiholták ki. A levegőben egy mágikus gömb függött, erős fény izzott benne, amelyet megsokszoroztak a falak kvarckövei. A barlang szélei a kivilágítás ellenére homályba vesztek, a sztalagnátok oszloperdejének mélyén fekete sötétség hullámzott.

A falon, amelyet a természet éppen ilyen célra tett alkalmassá, épp egy hatalmas sziklafestmény készült. A festőművész, egy magas, szőke tünde, festékfoltos köpenyt viselt. A mágikus természetes fényben úgy rémlett, hogy világító glória övezi a fejét.

– Ülj le. – A tünde, folyvást a festményt nézve, az ecsettel mutatott rá egy sziklára Geraltnak. – Nem bántottak?

– Nem. Nemigen.

– Meg kell bocsátanod nekik.

– Valóban. Meg kell.

– Egy kicsit olyanok, mint a gyerekek. Szörnyen megörültek a jöttödnek.

– Észrevettem.

A tünde csak most nézett rá.

– Ülj le – ismételte. – Máris rendelkezésedre állok. Mindjárt befejezem.

Stilizált állat volt, amit a tünde befejezett, valószínűleg bölény. Egyelőre csak a körvonalai készültek el – az imponáló szarvaktól a nem kevésbé nagyszerű farokig. Geralt leült a mutatott sziklára, és megfogadta, hogy türelmes és alázatos lesz – a lehetőségek határáig.

A tünde összeszorított fogakkal, halkan fütyörészett, belemártotta az ecsetet a festékestálba, és gyors mozdulatokkal lilára színezte a bölényét. Pillanatnyi töprengés után tigriscsíkokat festett az állat oldalára.

Geralt csendben nézegette.

A tünde végül egyet hátralépett, gyönyörködött a már teljes vadászjelenetet ábrázoló sziklafreskóban. A csíkos, lila bölényt hanyag ecsetmozdulatokkal felvázolt, íjjal és dzsidával felszerelt sovány emberalakok üldözték vad ugrásokkal.

– Mi akar ez lenni? – Geralt nem bírta tovább.

A tünde röpke pillantást vetett rá, szájába dugta az ecset tiszta végét.

– Ez – közölte – egy történelem előtti festmény, azok az ősemberek készítették, akik sok ezer éve ebben a barlangban laktak, és főként a már rég kihalt lila bölények vadászatával foglalkoztak. Egyes történelem előtti vadászok művészek voltak, mélyen átérezték a művészi önkifejezés szükségletét. Lelkük rezdüléseinek megörökítését.

– Lenyűgöző.

– Hát persze – helyeselt a tünde. – A tudósaitok évek óta bolyonganak barlangokban, és az ősemberek nyomait keresik. És ahányszor csak rábukkannak ilyenekre, az mértéktelenül lenyűgözi őket. Bizonyítékot találnak ugyanis arra, hogy ezen a kontinensen és ezen a világon nem vagytok jöttmentek. Bizonyítékot arra, hogy az őseitek sok évszázaddal ezelőtt itt éltek, tehát ez a világ az ő örököseiké. Na és, minden fajtának joga van valamilyen gyökerekhez. Még nektek is, embereknek, akiknek a gyökereit alighanem a fák koronájában kell keresni. Haha, mulatságos szójáték, nem gondolod? Epigrammára méltó. Szereted a könnyű költészetet? Szerinted mit kellene még iderajzolni?

– Rajzolj az ősvadászoknak nagy felálló falloszokat.

– Ez aztán az ötlet! – A tünde belemártotta az ecsetet a festékbe. – A fallikus kultusz tipikus volt a primitív civilizációkban. Ez annak az elméletnek a kidolgozásában is segíthet, amely szerint az emberi faj fizikailag degenerálódott. Az ősöknek buzogányméretű falloszuk volt, az utódoknak nevetséges, csökevényes fütyijük maradt... Köszönöm, vaják.

– Nincs mit. Ez rezdült meg a lelkemben. A színek nagyon frisseknek látszanak ahhoz, hogy történelem előttiek legyenek.

– Három-négy nap múlva a színek megfakulnak a falon kiválasztódó só hatására, és a kép annyira történelem előtti lesz, hogy csak na. A tudósaitok bepisilnek örömükben, ha meglátják. A fejemet teszem rá, hogy egyik sem ismer rá a kis tréfámra.

– Ráismer.

– Hogy lehet az?

– Hisz nem bírod ki, hogy ne írd alá a remekműved.

A tünde szárazon felkacagott.

– Talált! Hibátlanul megfejtettél. Eh, hiúságnak lángja, milyen nehéz a művésznek elfojtania téged önmagában. Már alá is írtam a festményt. Itt, ni.

– Az nem egy szitakötő?

– Nem. Ez a nevemet jelentő ideogramma. A nevem Crevan Espane aep Caomhan Macha. A könnyebbség kedvéért az Avallac’h nevet használom, te is szólíthatsz így.

– El nem mulasztanám.

– Téged pedig Ríviai Geraltnak hívnak. Vaják vagy. Jelenleg azonban nem szörnyetegeket és bestiákat csépelsz, hanem eltűnt lányok felkutatásával vagy elfoglalva.

– Csodálatra méltó sebességgel terjednek a hírek. Csodálatra méltóan messzire. És csodálatra méltóan mélyre. Állítólag előre láttad, hogy ide jövök. Meg tudod tehát jósolni a jövőt, ha jól értem?

– A jövőt megjósolni – Avallac’h megtörölte a kezét egy rongyban – mindenki képes. És meg is teszi mindenki, mert ez igencsak könnyű. A jóslásban nincs semmi művészet. Helyesen jósolni, az a művészet.

– Csinos levezetés, epigrammára méltó. Te képes vagy, ez világos, helyesen jósolni.

– Fölöttébb gyakran. Én, kedves Geralt, sokra vagyok képes, és sokat tudok. Erre mutat egyébként, ahogy ti, emberek mondanátok, a tudományos címem is. Az egész így hangzik: Aen Saevherne.

– A Beavatott.

– Szó szerint.

– És remélem, olyan, aki hajlandó megosztani a tudását?

Avallac’h egy pillanatra elhallgatott.

– Megosztani? – kezdett hozzá végre. – Veled? A tudás, kedvesem, privilégium, a privilégiumokat pedig csak egyenlőkkel szokás megosztani. És én, egy tünde, a Beavatott, az elit tagja, miért is osztanék meg bármit egy olyan lény leszármazottjával, amelyik alig ötmillió éve jelent meg a világmindenségben, majomból, patkányból, sakálból vagy más emlősből való evolúció útján? Amely lénynek nagyjából egymillió év kellett, hogy felfedezze, két szőrös kezével csinálhat valamit egy lerágott csonttal? És mindezek után ezt a csontot bedugta a végbelébe, és vinnyogott a boldogságtól?

A tünde elhallgatott, megfordult, és szemét a festményre függesztette.

– Miért merészelsz úgy vélekedni – ismételte meg –, hogy megosztok veled bármiféle tudást, ember? Mondd csak meg!

Geralt letörölte csizmájáról a rajta maradt szart.

– Talán azért – válaszolta szárazon –, mert ez elkerülhetetlen?

A tünde hevesen fordult vissza.

– Mi az elkerülhetetlen? – kérdezte összeszorított fogain keresztül.

– Talán az – Geraltnak nem volt hozzá kedve, hogy felemelje a hangját –, hogy még egypár év, és az emberek egyszerűen minden tudást a magukévá tesznek, nem törődve vele, kedve lesz-e valakinek megosztani velük, vagy sem. Közte azt a tudást is, amit te, tünde és Beavatott, ravaszul elrejtesz a sziklafreskó mögé. Arra számítva, hogy az embereknek nem akaródzik majd csákánnyal szétverni az ősemberi lét hamis bizonyítékával telefestett falat. Nos? Te hiúság lángja?

A tünde kacagott. Nagy vidáman.

– Ó, igen – mondta. – Ostobaságba hajló hiúság volna azt feltételezni, hogy valamit nem fogtok szétverni. Mindent szétvertek. Csakhogy akkor mi lesz? Mi lesz ebből, ember?

– Nem tudom. Mondd meg. És ha ezt nem találod helyénvalónak, akkor elmegyek. A legszívesebben egy másik kijáraton, mert arrafelé a pajkos cimboráid várnak rám, akik meg akarják rongálni a bordáimat.

– Kérlek. – A tünde heves mozdulattal széttárta a karját, és a sziklafal recsegve-ropogva szétnyílt, brutálisan félbevágva a lila bölényt. – Erre menj ki. Haladj a fény felé. Átvitt értelemben vagy szó szerint általában az a helyes út.

– Kár egy kicsit érte – morogta Geralt. – A freskóra gondolok.

– Alighanem tréfálsz – mondta egy pillanatnyi hallgatás után a tünde, egyenesen csodálnivaló szelíd és barátságos hangon. – A freskónak nem lesz semmi baja. Ugyanilyen varázslattal be is zárom a sziklát, egyetlen résnyi vonalnak sem marad nyoma. Gyere. Kimegyek veled, elvezetlek. Arra a következtetésre jutottam, hogy mégiscsak van számodra valami mondanivalóm. És mutatnivalóm.

Belül sötét volt, de a vaják rögtön tudta, hogy a barlang hatalmas – a hőmérséklet változásából és a légmozgásból. A lábuk alatt a kavicsok nedvesek voltak.

Avallac’h fényt varázsolt – tündemódra, csak egy mozdulattal, bűvszó nélkül. Az izzó gömb felrepült a mennyezetre, az üreg falain a hegyikristály alakzatok miriádnyi villanással és csillanással gyulladtak ki, az árnyékok táncba kezdtek. A vaják akarata ellenére felsóhajtott.

Nem először látott tündeszobrokat és -faragványokat, de mindegyik alkalommal ugyanazt a hatást tették rá. A félig mozgásban, félig rezgésben megmerevedett tündealakokat nem a szobrász vésője készítette, erős varázslat művelte őket, amely az élő szövetet át tudja alakítani amelli fehér márvánnyá.

A legközelebbi mű egy tündelányt ábrázolt, amint maga alá húzott lábakkal ül egy bazaltlapon. A tündelány elfordította a fejét, mintha a közeledő lépések hangja riasztotta volna meg. Teljesen meztelen volt. A fehér, tejszerű fényben a sima márvány olyan hatást keltett, mintha a szoborból meleg áradna.

Avallac’h megállt, és rátámaszkodott egy oszlopra, amely a szobrok sorai között jelezte, merre vezet az út.

– Másodszor – szólalt meg halkan – ragyogóan megfejtettél engem, Geralt. Igen, igazad volt, a sziklán a bölényfestmények álcák voltak. Hogy elvegyék a kedvet a szétrombolásuktól és a fal áttörésétől. Hogy mindezt megvédelmezzék a rablástól és rombolástól. Minden fajnak, a tündéknek is joguk van a gyökereikhez. Amit itt látsz, azok a mi gyökereink. Óvatosan lépkedj, kérlek. Ez itt lényegében temető.

A hegyikristályon táncoló fényvillanások további részleteket emeltek ki a homályból: a szobrok sora mögött folyosók, lépcsők, amfiteátrumszerű kerengők, árkádok és oszlopcsarnokok lettek láthatók. Mind fehér márványból.

– Azt akarom – folytatta Avallac’h, megállt, és körbemutatott –, hogy ez fennmaradjon. Még ha mi eltávozunk is, ha ez az egész kontinens és ez az egész világ mérföldnyi vastag hó- és jégréteg alá kerül is, Tir ná Béa Arainne fennmarad. Eltávozunk innen, de valamikor visszajövünk. Mi, tündék. Ezt jósolja nekünk Aen Ithlinnespeath, Ithlinne Aegli aep Aevenien jóslata.

– Tényleg hisztek ebben? Ezekben a jósszavakban? Ennyire mélyreható a fatalizmusotok?

– Mindent előre láttak és megjósoltak. – A tünde nem rá nézett, hanem a pókháló finomságú vésetekkel borított márványoszlopokra. – Megérkezéseteket a kontinensre, a háborúkat, a tünde- és embervér kiontását. A ti fajtátok felemelkedését, a miénk dekadenciáját. Észak és Dél uralkodóinak harcát. És ím felkel a Dél királya Észak királyai ellen, és áradásként lepi el az ő földjeiket; összezúzza őket, népeiket pedig megsemmisíti... És így kezdődik meg a világ pusztulása. Emlékszel Itlina szövegére, vaják? Aki messze van, ragálytól hal meg; aki közel van, kardtól bukik el; aki elrejtőzik, éhségtől hal meg; aki túléli, azt a fagy veszejti el... Eljő ugyanis a Tedd Deireadh, a Végidő, a Kard és Fejsze Kora, a Megvetés Kora, a Fehér Fagy és a Farkasförgeteg Kora...

– Költészet.

– Szeretnéd, ha kevésbé lenne költői? A napsugarak beesési szögének megváltozása miatt eltolódik az örök fagy határa, méghozzá jelentősen. Ezeket a hegyeket szétzúzza és eltiporja az északról messze délre húzódó jég. Mindent fehér hótakaró borít el. Több mint egy mérföldnyi vastag rétegben. És nagyon, de nagyon hideg lesz.

– Majd meleg gatyát veszünk fel – reagált közömbösen Geralt. – Bundát. És prémes sapkát.

– A számból vetted ki a szót – helyeselt nyugodtan a tünde. – És ezekben a gatyákban meg sapkákban túlélitek ezt, hogy egy nap majd visszatérjetek, gödröket ássatok, és ezekben a barlangokban turkáljatok, hogy romboljatok és lopjatok. Itlina jósszava erről nem beszél, de én tudom. Nem lehet teljesen kipusztítani az embereket és a csótányokat, mindig marad legalább egy párocska. Ami bennünket, tündéket illeti, Itlina határozottabb: csak azok menekülnek meg, akik a Fecske nyomát követik. A Fecske, a tavasz jelképe a megváltó, aki megnyitja a Tiltott Kaput, megmutatja a megváltás útját. És lehetővé teszi, hogy a világ újjászülessen. A Fecske, az Ősi Vér Gyermeke.

– Vagyis Ciri? – Geralt nem bírta ki. – Vagy Ciri gyermeke? Hogyan? És miért?

Úgy tűnt, Avallac’h nem hallotta.

– Az Ősi Vér Fecskéje – ismételte meg. – Az ő véréből. Gyere. És nézd.

Még az Avallac’h által mutatott hallatlanul realista, mozgásban vagy gesztusban megragadott többi szobor közül is kiemelkedett. A talapzaton félig fekvő tartásban ábrázolt fehér márvány tündelány olyan benyomást keltett, mintha – ha felébresztik – egy pillanat alatt felülne és felkelne. Arcát a mellette levő üresség felé fordította, felemelt kezével valami láthatatlant rémlett megérinteni.

A tündelány arcáról nyugalom és boldogság tükröződött.

Sokáig tartott, mire Avallac’h megtörte a csendet.

– Ez Lara Dorren aep Shiadhal. Nem a sírja persze, hanem a kenotáfiuma. Csodálkozol a szobor helyzetén? Hát, nem kapott támogatást az a terv, hogy faragják márványba mind a két legendás szeretőt: Larát és Lodi Cregennant. Cregennan ember volt, szentségtörés lett volna amelli márványt pazarolni az ő emlékművére. Szentségtörés lett volna embernek állítani emlékművet itt, Tir ná Béa Arainne-ben. Másrészt még nagyobb bűn lett volna szándékosan elpusztítani ennek az érzelemnek az emlékét. Az arany középutat választották tehát. Cregennan... formálisan nincs itt. És mégis itt van. Lara tekintetében és testtartásában. A szeretők együtt vannak. Semmi sem volt képes őket szétválasztani. Sem a halál, sem a feledés... Sem a gyűlölet.

A vajáknak úgy tűnt, hogy a tünde közömbös hangja egy pillanatra elváltozott. De ez aligha volt lehetséges.

Avallac’h odament a szoborhoz, óvatos, gyöngéd mozdulattal megsimogatta a márványkart. Aztán megfordult, és háromszögletű arcán megint a szokásos, kissé gúnyos mosoly jelent meg.

– Tudod-e, vaják, mi a hosszú élet legnagyobb hátránya?

– Nem.

– A szex.

– Mi?

– Jól hallottad. A szex. Alig száz év elteltével unalmas lesz. Nincs benne már semmi, ami lenyűgözhetne vagy felizgathatna, ami az újdonság bájával kecsegtethetne. Már minden megvolt... így vagy úgy, de megvolt. És akkor hirtelen bekövetkezik a Szférák Együttállása, és felbukkantok itt ti, emberek. Felbukkannak itt a más világból érkező emberek maradékai, a régi világotokból, amelyet sikerült totálisan elpusztítanotok, saját még mindig szőrös kezeitekkel elpusztítanotok, alig ötmillió évvel azután, hogy a fajotok létrejött. Maroknyian vagytok, átlagos életkorotok nevetségesen alacsony, túlélésetek tehát a szaporodás ütemétől függ, ezért aztán a zabolátlan vágy soha nem szűnik meg bennetek, teljesen a szex irányít benneteket, ez még az önfenntartás ösztönénél is erősebb hajtóerő. Meghalni, miért ne, ha előtte párzani lehet; íme a filozófiátok, kissé lerövidítve.

Geralt nem szólt közbe, és nem tett megjegyzést, noha nagy kedve lett volna hozzá.

– És egyszer csak mi derül ki? – folytatta Avallac’h. – A tündék, akik megunták egymást a tündelányokkal, a mindig hajlandó emberi nőkhöz közelednek, az unatkozó tündelányok pedig perverz kíváncsiságból adják oda magukat a mindig életerővel és lendülettel teli emberi hímeknek. És olyasmi történik, amit senki sem képes megmagyarázni: a tündelányok, akik rendesen tíz-tizenkét évente fogamzóképesek, ha emberrel közösülnek, minden erős orgazmust követően ovulálni kezdenek. Valamilyen rejtett hormon, esetleg hormonkombináció kezdett el működni. A tündelányok megértik, hogy gyakorlatilag csak az emberektől lehetnek gyermekeik. Épp a tündelányoknak köszönhetően nem irtottunk ki benneteket, amikor még erősebbek voltunk. Aztán pedig ti lettetek erősebbek, és ti kezdtetek bennünket kiirtani. De a tündelányokban mindig szövetségesekre leltetek. Ők voltak a szorgalmazói az együttélésnek, az együttműködésnek és az együttlétnek... és nem akarták elismerni, hogy lényegében az együttfekvésről van szó.

– Mi közöm van nekem ehhez? – krákogott Geralt.

– Neked? Abszolúte semmi. De Cirinek igen sok. Ciri mégiscsak Lara Dorren aep Shiadhal leszármazottja, Lara Dorren pedig szorgalmazta az emberekkel való együttélést. Főleg egy emberrel. Lodi Cregennannal, egy emberi varázslóval. Lara Dorren gyakran és eredményesen élt együtt azzal a Cregennannal. Egyszerűbben szólva: teherbe esett.

A vaják ezúttal is csöndben maradt.

– A probléma ott jelentkezett, hogy Lara Dorren nem közönséges tündelány volt. Genetikai töltet volt. Speciálisan elkészítve. Sok évi munka eredménye. Egy másik töltettel, egy tündéével összekapcsolódva magától értetődően még speciálisabb gyermeket kellett szülnie. Amikor emberi magtól termékenyült meg, ez az esély füstbe ment, évszázados tervezés és előkészület eredményei semmisültek meg. Legalábbis akkor ezt gondolták. Senki sem tételezte fel, hogy a Cregennan által nemzett félvér valami pozitívat örökölhetne teljes értékű anyjától. Nem, az ilyen mezaliansz semmi jót nem hozhatott...

– És ezért – szólt közbe Geralt – szigorúan megbüntették.

– Nem úgy, ahogy gondolod. – Avallac’h gyors pillantást vetett rá. – Bár Lara Dorren és Cregennan kapcsolata felmérhetetlen károkat okozott a tündéknek, az embereknek csak a javukra lehetett, mégis emberek, és nem tündék gyilkolták meg Cregennant. Emberek, és nem tündék veszejtették el Larát. Épp így történt, annak ellenére, hogy sok tündének volt meg az oka rá, hogy gyűlölje a szeretőket. Személyes oka is.

Geraltot már másodszor ejtette gondolkodóba a tünde hangjának apró változása.

– Így vagy úgy – folytatta Avallac’h –, az együttélés szappanbuborék gyanánt pukkant szét, a fajok egymás torkának ugrottak. Elkezdődött a háború, amely ma is tart. És közben Lara genetikai állománya... Megvan, amint már bizonyára rájöttél. És még fejlődött is. Sajnos, mutálódott. Igen, igen. A te Cirid mutáns.

A tünde ezúttal sem várt megjegyzést.

– Persze a ti varázslóitok is beleütötték ebbe az orrukat, agyafúrtan kötötték párokká a kitenyésztett személyeket, de ők is elvesztették efölött az ellenőrzést. Kevesen érik fel ésszel, milyen csoda folytán született újjá Lara Dorren genetikai állománya ilyen erősen Ciriben, mi szabadította fel ezt az állományt. Azt hiszem, Vilgefortz tudja ezt, ő volt az, aki Thanedden összekuszálta a csontjaidat. Azok a varázslók, akik Lara és Riannon leszármazottaival kísérleteztek, és akik valameddig szabályos tenyésztést folytattak, nem érték el a kívánt eredményt, megunták, és abba is hagyták a kísérleteket. De a kísérlet folytatódott, ámmost már ösztönösen. Ciri, Pavetta lánya, Calanthe unokája, Riannon ükunokája Lara Dorren valódi leszármazottja lett. Vilgefortz értesült erről, bár valószínűleg véletlenül. Tud róla Emhyr var Emreis is, a nilfgaardi császár.

– És te is tudsz róla.

– Én még többet is tudok, mint ők ketten. De ez nem fontos. A végzet malma dolgozik, megőrölte a sors magvát. Ami elrendeltetett, annak meg kell lennie.

– És minek kell meglennie?

– Ami elrendeltetett. Ami felülről eldöntetett, átvitt értelemben persze. Olyasmi, amit a tévedhetetlenül működő mechanizmus hatása dönt el, ennek alapja a Cél, a Terv és az Eredmény.

– Ez vagy költészet, vagy metafizika. Vagy mind a kettő, mert néha nehéz őket egymástól megkülönböztetni. Lehetne-e szó valami konkrétumról is? Legalább minimálisról. Szívesen elvitatkozom veled erről-arról, de úgy alakult, hogy sietek.

Avallac’h átható tekintetet vetett rá.

– Hová sietsz annyira? Á, elnézést... Úgy rémlik, semmit sem értettél meg abból, amit mondtam. Akkor egyenesen kimondom: a te nagy mentőakciódnak már semmi értelme. Teljesen értelmetlen lett.

– Több okból – folytatta a tünde, a vaják kőkemény arcába nézve. – Először is, már túl késő, az alapvető baj már bekövetkezett, már nem vagy abban a helyzetben, hogy megmenthesd tőle a lányt. Másodszor, most, amikor a Fecske már a helyes útra tért, nagyszerűen elboldogul egymaga is, túl hatalmas erőt hordoz magában, nem kell félnie semmitől. Nincs szüksége a segítségedre. És harmadszor... Hmmm...

– Végig figyelek rád, Avallac’h. Egész idő alatt.

– Harmadszor... Harmadszor, valaki más segít majd neki. Csak nem vagy annyira arrogáns, hogy azt gondold, ezt a lányt csakis és kizárólag veled köti össze a végzet.

– Ez minden?

– Igen.

– Akkor a viszontlátásra.

– Várj.

– Mondtam. Sietek.

– Tételezzük fel egy pillanatra – mondta a tünde nyugodtan –, hogy én tényleg tudom, mi fog történni, hogy látom a jövőt. Ha megmondom neked, hogy az, aminek be kell következnie, bekövetkezik így is, függetlenül az általad kifejtett erőfeszítésektől? A kezdeményezéseidtől? Ha közlöm veled, hogy kereshetnél valami nyugodt helyet a világban, és elüldögélhetnél ott, nem kellene csinálnod semmit, várva az események lefolyásának elkerülhetetlen következményeit, akkor is vállalkoznál valami ilyesmire?

– Nem.

– És ha közlöm veled, hogy a tevékenységed, amely azt tanúsítja, hogy nem hiszel a Cél, a Terv és az Eredmény megállíthatatlan működésében, talán, bár ennek elenyésző a valószínűsége, valóban megváltoztathat egyet-mást, de kizárólag rossz irányban? Akkor újból átgondolod a dolgot? Á, látom a képedről, hogy nem. Egyszerűen megkérdezem hát: miért nem?

– Igazán tudni akarod?

– Igazán.

– Azért, mert egyszerűen nem hiszek a célokról, a tervekről és a teremtők felülről jövő elképzeléseiről szóló metafizikai közhelyeidben. Nem hiszek a híres itlinai jósszavaitokban és a többi prófétáskodásaitokban sem. Képzeld el, ugyanolyan mesének és humbugnak tartom őket, mint a sziklafestményedet. A lila bölényt, Avallac’h. Ennyi. Nem tudom, hogy nem tudsz vagy nem akarsz segíteni. De nem veszem tőled rossz néven...

– Azt mondod, nem vagyok képes vagy nem akarok neked segíteni. Hogyan tudnék?

Geralt eltöprengett egy pillanatra, teljesen tudatában volt annak, hogy sok függ a kérdés helyes megfogalmazásától.

– Visszaszerzem Cirit?

Rögtön jött a válasz.

– Visszaszerzed. De csak azért, hogy azonnal el is veszítsd. Méghozzá örökre, visszavonhatatlanul. Mielőtt erre sor kerülne, elveszíted mindazokat, akik elkísérnek. Egyik társadat a legközelebbi hetekben, vagy talán napokban veszíted el. Sőt, talán a legközelebbi órákban.

– Köszönöm.

– Még nem fejeztem be. A Cél és a Terv őrlésébe való beavatkozásod közvetlen és azonnali következménye több tízezer ember halála lesz. Aminek egyébként nincs különösebb jelentősége, ugyanis nem sokkal később tízmilliók veszítik el az életüket. Az általad ismert világ egyszerűen eltűnik, megszűnik létezni, hogy megfelelő idő elteltével teljesen megváltozott alakban szülessen újjá. De erre éppenséggel senkinek nincs és nem is lesz semmi befolyása, senki sem lesz képes ezt megelőzni vagy megfordítani a dolgok menetét. Se te, se én, sem a varázslók, sem a Beavatottak. Még Ciri sem. Mit szólsz ehhez?

– Lila bölény. Azért köszönöm, Avallac’h.

– Egyébként – vont vállat a tünde – egy kicsit kíváncsi vagyok, mit tehet egy kavics, ha behull az őrlő fogaskerekek közé... Tehetek még valamit érted?

– Nemigen. Mert úgy vélem, nem tudod megmutatni nekem Cirit.

– Ki mondta ezt?

Geralt visszatartotta a lélegzetét.

Avallac’h gyors léptekkel a barlang fala felé tartott, intett a vajáknak, hogy menjen utána.

– Tir ná Béa Arainne falainak – mutatott rá a csillogó hegyikristályokra – különleges tulajdonságuk van. Nekem meg, kérkedés nélkül, különleges képességeim vannak. Tedd rá a kezed. Nézz rá. Gondolkozz intenzíven. Arra, milyen nagy szüksége van rád. És nyilvánítsd ki, hogy úgy mondjam, mentális segítő szándékodat. Gondolj arra, hogy segítségére akarsz rohanni, ott akarsz lenni mellette, vagy valami hasonlóra. A képnek magától kell megjelennie. És jól kivehetőnek kell lennie. Nézd, de tartózkodj a hirtelen reagálástól. Ne mondj semmit. Ez látomás lesz, nem kommunikáció.

Engedelmeskedett.

Az első látomások az ígéret ellenére nem voltak jól kivehetőek. Homályosak voltak, de annyira erőteljesek, hogy ösztönösen hátralépett. Egy levágott kéz az asztalon... Az üveglapon szétfröccsenő vér... Csontvázak lócsontvázakon... A bilincsbe vert Yennefer...

Egy torony? Egy fekete torony? És mögötte, ott... Sarki fény?

És a kép hirtelen, figyelmeztetés nélkül világos lett. Túlontúl világos.

– Kökörcsin! – ordította Geralt. – Milva! Angoulême!

– He? – érdeklődött Avallac’h. – Á, igen. Úgy tűnik, mindent elrontottál.

Geralt elugrott a barlang falától, hajszál híján felbukott egy bazaltkövön.

– Nem fontos, a fenébe is! – kiáltotta. – Figyelj, Avallac’h, a lehető leggyorsabban el kell jutnom abba a druida erdőbe...

– Caed Myrkvidbe?

– Akár oda! A bajtársaimat halálos veszély fenyegeti ott! Az életükért harcolnak! Mások is veszélyben vannak... Merre a leggyorsabb... Á, az ördögbe! Visszamegyek a kardomért és a lovamért...

– Egyetlen ló sem képes – vágott közbe nyugodtan a tünde – elvinni téged Myrkvid ligetébe sötétedés előtt...

– De én...

– Még nem fejeztem be. Menj a híres kardodért, én meg közben szerzek neked hátaslovat. Pompás hátaslovat, erdei ösvényre valót. Ez a ló, hogy úgy mondjam, egy kicsit szokatlan... De a segítségével nem egész fél óra alatt Caed Myrkvidben leszel.

A hobgoblinnak lóbűze volt – és ezzel vége is volt a hasonlóságnak. Geralt egyszer Mahakamban látott olyan lovaglóversenyt, amelyet a törpök rendeztek hegyi muflonokon, és ez akkor abszolút extrém sportnak látszott. De csak most tudta meg, az őrülten vágtató hobgoblin hátán ülve, mi az igazi extremitás.

Hogy le ne essék, görcsösen belemélyesztette az ujjait a durva bozontba, és combjait összeszorította a szörny szőrös hátán. A hobgoblin izzadságtól, vizelettől és pálinkától bűzlött. Eszelősen vágtatott, a föld is beleremegett gigantikus talpa dobogásába, mintha a talpai bronzból lettek volna. Alig lassítva kapaszkodott fel a hegyoldalakra, és olyan gyorsan rohant le róluk, hogy a levegő csak úgy süvöltött a vaják fülében. Hegygerinceken, ösvényeken és olyan keskeny teraszokon vágtatott át, hogy Geralt behunyta a szemét, nehogy lenézzen. Olyan vízeséseken, zuhatagokon, szakadékokon és hasadékokon ugrott át, amelyeket még egy muflon sem lett volna képes leküzdeni, és minden sikeres ugrást vad, fülsiketítő rikoltás kísért. Vagyis a szokásosnál is vadabb és fülsiketítőbb – a hobgoblin ugyanis gyakorlatilag szünet nélkül rikoltozott.

– Ne vágtass annyira! – A levegő áramlása visszaszorította a szavakat a torkába.

– Mer aztán minek?

– Ittál!

– Uuuaaahaaaaaaaa!

Nyargaltak. A fülében süvített a levegő.

A hobgoblin bűzlött.

A sziklákon elhalkult a hatalmas talpak dobogása, kopár hegyoldalak és kőgörgetegek zörögtek alattuk. Aztán a köves talaj változni kezdett, zölden villant fel valami, ami törpefenyő is lehetett. Aztán zöld és barna villanások következtek, mert a hobgoblin őrült lendülettel ugrott át egy jegenyeerdőn. A gyantaillat összekeveredett a szörny bűzével.

– Uaaahaaaaaa!

A jegenyésből kiértek, avar zörgött. Most vörös, bordó, okker és sárga lett minden.

– Lassabbaaaaan!

– Uaaaahahhahaha!

A hobgoblin nagy lendülettel ugrotta át az egymásra halmozódott fatörzseket. Geralt kis híján a nyelvét harapta le.

A vad hajsza ugyanúgy ért véget, minden különösebb teketória nélkül, mint ahogy elkezdődött. A hobgoblin földbe vájta a sarkát, rikkantott, és ledobta a vajákot az avarlepte talajra. Geralt fekve maradt egy percet, úgy elakadt a lélegzete, hogy egy szitkot sem bírt kinyögni. Aztán felállt, sziszegett, és a térdét dörzsölgette, megint megfájdult.

– Nem estél le – állapította meg a hobgoblin a tényt, a hangjában csodálkozás volt. – No, no.

Geralt nem fűzött ehhez megjegyzést.

– Helyben vagyunk. – A hobgoblin előremutatott szőrös mancsával. – Ez itt Caed Myrkvid.

Lent, alattuk sűrű köd lepte katlan volt. A párából hatalmas fák csúcsai villantak ki.

– Ez a köd – előzte meg a kérdést a hobgoblin, miután körülszimatolt – nem természetes. Ráadásul érezni is az onnan jövő füstöt. A helyedben sietnék. Eh, veled tartanék... Eszméletlen nagy kedvem van verekedni! Már gyerekkoromban arról álmodoztam, hogy egyszer vajákkal a hátamon támadjak emberekre. De Avallac’h megtiltotta, hogy mutatkozzam. Egész közösségünk biztonságáról van szó...

– Tudom.

– Ne vedd rossz néven, hogy pofán vágtalak.

– Nem veszem.

– Egyenes fickó vagy.

– Köszönöm. Meg a cipelést is.

A hobgoblin kivicsorította vörös szakállából a fogait, pálinkaszag áradt belőle.

– Részemről az élvezet.

A Myrkvidi-erdőt ellepő köd sűrű és szabálytalan formájú volt, leginkább egy rakás tejszínhabra hasonlított, amelyet egy hiányos értelmű szakácsnő rakott rá valami tortára. Ez a köd Brokilont juttatta a vaják eszébe – a Driádok Erdeje gyakran burkolózott hasonló sűrű, védő és álcázó mágikus párába. A brokilonihoz hasonlított a túlnyomórészt éger- és bükkfákból álló őserdő méltóságteljes és fenyegető atmoszférája is.

És teljesen úgy, mint Brokilonban, Geralt már az erdő szélén, az avarral borított úton kis híján megbotlott a hullákban.

A borzalmasan összekaszabolt emberek nem druidák voltak, nem is nilfgaardiak, és bizonnyal nem tartoztak a Fülemüle és Schirrú bandájához sem. Geraltnak, mielőtt még kivehette volna a ködben a szekerek alakját, eszébe jutott, amit Regis a zarándokokról mondott. Az derült ki ebből, hogy némely zarándoknak nem túl szerencsésen ért véget a zarándoklata.

A füst meg a nyirkos levegőben kellemetlen, égett szag egyre erősebb lett, és meg is mutatta az utat. Rövidesen a hangok is mutatták az utat. Kiáltozás. És a guszla hamis macskazenéje.

Geralt meggyorsította a lépteit.

Az esőtől süppedős úton egy szekér állt. A kerekek mellett újabb hullák hevertek.

Az egyik bandita a szekéren garázdálkodott, különböző tárgyakat és felszereléseket hajigált az útra. A második a kifogott lovakat tartotta, a harmadik egy megölt zarándokról rángatta le vörösrókasubáját. A negyedik guszlán fűrészelt egy vonóval, nyilván a zsákmány között találta, de a világért sem volt képes kicsalni a hangszerből egyetlen tisztán szóló dallamot sem.

Jól jött a hangzavar – elfojtotta Geralt lépteit.

A zene hirtelen szakadt meg, a guszla húrjai szívettépően jajdultak fel, a rabló az avarra zuhant, vére szertefröcskölt. A lovakat tartó még kiáltani sem tudott, a sihill a légcsövét szelte át. A harmadik rablónak nem volt ideje leugrani a szekérről, ordítva bukott le, combján kettévágott ütőerével. Az utolsó még ki tudta vonni kardját a hüvelyéből. De felemelni már nem tudta.

Geralt a hüvelykujjával lerázta a vért.

– Igen, fiacskáim – mondta az erdő és a füstszag felé fordulva. – Ez buta ötlet volt. Nem kellett volna a Fülemülére és Schirrúra hallgatni. Otthon kellett volna maradni.

Hamarosan rábukkant a többi szekérre és a többi meggyilkoltra. A számos összevagdalt és összeszurkált zarándok között vérlepte, fehér köpenyes druidák is feküdtek. A már nem túl távoli tűz füstje alacsonyan húzódott a talaj fölött.

Ezúttal éberebbek voltak a rablók. Csak egyet sikerült meglepnie, aki azzal volt elfoglalva, hogy lehúzza az olcsó gyűrűket és karkötőket egy megölt nő összevérzett kezéről. Geralt minden megfontolás nélkül levágta a banditát, a bandita felüvöltött, a többiek pedig – a nilfgaardiakkal összekeveredett rablók – nagy ordítozással vetették rá magukat.

Beugrott az erdőbe, a legközelebbi fa alá, hogy a törzs védje a hátát. De mielőtt a rablók odaértek volna, patkócsattogás hallatszott, a bokrok közül, a ködből egy arany-vörös, sakktáblaszerű csótárral betakart óriási ló bontakozott ki. A rajta ülő lovas teljes fegyverzetben volt, köpenye hófehér, sisakja csőrben végződő átlyuggatott rostéllyal volt ellátva. Mire a banditák feleszmélhettek volna, a lovag már a nyakukon volt, jobbra-balra vágott a kardjával, szökőkutakban fröcsögött a vér. Gyönyörű volt a látvány.

Geraltnak azonban nem volt ideje nézegetni, neki is ketten voltak a nyakán, egy meggyszín zekéjű rabló és egy fekete nilfgaardi. A rablót, aki kitörés közben fedezetlen lett, a képén vágta meg, a nilfgaardi pedig a röpködő fogak láttán nyaka közé szedte a lábát, és eltűnt a ködben.

Geraltot kis híján letiporta a sakktáblacsótáros ló. Lovasa nélkül rohangált.

Haladéktalanul kiugrott a bozótból arrafelé, ahonnan kiáltások, szitkok és lábdobogás hallatszott.

A fehér köpenyes lovagot három bandita rángatta ki a nyeregből, most azon igyekeztek, hogy lemészárolják. Egyikük terpeszben állva bárddal csapkodott, a másik karddal vagdosott, a harmadik, egy kicsiny vörös körülugrálta, mint egy nyúl, alkalmat és védtelen helyet keresve, hogy beléje márthassa lándzsáját. A ledöntött lovag érthetetlenül ordibált a sisak belsejéből, és visszaverte a csapásokat két kézzel maga elé tartott pajzsával. A pajzs a bárd minden egyes csapásánál egyre lejjebb került, már csaknem a mellvértre támaszkodott. Nyilvánvaló volt: még egy-két ilyen ütés, és a lovag belei a páncél résein türemkednek elő.

Geralt három ugrással a forgatag közepébe került, tarkón vágta az ugráló lándzsás vöröskét, széles ívben szelte át a bárdos hasát. A fegyverzetéhez képest fürge lovag térden vágta a harmadik rablót a pajzs szegélyével, s miután amaz összeesett, háromszor csapott az arcába, mire a vér elöntötte a pajzsot. Térdre ugrott, a páfrányok között keresgélte a kardját, miközben úgy döngött, mint egy hatalmas bádogdarázs. Hirtelen meglátta Geraltot, és mozdulatlanná dermedt.

– Kinek kerültem a kezébe? – trombitálta ki a sisak mélyéről.

– Senkiébe. Akik itt fekszenek, azok az én ellenségeim is.

– Aha... – A lovag megpróbálta felemelni a sisakrostélyt, de a bádog behorpadt, és a szerkezet ellenállt. – Becsületemre! Százszoros köszönet önnek a segítségért.

– Önnek inkább. Hiszen ön sietett az én segítségemre.

– Tényleg? Mikor?

Semmit sem látott, gondolta Geralt. Még csak észre sem vett a lyukakon keresztül ebben a vasfazékban.

– Milyen néven illetik? – kérdezte a lovag.

– Geralt. A Ríviai.

– Címere?

– Nincs idő, lovag úr, heraldikára.

– Becsületemre, igaz, férfias lovag ön, Geralt. – A lovag megtalálta a kardját, felállt. Kicsorbult pajzsát – akárcsak a ló csótárját – arany-vörös ferde sakktábla díszítette, a mezőkben A és H betű virított váltakozva.

– Ez nem az én családi címerem – dönögte magyarázatul. – Ezek a fejedelemasszonyom kezdőbetűi, Anna Henrietta hercegnőé. Az én nevem a Sakktábla Lovagja. Kóbor lovag vagyok. Nevemet és ékeimet nem szabad felfednem. Lovagi esküt tettem. Becsületemre, még egyszer köszönet neked a segítségért, lovag.

– Részemről az élvezet.

Az egyik ledöntött bandita feljajdult, és megzörgette az avart. A Sakktábla Lovagja odaugrott, és hatalmas csapással a földhöz szögezte. A rabló szétvetett keze-lába remegni kezdett, olyan volt, mint egy gombostűhegyre tűzött pók.

– Siessünk – szólt a lovag. – A zsiványság még itt dühöng. Becsületemre, még nincs ideje megpihenni!

– Igaz – ismerte el Geralt. – A banda az erdőben fosztogat, zarándokokat és druidákat öldös. A barátaim bajban vannak...

– Elnézést egy pillanatra.

Egy másik rabló is életjelt adott. Ő is szó szerint oda lett szögezve, széttárt lábával olyan toppantóst vágott ki, hogy még a csizmája is leesett róla.

– Becsületemre! – A Sakktábla Lovagja beletörülte a kardját a mohába. – Nehezen lehet ezeket a léhákat megfosztani az életüktől! Ne furcsálld, lovag, hogy a sebesülteket ledöföm. Becsületemre, régebben nem tettem ilyet. De ezek a himpellérek annyira gyorsan nyerik vissza az egészségüket, hogy a becsületes ember csak irigyelhetné. Amióta előfordult, hogy az egyik semmirekellővel háromszor egymás után volt dolgom, gondosabban kezdtem őket kikészíteni. Úgy, hogy már csak az ámen kelljen.

– Értem.

– Mint látja, kóbor vagyok. De becsületemre, botor nem! Ó, megvan a lovam. Gyere ide, Bukefalosz!

Az erdő tágasabb és világosabb lett, terjedelmes, de ritkás lombozatú hatalmas tölgyfák uralták. Már közelről érezték a füstöt és az égés bűzét. És egy pillanattal később meg is látták.

Nádfedeles kunyhók lángoltak, az egész kicsiny település. Lángoltak a szekerek ponyvái. A szekerek között hullák hevertek – sokuk messziről is jól látható fehér druida lepelben.

A banditák és a nilfgaardiak, egymást bátorítva rikoltozással, a maguk előtt tolt szekerek mögé rejtőzve rohamoztak meg egy cölöpökön álló, gigantikus tölgyfa törzsére támaszkodó házat. A ház tekintélyes gerendákból épült, lejtős zsindelytető fedte, nem tettek benne kárt a banditák kilőtt fáklyái. A bekerített ház védekezett, és hatásosan vágott vissza – Geralt szeme láttára az egyik rabló elővigyázatlanul hajolt ki a szekér mögül, és villámsújtottan rogyott össze, koponyájába nyíl fúródott.

– A barátaid – tüntetett találékonyságával a Sakktábla Lovagja – nyilván ott vannak abban az épületben! Becsületemre, kegyetlenül körül vannak kerítve! Jerünk hát, siessünk segítségükre!

Geralt vartyogó ordítozást és parancsokat hallott, felismerte a bekötözött képű Fülemülét, a rablót. Egy pillanatra Schirrú féltündér is látta, aki a fekete köpenyes nilfgaardiak háta mögé rejtőzött.

Hirtelen kürtök harsantak fel, még a levelek is hullani kezdtek a tölgyfákról. Harci mének patkói csattogtak, megcsillantak a rohamozó lovagság páncéljai és kardjai. A rablók üvöltözve szaladtak szét minden irányban.

– Becsületemre! – rikkantotta a Sakktábla Lovagja, a lovát sarkantyúzva. – Ezek a bajtársaim! Utolértek! Rohamra, hogy nekünk is jusson valami dicsőség! Üsd-vágd!

A Bukefaloszon nyargaló Sakktábla Lovagja elsőként esett neki az iszkoló rablóknak, kettejüket villámgyorsan levágta, a többit szétriasztotta, mint héja a verebeket. Ketten az arra futó Geralt felé kerültek, a vaják egy szempillantás alatt végzett velük.

A harmadik azonban gabriellel lőtt rá.

A miniatűr számszeríjat egy Gabriel nevű verdeni kézműves találta ki és szabadalmaztatta. „Védd meg magad” jelszóval reklámozta. Mindenfelé dühöng a banditizmus és az erőszak, harsogta a reklám. A törvény erőtlen és tanácstalan. Védd meg magad! Ne menj el hazulról Gabriel márkájú kézi számszeríj nélkül. Gabriel az őröd, Gabriel megvéd a banditáktól téged és szeretteidet.

Rekordméretű lett a forgalom. Hamarosan az összes bandita kézi gabrielt használt támadás közben.

Geralt vaják volt, el tudott hajolni a nyílvessző elől. De megfeledkezett a fájós térdéről. Egy hüvelykkel elkésett a kitérés, a levél alakú nyílhegy végigszántotta a fülét. A fájdalom elvakította, de csak egy pillanatra. A rablónak nem volt ideje felajzani a számszeríjat, nem tudta megvédeni magát. A feldühödött Geralt rácsapott a kezére, majd egy széles sihillvágással kiontotta a beleit.

Még le sem tudta törülni a vért a füléről és a nyakáról, amikor rátámadt egy apró, menyétfürgeségű, természetellenesen csillogó szemű alak, zerrikán saberrával volt felfegyverezve, amelyet csodálatra méltó jártassággal forgatott. Geraltnak már két vágását kiparírozta, összecsengett, szikrákat szórt a két penge nemes acélja.

A menyét fürge volt és szemfüles – egy pillanat alatt észrevette, hogy a vaják sántít, egy pillanat alatt elkezdte kerülgetni és a neki előnyösebb oldalról támadni. Hallatlanul gyors volt, a saberra éle szinte süvöltött a veszélyes keresztezéssel végrehajtott vágások közben. Geralt egyre nehezebben kerülte el a csapásokat. És egyre jobban bicegett, mert kénytelen volt a fájós lábára nehezedni.

A menyét hirtelen összegörnyedt, felugrott, ügyes, megtévesztő cselvágást mutatott be, a füle felől csapott le. Geralt ferdén kivédte, és visszavágott. A bandita könnyedén elhajolt, már neki is állt a ravasz alsó vágásnak, amikor hirtelen kidüllesztette a szemét, hatalmasat tüsszentett, takony öntötte el, egy pillanatra kibillent a helyzetéből. A vaják villámgyorsan a nyakára vágott, a penge a gerincoszlopig hatolt.

– Na és most mondja valaki azt – zihált, a reszkető hullát nézve –, hogy a kábítószer használata nem ártalmas.

A magasra emelt buzogánnyal rátámadó bandita megbotlott, és arccal előre a sárba zuhant, a nyakszirtjéből nyílvessző meredt ki.

– Jövök, vaják! – kiáltotta Milva. – Jövök! Tarts ki!

Geralt megfordult, de már nem volt kit levágnia. Milva lelőtte az egyetlen rablót, aki még a közelben volt. A többiek az erdőbe menekültek, a színes lovagság pedig a nyomukba eredt. Néhányukat a Sakktábla Lovagja üldözte a Bukefaloszon. Utol is érte őket, mert az erdőből kihallatszott szörnyű dühöngése.

Az egyik Fekete Nilfgaardi, akit nem öltek meg teljesen, hirtelen felugrott, és menekülőre fogta. Milva villámgyorsan felemelte és kifeszítette az íját, süvöltöttek a vesszőtollak, a nilfgaardi az avarra zuhant, lapockái között egy szürke tollas nyíllal.

Az íjászlány nagyot sóhajtott.

– Lógni fogunk – mondta.

– Miből gondolod?

– Hisz ez itt Nilfgaard. És a második hónap telik ee azzaa, hogy túnyomó részbee nilfgaardiakat lövök le.

– Ez itt Toussaint, nem Nilfgaard. – Geralt oldalt a fejéhez nyúlt, tiszta vér lett a keze. – A fenébe. Mi van ott, nézd már meg, Milva.

Az íjászlány figyelmesen és rosszallóan nézegette.

– Csak a füled szakadt le – állapította meg végül. – Szóra se érdemes.

– Könnyen beszélsz. Nagyon kedveltem ezt a fülemet. Segíts valamivel bekötözni, mert átáztatja a galléromat. Merre van Kökörcsin és Angoulême?

– A viskóba, a zarándokokkaa... Ó, a pusztulatba...

Patkók csattogtak, a ködből három lovas bontakozott ki harci paripákon ügetve, lobogó köpennyel és zászlókkal. Geralt, mielőtt még meghallotta volna csatakiáltásaikat, vállon ragadta Milvát, és berántotta egy szekér alá. Nem lehetett tréfálni olyanokkal, akik tizennégy lábnyi hosszú kopjával felfegyverkezve rohamoznak, mert a kopja hatóköre a ló fejétől számított tíz lábnyira is kiterjed.

– Kimászni! – A lovagok paripái a földet kapálták patáikkal a szekér körül. – Fegyvert eldobni és kimászni!

– Lógni fogunk – dörmögte Milva. Volt ebben igazság.

– Há, útonállók! – rikkantott fel csengő hangon az egyik lovag, akinek a pajzsán fekete bikafej volt ezüst mezőben. – Há, gazfickók! Becsületemre, lógni fogtok!

– Becsületemre! – csatlakozott fiatalos hangon a másik, akinek egyszínű világoskék pajzsa volt. – A helyszínen koncoljuk fel őket!

– Hahó, hahó! Állj!

A ködből a Sakktábla Lovagja bontakozott ki a Bukefaloszon. Sikerült neki végre fölemelnie a behorpadt sisakrostélyt, most láthatóvá lett dús szökés bajsza.

– Engedjétek őket szabadon, de ízibe! – kiáltotta. – Ezek nem haramiák, hanem egyenes és becsületes emberek. Az asszonyszemély férfiasan kiállt a zarándokok védelmében. Ez a legény pedig jó lovag!

– Jó lovag? – A Bikafej is felemelte a sisakrostélyát, fölöttébb hitetlenkedve nézte Geraltot. – Becsületemre! Az nem lehetséges!

– Becsületemre! – csapott a mellvértjére a Sakktábla Lovagja páncélba bújtatott öklével. – Lehetséges, a kezemet rá! Ez a férfias lovag mentett meg a szükségben, amikor a himpellérek a földre döntöttek. A neve Ríviai Geralt.

– Címered?

– Nem szabad elárulnom – morogta a vaják – sem az igazi nevem, sem az ékességem. Lovagi esküt tettem. A kóbor Geralt vagyok.

– Óóó! – rikoltotta hirtelen egy ismerős, pimasz hang. – Nézzétek csak, mit hozott a cica! Á, mondtam neked, néni, hogy a vaják a segítségünkre jön!

– És a legjobbkor! – kiáltotta az Angoulême-mel és egy kis csoport rémült zarándokkal érkező Kökörcsin, magával cipelve a lantját és az elmaradhatatlan hengert. – Egy másodperccel se hamarabb. Jó a drámai érzéked, Geralt. Színdarabokat kellene írnod!

Hirtelen elhallgatott. A Bikafej meghajolt a nyeregben, a szeme csillogott.

– Julian vikomt?

– De Peyrac-Peyran báró?

A tölgyfák közül még két lovag bontakozott ki. Egyikük, akinek fazékszerű sisakját egy nagyon jól sikerült, kiterjesztett szárnyú fehér hattyú képmása díszítette, lasszón vezetett két foglyot. A másik lovag, kóbor, bár nem botor, hurkokat készített, és megfelelő ágak után nézett.

– Se a Fülemüle – Angoulême észrevette, hogy a vaják ránéz –, se Schirrú. Kár.

– Kár – ismerte el Geralt. – De megpróbáljuk jóvátenni. Lovag úr...

De a Bikafej – vagy inkább de Peyrac-Peyran báró – nem figyelt rá. Úgy tűnt, csak Kökörcsint látja.

– Becsületemre – mondta elnyújtottan. – Nem téved a látásom! Julian vikomt úr saját személyében. Ah! Örülni fog a hercegnő asszony!

– Kicsoda Julian vikomt? – érdeklődött a vaják.

– Én vagyok az – mondta félhangon Kökörcsin. – Ne avatkozz ebbe bele, Geralt.

– Megörül majd Anarietta asszony – ismételte meg de Peyrac-Peyran báró. – Ah, becsületemre! Mindannyiótokat elviszünk Beauclair várába. Csak semmi kifogás, vikomt, meg sem hallok bármiféle kifogást!

– A haramiák egy része elszökött. – Geralt meglehetősen fagyos hangot engedett meg magának. – Azt javaslom, előbb fogjuk őket el. Aztán majd átgondoljuk, mit kezdjünk ezen az érdekesnek induló napon. Mit szól hozzá, báró úr?

– Becsületemre – mondta a Bikafej –, ebből nem lesz semmi. Az üldözés lehetetlen. A bűnözők a patakon túlra menekültek, és nekünk a patakon túlra egy lépést sem szabad tennünk, még egy patkónyomnyit sem. A Myrkvidi-erdőnek az a része érinthetetlen szentély, és a Toussaint-on kegyelmesen uralkodó őszeretetreméltósága, Anna Henrietta hercegnő által a druidákkal megkötött kontraktusának szellemében...

– Rablók szöktek meg arra, a fenébe is! – szakította félbe Geralt dühösen. – Gyilkolni fognak abban az érinthetetlen szentélyben! Maga meg itt holmi kontraktusokról...

– Lovagi szavunkat adtuk! – De Peyrac-Peyran báró pajzsára, mint kiderült, bikafej helyett jobban ráillett volna egy birkafej. – Nem szabad! A kontraktusok! Egy lépést sem druida területen!

– Akinek nem szabad, annak nem szabad – röhögött Angoulême, a rablók két lovát húzva maga után kötőféken. – Hagyd ezt az üres fecsegést, vaják. Indulunk. Nekem még mindig rendezetlen elszámolnivalóm van a Fülemülével, te meg, ha jól sejtem, szeretnél még eltársalogni a féltündével!

– Veletek megyek – mondta Milva. – Mingyá keresek magamnak valami kancát.

– Én is – dadogta Kökörcsin. – Én is veletek...

– Ó, azt már aztán nem! – szólalt meg a bikafejes báró. – Becsületemre, Julian vikomt úr velünk jön Beauclair várába. A hercegnő nem bocsátaná meg nekünk, ha találkozván vele, nem vinnénk magunkkal. Benneteket nem tartóztatlak, szabadon tervezhettek és cselekedhettek. Mint Julian vikomt harcostársait Anarietta asszony őkegyelmessége szívesen fogadna benneteket méltó módon, és látna vendégül a várban, de hát, megvetitek a vendégszeretetét...

– Nem vetjük meg – szakította félbe Geralt, fenyegető pillantásokkal csitítva Angoulême-et, aki a báró háta mögött mindenféle rondákat és csúfondárosakat mutogatott behajlított karral. – Távol áll tőlünk, hogy megvessük. Nem mulasztunk el meghajolni a hercegnő előtt és leróni a neki járó hódolatot. Elsőbben azonban elintézzük az elintéznivalóinkat. Mi is a szavunkat adtuk, mondhatni, mi is kötöttünk kontraktusokat. Ha eleget teszünk nekik, haladéktalanul Beauclair várába igyekszünk. Feltétlenül odamegyünk.

– Már csak azért is – tette hozzá jelentőségteljesen és nyomatékosan –, hogy ügyeljünk rá, semmi sérelem és becstelenség ne érhesse ott Kökörcsin bajtársunkat. Vagyis, pfff, Juliant.

– Becsületemre! – nevette el magát hirtelen a báró. – Semmi sérelem és becstelenség nem éri Julian vikomtot, kész vagyok erre szavamat adni! Mert elfelejtettem volt elmondani önnek, vikomt, hogy Rajmund herceg két évvel ezelőtt elhalálozott gutaütésben.

– Ha, ha! – kiáltotta Kökörcsin, hirtelen felragyogva. – A herceg felfordult! Ez ám a nagyszerű és örömteli hír! Vagyis, akarom mondani, bánat és szomorúság, kár és veszteség... Legyen neki könnyű a föld... Ha viszont így van, menjünk Beauclairbe minél sebesebben, lovag urak! Geralt, Milva, Angoulême, viszontlátásra a várban!

Átgázoltak a patakon, bevágtattak az erdőbe, a terjedelmes tölgyek közé, a kengyelig érő páfrányba. Milva könnyedén rátalált a menekülő banda nyomaira. Olyan gyorsan lovagoltak, ahogy csak lehetett – Geralt aggódott a druidákért. Attól félt, hogy a banda maradványa, biztonságban érezve magát, a druidákon akarja majd bosszúját kitölteni a toussaint-i kóbor lovagoktól elszenvedett pogromért.

– Ez aztán jól bejött Kökörcsinnek – mondta hirtelen Angoulême. – Amikor a Fülemüléék körülvettek bennünket ebben a kunyhóban, megvallotta nekem, mitől retteg Toussaint-ban.

– Gondoltam én – válaszolta a vaják. – Csak azt nem tudtam, hogy ilyen magasra célzott. A hercegnő asszony, hohoho!

– Ez jó pár éve volt. Rajmund herceg pedig, az, aki felfordult, állítólag megesküdött rá, hogy kitépi a költő szívét, megsütteti és feladja vacsorára a hűtlen hercegnőnek, és kényszeríti rá, hogy megegye. Szerencséje van Kökörcsinnek, hogy nem akkor került a herceg mancsai közé, amikor az még élt. Nekünk is szerencsénk van...

– Az majd kiderül.

– Kökörcsin azt állítja, hogy az az Anarietta hercegnő eszelősen szerelmes belé.

– Kökörcsin mindig ilyeneket állít.

– Tarcsátok a pofátokat! – morogta Milva, megrántotta a gyeplőt, és az íjáért nyúlt.

Egyik tölgyfától a másikig cikcakkban rohant feléjük egy rabló, sapka nélkül, fegyvertelenül, vaktában. Futott, felbukott, felállt, megint futott. És kiabált. Vékony hangon, rémülten, borzalmasan.

– Mi van? – csodálkozott Angoulême.

Milva csendben felajzotta az íját. Nem lőtt, megvárta, hogy a rabló közelebb érjen, az meg egyenesen feléjük rohant, mintha nem is látta volna őket. Átszaladt a vaják lova és Angoulême lova között. Látták tejfehér, rettegéstől eltorzult arcát, látták kimeresztett szemét.

– Mi az ördög? – ismételte meg Angoulême.

Milva felocsúdott az elképedésből, megfordult a nyeregben, és a menekülőnek egy nyilat küldött a hátába. A rabló felsikoltott, és a páfrányok közé zuhant.

Megremegett a föld. Annyira, hogy a közeli tölgyfáról lehullottak a makkok.

– Érdekes – szólalt meg Angoulême –, mi elől rohant így...

A föld ismét megremegett. Zörögtek a bokrok, ropogtak a letört ágak.

– Mi ez? – nyögte Milva, felállva a kengyelben. – Mi ez, vaják?

Geralt odanézett, meglátta, és hangosat sóhajtott. Angoulême is meglátta. És elsápadt.

– Ó, a kurva életbe!

Milva lova is meglátta. Páni félelmében felnyerített, felágaskodott, majd kirúgott a hátsójával. Az íjászlány kirepült a nyeregből, és tehetetlenül a földre zuhant. A ló elnyargalt az erdőbe. A vaják hátasa habozás nélkül utánarohant, balszerencsére egy alacsonyan függő tölgyfaág felé vette az útját. Az ág lesöpörte a vajákot a nyeregből. A megrázkódtatástól és a térdében érzett fájdalomtól csaknem elvesztette az eszméletét.

Angoulême-nek sikerült a leghosszabb ideig úrrá lennie a megtébolyodott lovon, de végül ő is a földön kötött ki, a ló pedig megszökött, kis híján letiporva az épp felállni készülő Milvát.

És akkor pontosabban láthatták meg azt a valamit, ami feléjük tartott. És egyáltalán, de egyáltalán nem csodálkoztak már az állatok pánikba esésén.

A teremtmény gigantikus fára hasonlított, szerteágazó, évszázados tölgyfára – vagy talán az is volt. De nagyon szokatlan volt ez a tölgyfa. Ahelyett, hogy valahol egy réten állt volna a lehullott avar és makkok közepette, ahelyett, hogy eltűrte volna, hogy mókusok szaladgáljanak rajta és kenderikék szarják le, ez a tölgyfa fürgén menetelt az erdőben, egyenletesen topogott vastag gyökérzetével, és hadonászott az ágaival. A szörny terjedelmes törzsének – vagy testének – az átmérője szemre úgy két öl lehetett, a rajta ásító odú pedig aligha odú volt, inkább száj, mert olyan hangon klaffogott, mintha súlyos ajtó csapódna be.

Noha borzasztó súlya alatt úgy rengett a föld, hogy bonyolult lett az egyensúlyt megtartani, a teremtmény csodálatraméltó ügyességgel ugrált át a szurdokokon. És ezt nem céltalanul tette.

A szörny a szemük láttára ágaival hadonászva, gallyaival suhintozva halászott ki egy kidőlt fa gyökerei között rejtőző banditát, ugyanolyan ügyesen, ahogy a gólya fogja meg a fűben búvó békát. A gallyakkal körbefont gonosztevő az ágak között függött, szánalomra méltóan üvöltött. Geralt látta, hogy a szörny már három hasonlóan elfogott rablót hurcolt magával. És egy nilfgaardit.

– Meneküljetek... – nyöszörgött, hasztalanul próbálkozva felállni. Az volt az érzése, mintha valaki ütemes kalapácsütésekkel verne bele a térdébe egy fehérre izzított szöget. – Milva... Angoulême... Meneküljetek...

– Nem hagyunk itt!

A tölgyfarém meghallotta őket, vidáman toppantott a gyökereivel, és feléjük rohant. Angoulême, hasztalanul próbálkozva fölemelni Geraltot, kivételesen ronda káromkodásokat eresztett el. Milva reszkető kézzel igyekezett egy nyílvesszőt a húrra illeszteni. Teljesen értelmetlenül.

– Meneküljetek!

Késő volt. A tölgyfarém már el is érte őket. A rettegéstől bénultan látták most pontosan a zsákmányát, a gallyak halmazában függő négy rablót. Ketten életben voltak, mert rekedt nyekergést hallattak, és kalimpáltak a lábukkal. A harmadik alighanem elájult, tehetetlenül lógott. A szörny nyilvánvalóan élve akarta megfogni őket. De a negyediknél ez nem ment neki, figyelmetlenségében bizonyára túl erősen szorította meg – amit ki lehetett következtetni az áldozat kidülledt szeméből és nagyra kinyújtott nyelvéből, no meg a vérrel és hányadékkal összemocskolt állából.

A következő másodpercben már a levegőben függtek gallyakkal körülvéve, mindhárman fennhangon kiáltoztak.

– Legelj, legelj, legelj – hallották alulról, a gyökerek felől. – Legelj, legelj, Fácska.

A tölgyfarém mögött egy fehér ruhás, a hajában virágkoszorút viselő fiatal druidalány lépkedett, és egy zöld leveles vesszővel hajtotta.

– Ne bántsad, Fácska, ne szorítsad. Gyöngéden. Legelj, legelj, legelj.

– Nem vagyunk rablók... – nyögte ki felülről Geralt, alig tudott hangot kierőltetni az ág nyúlványai közé préselődött mellkasából. Mondd meg neki, hogy engedjen el minket... Ártatlanok vagyunk...

– Mind azt mondják. – A druidalány arrébb hessegette a szemöldöke fölött keringő pillangót. – Legelj, legelj, legelj.

– Bepisiltem... – jajdult fel Angoulême. – A francba, bepisiltem!

Milva csak hörgött. Feje a mellére bukott. Geralt csúnyán szitkozódott. Ez volt az egyetlen, amit tehetett.

A druidalány által hajtott tölgyfarém élénken szaladt az erdőben. Futása közben valamennyiüknek – már akik eszméletüknél voltak – kocogott a foguk a teremtmény ugrásainak ütemére. Annyira, hogy visszhangzott.

Rövid idő múlva egy tágas réten találták magukat. Geralt észrevett egy csapatnyi fehérbe öltözött druidát, mellettük pedig egy másik tölgyfarémet. Ennek a másiknak gyengébben sikerült a vadászat – ágai között csak három bandita lógott, és alighanem csak egyikük volt életben.

– Bűnözők, gazemberek, hitvány emberek! – szónokolt alulról egy hosszú botra támaszkodó agg druida. – Nézzétek meg jól. Lássátok, milyen büntetés éri a Myrkvidi-erdőben a bűnösöket és a hitványakat. Lássátok, és jegyezzétek meg. Elengedünk benneteket, hogy amit egy pillanat múlva látni fogtok, elmondhassátok másoknak. Figyelmeztetésül!

A tér kellős közepén hatalmas gerenda- és rőzserakás tornyosult, a dorongokkal megtámasztott rakáson pedig vesszőből font, óriási bábut formázó ketrec állt. A ketrec tele volt üvöltő és rángatózó emberekkel. A vaják világosan hallotta a Fülemüle nevű rabló békaszerű, a rettegéstől rekedt vartyogását. Látta Schirrú féltünde krétafehér, páni félelemben eltorzult, a vesszőfonathoz préselődő arcát.

– Druidák! – ordította Geralt, minden erejét mozgósítva ehhez az ordításhoz, hogy meghallják az általános hangzavar közepette. – Flaminika asszony! Geralt vaják vagyok!

– Tessék? – szólalt meg odalent egy magas, sovány asszony, acélszürke haja a vállára omlott, a homlokán fagyöngykoszorú szorította le.

– Geralt vagyok... Vaják... Emiel Regis barátja...

– Ismételd meg, mert nem hallottam.

– Geraaaaalt! A vámpííííír barátja!

– Á! Rögtön ezzel kellett volna kezdeni!

Az acélhajú druida nő jelzésére a tölgyfarém letette őket a földre. Nem túl gyöngéden. Leestek, egyikük sem tudott a saját erejéből felállni. Milva eszméletlen volt, vér szivárgott az orrából. Geralt nehezen tápászkodott fel, a lány fölé hajolt.

Az acélhajú flaminika megállt mellettük, krákogott. Nagyon is vékony, egyenesen sovány volt az arca, kellemetlenül hasonlított egy bőrrel bevont halálfejhez. Búzavirágkék szeme kedvességet és szelídséget tükrözött.

– Alighanem bordatörése van – mondta, Milvára nézve. – De mindjárt helyrehozzuk. A gyógyítóink haladéktalanul a segítségére lesznek. Fájlalom, ami történt. De honnan tudhattam volna, kik vagytok? Nem hívtalak benneteket Caed Myrkvidbe, és nem adtam beleegyezésemet, hogy beléphessetek a szentélyünkbe. Igaz, Emiel Regis kezeskedett értetek, de hogy egy vaják van az erdőnkben, élőlények fizetett gyilkosa...

– Haladéktalanul elhordom magam innen, tiszteletre méltó flaminika – bizonykodott Geralt. – Amint...

Elhallgatott, mikor meglátta, hogy a druidák égő fáklyákkal közelítenek a rakáshoz és az emberekkel teli vesszőbábuhoz.

– Ne! – kiáltotta ökölbe szorított kézzel. – Álljatok meg!

– Ez a ketrec – mondta a flaminika, mintha nem is hallaná – eredetileg arra készült, hogy téli etető legyen az éhező állatok részére, szénával telitömve álljon az erdőben. De amikor elfogtuk ezeket a latrokat, eszembe jutottak azok a pletykák és rágalmak, amelyeket rólunk terjesztenek az emberek. Jól van, gondoltam, legyen nektek Vesszőbaba. Magatok szoptátok az ujjatokból mint rettegést keltő rémképet, hát akkor én megcsinálom nektek ezt a rémképet...

– Parancsold meg nekik, hogy álljanak meg – zihált a vaják. – Tiszteletre méltó flaminika... Ne gyújtsátok meg... Az egyik banditának fontos információi vannak számomra...

A flaminika keresztbe fonta mellén a kezét. Búzavirágszeme továbbra is puha és szelíd volt.

– Ó, nem – felelte szárazon. – Ebből nem lesz semmi. Én nem hiszek a koronatanú intézményében. A büntetés alóli kibúvó erkölcstelen.

– Állj! – ordította a vaják. – Ne gyújtsátok meg! Á...

A flaminika kurta kézmozdulatot tett, a még a közelben álldogáló Fácska pedig toppantott egyet a gyökereivel, és egyik ágát a vaják vállára tette. Geralt leült, nagy huppanással.

– Meggyújtani a tüzet! – parancsolta a flaminika. – Sajnálom, vaják, de így kell lennie. Mi, druidák, becsüljük és tiszteljük az életet, minden formájában. De a bűnözők életének megkímélése közönséges ostobaság. A bűnözőket kizárólag a félelem riasztja el. Példát nyújtunk hát nekik a félelemből. Nagy reményeket fűzök hozzá, hogy ezt a példaadást nem kell megismételnem.

A rőzse villámgyorsan fellángolt, a farakást füst borította el, erős tűz lobbant fel. A Vesszőbabából kihallatszó sikoltozások és üvöltözések hajmeresztőek voltak. Nem volt persze lehetséges a tűz ropogásától még erősebb hangzavar közepette, de Geraltnak úgy rémlett, meg tudja különböztetni a Fülemüle kétségbeesett vartyogását és Schirrú féltünde fájdalomteli, magas hangú kiáltozását.

Igaza volt, gondolta. A halál nem mindig ugyanolyan.

És azután – irtózatosan hosszúnak tűnő idő után – a farakáson és a Vesszőbabában irgalmasan felrobbant a durrogó tűz pokla, és ebben a tűzben nem maradhatott épen semmi.

– A medalionod, Geralt – szólalt meg a mellette álló Angoulême.

– Tessék? – krákogott, mert a torka elszorult. – Mit mondtál?

– A farkasos ezüst medalionod. Schirrúnál volt. Most már végleg elveszítetted. Szétolvadt ebben a hőségben.

– Hiába – mondta egy pillanat múlva, a flaminika búzavirágszemébe tekintve. – Már nem vagyok vaják. Megszűntem vaják lenni. Thanedden, a Sirály-toronyban. Brokilonban. A Jaruga hídján. A Gorgona alatti barlangban. És itt, a Myrkvidi-erdőben. Nem, én már nem vagyok vaják. Meg kell hát tanulnom, hogy meglegyek a vajákmedalion nélkül.

A király végtelenül szerette hitvesét, a királynét, az pedig teljes szívéből szerette őt. Az ilyesmi csakis szerencsétlenséggel végződhetett.

Flourens Delannoy,

Mondák és mesék

Delannoy, Flourens, nyelvtudós és történész, * 1432 Vicovaróban, 1460-1475 titkár és könyvtáros a császári udvarban. Népi legendák és mesék fáradhatatlan kutatója, több értekezés szerzője, melyeket a Birodalom északi térségeiben elterjedt régi nyelv és irodalom emlékeiként kezelnek. Legfontosabb művei: „Észak népeinek mítoszai és legendái”, „Mondák és mesék”, „Meglepetés avagy az Ősi Vér mítosza”. „A vaják-saga”, valamint „A vaják és a vajáklány, avagy a szüntelen keresés”. 1476-tól az akadémia professzora Castell Graupianban, ahol † 1510.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

IV. kötet

Nyolcadik fejezet

A vihar a tenger felől jött, csapkodtak a vitorlák, a szemerkélő eső apró szemű jégzivatarként vágott Dijkstra arcába. A Nagy Csatorna vize ólomszínű volt, szél borzolta fel, esőcseppek sebhelyei tarkították.

– Erre, uram, engedelmével. Vár a csónak.

Dijkstra nagyot sóhajtott. Már szívből elege volt a tengeri utazásból, az a néhány pillanat vidította fel, amikor a part szilárd és stabil köveit érezte a talpa alatt, a guta kerülgette arra a gondolatra, hogy újból fel kell lépnie egy himbálódzó fedélzetre. De nem volt mit tenni – Kovir téli fővárosa, Lan Exeter alapvetően más volt, mint a világ többi fővárosa. Lan Exeter kikötőjében a tengeren érkező utasok csak azért szálltak ki a hajókból a kövezett mólóra, hogy azonnal átszálljanak egy másik úszóalkalmatosságra – egy karcsú, többevezős, magasan kiemelkedő orrú és nem sokkal alacsonyabb farú csónakba. Lan Exetert a Tango-folyó széles torkolatában a vízre építették. A városban utcák helyett csatornák voltak – a teljes városi közlekedés csónakokon zajlott le.

Beszállt a csónakba, köszöntötték egymást a hídnál rá várakozó redaniai nagykövettel. Eltaszították magukat a mólótól, az evezők egyenletesen csapódtak a vízbe, a csónak elindult, sebesen meglódult. A redaniai nagykövet hallgatott.

Nagykövet, gondolta gépiesen Dijkstra. Hány éve is már, hogy Redania nagyköveteket küld Kovirba? Legföljebb százhúsz. Kovir és Poviss már százhúsz éve külföld Redania számára. De hiszen nem mindig volt ez így.

Az északon, a Prakseda-öböl mentén fekvő területeket Redania réges-rég a saját hűbérbirtokának tekintette. Kovir és Poviss – ahogy a tretogori udvarban mondogatták – járadék volt a korona foglalatában. Az ott egymás után kormányzó járadékos grófokat Trojdenidáknak nevezték, ugyanis egy közös őstől, Trojdentól származtak – vagy azt állították, hogy tőle származnak. Ez a Trojden herceg a később Nagynak nevezett I. Radovid redaniai király édestestvére volt. Ez a Trojden már fiatalon talpnyaló és kivételesen visszataszító alak volt. Rémisztő volt arra gondolni, hogy az évek múlásával még fejlődik is. Radovid király – aki ebből a szempontból sem képezett kivételt – úgy gyűlölte az öccsét, mint a ragályos dögvészt. Kinevezte tehát Kovir járadékos grófjává, hogy megszabaduljon tőle, minél messzebbre távolítsa el magától. És Kovirnál messzebbre nem lehetett.

Trojden járadékos gróf formálisan Redania vazallusa volt, de nem a szokásos értelemben – nem sújtotta semmilyen teher, nem voltak hűbéri kötelezettségei. Sőt, még a szertartásos hűbéri esküt sem kellett letennie, kizárólag annyit követeltek tőle, hogy tegyen ígéretet, miszerint nem fog ártani. Egyesek azt mondták, Radovid közönségesen megszánta – tudatában volt ugyanis annak, hogy a koviri „koronaékszer” sem adót, sem szolgálatot nem képes teljesíteni. Mások pedig úgy vélekedtek, hogy Radovid egyszerűen látni sem akarta a járadékos grófot – émelygett még a gondolattól is, hogy öcsikéje személyesen jelenik meg Tretogorban pénzzel vagy katonai segítséggel. Senki sem tudta, hogyan volt ez a valóságban, de ahogy lett, úgy is maradt. I. Radovid halála után Redaniában hosszú éveken át továbbra is a nagy király idejében kihirdetett törvény maradt érvényben. Először: a koviri grófság vazallus, de sem fizetnie, sem szolgálnia nem kell. Másodszor: a koviri járadék holtkézi vagyon, az örökösödés pedig a Trojdenida ház kizárólagos hatókörében van. Harmadszor: Tretogor nem avatkozik bele a Trojdenidák belső ügyeibe. Negyedszer: a Trojdenida ház tagjait nem hívják meg Tretogorba az állami ünnepek alkalmával. Ötödször: más alkalmakkor sem.

Arról, ami északon történt, összességében kevesen tudtak, és keveseket is érdekelt. Redaniába kiváltképp kerülő úton, Kaedwenen keresztül jutottak el hírek a koviri grófság és a kisebb északi hatalmasságok közötti konfliktusokról. A Hengforsszal, Malleore-ral, Creydennel, Talgarral és egyéb, nehezen megjegyezhető nevű országocskával kötött szövetségekről vagy az ellenük vívott háborúkról. Valakik megvertek és bekebeleztek valakiket, valakik dinasztikus kapcsolatban egyesültek valakikkel, valakik szétzúztak és meghódoltattak valakiket – végeredményben nemigen lehetett tudni, kik, kiket és miért.

A háborúkról és harcokról szóló hírek azonban északra csábítottak egész sereg verekedőt, kalandort, kalandvadászt és más nyugtalan lelket, akik zsákmányt és megélhetést kerestek ott. A világ minden tájáról özönlöttek oda, még olyan távoli országokból is, mint Cintra vagy Rívia. Elsősorban azonban Redania és Kaedwen polgárai. Főként Kaedwenből mentek Kovirba teljes lovassági egységek – még azt is pletykálták, hogy az egyiknek az élén a hírneves Aideen állt, a kaedweni uralkodó házasságon kívül született, lázongó leánya. Redaniában még azt is beszélték, hogy az Ard Carraigh-i udvarban ötletek látnak napvilágot az északi grófság annexiójáról és a redaniai koronától való elszakításáról. Valaki még azt is harsogni kezdte, hogy fegyveres intervencióra van szükség.

Tretogor azonban demonstratíve közzétette, hogy nem érdekli az Észak. A királyi jogászok szerint a kölcsönösség elve van érvényben – a koviri járadéknak semmilyen kötelezettségei sincsenek a koronával szemben, a korona viszont nem nyújt segítséget Kovirnak. Annál is inkább, mivel Kovir nem is kért soha semmilyen segítséget.

Közben az északon folytatott háborúkból Kovir és Poviss erősebben és hatalmasabban került ki. Ekkoriban kevesen voltak olyanok, akik tudtak erről. Észak növekvő hatalmának láthatóbb jele az egyre aktívabb export volt. Kovirról évtizedeken át mondogatták, hogy ennek az országnak egyedüli kincse a homok és a tengervíz. Ez a tréfás mondás sokaknak jutott eszébe, amikor a koviri kohók és sóbányák termelése gyakorlatilag monopolizálta az üveg és a só világpiacát.

És bár sok százan ittak a koviri kohók jegyével megjelölt üvegpoharakból, és sózták a levesüket povissi sóval, ez az ország az emberek tudatában még mindig hallatlanul távoli, megközelíthetetlen, rideg és barátságtalan volt. Elsősorban pedig más.

Redaniában és Kaedwenben ahelyett, hogy „a poklok mélységes fenekére”, azt mondták: „Povissba kergetni valakit”. Ha nem tetszik nektek itt nálam, mondogatta a mester a csökönyös segédeknek, szabad az út Kovirba. Nem lesz itt koviri vircsaft, kiabálta a professzor a fegyelmezetlenül fecserésző diákoknak. Povissba menj okoskodni, mondta a gazda a fiának, ha az kritizálta az őskori ekét és az égetéses művelési rendszert.

Ha valakinek nem tetszik az évszázados rend, szabad az út Kovirba!

Az ilyenfajta kijelentések címzettjei lassan, lassacskán el-eltöprengtek ezen, és hamarosan úgy vélték, hogy tényleg, a Kovirba és Povissba vezető útnak semmi, de abszolúte semmi akadálya. Elindult északra az emigráció második hulláma. Az előzőhöz hasonlóan ez is főként elégedetlen csodabogarakból állt, akik különböztek a többiektől, és mást akartak. De ezúttal nem az életükkel meghasonlott és sehová nem beilleszkedő kalandorok voltak. Legalábbis nem csak ilyenek.

Északra tartottak azok a tudósok, akik hittek az elméleteikben, noha ezeket az elméleteket a többiek irreálisnak és eszelősnek kiáltották ki. Azok a technikusok és konstruktőrök, akik meg voltak győződve róla, hogy az általánosan elterjedt vélekedések ellenére mégis meg lehet építeni a tudósok által kigondolt gépeket és berendezéseket. Azok a varázslók, akik szemében a hullámtörők létesítésére használt mágia nem volt szentségtörő gyalázat. Azok a kereskedők, akiknél a forgalom bővítésének perspektívája képes volt szétfeszíteni a kockázat merev, statikus és rövidlátó határait. Azok a földművelők és állattenyésztők, akik meg voltak győződve róla, hogy még a legrosszabb földekből is termőterületet lehet csinálni, hogy mindig ki lehet tenyészteni olyan állatfajtákat, amilyeneknek az adott klíma hasznára van.

Északnak tartottak azok a bányászok és geológusok is, akiknek Kovir vad hegyeinek és szikláinak ridegsége csalhatatlanul jelezte, hogy ha a felszínen ekkora a szegénység, akkor a mélyben gazdagságnak kell lennie. A természet ugyanis szereti az egyensúlyt.

A mélyben gazdagság volt.

Negyedszázad telt el – és Kovir annyi bányát nyitott meg, mint Redania, Aedirn és Kaedwen együttvéve. A vasérc kitermelésében és feldolgozásában Kovirt csak Mahakam előzte meg, de Mahakamba Kovirból érkeztek a fémötvözetek előállításához szükséges nyersanyag szállítmányok. Kovirra és Povissra jutott az ezüst-, nikkel-, ólom-, ón és cinkérc világtermelésének a negyede, a rézérc és a termésréz kitermelésének a fele, a mangán-, króm-, titán- és volframérc kitermelésének háromnegyede, akárcsak az olyan, csak tiszta formában előforduló fémeké, mint a platina, a ferroaurum, a kriobelit és a dimeritium.

És a világ aranytermelésének több mint nyolcvan százaléka.

Az aranyé, amelyért Kovir és Poviss megvásárolta mindazt, ami északon nem termett és nem tenyészett. És azt, amit Kovir és Poviss nem gyártott. Nem azért, mert nem lehetett, vagy nem voltak rá képesek. Nem érte meg. Egy koviri vagy povissi kézműves, a hátán zsákot cipelve érkező bevándorló fia vagy unokája most négyszer annyit keresett, mint redaniai vagy temeriai szaktársa.

Kovir az egész világgal kereskedett, és egyre többet akart kereskedni. Nem lehetett.

Redania királya III. Radovid lett, akit dédapjával, Nagy Radoviddal a neve kapcsolt össze – továbbá ravaszsága és fösvénysége is. Ez a király, akit a hízelgők és a hagiográfusok Merésznek neveztek, mindenki más pedig Rőtnek, észrevette, amit előtte valahogy senkinek nem akaródzott észrevennie. Abból a gigantikus kereskedelemből, amelyet Kovir folytatott, miért nem jut Redaniának egy garas sem? Hiszen Kovir csak egy teljesen jelentéktelen grófság, hűbéres, kicsinyke ékszer a redaniai koronán. Itt az ideje, hogy a koviri vazallus szolgálni kezdjen a szuverénjének!

Remek alkalom kínálkozott rá: Redaniának határvitája támadt Aedirnnel, mint rendesen, a Pontar-völgyről volt szó. III. Radovid elhatározta, hogy fegyveresen lép fel, és meg is kezdte hozzá az előkészületeket. Különadót rendelt el hadi célokra, amit elnevezett „pontari tizednek”. Ezt minden alattvalónak és vazallusnak fizetnie kellett. Mindegyiknek. A koviri járadéknak is. A Rőt a kezét dörzsölgette – tíz százalék Kovir jövedelméből, az már valami!

A redaniai követek Pont Vanisba érkeztek, amelyről azt tételezték fel, hogy fapalánkkal körülvett kicsiny vár. A követek, mikor visszajöttek, meglepő híreket közöltek a Rőttel.

Pont Vanis nem kicsiny vár. Hatalmas város, a koviri királyság nyári fővárosa, és az uralkodó, Gedovius király ezúttal a következő választ küldte Radovid királynak:

Kovir királysága nem vazallusa senkinek. Tretogor igényei és követelései alaptalanok, és olyan törvény holt betűjére támaszkodnak, amely soha nem volt érvényben. A tretogori királyok soha nem voltak a koviri uralkodók szuverénjei, mert a koviri uralkodók – amit könnyű ellenőrizni az évkönyvekben – soha nem fizettek Tretogornak adót, soha nem teljesítettek katonai szolgálatot, és ami a legfontosabb: soha nem hívták meg őket az állami ünnepségekre. Sem a többire.

Gedovius, Kovir királya – üzente a követek által – sajnálja, de nem ismerheti el Radovid királyt szeniorjának és szuverénjének, még kevésbé fizethet neki tizedet. És nem teheti ezt egyetlen koviri vazallus vagy alvazallus sem, akik kizárólag a koviri szeniorátus alá tartoznak.

Egy szóval: Tretogor törődjék a saját dolgaival, és ne üsse bele az orrát Kovir független királyság ügyeibe.

A Rőtöt hideg düh öntötte el. Független királyság? Külföld? Jól van. Úgy bánunk Kovirral, ahogy egy külföldi fennhatóságú területtel.

Redania és a Rőt által fellázított Kaedwen és Temeria retorziós vámokat és teljes körű árumegállító jogot vezettek be Kovirral szemben. A dél felé tartó koviri kereskedőnek, akár akarta, akár nem, minden áruját ki kellett raknia és el kellett adnia valamelyik redaniai városban, vagy vissza kellett fordulnia. Ugyanez a kényszer vonatkozott a távoli délről Kovirba igyekvő kereskedőkre is.

Azok után az áruk után, amelyeket Kovir a redaniai vagy temeriaí kikötőket elkerülve a tengeren szállított, Redania rabló vámokat követelt meg. A koviri hajók természetesen nem akartak fizetni – csak azok fizettek, amelyeknek nem sikerült elmenekülniük. A tengeren elkezdődő macska-egér játékban hamarosan incidensre került sor. Egy redaniai őrhajó megpróbált feltartóztatni egy koviri kereskedőt, megjelent két koviri fregatt, az őrhajó kigyulladt. Áldozatok is voltak.

Betelt a mérték. Rőt Radovid úgy döntött, móresre tanítja az engedetlen vazallust. Egy négyezres redaniai sereg átkelt a Braa-folyón, egy kaedweni expedíciós hadtest pedig behatolt Caingornba.

Egy hét múlva kétezer megmenekült redaniai kelt át a Braán visszafelé, a kaedweni hadtest nyomorúságos maradványai pedig a Sivár-hegység hágóján keresztül vonszolták magukat haza. Új cél bontakozott ki, amelyet az északi hegyek aranya szolgált. Kovir állandó hadseregét huszonötezer harcban – és rablásban – edződött hivatásos katona alkotta, a világ legtávolabbi sarkaiból toborzott condottierék, akik végtelenül hűségesek voltak a koviri koronához a szokatlanul bőséges zsold és a szerződésben garantált nyugdíj következtében. Minden kockázatra készek voltak a minden győztes csata után kifizetett szokatlanul bőséges prémiumért. Ezeket a gazdag katonákat tapasztalt, tehetséges – és most már nagyon gazdag – parancsnokok vezették harcba, a Rőt és Benda kaedweni király nagyon is jól ismerte őket, hiszen nem is oly rég az ő saját hadseregükben szolgáltak, de váratlanul nyugállományba vonultak, és külföldre utaztak.

A Rőt nem volt ostoba, képes volt a hibáiból tanulni. Lecsillapította az irtóhadjáratot követelő lázongó tábornokait, nem hallgatott a kiéheztető blokádot követelő kereskedőkre, megnyugtatta az elitcsapatának pusztulásáért vérre és bosszúra szomjazó kaedweni Bendát. A Rőt tárgyalásokat indítványozott. Még a megaláztatás sem tartotta vissza, az a keserű pirula, amelyet le kellett nyelnie – Kovir belement a tárgyalásokba, de saját területén, Lan Exeterben. A kecskének kellett a szekérhez jönnie.

Úgy jöttek akkor Lan Exeterbe, mint a kérelmezők, gondolta Dijkstra, és beburkolózott a köpenyébe. Mint alázatos kérvényezők. Pontosan úgy, mint én ma.

A redaniai hajóraj besiklott a Prakseda-öbölbe, és a koviri rakpart felé tartott. Rőt Radovid, Kaedweni Benda és a közvetítőként velük tartó novigradi hierarcha a zászlóshajó, az Alata fedélzetéről nézte elképedve a tengerbe nyúló hullámtörőket, amelyek fölött a Pont Vanis városába vezető utat őrző erőd falai és zömök bástyái magasodtak. Pont Vanisban, a Tango-folyó torkolata felé haladva a királyok egyik kikötőt a másik után, egyik hajógyárat a másik után, egyik hajóállomást a másik után láthatták. Árbocok és vakítóan fehér vitorlák erdejét láthatták. Mint kiderült, Kovirnak már kész orvossága volt a blokádokra, a retorziókra és a hadi vámokra. Kovir szemmel láthatóan készen állt rá, hogy uralkodjék a tengereken.

Az Alata behajózott a Tangó széles torkolatába, és horgonyt vetett az előkikötők kőállkapcsai között. De a királyokra, legnagyobb csodálkozásukra, még egy víziót várt. Lan Exeter városában nem utcák, hanem csatornák voltak. A nagyváros fő ütőere és tengelye a Nagy Csatorna volt, amely a kikötőtől egészen az uralkodó rezidenciájához vezetett. A királyok skarlát-arany színű girlandokkal és címerrel feldíszített gályára szálltak át, a Rőt és Benda elképedve ismert rá a redaniai sasra és a kaedweni egyszarvúra.

A Nagy Csatornán végighajózva a királyok és kísérőik szertenéztek, és hallgattak. Tulajdonképpen inkább úgy kellene mondani, elnémultak. Tévedtek, ha azt hitték, hogy tudják, mi a gazdagság és a fényűzés, hogy őket nem lehet meglepni a jólét megnyilvánulásaival és a luxus demonstrálásával.

A Nagy Csatornán hajóztak, elhagyták az Admiralitás imponáló épülettömbjét és a Kereskedők Céhe székházát. Színes és jól öltözött tömeggel telezsúfolt promenádok között hajóztak. A Csatorna vizében szivárványosan tükröződő, kápráztatóan díszített, de hallatlanul keskeny homlokzatú, pompás mágnáspaloták és kereskedőházak sorfala között hajóztak. Lan Exeterben ugyanis a homlokzat után kellett adózni – minél szélesebb a homlokzat, progresszíve annál magasabb az adó.

Az Ensenada palota, az uralkodó téli rezidenciája volt az egyetlen széles homlokzatú épület, a Csatornáig lenyúló lépcsőn már ott várakozott az üdvözlőbizottság és a királyi pár: Gedovius, Kovir uralkodója és hitvese, Gemma. A pár udvari módon, udvariasan... és szokatlanul üdvözölte a jövevényeket. Kedves bátyám, fordult Gedovius Radovidhoz. Drága nagyapám, mosolygott Bendára Gemma. Gedovius ugyanis Trojdenida volt. Gemma viszont, mint kiderült, a Kaedwenből elmenekült lázadó Aideenig vezette vissza származását, annak ereiben pedig az Ard Carraigh-i királyok vére csörgedezett.

A bebizonyosodott rokonság megállapítása javított a hangulaton, és rokonszenvet is keltett, de a tárgyalásokon nem segített. Az, ami lezajlott, lényegében egyáltalán nem tárgyalás volt. A „gyerekek” röviden elmondták, mit követelnek. A „nagyik” meghallgatták. És aláírták a dokumentumot, melyet az utókor Első Exeteri Szerződésnek nevezett el. A későbbiektől eltérően az Első Szerződést a preambulumának kezdő szavairól is titulálják: Mare Liberum Apertum.

A tenger szabad és nyitott. A kereskedelem szabad. A haszon szent. Szeresd felebarátod kereskedelmét és hasznát, mint tenmagadét. A természet törvényeinek megsértése, ha akadályozzák a kereskedelmet és a haszonszerzést. Kovir pedig nem vazallusa senkinek. Független, önigazgató – és semleges királyság.

Nem látszott, hogy Gedoviusnak és Gemmának kedve lett volna – legalább az udvariasság jeleként – egyetlen, akár a legkisebb engedményt is tenni, bármit, ami megmentené Radovid és Benda becsületét. Mégis tettek. Beleegyeztek, hogy a Rőt Radovid élete végéig használja az iratokban a Kovir és Poviss királya címet, Benda pedig élete végéig a Caingorn és Malleore királya címet.

Persze azzal a megjegyzéssel, hogy de non preiudicando.

Gedovius és Gemma huszonöt évig uralkodott; fiukkal, Gerarddal vége szakadt a Trojdenidák királyi ágának. A koviri trónra Esteril Thyssen lépett. A Thyssenidák házának megalapítója.

Kovir királyai, akik rövid idő elteltével rokoni kapcsolatba kerültek a világ valamennyi dinasztiájával, pontosan megtartották az Exeteri Szerződéseket. Soha nem avatkoztak bele a szomszédaik ügyeibe. Soha nem vetettek fel idegeneknek utódlási kérdéseket, noha a történelem örvényléseiből több ízben következett be, hogy a koviri királynak vagy királyfinak megvolt minden alapja rá, hogy Redania, Aedirn, Kaedwen, Cidaris, sőt, Verden vagy Rívia törvényes trónörökösének tartsa magát. A hatalmas Kovir soha nem próbált területeket annektálni vagy meghódítani, nem küldött katapultokkal és hajítógépekkel felfegyverzett naszádokat idegen felségvizekre. Soha nem törekedett a „hullámokon uralkodás” privilégiumára. Kovirnak elég volt a Mare Liberum Apertum, kereskedelem számára nyitott, szabad tenger. Kovir a kereskedelem és a haszon szentségét vallotta.

És az abszolút, megingathatatlan semlegességet.

Dijkstra felhajtotta a köpeny hódprémes gallérját, így védte tarkóját a széltől és az éles esőcseppektől. Körülnézett, kizökkent a gondolkodásból. A Nagy Csatorna vize feketének tűnt. A nyirkos levegőben és a ködben még Lan Exeter büszkesége, az Admiralitás épülete is kaszárnyának látszott. Még a kereskedőházak is elveszítették szokványos fényűző külsejüket – keskeny homlokzatuk a rendesnél is keskenyebbnek látszott. És talán keskenyebbek is, a fenébe, gondolta Dijkstra, ha Esterad király megemelte az adót, az avaszdi háztulajdonosok beszűkíthették a házaikat.

– Régóta van maguknál ilyen dágványos időjárás, excellenciás uram? – kérdezte, csak hogy kérdezzen, hogy megszakítsa az idegesítő csendet.

– Szeptember közepe óta, gróf úr – válaszolta a nagykövet. – Holdtölte óta. Korai telet jelez. Talgarban már havazott.

– Azt hittem – mondta Dijkstra –, hogy Talgarban soha nem olvad el a hó.

A nagykövet ránézett, mintha meg akart volna bizonyosodni róla, hogy ez tréfa volt, nem pedig gúnyolódás.

– Talgarban – maga is szellemességgel próbálkozott – a tél szeptemberben kezdődik, és májusban végződik. A többi évszak a tavasz meg az ősz. Nyár is van... rendszerint az augusztusi újhold utáni első keddre esik. És szerda reggelig tart.

Dijkstra nem nevetett.

– De a hó – komorodott el a nagykövet – október végén még ott is esemény.

A nagykövet a redaniai arisztokrácia többségéhez hasonlóan viszolygott Dijkstrától. Azt, hogy vendégül kell látnia és fel kell karolnia a vezérkémet, személyes megaláztatásnak tekintette, azt a tényt pedig halálos sértésnek, hogy a Kormányzótanács a Kovirral folytatandó tárgyalásokra Dijkstrát jelölte ki, és nem őt. Undor fogta el attól, hogy neki, de Ruyternek, a kilenc nemzedéknyi de Ruyter grófi nemzetség leghíresebb ágából való leszármazottnak, ezt a parvenü parasztot grófnak kell címeznie. De vérbeli diplomatáként mesterien titkolta ezt az érzését.

Az evezők felemelkedtek és egyenletesen csapódtak le, a csónak fürgén siklott a Csatornán. Épphogy elhaladtak a kicsiny, de fölöttébb ízléses Kultúra és Tudomány Palotája mellett.

– Az Ensenadába megyünk?

– Igen, gróf úr – helyeselt a nagykövet. – A külügyminiszter nyomatékosan jelentette ki, hogy azonnal a megérkezés után találkozni szeretne magával, ezért viszem magát egyenesen az Ensenadába. Este viszont csónakot küldök a palotához, szeretném ugyanis vendégül látni vacsorára...

– Kegyeskedjék megbocsátani, excellenciás uram – vágott közbe Dijkstra –, de a kötelezettségeim nem teszik lehetővé, hogy éljek vele. Rengeteg elintézendő ügyem van, időm pedig kevés, az élvezet kárára kell gazdálkodnom vele. Majd valamikor máskor vacsorázunk. Szerencsésebb, nyugodtabb időkben.

A nagykövet meghajolt, és titkolt megkönnyebbüléssel sóhajtott fel.

Az Ensenadába persze a hátsó bejáraton keresztül jutott be. Ennek nagyon örült. Az uralkodó téli rezidenciájának főbejáratához a karcsú oszlopokra támaszkodó nagyszerű homlokzat alatt a Nagy Csatorna felől impozáns, de fenemód hosszú fehér márványlépcső vezetett. A számos hátsó bejárat egyikéhez vezető lépcső összehasonlíthatatlanul kevésbé volt látványos, viszont könnyebben lehetett megbirkózni vele. Dijkstra ennek ellenére menet közben összeharapta az ajkát, és az orra alatt csöndben szitkozódott, nehogy meghallják az őt kísérő gárdisták, lakájok és a háznagy.

A palota belsejében további lépcső és további kapaszkodás várt rá. Dijkstra félhangon káromkodott megint. Bizonyára a nyirkosság, a hideg és a kényelmetlen csónak miatt kezdett jelentkezni összezúzódott és mágikusan gyógyított bokájában a tompa, gonosz fájdalom. A rossz emlékekkel együtt. Dijkstra a fogait csikorgatta. Tudta, hogy a szenvedésében bűnös vajáknak is összetörték a csontjait. Erősen reménykedett, hogy a vajáké is szaggat, és lelkében azt kívánta neki, hogy szaggasson minél hosszabban és minél érzékenyebben.

Kint már besötétedett, az Ensenada folyosóin is sötét volt. A Dijkstra által a néma háznagy nyomában megtett utat azonban ritkán felállított lakájok világították meg gyertyáikkal. Annak a teremnek az, ajtaja előtt, ahová a háznagy vitte, alabárdos gárdisták álltak, olyan egyenes, merev tartásban, mintha tartalék alabárdokat nyomtak volna a hátsójukba. Itt sűrűbben álltak gyertyás lakájok, a szemnek szinte bántó volt a világosság. Dijkstra kissé elcsodálkozott a pompán, amellyel üdvözölték.

Belépett a terembe, és egy szempillantás alatt szűnt meg a csodálkozása. Mélyen meghajolt.

– Üdvözletünk, Dijkstra – mondta Esterad Thyssen, Kovir, Poviss, Narok, Velhad és Talgar királya. – Ne állj meg az ajtóban, gyere ide, közelebb. Félre az etikettel, ez nem hivatalos audiencia.

– Legfényesebb Úrnőm.

Esterad hitvese, Zuleyka királyné kissé hanyag fejbólintással válaszolt Dijkstra tiszteletteljes meghajlására, egyetlen pillanatra sem hagyva félbe a horgolást.

A királyi páron kívül nem volt egy árva lélek sem az óriási teremben.

– Épp ez az. – Esterad észrevette a pillantását. – Négy-, elnézést, hatszemközt beszélgetünk. Valamitől ugyanis úgy tűnik, így lesz jobb.

Dijkstra leült a mutatott zsámolyra, Esteraddal szemben. A király vállán karmazsinvörös, hermelinprémmel kivarrott köpeny volt, a fején pedig a köpenyhez illő bársony chapeau. Mint minden férfi a Thyssenidák klánjában, magas volt, erős testalkatú és zsiványosan jóképű. Mindig erősnek és egészségesnek látszott, mint egy tengerész, aki épp a tengerről jött vissza – szinte érezni lehetett rajta a tengervizet és a hideg sós szelet. Mint minden Thyssenidáét, a király pontos életkorát is nehéz volt megbecsülni. A haját, az arcbőrét és a kezét nézve – ezek árulkodnak a legbeszédesebben az életkorról – Esteradot negyvenöt évesnek lehetett mondani. Dijkstra tudta, hogy a király ötvenhat éves.

– Zuleyka – hajolt a király a felesége felé. – Nézz rá. Ha nem tudnád, hogy kém, elhinnéd?

Zuleyka királyné nem túl magas, kövérkés alkatával rokonszenvesen volt csúnya. Öltözéke meglehetősen tipikus volt az övéhez hasonló bájakkal rendelkező nők között, lényegében úgy kellett az egyes ruhadarabokat összeválogatni, nehogy valaki azt találgassa, nem a saját nagymamájával találta-e magát szembe. Ezt a hatást Zuleyka úgy érte el, hogy semleges szabású, szürkés árnyalatú, bő ruhát viselt. A fejére az őseitől örökölt főkötőt rakott. Semmiféle sminket nem használt, és nem volt rajta egyetlen ékszer sem.

– A Jó Könyv – szólalt meg halk, kedves hangocskáján – arra tanít bennünket, hogy legyünk óvatosak felebarátaink megítélésében. Mert egykor bennünket is megítélnek. És ez ne a külső alapján történjék meg.

Esterad Thyssen meleg pillantást vetett a feleségére. Köztudomású volt, hogy határtalanul szerette olyan szerelemmel, amely huszonkilenc évi házasság után sem csillapult egy jottányit sem, ellenkezőleg, egyre fényesebben és izzóbban lángolt. Esteradról azt mondták, soha nem csalta meg Zuleykát. Dijkstra nemigen hitt ilyen valószínűtlen dologban, de ő maga is háromszor próbált ráállítani – sőt, ráfektetni – a királyra mutatós ügynöknőket, kegyencjelölteket, akik nagyszerű információforrások lettek volna. Semmi sem lett belőle.

– Nem szeretek kertelni – mondta a király –, ezért tüstént elárulom neked, Dijkstra, miért döntöttem úgy, hogy személyesen beszélek veled. Több okból is. Először is, én tudom, hogy nem riadsz vissza a megvesztegetéstől. Elvileg biztos vagyok a hivatalnokaimban, de minek kitenni őket nehéz próbának, hagyni, hogy megkísértessenek. Mennyi csúszópénzt szándékoztál felajánlani a külügyminiszternek?

– Ezer novigradi koronát – válaszolta szemrebbenés nélkül a kém. – Ha alkudozott volna, elmentem volna ezerötszázig.

– Ezért is kedvellek téged – mondta egy pillanatnyi hallgatás után Esterad Thyssen. – Borzasztó egy kurafi vagy. A fiatalságomra emlékeztetsz. Ha rád nézek, magamat látom ennyi idősen.

Dijkstra meghajlással köszönte meg. Csak nyolc évvel volt a királynál fiatalabb. Meg volt győződve róla, hogy Esterad pontosan tudja ezt.

– Borzasztó egy kurafi vagy – ismételte meg a király komolyabban. – De rendes és illemtudó kurafi. És ez ritkaság ezekben a mocskos időkben.

Dijkstra újból meghajolt.

– Látod – folytatta Esterad –, minden államban találhatók olyan emberek, akik a társadalmi rend eszméjének elvakult fanatikusai. Odaadóan mindenre készek az eszme kedvéért. Bűntettre is, a cél ugyanis szerintük szentesíti az eszközt, és megváltoztatja a fogalmak jelentését. Ők nem gyilkolnak, ők megmentik a rendet. Ők nem kínoznak, nem zsarolnak: ők biztosítják az állam érdekét, és a rendért küzdenek. Ilyenek előtt az egyén élete, ha az egyén megsérti a fennálló rend dogmáját, nem ér egy garast sem, egy vállrándítást sem. Az ilyen emberek nem veszik tudomásul, hogy a társadalom, melynek szolgálnak, éppen hogy egyénekből áll. Az ilyen emberek úgynevezett széles látókörrel rendelkeznek... és ez a látókör a legbiztosabb mód rá, hogy ne vegyék észre a többi embert.

– Nicodemus de Boot. – Dijkstra nem bírta ki.

– Langyos, de nem talált. – Kovir királya megvillantotta alabástromfehér fogsorát. – Corvói Vysogota mondta. Kevésbé ismert, de jó etikus és filozófus. Olvasd, ajánlom. Hátha maradt nálatok még egy példány a könyveiből, hátha nem égettétek el mindet. No de a lényegre térve, a lényegre. Dijkstra, te is gátlás nélkül folyamodsz intrikához, vesztegetéshez, zsaroláshoz és kínzáshoz. A szemed se rebben, ha valakit halálra ítélsz, vagy parancsot adsz, hogy orvul gyilkolják meg. Az, hogy mindezt az általad hűségesen szolgált királyság érdekében teszed, nem igazol, és nem tesz a szememben rokonszenvesebbé. Korántsem. Tudj erről.

A kém bólintott, jelezve, hogy tud róla.

– Te viszont – folytatta Esterad –, amint elhangzott, egyenes jellemű kurafi vagy. És ezért kedvellek és tisztellek, ezért adtam neked privát audienciát. Mert te, Dijkstra, bár milliószám volt rá alkalmad, soha életedben nem tettél semmit a magad javára, és egy garast sem loptál el az államkasszából. Még egy fél garast sem. Zuleyka, nézd! Elpirult, vagy csak úgy tűnik?

A királyné felnézett a kézimunkájából.

– Önmérsékletükből ismeritek meg az egyenességüket – idézett egy bekezdést a Jó Könyvből, bár tudnia kellett, hogy a kém arcán nyoma sem volt a pírnak.

– Jó – mondta Esterad. – A lényegre. Ideje, hogy áttérjünk az államügyekre. Ó, Zuleyka, hazafias kötelességérzettől vezettetve kelt át a tengeren. Redania, az ő hazája veszélyben van. Vízimir király tragikus halála óta ott káosz uralkodik. Redaniát arisztokrata idióták bandája kormányozza, Kormányzótanácsnak nevezik magukat. Ez a banda, Zuleykám, semmit sem tesz Redania javára. Ha veszély fenyeget, vagy elmenekül, vagy kutya módjára a nilfgaardi császár gyöngyökkel kivarrott csizmájához kezd dörgölőzni. Ez, a banda undorodik Dijkstrától, mert kém, gyilkos, parvenü és paraszt. De Dijkstra kelt át a tengeren, hogy megmentse Redaniát. Demonstrálva ezzel, kinek fontos valójában Redania.

Esterad Thyssen elhallgatott, szusszant egyet, a szónoklat kifárasztotta, megigazította karmazsinvörös hermelin chapeauját, amely egy kicsit az orrára csúszott.

– No, Dijkstra – folytatta. – Mi baja van a királyságodnak? A pénz hiányán kívül, magától értetődik?

– A pénz hiányán kívül – a kém arca megkövült – köszönöm, mindenki egészséges.

– Aha – bólintott a király, a chapeau megint az orrára csúszott, és megint meg kellett igazítani. – Aha. Felfogtam.

– Felfogtam – folytatta. – És tapsolok a gondolatnak. Ha van pénz, minden más bajra lehet orvosszert venni. A feneség az, hogy legyen pénz. Nektek nincs. Ha lenne, nem volnál itt. Helyesen értelmezem?

– Hibátlanul.

– És mennyi kell nektek, csak kíváncsi vagyok?

– Nem sok. Egymillió bizant.

– Nem sok? – Esterad Thyssen túlzó mozdulattal ragadta meg két kézzel a chapeauját. – Ez nem lenne sok? Aj, aj!

– Királyi felségednek – dadogta a kém – ez az összeg mégiscsak apróság...

– Apróság? – A király elengedte a chapeaut, és a plafon felé emelte a kezét. – Aj, aj! Egymillió bizant az apróság, hallod, Zuleyka, mit mond? És tudod-e, Dijkstra, hogy a meglevő millió és a hiányzó millió az összesen kétmillió? Értem én, felfogtam, hogy te meg Filippa Eilhart nagy erővel és lázasan keresitek a koncepciót, hogyan lehetne védekezni Nilfgaard ellen, de mit akartok: egész Nilfgaardot megvásárolni, vagy mit?

Dijkstra nem felelt. Zuleyka elmélyülten horgolt. Esterad egy pillanatig úgy tett, mintha a pucér nimfákat csodálná meg a plafonon.

– Na gyere – állt fel hirtelen, a kém felé biccentett.

Odaléptek a hatalmas festményhez, amely a fakó lován ülő Gedovius királyt ábrázolta, amint jogarával mutat valamit a hadseregnek, ami nem fért el a vásznon, bizonyára a helyes irányt. Esterad előkapart a zsebéből egy aprócska aranyozott pálcát, megérintette vele a képkeretet, félhangon valami varázsszót mondott ki. Gedovius és a fakó ló eltűnt, megjelent az ismert világ plasztikus térképe. A király megérintett a pálcával egy ezüstszínű gombot a térkép sarkában, és mágikusan méretarányt változtatott, a világ látható térségét a Jaruga völgyére és a Négy Királyságra szűkítve.

– A kék az Nilfgaard – magyarázta. – A piros meg ti. Na mit bámulsz? Ide nézz!

Dijkstra elvonta a tekintetét a többi képről – nagyrészt aktokról és tengeri tájképekről. Eltöprengett, melyikük lehetett varázslatos álcája Esterad valamely híres térképének – annak-e, amelyik Kovir katonai és kereskedelmi hírszerzését ábrázolta, a megvesztegetett informátorok és a megzsarolt emberek, bizalmasok, operatív kapcsolatok, diverzánsok, bérgyilkosok, „alvó” ügynökök és aktív rezidensek egész hálózatát. Tudta, hogy létezik ilyen térkép, régóta eredménytelenül próbált hozzáférkőzni.

– A piros meg ti – ismételte meg Esterad Thyssen. – Rosszul néz ki, igaz?

Rosszul, ismerte el magában Dijkstra. Az utóbbi időben szüntelenül stratégiai térképeket nézegetett, de most, Esterad plasztikus térképén a helyzet még rosszabbnak látszott. A kis kék négyzetek iszonyú sárkányállkapcsok alakját öltötték, melyek bármely pillanatban készek fogsorukkal bekapni és szétmorzsolni a szegény kis piros négyzeteket.

Esterad Thyssen körülnézett, keresett valamit, ami mutatóként szolgálhatna a térképhez, végül kihúzott a legközelebbi páncélból egy díszes tőrt.

– Nilfgaard – kezdett bele az előadásba, a tőrrel mutatta, amit kellett – megtámadta Lyriát és Aedirnt, casus belliként a határ menti Glevitzingen erődje elleni támadás szolgált. Nem fogom kikutatni, ki és milyen öltözékben támadt rá valójában Glevitzingenre. Értelmetlennek tartom továbbá azon töprengeni, hány nappal vagy órával előzte meg Emhyr akciója Aedirn és Temeria ugyanilyen cselekedetét. Meghagyom ezt a történészeknek. Jobban érdekel a mai helyzet meg az, mi lesz holnap. E pillanatban Nilfgaard Dol Angrában van, és Aedirnt ütközőállam védi a Dol Blathannában levő tündedomínium alakjában, ez Aedirnnek azzal a részével határos, amelyet Kaedweni Henselt király, képesen fogalmazva, kiragadott az Emhyr fogai közül, és maga falt fel.

Dijkstra nem fűzött ehhez megjegyzést.

– Henselt király akciójának erkölcsi megítélését szintén a történészekre hagyom – folytatta Esterad. – De elég egyetlen pillantást vetni a térképre, hogy lássuk, Henselt azzal, hogy annektálta Észak Marchiát, elvágta Emhyr útját a Pontar völgye felé. Biztosította Temeriát oldalról. És benneteket, redaniaiakat is. Meg kellene köszönnötök neki.

– Megköszöntem – dörmögte Dijkstra. – De csak úgy csöndben. Tretogorban látjuk vendégül Aedirni Demavend királyt. Demavendnek pedig elég pontos erkölcsi ítélete van Henselt eljárásáról. Rövid és hangzatos szavakban szokta volt kifejezni.

– Gondolom – bólintott a koviri király. – Hagyjuk most ezt egy pillanatra, nézzünk délre, a Jaruga-folyóra. Emhyr, amikor Dol Angrában támadott, egyidejűleg a szárnyát is biztosította, amikor szeparatisztikus szerződést kötött Temeriai Foltesttel. De az aedirni harci cselekmények befejezése után a császár azonnal, minden teketória nélkül megszegte a paktumot, és csapást mért Bruggére és Soddenre. Foltest a maga gyáva alkudozásaival kétheti békét nyert. Pontosan tizenhat napot. Ma viszont október huszonhatodika van.

– Az van.

– Az október huszonhatodiki állapot viszont a következő: Brugge és Sodden elfoglalva. Razwan és Mayena erődje elesett. A temeriai hadsereg megverve a maribori csatában, és visszaszorítva északra. Maribor bekerítve. Ma reggel még tartotta magát. De már késő este van, Dijkstra.

– Maribor kitart. A nilfgaardiak még arra sem voltak képesek, hogy résmentesen zárják körül.

– Ez igaz. Túl messzire nyomultak, túlságosan elnyújtották az utánpótlási vonalaikat, veszélyesen hagyják fedezetlenül a szárnyakat. Még a tél előtt megszakítják a bekerítést, visszavonulnak a Jaruga közelébe, lerövidítik a frontot. De mi lesz tavasszal, Dijkstra? Mi lesz, ha a fű kibukkan a hó alól? Gyere közelebb. Nézz a térképre.

Dijkstra odanézett.

– Nézz a térképre – ismételte meg a király. – Megmondom neked, mit csinál majd tavasszal Emhyr var Emreis.

– Tavasszal soha nem látott méretű offenzíva kezdődik – közölte Carthia van Canten, és megigazította aranyos fürtjeit a tükör előtt. – Ó, tudom, hogy ez az információ önmagában nem nagy szenzáció, a fehérnép minden városi kútnál azzal teszi kellemesebbé a mosást, hogy a tavaszi offenzíváról mesél.

A ma kivételesen ingerült és türelmetlen Assire var Anahid azonban visszatartotta a kérdést, hogy akkor miért szédíti ilyen kevéssé szenzációs információkkal. De ismerte Cantarellát. Ha Cantarella elkezdett valamiről beszélni, akkor volt rá oka. És ha beszélt, általában következtetésekkel szokta befejezni.

– Én azonban egy kicsit többet tudok, mint az átlagember – folytatta Cantarella. – Vattier mindent elmondott nekem, a császárnál tartott tanácskozás egész menetét. Ráadásul hozott hozzám egy egész dossziényi térképet, amikor elaludt, átnéztem őket... Mondhatom tovább?

– Hát persze – hunyta be a szemét Assire. – Csak tessék, kedvesem.

– A főcsapás iránya természetesen Temeria. A Pontar-folyó a határ, a Novigrad-Vizima-Ellander vonal. A Közép hadseregcsoport mér csapást Menno Coehoorn parancsnoksága alatt. A szárnyat a Kelet hadseregcsoport biztosítja, amely Aedirnből mér csapást a Pontar-völgyre és Kaedwenre...

– Kaedwenre? – ráncolta össze a szemöldökét Assire. – Akkor hát vége van a zsákmány felosztásakor kötött törékeny barátságnak?

– Kaedwen veszélyezteti a jobbszárnyat. – Carthia van Canten enyhén lebiggyesztette telt ajkát. Babapofikája szörnyen kontrasztban volt a kimondott stratégiai okosságokkal. – A csapás preventív jellegű. A Kelet hadseregcsoport kiválasztott egységeinek kell lekötniük Henselt király seregét, és ki kell verniük a fejéből, hogy esetleg segítséget nyújtson Temeriának.

– Nyugaton – folytatta a szőkeség – a Verden különleges operatív csoport fog lecsapni azzal a feladattal, hogy foglalja el Cidarist, és résmentes blokád alá vonja Novigradot, Gors Velent és Vizimát. A vezérkar ugyanis azzal számol, hogy ezt a három erődöt be kell keríteni.

– Nem említetted a két hadseregcsoport parancsnokainak a nevét.

– Kelet csoport, Ardal aep Dahy – mosolyodott el könnyedén Cantarella. – Verden csoport, Joachim de Wett.

Assire nagyot nézett.

– Érdekes – mondta. – Két herceg, mindketten meg vannak sértődve, mert a lányaikat kihúzták Emhyr házassági terveiből. A császárunk vagy nagyon naiv, vagy nagyon agyafúrt.

– Ha Emhyr tud valamit a hercegek összeesküvéséről – mondd Cantarella –, azt nem Vattiertől tudja. Vattier nem mondott neki semmit.

– Mondd tovább.

– Az offenzívának soha nem tapasztalt méretűnek kell lennie. Összességében, ha beleszámítjuk a frontcsapatokat, a tartalékot, a kisegítő és a hátországi szolgálatot is, a hadműveletben több mim háromszázezer ember vesz részt. És tünde, magától értetődően.

– Az indulás dátuma?

– Nem jelölték ki. Kulcskérdés az ellátás, az ellátás pedig az utak járhatóságától függ, és senki sem tudja előre, mikor lesz a télnek vége.

– Miről beszélt még Vattier?

– Panaszkodott szegényke – villogtatta a fogacskáit Cantarella. – A császár megint összeszidta és legyalázta. Mások előtt. Az ok megint Stefan Skellennek és egész osztagának a titokzatos eltűnése volt. Emhyr nyilvánosan ügyefogyottnak nevezte Vattiert, olyan szolgálatok főnökének, amelyek ahelyett, hogy embereket tüntetnének el nyomtalanul, mások eltűnésén lepődnek meg. Erről aztán egy rosszindulatú szójátékot is kitalált, de ezt Vattier nem tudta pontosan elismételni. Aztán a császár tréfásan megkérdezte Vattiertől, mindez nem azt jelenti-e, hogy valami titkos szervezet jött létre, amely még előtte is titok. Agyas a mi imperátorunk. Majdnem eltalálta.

– Majdnem – dörmögte Assire. – Mi van még, Carthia?

– Azt az ügynököt, akit Vattier Skellen osztagába küldött, és aki szintén eltűnt, Neratin Cekának hívják. Vattier nyilván nagyra becsüli, mert módfelett nyomasztja az eltűnése.

Engem is nyomaszt, gondolta Assire, Jediah Mekesser eltűnése. De én, Vattier de Rideaux-tól eltérően, hamarosan tudni fogom, mi történt.

– És Rience? Vattier nem találkozott vele máskor?

– Nem. Nem említette.

Mind a ketten hallgattak egy pillanatig. Assire térdén hangosan dorombolt a macska.

– Assire asszony.

– Tessék, Carthia.

– Sokáig kell még a buta szerető szerepét játszanom? Szeretnék visszatérni a tanulmányaimhoz, szeretnék tudományos munkával foglalkozni...

– Nem sokáig – vágott közbe Assire. – De egy kicsit még igen. Tarts ki, gyermekem.

Cantarella sóhajtott.

Befejezték a beszélgetést, és elbúcsúztak egymástól. Assire var Anahid lekergette a macskát a fotelról, még egyszer elolvasta a Toussaint-ban tartózkodó Fringilla Vigo levelét. Elgondolkodott, a levél ugyanis nyugtalanította. Olyasmit tartalmazott a sorok között, amit megérzett Assire, de nem tudott felfogni. Elmúlt már éjfél, amikor Assire var Anahid, a nilfgaardi varázslónő bekapcsolta a megaszkópot, és távkapcsolatot létesített a redaniai Montecalvo várával.

Filippa Eilhart vékony vállpántos, kurta hálóinget viselt, arcán és a dekoltázsán rúzsnyomok látszottak. Assire a lehető legnagyobb erőfeszítéssel tartott vissza egy rosszalló fintort. Soha, de soha nem leszek képes ezt megérteni, gondolta. És nem is akarom megérteni.

– Szabadon beszélhetünk?

Filippa széles kézmozdulattal vette magát körül a diszkréció mágikus szférájával.

– Most igen.

– Információim vannak – kezdett hozzá szárazon Assire. – Önmagukban nem jelentenek nagy szenzációt, még a fehérnép is erről beszél a kutaknál. Mindazonáltal...

– Egész Redania – mondta Esterad Thyssen, a térképet nézegetve –, e pillanatban harmincötezer frontkatonát képes kiállítani, köztük négyezer páncélos nehézlovast. Összesen persze.

Dijkstra bólintott. A számítás abszolút pontos volt.

– Demavendnek és Mevének ugyanilyen hadserege volt. Emhyr huszonhat nap alatt verte őket szét. Ugyanez történik Redania és Temeria csapataival is, hacsak nem erősödtök meg. Támogatom az ötleteteket, Dijkstra, a tiédet meg Filippa Eilhartét. Seregekre van szükségetek. Ütőképes, jól kiképzett és jól felszerelt lovasságra van szükségetek. Úgy egymillió bizantot érő lovasságra van szükségetek.

A kém bólintással hagyta jóvá, hogy a számítás ellen semmit sem lehet felhozni.

– Amint azonban kétségtelenül tudomásod van róla – folytatta a király szárazon –, Kovir mindig semleges volt, és az is marad. A Nilfgaardi Császársághoz szerződés köt bennünket, még a nagyapám, Esteril Thyssen meg Fergus var Emreis imperátor írta alá. Ennek a szerződésnek a betűje nem teszi lehetővé, hogy Kovir katonai segítségnyújtással vagy katonaságra fordítandó pénzzel támogassa Nilfgaard ellenségeit.

– Ha Emhyr var Emreis eltiporja Temeriát és Redaniát – krákogott Dijkstra –, akkor északnak fordul. Emhyrnek nem lesz elég. Bebizonyosodhat, hogy a szerződésetek fabatkát sem fog érni. Épp most esett szó Temeriai Foltestről, aki a Nilfgaarddal kötött megállapodással hamarjában tizenhat napi békét nyert...

– Ó, kedvesem – bosszankodott Esterad. – Nem szabad így érvelni. A szerződésekkel ugyanúgy áll a dolog, mint a házasságokkal: nem a megcsalásra számítva köttetnek meg, és ha már megköttettek, nem szokás gyanakodni. És ha valakinek ez nem tetszik, ne nősüljön meg. Mert nem lehet olyasvalaki felszarvazott, aki nem nős, de ismerd be, hogy a felszarvazástól való rettegés a kényszerű cölibátus siralmas és meglehetősen mulatságos igazolása. A felszarvazás témája a házasságban nem a „mi lett volna, ha” típusú fejtegetések tárgya. Amíg nem visel valaki szarvakat, nem foglalkozik ezzel a kérdéssel, ha meg már visel, akkor nincs miről beszélni. És ha már a szarvaknál tartunk, hogy van a szép Marie hitvestársa, de Mercey márki, a redaniai kincstárügyi miniszter?

– Királyi felségednek – hajolt meg mereven Dijkstra – irigylésre méltó informátorai vannak.

– Vannak, persze – ismerte el a király. – Csodálkoznál, ha tudnád, mennyien, és milyen méltók. De neked sem kell a tieidet szégyellned. Akik az udvaromban vannak, itt meg Pont Vanisban. Ó, szavamra, valamennyien rászolgáltak a legnagyobb elismerésre.

Dijkstrának a szeme sem rebbent.

– Emhyr var Emreisnek is – folytatta Esterad, a plafonon levő nimfákat nézegetve – van néhány jól beilleszkedett, jó ügynöke. Ezért ismétlem: Kovir államérdeke a semlegesség és a pacta sunt servanda elve. Kovir nem szegi meg a megkötött szerződéseket. Kovir még akkor sem szegi meg a szerződéseket, ha ezzel megelőzné a másik fél szerződésszegését.

– Bátorkodom megjegyezni – mondta Dijkstra –, hogy Redania nem akarja Kovirt szerződésszegésre rávenni. Redania semmi módon nem törekszik arra, hogy Kovir szövetséget kössön vele vagy katonai segítséget nyújtson Nilfgaard ellen. Redania... egy kisebb összeget akar kölcsönözni, amelyet visszatérítünk...

– Már látom is – vágott közbe a király –, ahogy visszatérítitek. De ez csak akadémikus fejtegetés, mert egy garast sem kölcsönzök nektek. És ne próbálkozz nálam, Dijkstra, képmutató kazuisztikával, mert az úgy illik hozzád, mint farkashoz az előke. Van más komoly, okos és találó érved?

– Nincs.

– Szerencsés vagy – mondta egy pillanatnyi hallgatás után Esterad Thyssen –, hogy kém lettél. A kereskedelemben nem csinálnál karriert.

Amióta világ a világ, a királyi pároknak mindig külön hálószobájuk volt. A királyok – nagyon is eltérő gyakorisággal – látogattak el a királynék hálószobájába, de előfordult, hogy a királynék tettek váratlan látogatást a királyok hálószobájában. Utána a hitvestársak visszatértek saját szobáikba és ágyaikba.

A koviri uralkodópár e tekintetben is kivételt képezett. Esterad Thyssen és Zuleyka mindig együtt aludt – egy hálószobában, egy irdatlan nagy ágyban, irdatlan nagy baldachin alatt.

Zuleyka elalvás előtt – ilyenkor szemüveget tett fel, amivel szégyellt az alattvalók előtt mutatkozni – a saját Jó Könyvét szokta olvasni. Esterad Thyssen beszélgetni szokott.

Ezen az éjszakán sem volt másképp. Esterad feltette a hálósipkáját, és a jogaráért nyúlt. Szerette fogdosni a jogarát, szeretett vele játszadozni. De hivatalosan nem csinálta ezt, mert attól félt, hogy az alattvalói ízléstelennek tartják.

– Tudod, Zuleyka – jelentette ki –, mostanában nagyon különöseket álmodom. Már sokadszor álmodom arról a boszorkányról, az anyámról. Megáll fölöttem, és azt mondogatja: „Megvan a feleség Tankrednak, megvan a feleség Tankrednak.” És mutat egy szimpatikus, de nagyon fiatal kislányt. És tudod, Zuleyka, ki az a kislány? Ciri, a Calanthe unokája. Emlékszel Calanthéra, Zuleyka?

– Emlékszem, férjuram.

– Ciri – folytatta Esterad, a jogarral játszadozva – az, akit állítólag el akar venni Emhyr var Emreis. Fura frigy, meglepő... Akkor az ördögbe is, hogy lehetne belőle Tankred felesége?

– Tankrednak – Zuleyka hangja valamicskét megváltozott, mint mindig, amikor a fiáról beszélt – jól jönne egy feleség. Talán lehiggadna...

– Talán – sóhajtott fel Esterad. – Bár kétlem, de talán. Mindenesetre a házasság esélyt adna rá. Hmmm... Az a Ciri... Hohó! Kovir és Cintra. A Jaruga torkolata! Nem hangzik rosszul, nem ám. Csinos szövetség volna... Csinos atyafiság... Na de ha a kicsit Emhyr nézte ki magának... Csak hát miért pont ő jelenik meg az álmaimban? És az ördögbe is, miért álmodom ilyen butaságokat? Equinoctiumkor, emlékszel, amikor téged is felébresztettelek... Brrr, micsoda rémálom volt, örülök, hogy nem tudok visszaemlékezni a részletekre... Hmmm... Hívjak talán egy asztrológust? Egy jóst? Egy médiumot?

– Sheala de Tancarville asszony Lan Exeterben van.

– Nem – fintorgott a király. – Nem akarom azt a varázslónőt. Túl okos. Majd egy másik Filippa Eilhart lesz belőle itt az orrom előtt! Ezeknek az okos némbereknek a hatalomra fáj a foguk, nem lehet elszemteleníteni őket kegyekkel meg bizalmaskodással.

– Ahogy lenni szokott, igazad van, férjuram.

– Hmfff... De ezek az álmok...

– A Jó Könyv – Zuleyka lapozott néhányat – azt mondja, ha az ember elalszik, az istenek megnyitják a fülét, és szólnak hozzá. Burján próféta pedig azt tanítja, hogy az álomban vagy nagy bölcsességet, vagy nagy ostobaságot látunk. Az a nagy művészet, hogy meg tudjuk különböztetni őket.

– Tankred házasságkötése Emhyr menyasszonyával talán nem nagy bölcsesség – sóhajtotta Esterad. – És ha már a bölcsességről van szó, igen nagy örömömre szolgálna, ha álmomban eltelnék vele. Arról a kérdésről van szó, amellyel Dijkstra állt elő. Nagyon nehéz kérdésről van szó. Mert látod, legdrágább Zuleykám, józan ésszel nem örülhetünk annak, ha Nilfgaard erőszakosan észak felé tör, és bármikor kész elfoglalni Novigradot, mert Novigradból minden, így a semlegességünk is egészen másként néz ki, mint a messzi délről. Jó lenne tehát, ha Redania és Temeria feltartóztatná Nilfgaard előrenyomulását, ha a támadót visszaűznék a Jarugán túlra. De jó volna-e, ha ezt a mi pénzünkön tennék? Figyelsz rám, legdrágább feleségem?

– Figyelek, férjuram.

– És mit szólsz hozzá?

– A Jó Könyvben minden bölcsesség megtalálható.

– És megmondja a te Jó Könyved, mi a teendő, ha jön egy ilyen Dijkstra, és egymilliót kér tőled?

– A Könyv – pislantott ki a szemüvege mögül Zuleyka – nem mond semmit a méltatlan mammonról. De az egyik szakaszban megmondatik: adni nagyobb boldogság, mint kapni, és nemes támogatni a szegényeket alamizsnával. Megmondatik: ossz szét mindent, és ez nemesíti a lelked.

– A tarisznyát és a bendőt pedig kiüríti – dörmögte Esterad Thyssen. – Zuleyka, a nemes szétosztásról és alamizsnálkodásról szóló szakaszokon kívül tartalmaz-e a Könyv valami bölcsességet, ami az üzletről szól? Mit mond például a Könyv az egyenértékű cseréről?

A királyné megigazította a szemüvegét, és gyorsan lapozgatni kezdett a fóliánsban.

– Amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten – olvasta fel.

Esterad hosszan hallgatott.

– Esetleg talán – mondta végül lassan – még valami?

Zuleyka megint lapozni kezdett a Könyvben.

– Találtam valamit – jelentette ki hirtelen – Burján próféta bölcsességei között. Felolvassam?

– Kérlek szépen.

– Azt mondja Burján próféta: valóban, támogasd a szegényt adománnyal. De ahelyett, hogy egy egész dinnyét adnál a szegénynek, adj neki fél dinnyét, mert a szegény még hajlamos lenne rá, hogy a szerencse a fejébe szálljon.

– Fél dinnyét – elégedetlenkedett Esterad Thyssen. – Azaz fél millió bizantot? És tudod-e, Zuleyka, hogy a meglevő félmillió és a hiányzó félmillió az összesen egy egész millió?

– Nem hagytad, hogy befejezzem. – Zuleyka a szemüvege fölött szigorú pillantással utasította rendre a férjét. – Azt mondja a próféta a továbbiakban: még jobb a szegénynek egy negyed dinnyét adni. De a legjobb, ha elérjük, hogy valaki más adjon a szegénynek dinnyét. Ugyanis valóban azt mondom néktek, mindig kerül valaki, akinek van dinnyéje, és hajlandó azt a szegénnyel megosztani, ha nem nemes indulatból, akkor számításból vagy másféle indítékból.

– Aha! – A koviri király az éjjeliszekrényre csapott a jogarral. – Valóban, agyas egy próféta volt az a Burján próféta! Ahelyett, hogy adnánk, érjük el, hogy valaki más adjon? Ez tetszik nekem, íme az igazán méztől csepegő szavak! Böngészd át ennek a prófétának a bölcsességeit, drága Zuleykám. Biztos vagyok benne, hogy valamit még felfedezel bennük, ami lehetővé teszi, hogy megoldjam Redania problémáját meg annak a hadseregnek a problémáját, amelyet Redania az én pénzemen akar megszervezni.

Zuleyka nagyon hosszan lapozgatott a könyvben, mire végül olvasni kezdte:

– Egy ízben így szólott Burján prófétához az ő tanítványa: taníts meg, mester, hogyan cselekedjem. Egyik felebarátom megkívánta a kedvenc kutyámat. Ha odaadom a kedvencemet, szívem szakad meg a bánattól. Ha ellenben nem adom oda, boldogtalan leszek, mert az elutasítással megbántom a felebarátomat. Mit tegyek? Van-e valamid, kérdezte a próféta, amit kevésbé szeretsz, mint a kedvenc kutyádat? Van, mester, válaszolta a tanítvány, egy pajkos macskám, egy bosszantó kártevő. Őt egyáltalán nem szeretem. És így szólott burján próféta: Fogd azt a pajkos macskát, a bosszantó kártevőt, az ajándékozd a te felebarátodnak. Azonképpen kettős boldogságot szerzel magadnak. Megszabadulsz a macskától, és örömet szerzel a felebarátodnak. Ugyanis a leggyakrabban úgy van, hogy a felebarátod nem az ajándékra vágyik, hanem arra, hogy megajándékozva legyen.

Esterad hallgatott egy ideig, összeráncolta a homlokát.

– Zuleyka? – kérdezte végül. – Ez ugyanaz a próféta volt?

– Fogd azt a pajkos macskát...

– Előszörre is hallottam! – harsant fel a király, de azonnal lecsillapodott. – Bocsáss meg, drágaságom. Az a lényeg, hogy nemigen értem, mi köze a macskáknak a...

Elhallgatott. És mélyen elgondolkodott.

Nyolcvanöt év elmúltával, amikor a helyzet annyira megváltozott, hogy bizonyos kérdésekről és személyekről már biztonságosan lehetett beszélni, megszólalt Guiscard Vermuellen creydeni herceg, Esterad Thyssen unokája, legidősebb lányának, Gaudemundának a fia. Guiscard herceg tisztes öregúr volt már, de jól emlékezett azokra az eseményekre, amelyeknek tanúja volt. Éppen Guiscard herceg fedte fel, honnan került az az egymillió bizant, amelyből Redania felszerelte lovashadseregét a Nilfgaard elleni háborúban. Ez a millió nem Kovir kincstárából származott, amint feltételezték, hanem a novigradi hierarcha kincstárából. Esterad Thyssen, árulta el Guiscard, a megalakuló tengerentúli kereskedelmi cégekben való részesedéseiből szerzett novigradi pénzt. A paradoxon az volt, hogy ezek a cégek a nilfgaardi kereskedők aktív közreműködésével jöttek létre. Az agg herceg beszámolójából az derült ki következésképp, hogy bizonyos mértékben maga Nilfgaard fizette a redaniai hadsereg, megszervezését.

– Nagyapám – emlékezett vissza Guiscard Vermuellen – a dinnyékről mondott valamit, közben huncutul mosolygott. Azt mondta, mindig kerül valaki, akinek kedve támad megajándékozni a szegényeket, ha csak számításból is. Azt is mondta, mivel Nilfgaard maga járul hozzá a redaniai hadsereg erejének és harcképességének növeléséhez, nem lehet kifogása ellene, ha mások is ezt teszik.

– Utána pedig – folytatta az öreg – nagyapám magához hívta apámat, aki akkoriban a hírszerzés főnöke volt, meg a belügyminisztert. Amikor ezek ketten megtudták, milyen parancsot kell teljesíteniük, megrémültek. Arról volt szó ugyanis, hogy bocsássanak szabadon több mint háromezer embert a börtönökből, az internálótáborokból és a száműzetésből. Több mint száz fő házi őrizetét törölték el.

– Nem, nemcsak banditákról, közönséges bűnözőkről és bérgyilkosokról volt szó. Elsősorban a disszidensekre terjedt ki a kegyelem. A megkegyelmezettek között voltak a megdöntött Rhyd király támogatói és Idi trónkövetelő emberei is, elszánt partizánjaik. És nemcsak olyanok, akik szájalással léptek fel: a többség diverzióért, merényletekért, fegyveres lázadásért ült. A belügyminiszter meg volt rémülve, apus nagyon nyugtalan volt.

– Nagyapám viszont – mesélte a herceg – nevetett, mintha pompás tréfáról lett volna szó. Aztán azt mondta, minden szavára emlékszem: „Nagy kár, uraim, hogy elalvás előtt nem olvasgatjátok a Jó Könyvet. Ha olvasgatnátok, megértenétek uralkodótok gondolatait, így viszont anélkül fogjátok végrehajtani a parancsokat, hogy megértenétek őket. De ne aggódjatok fölöslegesen előre, uralkodótok tudja, mit csinál. Most menjetek hát, és engedjétek szabadon valamennyi pajkos macskámat, bosszantó kártevőmet.”

– Épp így mondta: pajkos macskák, kártevők. És amiről akkor nem tudhatott senki, a későbbi hősökről, hírnévvel és dicsőséggel övezett parancsnokokról volt szó. Nagyapám ilyen „macskái” voltak a később elhíresült zsoldosok: Adam „Adieu” Pangratt, Lorenzo Molla, Juan „Frontino” Guttierez... És Julia Abatemarco, aki Redaniában „Édes Könnyelmű” néven lett híres... Ti, fiatalok, nem emlékeztek rá, de az én időmben, amikor háborúsdit játszottunk, minden fiú „Adieu” Pangratt akart lenni, és minden lány az „Édes Könnyelmű” Julia... És nagyapámnak ezek pajkos macskák voltak, hehe.

– Később pedig – nyammogta Guiscard Vermuellen – nagyapám kézen fogott, és kivitt a teraszra, ahol Zuleyka nagymama a sirályokat etette. Nagyapám azt mondta neki... Azt mondta...

Az öreg lassan és nagy nehezen próbálta felidézni azokat a szavakat, amelyeket akkor, nyolcvanöt éve Esterad Thyssen király mondott feleségének, Zuleyka királynénak az Ensenada palotának a Nagy Csatorna fölé tornyosuló teraszán.

– Tudod-e, legdrágább feleségem, hogy még egy bölcsességet fedeztem fel Burján próféta bölcsességei között? Olyant, amelynek köszönhetően újabb előny származik abból, hogy pajkos macskákat ajándékozok Redaniának. A macskák, Zuleykám, hazajönnek. A macskák mindig hazajönnek. Na és amikor a macskáim visszajönnek, ha meghozzák a zsoldot, a zsákmányt, a kincseket... Akkor én ezeket a macskákat megadóztatom!

Amikor Esterad Thyssen király utolszor tárgyalt Dijkstrával, azt négyszemközt tette, még Zuleyka sem volt ott. A gigászi méretű teremben ott játszadozott ugyan a padlón egy szemre tíz éves kisfiú, de ő egyáltalán nem számított, ezen kívül annyira el volt foglalva az ólomkatonáival, hogy egy csöpp figyelmet sem szentelt a beszélgetőknek.

– Ez Guiscard – magyarázta Esterad, a fiú felé biccentve. – Az unokám, az én Gaudemundámnak és annak a semmirekellő Vermuellen hercegnek a fia. De Guiscard, ez az apróság Kovir egyetlen reménysége, ha Tankred Thyssenről kiderülne... Ha valami történni Tankreddal...

Dijkstra ismerte Kovir problémáját. És Esterad személyes problémáját. Tudta, hogy Tankreddal máris történt valami. A fiúnak, ha volt egyáltalán adottsága hozzá, hogy király legyen, ezek csakis nagyon rossz adottságok voltak.

– A te ügyed – mondta Esterad – lényegében el van intézve. Már el is kezdheted azt mérlegelni, milyen módon lehet a leghatékonyabban felhasználni az az egymillió bizantot, amely hamarosan bekerül a tretogori kincstárba.

Meghajolt, és lopva felemelte Guiscard egyik fényesre festett kis ólomkatonáját, egy kardját magasra tartó lovast.

– Fogd ezt, és tedd el jól. Aki felmutat neked egy másik ugyanilyen harcost, az lesz az én küldöttem, még ha nem látszik is annak, még ha hinni sem tudnád, hogy az én emberem, és ismeri a milliónk ügyét. Mindenki más provokátor lesz, és bánj is vele úgy, mint egy provokátorral.

– Redania – hajolt meg Dijkstra – nem felejti ezt el királyi felségednek. Én pedig a saját nevemben szeretnék bizonyságot adni személyes hálámról.

– Ne bizonykodj, hanem add ide azt az ezret, amelynek segítségével meg akartad szerezni a miniszterem jóindulatát. Mi van, a király jóindulata nem éri meg a csúszópénzt?

– Királyi felséged lealacsonyítja magát...

– Le, le. Add a pénzt, Dijkstra. A meglevő ezer és a hiányzó ezer...

– ...az összesen kétezer. Tudom.

Az Ensenada egy távoli szárnyában, egy jóval kisebb szobában Sheala de Tancarville varázslónő nagy figyelemmel és komolysággal hallgatta Zuleyka királyné beszámolóját.

– Tökéletes – bólintott. – Tökéletes, felséges királyné.

– Mindent úgy tettem, ahogy ajánlottad, Sheala asszony.

– Köszönet érte. És még egyszer biztosítom – helyes ügyben cselekedtünk. Az ország javára. És a dinasztiáéra.

Zuleyka királyné megköszörülte a torkát, a hangja elvékonyodott.

– És... És Tankred, Sheala asszony?

– Szavamat adtam – mondta hűvösen Sheala de Tancarville. – Szavamat adtam, hogy a segítséget segítséggel viszonzom. A felséges királyné nyugodtan alhat.

– Nagyon vágyom rá – sóhajtotta Zuleyka. – Nagyon. És ha már az álmokról van szó... A király valamit kezd gyanítani. Azokon az álmokon csodálkozik, és a király, ha valamin csodálkozik, gyanakvó lesz.

– Akkor egy időre felhagyok vele, hogy álmokat küldjék a királyra – ígérte meg a varázslónő. – Visszatérve a királyné álmára, megismétlem, nyugodt lehet. Tankred királyfi megválik a rossz társaságtól. Nem fog többé Surcratasse báró várában tartózkodni. Sem de Lisemore asszonynál. Sem a redaniai nagykövet feleségénél.

– Nem fogja többé felkeresni ezeket a személyeket? Soha?

– A szóban forgó személyek – Sheala de Tancarville sötét szemében különös fény gyulladt ki – nem merik többé meghívni és megrontani Tankred királyfit. Soha többé nem merészkedik ezt megtenni. Tudatában lesznek ugyanis a következményeknek. Kezeskedem azért, amit mondok. Kezeskedem azért is, hogy Tankred királyfi újra tanulni kezd, és szorgalmas tanítvány, komoly és megfontolt fiatalember lesz. Felhagy a szoknyavadászattal is. Elveszíti a lelkesedését... addig a pillanatig, amikor bemutatjuk neki Cirilla cintrai hercegnőt.

– Ah, ha hinni tudnék ebben. – Zuleyka a kezét tördelte, felnézett. – Ha hinni tudnék ebben!

– A mágia hatalmában – mosolyodott el Sheala de Tancarville, ami még őt magát is meglepte – néha nehéz hinni, felséges királyné. És egyébként ennek így is kell lennie.

Filippa Eilhart megigazította áttetsző hálóinge pókháló vékonyságú vállpántját, letörölte a dekoltázsáról a maradék rúzsnyomokat. Ilyen okos nő, gondolta enyhe bosszúsággal Sheala de Tancarville, és nem képes féken tartani a hormonjait.

– Tudunk beszélni?

Filippa körbevette magát a diszkréció szférájával.

– Most igen.

– Kovirban minden el van intézve. Pozitívan.

– Köszönöm. Dijkstra már elutazott?

– Még nem.

– Miért késlekedik?

– Hosszú beszélgetéseket folytat Esterad Thyssennel – biggyesztette le az ajkát Sheala de Tancarville. – Furcsán találkozott az ízlésük, a királyé meg a kémé.

– Ismered a klímánkról szóló vicceket, Dijkstra? Arról, hogy Kovirban csak két évszak van...

– A tél meg az augusztus. Ismerem.

– És tudod, honnan ismerni fel, hogy Kovirban beköszöntött a nyár?

– Nem. Hogyan?

– Egy kissé melegebb eső esik.

– Haha.

– Viccelni lehet – mondta komolyan Esterad Thyssen –, de ezek az egyre korábban kezdődő és egyre hosszabb telek egy kissé nyugtalanítanak. Megjósolták ezt. Feltételezem, olvastad Itlina jósszavait. Azt mondja ebben, hogy sok évtizednyi szüntelen tél jön. Egyesek azt állítják, hogy ez valami allegória, de én kissé tartok tőle. Kovirban egyszer négy évig tél volt, esőzés, a termés elpusztult. Ha nem lett volna kiadós élelmiszerimport Nilfgaardból, az emberek tömegével kezdtek volna éhen halni. El tudod ezt képzelni?

– Őszintén szólva nem.

– Én viszont igen. A klíma lehűlése mindannyiunkat éhezésbe kergethet. Az éhezés olyan ellenség, amellyel fenemód nehéz megküzdeni.

A kém elgondolkozva bólintott.

– Dijkstra?

– Felséges királyom?

– Otthon már nyugalom van?

– Nemigen. De igyekszem.

– Tudom, sokat beszélnek erről. Azok közül, akik Thanedden árulók lettek, csak Vilgefortz maradt életben.

– Yennefer halála után, igen. Tudod, királyom, hogy Yennefer életét vesztette? Augusztus utolsó napján halt meg, rejtélyes körülmények között, a híres Sedna-mélyedésben, a Skellige-szigetek és a Peixe de Mar-fok között.

– Vengerbergi Yennefer – mondta lassan Esterad – nem volt áruló. Nem volt Vilgefortz társa. Ha akarod, bizonyítékokkal is szolgálhatok erre.

– Nem akarom – válaszolta némi hallgatás után Dijkstra. – Talán majd kedvem lesz hozzá, de nem most. Most kényelmesebb nekem, ha áruló.

– Világos. Ne bízz a varázslónőkben, Dijkstra. Főleg Filippában ne.

– Soha nem bíztam benne. De együtt kell működnünk. Nélkülünk Redania káoszba süllyed, és elpusztul.

– Ez igaz. De ha tanácsolhatok neked valamit, lazíts egy kicsit. Tudod, miről beszélek. Vérpadok és kínzókamrák országszerte, a tündék ellen elkövetett kegyetlenkedések... És az az iszonyú erőd, Drakenborg. Tudom, hogy hazafiságból teszed. De rossz legendát keltesz magadról. Ártatlan vért szürcsölő farkasember vagy benne.

– Valakinek meg kell ezt tennie.

– És valakinek meg kell érte lakolnia. Tudom, hogy igyekszel igazságos lenni, de nem fogod elkerülni a tévedéseket, mert nem is lehet őket elkerülni. Nem maradhat tiszta, aki vérben gázol. Tudom, hogy soha nem bántottál senkit a magad javára, de ki hiszi ezt el? Ki akarja majd ezt elhinni? Aznap, amikor a sors fordul, a szemedre vetik az ártatlanok legyilkolását és az ebből származó haszonszerzést. És a hazugság úgy ragad az emberre, mint a szurok.

– Tudom.

– Esélyt sem kapsz a védekezésre. Olyanoknak, mint te, soha nem adnak rá esélyt. Szurokkal kennek be... később. Utólag. Vigyázz magadra, Dijkstra.

– Vigyázok magamra. Nem kapnak el.

– Elkapták a királyodat, Vizimirt. Hallottam, tőr az oldalába, markolatig...

– Könnyebb eltalálni egy királyt, mint egy kémet. Engem nem kapnak el. Soha nem kapnak el.

– Nem is lenne szabad. És tudod, Dijkstra, miért nem? Mert ezen a világon kell hogy legyen, bazmeg, valami igazságosságnak.

Eljött az a nap, amikor eszükbe jutott ez a beszélgetés. Mindkettejüknek. A királynak és a kémnek. Dijkstrának a tretogori Esterad szavai jutottak eszébe, amikor meghallotta a mindenfelől, a vár minden folyosójáról közeledő gyilkosok lépteit. Esteradnak Dijkstra szavai jutottak eszébe az Ensenadából a Nagy Csatornához vezető reprezentatív márványlépcsőn.

– Harcolhatott volna. – Guiscard Vermuellen elködösült vak szeme az emlékek mélyére nézett. – Csak hárman voltak a merénylők, nagyapám erős férfi volt. Harcolhatott volna, védekezhetett volna, amíg oda nem futnak az őrök. Egyszerűen el is menekülhetett volna. De ott volt Zuleyka nagymama. Nagyapám Zuleykát fedezte és védte, csak Zuleykát, magával nem törődött. Amikor végül megérkezett a segítség, Zuleykán egy karcolás sem volt. Esterad több mint húsz csapást kapott. Három óra múlva meghalt, az eszméletét nem nyerte vissza.

– Olvastad valamikor a Jó Könyvet, Dijkstra?

– Nem, felséges királyom. De tudom, mi van benne megírva.

– Képzeld el, én tegnap vaktában felnyitottam. És erre a mondatra találtam rá: Az örökkévalósághoz vezető úton mindenki a saját lépcsején fog felkapaszkodni, a saját terhét cipelve. Mit gondolsz erről?

– Rajtam a sor, Esterad király. Itt az ideje, hogy elcipeljem a saját terhemet.

– Tarts ki egészségben, te kém.

– Tarts ki egészségben, király.

Az ősi és elhíresült Assengard várától talán vagy hatszor száz mérföldet tettünk meg délnek, a Száztónak nevezett országba. Ha hegycsúcsról tekintünk erre az országra, számos tavat láthatunk, melyek valóságosan mesterségesen sorba állítva formálnak különböző mintákat. E minták között vezetőnk, a tünde Avallac’h, olyat kerestetett, mely hasonlatos volna a trifolium leveléhez. És lényegében ilyent vettünk szemügyre. Minél fogva kiderült, hogy nem három, hanem négy tó van, mert az egyik, mely hosszúkás, déltől észak felé terül el, mintegy a levélnek szára. Ezt a tavat, melynek neve Tarn Mira, fekete erdő övezi körül, és az északi végében az a titokzatos bástya látszott kiemelkedni, melyet Fecske-toronynak neveznek, ami a tündéknél annyit tesz: Tor Zireael.

Azonnal viszontag nem láttunk semmit, a köd okán. Már készültem is volt rá, hogy a tünde Avallac’hot e toronyról kérdjem, midőn ő a hallgatás jelét mutatta, s közben maga e szókat szólotta: „Várni és reménykedni. Visszatér a remény a fénnyel és a biztató jóslattal. Vigyázzátok a határtalan vizeket, ott látjátok meg a jó hír követeit.”

Buyvid Backhuysen,

Vándorlások mágikus utakon és helyeken

Ez a könyv elejétől végéig humbug. A Tarn Mira-tó melletti romokat többször kutatták. Nem mágikusak, B. Backhuysen kijelentéseivel ellentétben tehát nem lehetnek a legendás Fecske-torony maradványai.

Ars Magica, Ed. XIV

Kilencedik fejezet

– Jönnek! Jönnek!

Yennefer két kézzel szorította le nedves szél zilálta haját, a lépcső korlátjánál állt, félrehúzódva a partra szaladó asszonyok útjából. A nyugati szél hajtotta hullámverés zúgva tört meg a parton, a sziklák repedéseiből unos-untalan törtek ki a habok fehér tollforgói.

– Jönnek! Jönnek!

Ard Skellige fő erődítése, a Kaer Trolde citadella felső teraszairól kis híján az egész szigetcsoport látható volt. Szemben, a szoroson túl terült el a délen sík és lapos, a nem látható északi részén szakadékokkal és fjordokkal szabdalt An Skellige. Balra a távolban éles szirtkarmaival törte meg a hullámokat a magas és zöld Spikeroog, hegycsúcsai a felhőkbe vesztek. Jobbra Undvik meredek sziklái látszottak, hemzsegtek rajtuk a sirályok, viharmadarak, kormoránok, szulák. Undvik mögött bukkant ki a Hindarsfjall erdős kúpja a szigetcsoport legkisebb szigetecskéjén. Ha azonban felkapaszkodnánk a Kaer Trolde egyik tornyának csúcsára, és déli irányba néznénk, meglátnánk a többi szigettől távoli magányos Faroe-szigetet, mely úgy domborul ki a vízből, mint egy hatalmas hal háta, melynek az óceán túl sekélynek bizonyult.

Yennefer lement az alsó teraszra, megállt egy csoport asszony mellett, akiknek a büszkesége és a társadalmi pozíciója nem engedte meg, hogy ész nélkül a partra rohanjanak, és elkeveredjenek az izgatott csőcselékkel. Lent, alattuk terült el a fekete és alaktalan kikötőváros, mint a hullámok által partra vetett nagy tengeri teknős.

Az An Skellige és Spikeroog közötti szorosból sorjában bukkantak elő a drakkarok. A vitorlák fehér meg piros lángokat vetettek a napfényben, bronzos visszfénnyel csillantak meg a hajóperemre függesztett pajzsok gombjai.

– A Ringhorn jön elsőnek – állapította meg az egyik asszony. – Mögötte meg a Fenris...

– A Trigla – ismerte fel izgatottan egy másik. – Mögötte a Drac... Hátul mögöttük a Havfrue...

– Az Anghira... a Tamara... a Daria... Nem, az a Scorpena... Nincs itt a Daria. Nincs itt a Daria...

A vastag szőke copfos fiatalasszony, aki mindkét kezét rászorította előrehaladott terhességtől duzzadó hasára, tompán felnyögött, elsápadt és elájult, úgy hullott alá a terasz kövére, mint egy karikáiról leszakadt függöny. Yennefer azonnal odaugrott, térdre esett, ujjait a nő hasára szorította, varázsszót kiáltott, hogy elfojtsa a görcsös összehúzódásokat, erősen és biztosan kösse össze a méh és a méhlepény elszakadni látszó kötelékét. A biztonság kedvéért még nyugtató és védelmező bűbájt bocsátott a gyermekre, akinek rugdalózását megérezte a tenyerében.

A nőt egy pofonnal térítette magához, hogy ne pazarolja a mágikus energiát.

– Vigyétek el. Óvatosan.

– Kis buta... – mondta egy idősebb asszony. – Nem sok híja volt...

– A pánikot kelti... Lehet, hogy él az ő Nilse, talán egy másik drakkaron van...

– Köszönöm a segítséget, mágus asszony.

– Vigyétek el – ismételte meg Yennefer, és felállt. Elnyelt egy káromkodást, amikor észrevette, hogy térdelés közben felhasadt a ruhája szegélye.

Lement a legalsó teraszra. A drakkarok sorjában kötöttek ki a rakpartnál, a harcosok kiszálltak. Szakállasan, a skelligei berserkerek fegyverzetében. Sokukon szembeötlő fehér kötés volt, sokuknak a társaik segítségére volt szükségük a járáshoz. Némelyiküket vinni kellett.

A rakparton összetömörült skelligei nők ráismertek az övéikre, kiabáltak és sírtak boldogságukban, ha szerencséjük volt. Ha nem volt, elájultak. Vagy elmentek, lassan, csöndben, zokszó nélkül Néha visszanéztek, abban reménykedve, hogy a szorosban fehéren és pirosan csillannak fel a Daria vitorlái.

A Daria nem jött meg.

Yennefer észrevette Skellige jarljának, Crach an Craiténak a többiek feje fölé magasodó vörös hajfürtjeit, az utolsók között jött le a Ringhorn fedélzetéről. A jarl parancsokat kiáltozott, utasításokat adott, mindent ellenőrzött, mindenre gondja volt. A tekintetét rászegező két nő, az egyik szőke, a másik barna, sírt. A boldogságtól. A jarl, amikor végül biztos volt benne, hogy mindenre ügyelt és mindennel törődött, odament a hölgyekhez, mindkettejüket magához szorította medveölelésével, mindkettejüket megcsókolta. Aztán felnézett, és meglátta Yennefert. Szeme fellángolt, napbarnított arca keményre dermedt, mint a szikla, mint a pajzs bronzgombja.

Tudja, gondolta a varázslónő. A hírek gyorsan terjednek. A jarl már menet közben megtudta, hogy tegnapelőtt hálóval fogtak ki engem a Spikeroog mögötti sundból. Tudta, hogy itt talál Kaer Troldéban.

Mágia vagy postagalambok?

A jarl sietség nélkül odament hozzá. Tenger, só, szurok, kimerültség szaglott róla. Yennefer belenézett a jarl világos szemébe, és azonnal felhangzott a fülében a berserkerek csatakiáltása, a pajzsok zörgése, a kardok és fejszék csattogása. A legyilkoltak halálordítása. Az égő Dariáról a tengerbe ugráló emberek ordítása.

– Vengerbergi Yennefer.

– Crach an Craite, Skellige jarlja – hajolt meg kissé.

A jarl nem viszonozta a meghajlást. Ez nem jó, gondolta.

A jarl rögtön észrevette a kék foltot, az evezőcsapás emlékét, az arca megint megdermedt, a szája széle reszketett, egy pillanatra kivillant a fogsora.

– Aki megütött, felelni fog érte.

– Senki sem ütött meg. Elbotlottam a lépcsőn.

Figyelmesen ránézett a jarl, majd vállat vont.

– Ha nem akarsz senkit megvádolni, a te dolgod. Nekem nincs időm nyomozásba kezdeni. És most figyelj arra, amit mondani fogok. Jól figyelj, mert ezen kívül egy szót sem mondok többet.

– Figyelek.

– Holnap felszállsz egy drakkarra, és elvisznek Novigradba. Ott átadnak a városi hatóságoknak, később pedig a temeriai vagy a redaniai hatóságoknak, amelyik előbb jelentkezik. És tudom, hogy ezek is, azok is ugyanolyan erősen akarnak megkapni.

– Ez minden?

– Majdnem. Csak még némi magyarázattal tartozom neked. Meglehetősen gyakran fordult elő, hogy Skellige menedéket nyújtott a törvény üldözötteinek. Szigeteinken jócskán van rá lehetőség és alkalom, hogy a bűnöket nehéz munkával, férfias kiállással, önfeláldozással, vérrel lehessen levezekelni. De nem a te esetedben, Yennefer. Neked nem nyújtok menedéket, ha erre számítottál, elszámítottad magad. Gyűlölöm a hozzád hasonlókat. Gyűlölöm azokat az embereket, akik a hatalom megszerzéséért lázítanak, akik a magánérdekeiket helyezik előtérbe, akik összeesküvést szőnek az ellenséggel, és elárulják azokat, akiknek nemcsak engedelmességgel, hanem hálával is tartoznak. Gyűlöllek, Yennefer, mivel amikor a rebellis testvéreiddel együtt nilfgaardi felbujtásra lázadást szítottál Thanedden, a drakkarjaim épp akkor voltak Attrénál, a fiaim épp akkor siettek az ottani felkelők segítségére. Háromszáz legényem állott szemben kétezer Feketével! Jutalomnak kell járnia a férfias helytállásért és a hűségért, büntetésnek kell járnia az aljasságért és az árulásért! Hogyan jutalmazzam meg az elesetteket? Sírkövekkel? Obeliszkekre vésett feliratokkal? Nem! Másképp jutalmazom és tisztelem meg az elesetteket. Az attrei fövenybe ivódott vérükért, Yennefer, a te véred fogja áztatni a vérpad deszkáit.

– Nem vagyok bűnös. Nem vettem részt Vilgefortz összeesküvésében.

– Majd a bíráknak terjeszd elő a bizonyítékokat. Én nem ítélkezem rólad.

– Már nemcsak ítélkeztél. Már a büntetést is kiszabtad.

– Elég a fecsegésből! Megmondtam, holnap hajnalban bilincsbe verve vitorlázol el Novigradba, a királyi bíróság színe elé. Az igazságos bűnhődésért. És most add a szavadat, hogy nem próbálsz mágiához folyamodni.

– És ha nem adom a szavamat?

– A mi varázslónk, Marquard odaveszett Thanedden, most nincs mágusunk, aki ellenőrizhetne téged. De tudnod kell, hogy Skellige legjobb íjászai fognak rád szüntelenül figyelni. És ha egyetlen gyanús kézmozdulatot teszel, lelőnek.

– Világos – bólintott Yennefer. – Akkor a szavamat adom.

– Tökéletes. Köszönöm. Búcsúzom, Yennefer. Nem foglak holnap elkísérni.

– Crach.

A jarl sarkon fordult.

– Tessék.

– A lehető legkevésbé szándékszom felszállni a Novigradba induló hajóra. Nincs időm rá, hogy bebizonyítsam Dijkstrának az ártatlanságomat. Nem kockáztathatom meg, hogy már össze is eszkábálták bűnömre a bizonyítékokat. Nem kockáztathatom meg, hogy nem sokkal a letartóztatásom után hirtelen meghaljak agyvérzésben, vagy valami látványos módon öngyilkos legyek a cellámban. Nem veszíthetek időt, nem vállalhatok ilyen kockázatot. Arról sem világosíthatlak fel, miért ennyire kockázatos ez nekem. Nem megyek Novigradba.

A jarl hosszan nézett rá.

– Nem mész el – ismételte meg. – Mi az, amitől megengedheted magadnak ezt a feltételezést? Csak nem az, hogy valamikor heves szerelmi kapcsolatban voltunk? Ne számíts erre, Yennefer. Ami volt, de elmúlt, azt vegyük úgy, hogy elhullt.

– Tudom, nem is erre számítok. Azért nem megyek Novigradba, jarl, mert sürgősen a segítségére kell sietnem valakinek, akinek megesküdtem, hogy soha nem hagyom magára, segítség nélkül. És te, Crach an Craite, Skellige jarlja, segíteni fogsz ebben a vállalkozásban. Mert te is hasonló esküt tettél. Tíz éve. Pontosan itt, ahol állunk, ezen a rakparton. Ugyanannak a személynek. Cirinek, Calanthe unokájának, a Cintrai Oroszlánfiókának. Én, Vengerbergi Yennefer, a lányomnak tekintem Cirit. Ezért az ő nevében követelem, hogy tartsd meg az esküdet. Tartsd meg, Crach an Craite, Skellige jarlja.

– Tényleg? – győzködött megint Crach an Craite. – Meg sem kóstolod? Semmit sem ezekből az ínyencfalatokból?

– Tényleg.

A jarl nem makacskodott, kivett a tálból egy homárt, ráfektette egy deszkára, és egyetlen erőteljes és pontosan célzott bárdcsapással feltörte. Bőségesen meglocsolta citromlével és fokhagymamártással, majd elkezdte kiszedni a húst a páncélból. Az ujjaival.

Yennefer disztingváltan evett, ezüstkéssel és villával – bárányszeletet evett, amelyet külön neki készített el az elképedt és talán egy kicsit meg is bántódott szakács. A varázslónő ugyanis nem kért sem osztrigát, sem kagylót, sem saját levében marinált lazacot, sem morgóhalból és szívkagylóból készült levest, sem párolt tengeribéka-farkat, sem sült kardhalat, sem pirított murénát, sem polipot, sem tarisznyarákot, sem homárt, sem tengeri sünt. És főleg nem friss moszatot.

Mindenről, aminek csak egy csipetnyi tengerszaga volt, Fringilla Vigo és Filippa Eilhart jutott az eszébe, az eszelősen kockázatos teleportálás, a hullámok közé zuhanás, a lenyelt tengervíz, a hálóba keveredés – zárójelben megjegyezve, a hálóba, írd és mondd, pont olyan moszatok és algák ragadtak bele, mint amilyenek itt vannak a tálon. Moszatok és algák, a fején és a vállán ilyeneket zúztak össze a fenyőfa evezőlapát bénítóan fájdalmas csapásai.

– Így hát – vette fel újra a beszélgetés fonalát Crach, miközben kiszopogatta a húst az ízületeinél összetört homárlábakból – úgy döntöttem, hiszek neked, Yennefer. Ám ezt nem a te kedvedért teszem, csak hogy tudd. A Bloedgeas, a Calanthénak tett véreskü tényleg megköti a kezem. Ha tehát a Ciri megsegítésére törekvő szándékod igaz és őszinte, és felteszem, hogy az, akkor nincs más választásom: segítenem kell téged e szándékodban...

– Köszönöm. De kérlek, hagyd el ezt a patetikus hangnemet. Ismétlem: nem vettem részt a thaneddi összeesküvésben. Higgy nekem.

– Annyira fontos – bosszankodott a jarl –, hogy mit hiszek el? A királyokkal kellett volna inkább kezdeni, Dijkstrával, akinek az ügynökei a világ minden sarkában teutánad nyomoznak. Filippa Eilharttal és a királyokhoz hű varázslókkal. Akik elől, ahogy magad is megvallottad, ide menekültél, Skelligére. Nekik kellene a bizonyítékokat előterjeszteniük...

– Nincsenek bizonyítékaim – vágott közbe Yennefer, dühösen döfködve a villájával a brokkolit, melyet a sértődött szakács a bárányszelethez készített el neki. – És ha lennének is, nem engednék meg, hogy előterjesszem őket. Nem magyarázhatom ezt el neked, a hallgatás parancsa kötelez. Mégis higgy a szavaimnak, Crach. Kérlek.

– Megmondtam...

– Megmondtad – vágott közbe. – Kijelentetted, hogy segítesz. Köszönöm. De még mindig nem hiszel az ártatlanságomban. Higgy benne.

Crach eldobta a homár kiszopogatott héját, közelebb húzta a kagylós tálat. Beleturkált, belezörgetett, kiválasztott néhány nagyobbat.

– Rendben – mondta végül, a kezét a terítőbe törülte. – Hiszek. Mert hinni akarok. De menedéket és búvóhelyet nem adok neked. Nem tehetem. Te viszont akkor hagyhatod el Skelligét, amikor kedved tartja, és oda mehetsz, ahová kedved tartja. Azt ajánlanám, hogy siess. Idefelé, hogy úgy mondjam, a mágia szárnyán jöttél. Mások is jöhetnek a nyomodban. Ők is ismernek bűvszavakat.

– Se menedéket, se biztonságos búvóhelyet nem keresek, jarl. Ciri segítségére kell sietnem.

– Ciri – ismételte meg a jarl elgondolkozva. – Az Oroszlánfióka... Különös gyermek volt.

– Volt?

– Ó – mondta ismét bosszúsan. – Rosszul fejeztem ki magam. Volt, mert már nem gyermek. Erre gondoltam. Csak erre. Cirilla, a Cintrai Oroszlánfióka... Skelligén töltötte a nyarakat és a teleket. Jó párszor csinált zűrt, hohó! Ördögfióka volt, nem Oroszlánfióka... A francba, már másodszor mondtam, hogy „volt”... Yennefer, sokféle pletyka jut el ide a szárazföldről... Egyesek azt mondják, Ciri Nilfgaardban van...

– Nincs Nilfgaardban.

– Mások azt mondják, hogy a lány meghalt.

Yennefer hallgatott, beharapta az ajkát.

– De ezt a második pletykát – mondta kemény hangon a jarl – cáfolom. Ciri él. Biztos vagyok benne. Nem volt semmi jele... Él!

Yennefer felvonta a szemöldökét. De nem kérdezett semmit. Sokáig hallgattak, az Ard Skellige szirtjeihez csapódó hullámok harsogását ügyelték.

– Yennefer – szólalt meg egy pillanatnyi hallgatás után Crach. – Más hírek is eljutottak ide a kontinensről. Tudom, hogy a te vajákod, aki a thaneddi csetepaté után Brokilonban rejtőzött el, elindult azzal a szándékkal, hogy eljusson Nilfgaardba, és kiszabadítsa Cirit.

– Ismétlem, Ciri nincs Nilfgaardban. Hogy mi a szándéka a te meghatározásod szerint az én vajákomnak, nem tudom. De ő... Crach, nem titok, hogy vele... rokonszenvezem. De tudom, hogy ő nem menti meg Cirit, semmit sem fog elérni. Ismerem őt. Belekavarodik valamibe, összezavarodik, elkezd filozofálni és önmagát sajnálni. Aztán megdühödik, és bármi vagy bárki útjába akad, karddal szabdalja szét. Aztán bűntudatában valami nemes, de értelmetlen cselekedetet hajt végre. A végén viszont biztosan megölik, ostobán, értelmetlenül, nyilván hátba döfve...

– Azt mondják – szólt közbe gyorsan Crach, akit megijesztett a varázslónő egyre vészjóslóbb, különösen reszkető hangja. – Azt mondják, hogy Ciri neki rendeltetett el. Magam láttam akkor Cintrában, Pavetta eljegyzésekor...

– Az elrendeltetést – vágott közbe éles hangon Yennefer – nagyon különbözőképpen lehet értelmezni. Nagyon különbözőképpen. Egyébként kár az időért arra, hogy elkalandozzunk. Ismétlem, nem tudom, mik a szándékai Geraltnak, és vannak-e egyáltalán szándékai. Magam akarok a dologhoz hozzáfogni. Az én módszereimmel. És aktívan, Crach, aktívan. Nem szoktam két kézzel a fejemet fogva üldögélni és sírdogálni. Én cselekszem!

A jarl felvonta a szemöldökét, de nem mondott semmit.

– Cselekedni fogok – ismételte meg a varázslónő. – Már ki is gondoltam a tervet. És te, Crach, segítesz nekem, az általad tett eskünek megfelelően.

– Készen állok – jelentette ki Crach keményen. – Mindenre. A drakkarok a kikötőben állnak. Parancsolj, Yennefer.

Nem bírta ki, hogy ne buggyanjon ki belőle a nevetés.

– Mindig ugyanolyan. Nem, Crach, nem kellenek bizonyítékok a hősiességedre és a férfiasságodra. Nem kell Nilfgaardba hajóznod, és belevágnod a fejszédet az Aranytornyú Város kapujába. Kevésbé látványos segítségre van szükségem. De konkrétabbra... Mi a helyzet a kincstáraddal?

– Tessék?

– Crach an Craite jarl. Az a segítség, amelyre szükségem van, valutában fejezhető ki.

Másnap kezdődött, hajnalban. A Yennefer rendelkezésére bocsátott termekben őrült zűrzavar lett úrrá, amivel csak a legnagyobb nehézségek árán tudott megbirkózni a varázslónőhöz beosztott Guthlaf udvarnagy.

Yennefer az asztalnál ült, az iratokba temetkezett. Számolt, oszlopokat adott össze, számlákat állított ki, amelyekkel azonnal elrohantak a kincstárnokhoz meg a Cianfanelli Bank itteni fiókjába. Rajzolt és vázolt, és a rajzokat és vázlatokat azonnal megkapták a kézművesek – az alkimisták, az aranyművesek, az üvegfúvók, az ékszerészek.

Egy ideig minden gördülékenyen ment, aztán jöttek a gondok.

– Sajnálom, varázslóságod – sziszegte Guthlaf udvarnagy. – De ha nincs, akkor nincs. Mindent odaadtunk, amink csak volt. Csodákat és varázslatokat nem tudunk művelni! És bátorkodom megjegyezni, hogy ami ön előtt van, azoknak a gyémántoknak az összértéke...

– Mit érdekel engem az összérték? – robbant ki Yenneferből. – Nekem csak egy kell, de kellően nagy. Milyen nagy, mester?

A csiszolómester újra megnézte a rajzot.

– Ahhoz hogy elkészíthetők legyenek ezek a metszések és ezek a csiszolmányok? Minimum harminc karátos.

– Ilyen kő – jelentette ki Guthlaf kategorikusan – egész Skelligén nincsen.

– Nem igaz – tiltakozott az ékszerész. – Van.

– Hogy képzeled ezt el, Yennefer? – ráncolta össze Crach an Craite a szemöldökét. – Küldjek oda fegyvereseket, hogy rohammal vegyék be és rabolják ki azt a szentélyt? Fenyegessem meg a papnőket, hogy mérges leszek, ha nem adják ki a briliánst? Ez nem fog menni. Nem vagyok különösebben vallásos, de a szentély az szentély, a papnők meg papnők. Legföljebb udvariasan megkérhetem őket. Megértethetem velük, mennyire fontos ez nekem, és mennyire nagy lesz a hálám érte. De ez még mindig csak kérés lesz. Alázatos folyamodvány.

– Amelyre elutasítással is lehet válaszolni?

– Így van. De a próbálkozásnak semmi akadálya. Mit kockáztatunk? Hajózzunk el mi ketten Hindarsfjallra, terjesszük be a folyamodványt. A papnők értésére adom, amit kell. Aztán már minden a te kezedben van. Tárgyalj. Terjeszd elő az érveidet. Próbálkozz megvesztegetéssel. Keltsd fel az ambíciójukat. Hivatkozz a magasabb érdekekre. Ess kétségbe, sírj, zokogj, kelts szánalmat... Az összes tengeri ördögbe is, én tanítsalak, Yennefer?

– Ez mind nem ér semmit, Crach. Egy varázslónő soha nem tud szót érteni papnőkkel. Túl mélyek bizonyos... világnézeti megosztottságok. És abban a kérdésben, hogy megengednék-e egy varázslónőnek, hogy „szent” emléket vagy tárgyat használjon... Nem, ezt felejtsd el. Esélytelen...

– Tulajdonképpen minek neked az a briliáns?

– „Ablakot” lehet csinálni belőle. Azaz egy távkommunikációs megaszkópot. Értekeznem kell egypár emberrel.

– Mágikusan? Messziről?

– Ha elég volna, hogy felmenjek a Kaer Trolde csúcsára, és ott hangosan kiabáljak, akkor nem fárasztanálak ezzel.

Rikoltoztak a víz fölött keringő sirályok és viharmadarak. Átható hangon sipítoztak a Hindarsfjall meredek szikláin és zátonyain fészkelő vörös csőrű csigaforgatók, rekedten cserregtek és gágogtak a sárga fejű szulák. A fekete búbos tengeri kormoránok zölden villogó szemükkel figyelmesen vizslatták az arra haladó barkaszt.

– Ez a víz fölött függő nagy szikla – mutatta a korlátra támaszkodva Crach an Craite – Kaer Hemdall, Hemdall Őrtornya. Hemdall a mitikus hősünk. A legenda úgy tartja, ha eljön a Tedd Deireadh, a Végidő, a Fehér Fagy és a Farkasförgeteg Kora, Hemdall szembeszáll a Morhögg országából jövő gonosz erőkkel, kísértetekkel, démonokkal és a Káosz szellemével. Megáll a Szivárványhídon, és belefúj a kürtjébe, azzal jelzi, hogy ideje fegyvert ragadni és csatasorba állni. A Ragh nar Roogig, az Utolsó Csatáig, amely eldönti, éj száll le, vagy hajnal virrad ránk.

A barkasz ügyesen szelte a hullámokat, bejutott az öböl nyugodtabb vizére, a Hemdall Őrtornya és egy másik, szintén fantasztikus formájú szikla közé.

– Ez a kisebbik szikla Kambi – magyarázta a jarl. – Mítoszainkban a Kambi nevet viseli az az arany varázskakas, amelynek a kukorékolása kelti fel Hemdallt, mert érkezik a Naglfar, a Sötétség hadseregét, a morhöggi démonokat és szellemeket hordozó pokoli drakkar. A Naglfar hullák körmeiből épült. Nem is hiszed el, Yennefer, de még mindig vannak olyanok Skelligén, akik temetés előtt levágják a holtak körmeit, nehogy építőanyagként szolgálhassanak a morhöggi szellemeknek.

– Elhiszem. Ismerem a legendák erejét.

A fjord kissé elvágta őket a széltől, csapkodni kezdett a vitorla.

– Fújjátok meg a kürtöt – parancsolta Crach. – Partot érünk, tudatni kell a szentséges hölgyekkel, hogy vendégségbe jövünk.

A hosszú kőlépcső tetején álló épület olyan volt, mint egy gigászi sündisznó: annyira benőtte a moha, a repkény és a bokor. A tetején, ahogy Yennefer megfigyelte, nemcsak bokrok nőttek, hanem kisebb fácskák is.

– Íme a szentély – jelentette ki Crach. – A környező liget neve Hindar, és az is kultuszhely. Innen gyűjtenek az ünnepekre fagyöngyöt, és mint tudod, Skelligén fagyönggyel borítanak és díszítenek mindent, az újszülött bölcsőjétől a sírig... Vigyázz, a lépcső csúszós... A sűrűn elmohosodott vallás, hehe... Engedd meg, hogy karon fogjalak... Ugyanaz a fajta parfüm... Yenna...

– Crach. Kérlek. Ami volt, de elmúlt, azt vegyük úgy, hogy elhullt.

– Bocsánat. Menjünk.

A szentély előtt néhány fiatal papnő csöndben várta őket. A jarl udvariasan köszönt nekik, kifejezte azt a szándékát, hogy beszélni akar a főnöknővel, akit Modron Sigrdrifának hívtak. Bementek a magasan elhelyezett üvegablakokról visszaverődő fényoszlopoktól megvilágított belső terembe. Az egyik oszlop az oltárt világította meg.

– Száz tengeri ördög – dörmögte Crach an Craite. – Elfelejtettem, milyen nagy ez, ez a Brisingamen. Gyerekkorom óta nem voltam itt... Ezért biztosan meg lehetne venni az összes cidarisi hajógyárat. A munkásokkal és az éves termeléssel együtt.

A jarl túlzott. De nem sokat.

A szerény márványoltár fölött, a macska- és sólyomfigurák fölött, a fogadalmi ajándékok kőmedencéje fölött ott tornyosult a tipikus anyaként megformált Modron Freyja, a Nagy Anya szobra – az asszony laza vászonöltözéke a szobrász által eltúlozva ábrázolt terhességéről árulkodott. Fejét lehajtotta, arcvonásait kendő takarta el. Az istennő mellére simuló keze fölött briliáns volt, egy arany nyakék alkotórésze. A briliáns enyhén kékes színezetű volt. Víztiszta. Hatalmas.

Szemre úgy százötven karátos.

– El sem kell vágni – suttogta Yennefer. – Rozetta alakú, pont olyan, amilyenre szükségem van. Épp jók a csiszolmányok a fénytöréshez...

– Ez azt jelenti, hogy szerencsénk van.

– Kétlem. Mindjárt itt lesznek a papnők, és engem mint istentelent meggyaláznak és kidobnak, pofára esem.

– Túlzol?

– Egy kicsit sem.

– Üdvözöllek, jarl, az Anya szentélyében. Téged is üdvözöllek, tisztelt Vengerbergi Yennefer.

Crach an Craite meghajolt.

– Légy üdvözölve, tiszteletre méltó Sigrdrifa anya.

A papnő magas volt, majdnem olyan magas, mint Crach, ami azt jelentette, hogy Yennefernél egy fejjel magasabb. Haja, szeme színe világos, arca tojásdad, nemigen szép és nemigen nőies.

Valahol már láttam őt, gondolta Yennefer. Nemrég. Hol?

– Kaer Trolde kikötői lépcsőjén – emlékeztette a papnő mosolyogva. – Amikor a drakkarok behajóztak a sundból. Ott álltam melletted, amikor segítséget nyújtottál egy szülni készülő terhes asszonynak. Letérdelve, nem törődve drága kamelottruháddal. Láttam. És soha nem adok már hitelt az érzéketlen és számító varázslónőkről szóló meséknek.

Yennefer megköszörülte a torkát, fejet hajtott.

– Az Anya oltára előtt állsz, Yennefer. Hadd áradjon ki az ő kegye rád.

– Tiszteletre méltó, én... Alázatosan arra akartalak megkérni...

– Ne mondj semmit. Jarl, biztosan sok a dolgod. Hagyj minket magunkra itt, Hindarsfjallon. Meg tudjuk egymást érteni. Asszonyok vagyunk. Nem fontos, mivel foglalkozunk, kik vagyunk: mindig annak szolgálunk, aki a Szűz, az Anya és a Matróna. Térdelj le előttem, Yennefer. Hajts fejet az Anya előtt.

– Vegyük le az istennő nyakáról a Brisingament? – ismételte meg Sigrdrifa, és a hangjában inkább hitetlenkedés volt, mint szent felháborodás. – Nem, Yennefer. Ez egyszerűen lehetetlen. Nem is arról van szó, hogy nem merészkedném... Ha elszánnám is magamat rá, a Brisingament nem lehet levenni. A nyakéknek nincsenek kapcsai. Örökre egybeforrt a szoborral.

Yennefer hosszan hallgatott, nyugodt tekintetével végigmérte a papnőt.

– Ha tudtam volna – mondta fagyosan –, rögtön visszamentem volna a jarllal együtt Ard Skelligére. Nem, nem, a veled folytatott beszélgetést korántsem tartom elvesztegetett időnek. De nagyon kevés az időm. Tényleg nagyon kevés. Beismerem, kissé félrevezetett a jóindulatod és a szívélyességed...

– Jóindulattal vagyok irántad – szakította félbe higgadtan Sigrdrifa. – Én is támogatom a terved, teljes szívemből. Ismertem Cirit, kedveltem a gyermeket, megindít a sorsa. Csodállak az elhatározásodért, hogy a lány segítségére akarsz sietni. Minden kívánságodat teljesítem. De a Brisingament nem, Yennefer. A Brisingament nem. Ne kérj erre.

– Sigrdrifa, ahhoz, hogy Ciri segítségére siessek, sürgősen birtokában kell lennem némi tudásnak. Valamennyi információnak. Enélkül erőtlen leszek. Tudást és információt kizárólag távkommunikációval szerezhetek. Ahhoz, hogy távolba kommunikálhassak, a mágia segítségével mágikus tárgyat kell készítenem: egy megaszkópot.

– A híres kristálygömbötökhöz hasonló berendezést?

– Sokkal bonyolultabbat. A gömb kizárólag egy másik hozzá kapcsolódó gömbbel teszi lehetővé a távkommunikációt. Gömbje az itteni törpbanknak is van, hogy kommunikálhassanak a központ gömbjével. A megaszkópnak valamivel nagyobb lehetőségei vannak... De mit is teoretizálok itt? A briliáns nélkül úgysem fog menni. Hát akkor búcsúznék...

– Ne siess annyira.

Sigrdrifa felállt, végigment a csarnokon, megállt az oltár és Modron Freyja szobra előtt.

– Az istennő – mondta – a jósnőknek is védnöke. A látnoknőké is. A telepatáké is. Ezt jelképezik a szent állatai: a macska, amely látja és hallja, ami rejtve van, és a sólyom, amely a magasból lát. Ezt jelképezi az istennő ékszere, a Brisingamen, a látnoki nyakék. Minek kellene holmi látó és halló berendezést építeni, Yennefer? Nem egyszerűbb az istennőhöz fordulni segítségért?

Yennefer az utolsó pillanatban tartotta vissza a káromkodást. Végül is kultuszhelyen volt.

– Közeledik az esti ima ideje – folytatta Sigrdrifa. – A többi papnővel együtt meditációnak szentelem magam. Megkérem az istennőt, hogy segítsen Cirinek. Cirinek, aki nem egyszer járt itt, ebben a szentélyben, nem egyszer látta a Brisingament a Nagy Anya nyakában. Szentelj még egy órát vagy kettőt értékes idődből, Yennefer. Maradj itt velünk az ima idejére. Támogass engem, amikor imádkozom. A gondolataiddal és a jelenléteddel.

– Sigrdrifa...

– Kérlek. Tedd meg ezt értem. És Ciriért.

A Brisingamen ékessége. Az istennő nyakán.

Elfojtott egy ásítást. Legalább valami énekféle lenne, gondolta, valami könyörgésféle, valami misztériumféle... Valami misztikus folklór... Kevésbé lenne unalmas, nem gyötörne annyira az álmosság. De ők egyszerűen csak fejet hajtva térdelnek. Mozdulatlanul, hangtalanul.

De mégis, ha akarnak, képesek az Erőt működtetni, néha ugyanolyan jól, mint mi, varázslónők. Továbbra is rejtély, hogyan csinálják. Semmi felkészülés, semmi tanulás, semmi kutatás... Csak ima és meditálás. Látnoki képesség? Afféle önhipnózis? Ezt állította Tissaia de Vries... Öntudatlanul merítenek energiát, transzállapotban szereznek képességet az átalakítására, ahogy mi a bűvszavainkkal. Átalakítják az energiát, úgy kezelik, mint az istenség kegyes ajándékát. A hit ad nekik erőt.

Nekünk, varázslónőknek, miért nem sikerült sohasem az ilyesmi?

Próbáljam meg? Ennek a helynek az atmoszféráját és auráját felhasználva? Hiszen magam is transzba kerülhetnék... Ha erre a briliánsra néznék... A Brisingamenre... Intenzíven arra gondolva, milyen nagyszerűen tölthetné be a szerepét a megaszkópomban...

A Brisingamen... Úgy csillog, mint a hajnalcsillag, ott, a homályban, a tömjén és a kormos gyertyák füstjében...

– Yennefer.

Felriadt.

A szentélyben sötét volt. Intenzív füstillat áradt.

– Elaludtam? Bocsáss meg...

– Nincs mit megbocsátani. Gyere velem.

Kint az éjszakai égbolt kaleidoszkópszerűen váltakozó tündöklő fényben lángolt. Sarki fény? Yennefer elképedve dörzsölte meg a szemét. Aurora borealis? Augusztusban?

– Mennyire vagy képes áldozatot hozni, Yennefer?

– Tessék?

– Kész vagy feláldozni magad? A felbecsülhetetlen értékű mágiádat?

– Sigrdrifa – válaszolta haragosan. – Ne próbálkozz nálam ezekkel a fennkölt trükkökkel. Kilencvennégy éves vagyok. De ezt kezeld gyónási titokként, kérlek. Csak azért vallom meg neked, hogy megértsd, nem lehet velem úgy bánni, mint egy gyerekkel.

– Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Nincs is szándékomban. Mert ez misztikum, amit nem fogadok el. Elaludtam az istentiszteleteteken. Fárasztó és unalmas volt. Mert nem hiszek az istennődben.

Sigrdrifa megfordult, és Yennefer akaratlanul nagyon mélyet sóhajtott.

– Nem valami hízelgő nekem a hitetlenséged – mondta az asszony folyékony aranyat árasztó tekintettel. – De változtat valamit is a hitetlenséged?

Yennefer csak arra volt képes, hogy kifújja a levegőt.

– Eljön majd az idő – mondta az aranyszemű asszony –, amikor a gyerekeket is beleértve abszolúte senki sem fog hinni a varázslónőkben. Szándékos gonoszsággal mondom ezt. Revans gyanánt. Menjünk.

– Nem... – Yennefernek végre sikerült megtörnie a passzív be- és kilélegzést. – Nem! Sehová sem megyek. Elég ebből! Ez bűvölet vagy hipnózis. Illúzió! Transz! Fejlett védekező mechanizmusaim vannak... Egyetlen bűvszóval el tudom ezt oszlatni! A fene...

Az aranyszemű asszony közelebb jött. Nyakékében úgy lángolt a briliáns, mint a hajnalcsillag.

– A maga beszéde lassacskán megszűnik érthető lenni – mondta. – L’art pour l’art lesz csak, minél érthetetlenebb lesz, annál mélyértelműbbnek és bölcsebbnek fogják tartani. Valóban, jobban kedveltem, amikor csak annyit tudott: „E-e” és „Gu-gu”. Gyere.

– Ez illúzió, transz... Nem megyek sehová!

– Nem akarlak kényszeríteni. Az szégyenletes lenne. Hiszen intelligens és büszke, erős jellemű lány vagy.

Lapály. Fűtenger. Rét. A hangából kiemelkedő kő, akár egy lapuló ragadozó háta.

– A kincsemet akartad, Yennefer. Nem adhatom oda neked, mielőtt nem szerzek bizonyosságot némely kérdésben. Meg akarom vizsgálni, mi rejlik benned. Ezért hoztalak ide, erre a helyre, amely időtlen idők óta az Erő és a Hatalom helyszíne. Alighanem mindenütt jelen van a te felbecsülhetetlen értékű mágiád. Valószínűleg csak a kezedet kell kinyújtanod. Nem félsz kinyújtani?

Yennefer egy hangot sem tudott kipréselni összeszorult torkából.

– A világot megváltoztatni képes erő – mondta az asszony, akinek a nevét nem szabad kimondani – tehát szerinted a Káosz, a művészei és a tudomány? Az átok, az áldás és a haladás? És nem véletlenségből a Hit? A Szeretet? Az Önfeláldozás?

Hallod? Szól a Kambi kakas. Hullám zúdul a partnak, a Naglfar csőrével taszított hullám. A Bifröst szivárványszínű ívén arcát az ellenség felé fordítva álló Hemdall kürtje szól. Jön a Fehér Fagy, jön a vihar és a förgeteg... A föld megremeg a Kígyó heves mozdulataitól..

A farkas felfalja a napot. A hold elfeketül. Csak a hideg és a sötétség marad. A gyűlölet, a bosszú és a vér...

Kinek az oldalán állsz, Yennefer? A Bifröst keleti vagy nyugati végén leszel-e? Hemdall mellett leszel vagy ellene?

Szól a Kambi kakas.

Dönts, Yennefer. Válassz. Mert hisz csak azért vezettek vissza téged valamikor az életbe, hogy a megfelelő percben választhass.

Fény vagy Sötétség?

– Jó és Rossz, Fény és Sötétség, Rend és Káosz? Ezek csak jelképek, a valóságban nem létezik ilyen sarkosság! A Fény és a Homály mindenben benne van, ebből is egy kicsi, abból is egy kicsi. Nincs értelme ennek a beszélgetésnek. Nincs értelme. Nem torpanok meg a misztikumnál. Neked és Sigrdrifának a Farkas falja fel a Napot. Nekem ez fogyatkozás. És maradjon is ez így.

Maradjon? Mi?

Úgy érezte, a talaj kicsúszik a lába alól, mintha valamilyen hatalmas erő kicsavarná a kezeit, megtörné az ízületeit a vállában és a könyökében, meghajlítaná a gerincét, mint a strappado kínpadján. Felkiáltott fájdalmában, hánykolódott, kinyitotta a szemét. Nem, ez nem álom volt. Nem lehetett álom. Egy fán volt, egy óriási kőrisfa ágaira feszítve függött. Fölötte magasan keringett egy sólyom, alatta, lent a homályban kígyó sziszegését, összedörzsölődő pikkelyek zizegését hallotta.

Valami megmozdult mellette. Fájdalmasan kifeszített vállán egy mókus szaladt keresztül.

– Készen állsz? – kérdezte a mókus. – Készen állsz az áldozatra? Kész vagy áldozatot hozni?

– Semmim sincs! – A fájdalom elvakította, megbénította. – De még ha volna is valamim, nem hiszek az ilyesfajta áldozathozatal értelmében! Nem akarok milliókért szenvedni! Egyáltalán nem akarok szenvedni! Senkiért és senki kedvéért!

– Senki sem akar szenvedni. Pedig részes ebben mindenki. És egyesek jobban szenvednek. Nem feltétlenül saját választásukból. Nem a szenvedés elviselése a lényeges. Az a lényeges, hogyan viseled el.

Janka! Janácska!

Vidd el innen ezt a púpos szörnyeteget! Nem akarom látni!

Ő ugyanúgy a te lányod is, mint az enyém.

Igazán? Azok a gyerekek, akiket én nemzettem, normálisak.

Hogy mered... Hogy mered feltételezni...

A te tündecsaládodban voltak varázslónők. Te szakítottad meg az első terhességet. Emiatt van ez. Fertőzött a tündevéred és az ágyékod, asszony. Ezért szülsz szörnyeket.

Ez egy szerencsétlen gyermek... Az istenek akarata volt ez! Ez a te lányod, ugyanúgy, ahogy az enyém is! Mit kellett volna tennem? Megfojtani? Elkötetlenül hagyni a köldökzsinórt? Mit csináljak most? Vigyem ki az erdőbe, és hagyjam ott? Mit akarasz tőlem, az istenekre?

Papa! Mama!

El tőlem, csudarém.

Hogy mered! Hogy mered megütni a gyereket! Állj! Hová mész? Hová? Őhozzá, mi? Őhozzá!

Hát igen, asszony. Férfi vagyok, ott és akkor szabad kielégítenem a vágyaimat, ahol és amikor akarom, ehhez született jogom van. Tőled viszont undorodom. Tőled és az elfajzott hasad gyümölcsétől. Ne várj vacsorára. Nem jövök haza éjjel.

Mama...

Miért sírsz?

Miért versz és löksz el? Hiszen jó voltam...

Mama! Mamácska!

– Képes vagy a megbocsátásra?

– Már rég megbocsátottam.

– Miután kitöltötted a bosszúdat.

– Igen.

– Sajnálod?

– Nem.

A fájdalom, a megkínzott tenyér és ujjak iszonyú fájdalma.

– Igen, bűnös vagyok! Ezt akartad hallani? Töredelmes vallomást? Hallani akartad, hogy alázkodik meg bűnbánóan a Vengerbergi Yennefer? Nem, ezt az élvezetet nem adom meg neked. A bűneimet beismerem, és várok a büntetésre. De megalázkodást ne várj tőlem!

A fájdalom eléri annak határát, amit az ember még képes kibírni.

– Felhozod nekem az elárultakat, a becsapottakat, a kihasználtakat, felhozod nekem azokat, akik miattam, a saját kezem által haltak meg... Azt, hogy egyszer magam ellen fordultam? Nyilván megvolt rá az okom! És nem sajnálok semmit! Még ha vissza tudnám is fordítani az időt... Nem sajnálok semmit.

A sólyom a vállára ült.

A Fecske-torony. A Fecske-torony. Siess a Fecske-toronyhoz.

Kislányom.

Szól a Kambi kakas.

Ciri a fekete kancán galoppozik, ezüstös haját szél cibálja. Az arcáról vér folyik és fröcsköl szerteszét, világos élénkpiros színben. A fekete kanca madárként vágtat, könnyedén siklik át a deszkanyársak fölött. Ciri támolyog a nyeregben, de nem esik le...

Ciri éjszaka a köves-homokos sivatagban feltartja a kezét, a kezéből kirepül a világító gömb... A patájával a kavicsokat kapáló egyszarvú... Sok egyszarvú... Tűz... Tűz...

Geralt a hídon. Harc közben. Tűzben. A lángok visszatükröződnek a kard élén.

Fringilla Vigo, a kéjtől nagyra tágult zöld szeme, kurtára nyírt sötét haja a nyitott könyvön, a címoldalon... Látható a cím egy része: Megjegyzések az elkerülhetetlen halálról...

Fringilla szemében Geralt szeme tükröződik.

Mélység. Füst. Lefelé vezető lépcső. Ezen a lépcsőn le kell menni. Valami befejeződik. Eljön a Tedd Deireadh, a Végidő.

Sötétség. Nyirkosság. A kőfalak átható hidege. A vas hidege a csuklón, a bokán. Gyötrő fájdalom szaggatja a megkínzott kezeket, a szétzúzott ujjakat...

Ciri kézen fogja. Hosszú, sötét folyosó, kőoszlopok, talán síremlékek... Homály. Benne suttogás, halk, mint a szél lehelete.

Ajtó. Végtelenül sok gigászi, súlyos ajtó nyílik előttük zajtalanul. És a végén, az áthatolhatatlan sötétségben még egy, amely magától nem nyílik ki. Amelyet kinyitni nem szabad.

Ha félsz, fordulj vissza.

Nem szabad kinyitni ezt az ajtót. Tudod.

Tudom.

És mégis oda viszel.

Ha félsz, fordulj vissza. Van még rá idő, hogy visszafordulj. Még nem túl késő.

És te?

Nekem késő.

Szól a Kambi kakas.

Eljött a Tedd Deireadh.

Az Aurora borealis.

Virrad.

– Yennefer. Ébredj fel.

Felemelte a fejét. A kezére nézett. Megvolt mind a kettő. Egészben.

– Sigrdrifa? Elaludtam...

– Gyere.

– Hová? – suttogta. – Ezúttal hová?

– Tessék? Nem értelek. Gyere. Ezt látnod kell. Valami történt... Valami különös. Egyikünk sem tudja, hogyan és mivel magyarázzuk. De én sejtem. A kegyelem. Kiáradt rád az istennő kegyelme, Yennefer.

– Miről van szó, Sigrdrifa?

– Nézz oda.

Odanézett. És hangosan felsóhajtott.

A Brisingamen, Modron Freyja szent ékessége már nem függött az istennő nyakán. A lába előtt hevert.

– Jól hallom? – kételkedett Crach an Craite. – Átköltözöl a mágikus műhelyeddel Hindarsfjallra? A papnők odaadják a szent briliánst? Megengedik, hogy használd a pokoli masinádban?

– Igen.

– No, no. Yennefer, csak nem tértél meg? Mi történt ott, a szigeten?

– Nem fontos. Visszamegyek a szentélybe, ennyi.

– És azok a pénzeszközök, amelyeket kértél? Szükség lesz rájuk.

– Nos, igen.

– Guthlaf udvarnagy teljesíti minden erre vonatkozó utasításodat. De Yennefer, gyorsan add ki ezeket az utasításokat. Siess. Új híreket kaptam.

– A fenébe, ettől tartottam. Tudják már, hol vagyok?

– Nem, még nem tudják. Viszont figyelmeztettek, hogy megjelenhetsz Skelligén, és arra utasítottak, hogy azonnal csukjalak le. Arra is utasítottak, hogy a hadjáratokban ejtsek foglyokat, és préseljek ki belőlük rád vonatkozó információkat, vagy legalább információfoszlányokat. Arról, hogy Nilfgaardban vagy a tartományokban vagy-e. Yennefer, siess. Ha a nyomaidra bukkannának, és itt kapnának el, Skelligén, kissé aggasztó helyzetbe kerülnék.

– Megteszem, ami tőlem telik. Abban az irányban is, hogy ne kompromittáljalak téged. Ne félj.

Crach kivicsorította a fogait.

– Azt mondtam, kissé. Nem félek tőlük. Sem a királyoktól, sem a varázslóktól. Semmit sem tehetnek velem, mert szükségük van rám. És arra, hogy segítsek neked, hűbéri eskü kötelezett. Igen, igen, jól hallod. Formálisan továbbra is a cintrai korona vazallusa vagyok. És Cirillának formális joga van erre a koronára. Mivel Cirillát képviseled, mivel te vagy az egyetlen gondviselője, formálisan jogod van parancsolni nekem, megkövetelni az engedelmességet és a szolgálattételt.

– Kazuisztikus szofizmák.

– Na persze – nevette el magát a jarl. – Magam is ezt fogom fennhangon kiáltani, ha mindennek dacára mégis igaznak bizonyulna, hogy Emhyr var Emreis házasságra kényszerítette a lányt. És akkor is, ha valamilyen jogászi trükkök és csavarintások segítségével kivetnék Cirit a trónhoz való jogából, és valaki mást tennének a helyébe, például azt a tohonya Vissegerdet. Akkor habozás nélkül felmondom az engedelmességet és a hűbéri esküt.

– És ha – hunyta le Yennefer a szemét – mindennek dacára kiderülne, hogy Ciri meghalt?

– Él – mondta keményen Crach. – Ezt biztosan tudom.

– Honnan?

– Nem akarod majd elhinni.

– Próbáld meg.

– A cintrai királyi vér – kezdett bele Crach – igen különös kapcsolatban van a tengerrel. Ha meghal valaki az e vérből származó nők közül, a tenger valósággal megtébolyodik. Azt mondják, Ard Skellige siratja Riannon lányait. Mert akkor annyira heves a vihar, hogy a nyugat felől érkező hullámok áttörnek a keleti part résein és barlangjain, és a sziklákról hirtelen sós patakok csörgedeznek le. És az egész sziget megremeg. Az egyszerű nép azt mondja: ím Ard Skellige zokog. Megint meghalt valaki. Riannon-vér halt meg. Az Ősi Vér.

Yennefer hallgatott.

– Nem mese ez – folytatta Crach. – Magam láttam, a saját szememmel. Háromszor. Adalia, a Látó halála után, Calanthe halála után... És Pavettának, Ciri anyjának a halála után.

– Pavetta – jegyezte meg Yennefer – éppen vihar közben halt meg, nehéz lenne tehát azt mondani...

– Pavetta – vágott közbe Crach eltűnődve – nem vihar közben pusztult el. A vihar a halála után kezdődött el, a tenger szokás szerint reagált egy cintrai vérből származó halálára. Sokáig vizsgáltam ezt az ügyet. És biztos vagyok magamban.

– Vagyis?

– Az a hajó, amelyiken Pavetta és Duny volt, a nevezetes Sedna mélyedésben veszett oda. Nem ez volt az első hajó, amelyik ott veszett el. Biztosan tudsz erről.

– Mesebeszéd. A hajókat katasztrófák szokták érni, ez inkább természetes...

– Skelligén – szakította félbe a jarl meglehetős hevesen – eleget tudunk a hajókról és a hajózásról ahhoz, hogy meg tudjuk különböztetni egymástól a természetes és a nem természetes eredetű katasztrófákat. A Sedna-mélyedésben nem természetes módon pusztulnak el a hajók. És nem véletlenül. Ugyanez vonatkozik arra a hajóra is, amelyiken Pavetta és Duny volt.

– Nem vitázom – sóhajtotta a varázslónő. – Milyen jelentősége van ennek egyébként? Kis híján tizenöt év elteltével?

– Nekem fontos – szorította össze az ajkát a jarl. – Én felderítem ezt az ügyet. Ez csak idő kérdése. Tudni fogom... Megtalálom a magyarázatot. Megtalálom az összes rejtély magyarázatát. A cintrai vérengzéskor történtekét is...

– Már megint mi abban a rejtély?

– Amikor a nilfgaardiak behatoltak Cintrába – dörmögte, miközben az ablakra nézett –, Calanthe parancsot adott ki, hogy Cirit titokban vigyék ki a városból. A lényeg az, hogy a város már égett, mindenütt ott voltak a Feketék, elenyésző volt az esély rá, hogy kijussanak a bekerítésből. Le akarták beszélni a királynőt erről a kockázatos vállalkozásról, azt javasolták, hogy Ciri formálisan kapituláljon a nilfgaardi vezérek előtt, így megmenti az életét és a cintrai államérdeket. A lángban álló utcákon biztosan és értelmetlenül pusztul el a zsoldos csürhe kezébe kerülve. A Nőstényoroszlán pedig... Tudod, mit válaszolt a szemtanúk szerint?

– Nem.

– „A leány vére inkább áztassa Cintra köveit, mintsem be kellene mocskolódnia.” Mivel mocskolódhatott volna be?

– Az Emhyr császárral kötendő házassággal. Egy mocskos nilfgaardival. Jarl, már késő van. Holnap hajnalban hozzákezdek... Tájékoztatni foglak róla, hogy haladok.

– Számítok is rá. Jó éjszakát, Yenna... Hmmm...

– Mi van, Crach?

– Nem volna-e, hmmm, kedved...

– Nem, jarl. Ami volt, de elmúlt, azt vegyük úgy, hogy elhullt. Jó éjszakát.

– Csak tessék, tessék. – Crach an Craite oldalra billentette a fejét, úgy nézett a vendégre. – Triss Merigold személyesen. Micsoda gyönyörű ruha. És a prém... csincsilla, igaz? Megkérdezném, mi hozott téged Skelligére... Ha nem tudnám, mi hozott. De tudom.

– Nagyszerű. – Triss csábosan elmosolyodott, megigazította szép gesztenyeszínű haját. – Nagyszerű, hogy tudod, jarl. Megspórolja nekünk a bevezetést és a bevezető magyarázkodást, lehetővé teszi, hogy rögtön a tárgyra térjünk.

– Milyen tárgyra? – Crach keresztbe fonta karját, és fagyos tekintettel méregette a varázslónőt. – Mit kellene bevezetéssel megelőzni, miféle magyarázkodással számolsz? Kit képviselsz, Triss? Kinek a nevében vagy itt? Foltest király, akinek szolgáltál, száműzetéssel köszönte meg a szolgálataidat. Habár nem voltál bűnös semmiben, elűzött Temeriából. Amint hallottam, Filippa Eilhart vett a szárnyai alá, aki jelenleg Dijkstrával együtt a tényleges hatalmat gyakorolja Redaniában. Amint látom, úgy hálálod meg a menedéket, ahogy a legjobban tudod. Még attól sem riadsz vissza, hogy a titkos ügynök szerepében nyomozz a volt barátnőd után.

– Megsértesz, jarl.

– Alázatosan bocsánatot kérek. Ha tévedtem. Tévedtem?

Hosszan hallgattak, bizalmatlanul méregették egymást. Végül Triss bosszúsan káromkodott, toppantott egyet.

– Ó, az ördögbe is! Hagyjunk fel azzal, hogy egymást az orrunknál fogva vezetjük! Mi a jelentősége annak, ki kit szolgál, ki kivel tart, ki kinek ad hitelt, és mi az indítéka? Yennefer meghalt. Továbbra sem tudni, hol és kinek a hatalmában van Ciri... Mi értelme van ennek a titkolózós játéknak? Nem kémkedni jöttem ide, Crach. Saját kezdeményezésemre jöttem, magánszemélyként. Mert aggódom Ciriért.

– Mindenki Ciriért aggódik. Szerencsés az a lány.

Triss szeme megvillant.

– Nem űznék ebből gúnyt. Főleg nem a te helyedben.

– Bocsáss meg.

Hallgattak, kinéztek az ablakon, a Spikeroog erdős csúcsai mögé vörösen lebukó napra.

– Triss Merigold.

– Tessék, jarl.

– Meghívlak vacsorára. Ahá, a szakács kérdezteti, minden varázslónő viszolyog-e a jól elkészített tengeri finomságoktól?

Triss nem viszolygott a tenger gyümölcseitől. Ellenkezőleg, kétszer annyit evett belőlük, mint amennyit szándékozott, és most a dereka miatt kezdett aggódni – azért a huszonkét hüvelykért, amire annyira büszke volt. Elhatározta, hogy fehér borral, a híres toussaint-i Est Esttel segít az emésztésén. Crachhoz hasonlóan ő is szarvból itta.

– Tehát – folytatta a beszélgetést –, Yennefer megjelent itt augusztus tizenkilencedikén, az égből látványosan egy halászhálóba zuhanva. Te mint Cintra hűséges jobbágya, menedéket nyújtottál neki. Segítettél megépíteni a megaszkópot... Természetesen nem tudod, kivel beszélt és miről.

Crach an Craite jót húzott a szarvból, és elfojtott egy böffenést.

– Nem tudom – mosolyodott el ravaszkásan. – Biztos, hogy nem tudok semmit. Honnan tudnék én bármit is a hatalmas varázslónők cselekedeteiről, szegény és egyszerű hajós létemre?

Sigrdrifa, Modron Freyja papnője, mélyen leszegte a fejét, mintha Crach an Craite kérdése ezerfontos súllyal nehezedne rá.

– Ő megbízott bennem, jarl – motyogta alig hallhatóan. – Nem követelt tőlem hallgatási fogadalmat, de nyilvánvalóan fontos volt neki a diszkréció. Én tényleg nem tudom...

– Modron Sigrdrifa – vágott közbe komoran Crach an Craite. – Amit én kérek tőled, az nem feljelentés. Hozzád hasonlóan támogatom Yennefert, hozzád hasonlóan szeretném, ha megtalálná és megmentené Cirit. Sőt, Bloedgeast, véresküt tettem! Ami pedig Yennefert illeti, az érte való aggódás az, ami hajt engem. Ez a nő rendkívül büszke. Még ha nagyot hazardírozik, akkor sem alacsonyodik le odáig, hogy kérjen. Tehát nem zárom ki, hogy ha nem kéri, akkor is a segítségére kell sietni. Hogy ezt megtehessem, információra van szükségem.

Sigrdrifa megköszörülte a torkát. Zavarodott volt az arca, és amikor beszélni kezdett, kissé remegett a hangja.

– Összerakta a masináját... Végeredményben egyáltalán nem masina az, mert nincs benne semmilyen szerkezet, csak két tükör, egy fekete bársonyfüggöny, egy doboz, két lencse, négy lámpa, na meg persze a Brisingamen... Ha kimond egy bűvszót, a két lámpa fénye...

– Hagyjuk a részleteket. Kivel kommunikált?

– Néhány illetővel beszélt. Varázslókkal... Jarl, nem mindent hallottam, de az, amit hallottam... Vannak köztük igazán aljas emberek. Egyikük sem akart önzetlenül segíteni... Pénzt kértek... Mindegyik pénzt kért...

– Tudom – dörmögte Crach. – A bank tájékoztatott az elindított átutalásokról. Ajaj, szép összegbe kerül nekem az esküm! De a pénz az rendben van. Amit Yenneferre és Cirire költöttem, behozom a nilfgaardi tartományokban. De mondd tovább, Sigrdrifa anya.

– Némelyiküket – a papnő lehajtotta a fejét – Yennefer közönségesen megzsarolta. Értésükre adta, hogy kompromittáló információk vannak a birtokában, és ha megtagadják az együttműködést, felfedi őket az egész világ előtt... Jarl... Ez a nő okos és végül is jó... De nincsenek gátlásai. Eltökélt. És könyörtelen.

– Ezt történetesen tudom. A zsarolás részleteit viszont nem akarom megismerni, és neked is azt tanácsolom, a lehető leggyorsabban feledkezz meg róluk. Ez veszélyes tudás. Ilyen tűzzel nem kellene kívülállóknak játszadozni.

– Tudom, jarl. Neked engedelmességgel tartozom... És hiszek benne, hogy a céljaid szentesítik az eszközt. Senki más nem tud meg tőlem semmit. Sem barát baráti csevegés közben, sem ellenség kínzás közben.

– Jól van, Modron Sigrdrifa. Nagyon jól van... Mire vonatkoztak Yennefer kérdései, nem emlékszel?

– Nem mindig és nem mindent fogtam fel, jarl. Zsargont használtak, amit nehéz kihámozni... Gyakran volt szó egy bizonyos Vilgefortzról...

– Hogy is lehetne másképp? – Crach hallhatóan csikorgatta a fogait. A papnő rémülten nézett rá.

– Sokat beszéltek tündékről és a Beavatottakról is – folytatta. – És mágikus kapukról. Még a Sedna-mélyedésről is szó esett... De főként, úgy tűnik, a tornyokról volt szó.

– Tornyokról?

– Igen. Kettőről. A Sirály-toronyról és a Fecske-toronyról.

– Így sejtettem – mondta Triss. – Yennefer azzal kezdte, hogy megszerzi a Radcliffe-bizottság titkos jelentését, amely a thaneddi események ügyét vizsgálta. Nem tudom, erről a botrányról milyen hírek jutottak el ide, Skelligére... Hallottál a Sirály-torony teleportról? És a Radcliffe-bizottságról?

Crach an Craite gyanakodva nézett a varázslónőre.

– Ide, a szigeteinkre – fintorodott el – nem ér el se a politika, se a kultúra. El vagyunk maradva.

– A Radcliffe-bizottság – Triss azt tartotta célszerűnek, ha sem a hangnemre, sem az arckifejezésre nem ügyel – részletesen kivizsgálta a Thaneddről származó teleportálásnyomokat. A szigeten található kapu, a Tor Lara, amíg létezett, széles körben hiúsított meg minden teleportáló mágiát. De amint bizonyosan tudod, a Sirály-torony felrobbant, összeomlott, és így lehetővé vált a teleportálás. A thaneddi események résztvevőinek többsége a létrehozott kapu segítségével jutott ki a szigetről.

– Ez a lényeg – mosolyodott el a jarl. – Te meg, hogy ne kelljen messze keresgélni, egyenest Brokilonba repültél. Hátadon a vajákkal.

– Na tessék. – Triss a szemébe nézett. – Nem ér el ide a politika, nem ér el ide a kultúra, a pletykák viszont elérnek. De egyelőre hagyjuk ezt, térjünk vissza a Radcliffe-bizottság munkájára. A bizottságnak az volt a fontos, hogy pontosan megállapítsa, ki és hová teleportált Thaneddről. Úgynevezett szinapszisokat használtak, olyan varázslatokat, amelyek képesek rekonstruálni elmúlt események képeit, és összevetni a feltárt teleportálásnyomokat az irányaikkal, következésképp társítani is képesek őket azokkal a meghatározott személyekkel, akik megnyitották a kapukat. Ez gyakorlatilag mindegyik esetben sikerült. Egy kivételével. Az egyik teleportálásnyom nem vezetett sehová. Pontosabban a tengerbe vezetett. A Sedna-mélyedésbe.

– Valaki – kapcsolt a jarl azonnal – egy megbeszélt helyen várakozó hajóra teleportálta magát. Az az érdekes csak, hogy ilyen messzire... És egy ilyen rossz hírű helyre. De ha valaki feje fölött ott a bárd...

– Persze. A bizottság is ide jutott. És a következő következtetést fogalmazta meg: Vilgefortz volt az, aki, miután elfogta Cirit, és minden más menekülő-útvonaltól el volt vágva, pótmegoldáshoz folyamodott: a lánnyal együtt a Sedna-mélyedésbe teleportálta magát, egy ott várakozó nilfgaardi hajóra. A bizottság szerint éppen ez magyarázza meg azt a tényt, hogy Cirit már július tizedikén, alig tíz nappal a thaneddi események után bemutatták a Loc Grim-i császári udvarban.

– Na igen – hunyta le a jarl a szemét. – Ez sok mindent megmagyaráz. Magától értetődik, hogy csak akkor, ha a bizottság nem tévedett.

– Persze. – A varázslónő állta a jarl pillantását, még egy enyhén gúnyos mosolyt is megengedett magának. – Loc Grimben, ez is magától értetődik, ugyanazzal az erővel egy hasonmást is felmutathattak az igazi Ciri helyett. Ez is sok mindent megmagyarázhat. Nem magyaráz viszont meg egy másik tényt, amelyet a Radcliffe-bizottság állapított meg. Ez annyira különös volt, hogy a jelentés első változatából ki is hagyták, annyira valószínűtlennek tűnt. A jelentés második, szigorúan titkosított változatában mégis közölték ezt a tényt. Mint hipotézist.

– Már egy ideje csupa fül vagyok, Triss.

– A bizottság hipotézise a következőképpen hangzik: a Sirály torony teleportja nyitva volt, működött. Valaki áthaladt rajta, és ennek az áthaladásnak az energiája annyira erős volt, hogy a teleport felrobbant és megsemmisült.

– Yennefernek – folytatta Triss egy pillanat múlva – értesülnie kellett erről. Már amit a Radcliffe-bizottság feltárt. Amit a titkos jelentésbe belefoglalt. Van rá esély ugyanis... Némi esély... Hogy Cirinek sikerült biztonságban átjutnia a Tor Lara kapun. Hogy megmenekült Nilfgaardtól és Vilgefortztól...

– De akkor merre van?

– Ezt én is szeretném tudni.

Pokoli sötétség volt, a felhőrétegek mögé rejtőző hold egyáltalán nem bocsátott ki fényt. Az előző éjszakákhoz képest viszont kivételesen gyenge volt a szél, és ennek köszönhetően nem volt annyira hideg. A csónak szelíden ringatózott az apró hullámokba ráncolódó vízen. Mocsárszag volt. Korhadó növények szaga. És angolnanyálka szaga.

Valahol a part alatt egy hód csapott a farkával a vízre, erre mind a ketten felugrottak. Ciri biztos volt benne, hogy Vysogota elbóbiskolt, és a hód riasztotta fel.

– Mesélj tovább – szólalt meg a lány, az orrát megtörölte a kabátujja tiszta, még nem összetaknyolt részével. – Ne aludj. Ha te elalszol, nekem is leragad a szemem, még elragad minket az áramlás, és a tengeren ébredünk fel! Mesélj tovább azokról a teleportokról!

– Amikor elmenekültél Thaneddről – folytatta a remete –, a Sirálytorony kapuján, a Tor Larán jutottál keresztül. És Geoffrey Monck, aki alighanem a legnagyobb szaktekintély a teleportálás kérdésében, és aki a tündeteleportokról szóló ismeretek opus magnumának, Az Ősi Nép mágiájának a szerzője, azt írja, hogy a Tor Lara kapu a Fecske-toronyhoz, a Tor Zireaelhez vezet...

– A thaneddi teleport el volt romolva – szólt közbe Ciri. – Régebben talán, amíg nem romlott el, akkor elvezetett valami fecskeféleséghez. De most a sivatagba vezet. Úgy is hívják: a kaotikus kapu. Tanultam erről.

– Képzeld el, én is – nevetett az öreg. – Sok mindenre emlékszem ezekből a tanulmányokból. Ezért is annyira elképesztő, amit elmondtál... Egyes részletek. Épp azok, amelyek a teleportálásra vonatkoznak...

– Elmondanád világosabban?

– Hogyne, Ciri. Hogyne. De most a legfőbb ideje, hogy kihúzzuk a hálót. Már bizonyára kerültek bele angolnák. Kész vagy?

– Kész vagyok. – Ciri a tenyerébe köpött, és megragadta a csáklyát. Vysogota elkapta a vízbe tűnő zsinórt.

– Húzzuk ki. Egy, két... hár! És a csónakba! Kapd el őket, Ciri, kapd el! A kosárba, mert kiszöknek!

Már a második éjjelen eveztek ki bödönhajóval a folyó mocsaras torkolatához, rakták ki a hálókat és a varsákat az angolnákra, amelyek tömegesen igyekeztek a tenger felé. Jócskán éjfél után érkeztek vissza a kunyhóba, tetőtől talpig nyálkásak, vizesek voltak, és pokolian fáradtak.

De nem mentek azonnal aludni. A cserekereskedelemre szánt zsákmányt ládákba kellett rakni, ezeket aztán jól le kellett zárni – ha az angolnák akár a legkisebb rést megtalálták volna, reggel egy sem lett volna a ládában. Munka után Vysogota megnyúzott két-három kövérebb példányt, szeletekre vágta, lisztbe hengergette, és egy óriási serpenyőben megsütötte őket. Aztán ettek és beszélgettek.

– Látod, Ciri, engem egy dolog folyton nem hagy aludni. Nem felejtettem el, hogy rögtön azután, hogy meggyógyultál, nem tudtunk megegyezni a dátumokban, holott az arcsebed a lehető legpontosabb naptárnak bizonyult. Ez a seb nem lehetett tízórásnál régebbi, te viszont ragaszkodtál hozzá, hogy négy napja sebesültél meg. Noha biztos voltam benne, hogy egyszerű tévedésről van szó, nem ment ki a fejemből, állandóan azt kérdeztem magamtól: hová lett az elveszett négy nap?

– No és, szerinted hová lett?

– Nem tudom.

– Na szép.

A macska hosszút ugrott, a karmaival odaszögezett egér vékony hangon sipítozott. A kandúr minden sietség nélkül tarkón harapta, kikaparta a belsőségeket, és jó étvággyal enni kezdte. Ciri közömbösen nézte.

– A Sirály-torony teleportja – kezdett bele ismét Vysogota – a Fecske-toronyhoz vezet. A Fecske-torony pedig...

A macska megette az egész egeret, a farkat meghagyta desszertnek.

– A Tor Lara teleport – mondta Ciri nagyot ásítva – elromlott, és a sivatagba vezet. Vagy százszor mondtam már.

– Nem ez a lényeg, másra gondoltam. Arra, hogy a két teleport között kapcsolat van. A Tor Lara kapu elromlott, rendben van. De ott van még a Tor Zireael teleport. Ha eljutnál a Fecske-toronyhoz, visszateleportálhatnád magad Thanedd szigetére. Messze kerülnél a téged fenyegető veszélyektől, ellenségeid hatókörén kívülre.

– Á! Az jól jönne. Van viszont egy kis nehézség. Fogalmam sincs, hol van az a Fecske-torony.

– Erre talán találok orvosszert. Tudod, Ciri, mit adnak az embernek az egyetemi tanulmányok?

– Nem. Mit?

– Hogy értsen a források használatához.

– Tudtam – mondta büszkén Vysogota –, hogy megtalálom. Kerestem, kerestem, és... Ó, a francba...

Az egybenyalábolt súlyos könyvek kicsúsztak az ujjai alól, a kötetek lepotyogtak az agyagpadlóra, a lapok kiszóródtak az elmállott borítókból, és összevissza hevertek.

– Mit találtál meg? – Ciri melléje guggolt, segített összeszedni a szétszóródott lapokat.

– A Fecske-tornyot! – A remete elkergette a kandúrt, amely szemtelenül az egyik lapra telepedett. – A Tor Zireaelt. Segíts.

– Ez aztán beporosodott! Szinte ragad! Vysogota! Mi ez? Itt, ezen a képen? Ez a fán függő ember?

– Ez? – Vysogota ránézett a kilógó oldalra. – Jelenet a Hemdall-legendából. Hemdall hérosz kilenc nap és kilenc éjszaka függött a Világok Kőrisfáján, hogy áldozathozatallal és fájdalommal jusson a tudás és az erő birtokába.

– Párszor – Ciri megtörölte a homlokát – álmodtam valami ilyesmiről. Fán függő emberről...

– A metszet, á, ebből a könyvből esett ki. Ha akarod, később elolvashatod. Most viszont fontosabb... Ó, végre megvan. Buyvid Backhuysentől a Vándorlások mágikus utakon és helyeken, egyesek ezt a könyvet apokrifnak tartják...

– Vagyis lódításnak?

– Többé-kevésbé. De voltak olyanok is, akik nagyra értékelték a könyvet... Ó, ezt hallgasd meg... A dögvészit, milyen sötét van itt...

– Elég világos van, te vakulsz meg vénségedre – mondta Ciri, az ifjúságra jellemző közömbös kegyetlenséggel. – Add ide, majd én elolvasom. Honnan kell?

– Innen – mutatta meg csontos ujjával. – Olvasd hangosan.

– Fura nyelven írt ez a Buyvid. Assengard biztosan valami vár volt, ha nem tévedek. De miféle vidék az a Száztó? Soha nem hallottam efféléről. És mi az a trifolium?

– Lóhere. Assengardról és a Száztóról majd mesélek, ha végzel az olvasással.

– És azon nyomban, alighogy a tünde Avallac’h e szavakat kimondta, a tóban lévő vizek alól kijöttek amaz kicsiny és fekete madarak, amik az örvény alján az egész télen át a fagy elől rejtőztek el. Ugyanis a fecske, amint a tudós emberek tudják, más madarak módja szerint kirajzásra nem repül, és tavasszal nem tér vissza, hanem a körmeivel nagy halomba összekapaszkodván a vizek aljára süllyed, ott az egész téli időszakot eltölti, és csak tavasszal röppen ki a vizek alól de profundis. Mindazonáltal e madár nemcsak a tavasznak és a reménynek szimbóluma, hanem a makulátlan tisztaságnak is mintaképe, ugyanis soha nem üldögél a földön, és a földi szennyel és mocsokkal sem milyen érintkezésben nincs.

– Térjünk azonban vissza a mi tavunkhoz: a keringetőző madárkák a ködöt, mondhatni, szárnyacskáikkal szétoszlatták, mert tandem váratlanul bontakozott ki a ködből egy csodás varázslótorony, és mi egy hangon sóhajtottunk ámuldozásunkban, mert amaz tornyot mintha párából szőtték volna, a köd lévén a fundamentum, a csúcsa pedig csillogó ragyogással megkoszorúzva varázsos aurora borealist árasztott. Valósággal, hatalmas mágikus művészettel kellett ama tornyot felépíteni, az emberi értelem fölött.

– Észrevette hódolatunkat a tünde Avallac’h, és így szólt: „Ím a Tor Zireael, a Fecske-torony. Ím a Világok Kapuja és az Idők Bejárata. Örvendeztesd, ember, a szemedet e látvánnyal, mert nem mindenkinek és nem mindenkor adatik ez meg.”

– Megkérdvén pedig, hahogy megközelíteni lehet-e, és közelről amaz Tornyot megszemlélni vagy propria manu megérinteni, nevetett csak Avallac’h. „A Tor Zireael, szólt, nektek álombéli látomás, nem érinthető látomás. És így jól van, tette hozzá, ugyanis a Torony egyedül a Beavatottakat és a kevés számú Kiválasztottat szolgálja, akik számára az Idők Bejárata a remény és az újjászületés kapuja. De a profánok számára ezek a rémálmok kapui.”

– Alig mondotta ki e szavakat, újfent leszállt a köd, és ama varázsos homlokzatot szemeinktől megtagadta...

– A Száztó vidékét – magyarázta Vysogota – ma Mil Trachtának hívják. Messze elnyúló, a Yelena-folyó által kettévágott tóvidék ez Metinna északi részén, közel Nazair és Mag Turga határához. Buyvid Backhuysen azt írja, hogy északról, Assengard felől érték el a tavat... Assengard ma már nem létezik, csak a romjai maradtak fenn, a legközelebbi város Neunreuth. Buyvid hatszáz mérföldet számlált Assengardtól. Különböző mérföldek voltak használatban, de fogadjuk el a legelterjedtebb számítást, amely szerint hatszáz akkori mérföld az kereken ötven mai mérföld. Assengardtól délre, ami tőlünk, a Perepluttól úgy háromszázötven mérföldnyire van. Más szóval, a Fecske-toronytól plusz-mínusz háromszáz mérföld választ el téged, Ciri. A Kelpie-den ez olyan kétheti út. Tavasszal persze. Nem most, amikor egy-két nap múlva beköszönthet a fagy.

– Assengardból, ahogy olvastam – mormogta Ciri, töprengés közben összeráncolta az orrát –, abból a korszakból csak romok maradtak. Saját szememmel láttam Kaedwenben egy tündevárost, Shaerraweddet, voltam ott. Az emberek mindent szétbabráltak és szétraboltak, csak a puszta köveket hagyták meg. Fogadok, hogy a te Fecske-tornyodból is csak kövek maradtak, mármint a nagyobbak, mert a kisebbeket biztosan ellopták. Ha ráadásul egy kapu volt ott...

– A Tor Zireael mágikus volt. Nem mindenkinek látható. És a teleportok soha nem láthatók.

– Igaz – ismerte el a lány, és elgondolkozott. – Thanedden sem volt az. Hirtelen bukkant elő egy üres falon... Egyébként a legjobbkor bukkant elő, mert az a varázsló, amelyik üldözött, már közel volt... Már hallottam is... És akkor, mintegy hívásra, felbukkant a kapu.

– Biztos vagyok benne – mondta halkan Vysogota –, ha eljutnál a Tor Zireaelhez, az ottani teleport neked is megjelenne. Még romok közt is, a puszta kövek között is. Biztos vagyok benne, hogy meg tudnád találni, és működésbe is tudnád hozni. És abban is biztos vagyok, hogy hallgatna a parancsodra. Mert úgy gondolom, Ciri, hogy kiválasztott vagy.

– A hajad, Triss, olyan, mint a láng a gyertyafényben. A szemed pedig olyan, mint a lápisz lazuli. Az ajkad olyan, mint a korall...

– Hagyd abba, Crach. Berúgtál, vagy mi? Tölts még nekem bort. És mesélj.

– Micsodáról?

– Ne tettesd magad! Arról, hogy Yennefer úgy döntött, a Sedna-mélyedéshez hajózik.

– Hogy megy? Mesélj, Yennefer.

– Előbb te válaszolj a kérdésemre: ki az a két nő, akikkel folyton összetalálkozom, ha hozzád megyek? És akik mindig olyan tekintetet vetnek rám, amilyet rendszerint a szőnyegen heverő macskaszarnak tartogatnak? Kicsodák ők?

– A formális jogi vagy a tényleges helyzet érdekel?

– A második.

– Ebben az esetben a feleségeim.

– Értem. Magyarázd meg nekik esetleg alkalomadtán, hogy ami volt, de elmúlt, azt vegyük úgy, hogy elhullt.

– Megmagyaráztam. De a fehérnép az csak fehérnép. Annyi baj legyen. Mesélj, Yennefer. Érdekel, hogy halad a munkád.

– Sajnos – harapta be a varázslónő az ajkát –, nemigen haladok. És az idő múlik.

– Múlik – bólintott a jarl. – És folyton új szenzációkat hoz. Híreket kaptam a szárazföldről, érdekelniük kell téged. Vissegerd hadtestétől erednek. Remélem, tudod, ki az a Vissegerd.

– Cintrai tábornok?

– Marsall. A temeriai hadsereg kötelékébe tartozó, cintrai emigránsokból és önkéntesekből álló hadtestet vezényel. Elég sok önkéntes szolgál ott a szigetekről ahhoz, hogy első kézből származó híreket kapjak.

– És miket kaptál?

– Augusztus tizenkilencedikén kerültél ide, Skelligére, két nappal holdtölte után. Ugyanaznap, vagyis tizenkilencedikén Vissegerd hadteste az Ina menti harcok során elfogott egy csapat szökevényt, akik között ott volt Geralt és az ő nevezetes trubadúrja...

– Kökörcsin?

– Pontosan. Vissegerd mindkettejüket kémkedéssel vádolta, lecsukta, és alkalmasint ki akarta végeztetni őket, de mind a két fogoly megszökött, és Vissegerdre vezette a nilfgaardiakat, akikkel állítólag összebeszéltek.

– Ostobaság.

– Nekem is úgy tűnik. De az jár a fejemben, hogy a vaják, annak ellenére, ahogy te gondolod, esetleg valami ravasz tervet valósít meg. Miközben Cirit akarja megmenteni, beférkőzik Nilfgaard kegyeibe...

– Ciri nincs Nilfgaardban. És Geralt nem valósít meg semmiféle tervet. A tervezés nem a legerősebb oldala. Hagyjuk ezt. Az a fontos, hogy augusztus huszonhatodika van, és én még mindig túl keveset tudok. Túl keveset ahhoz, hogy bármihez hozzákezdjek... Hacsak...

Elhallgatott, kinézett az ablakon, egy fekete bársonyszalagra tűzött obszidián csillaggal játszadozott.

– Hacsak mi? – Crach an Craite nem bírta ki.

– Ahelyett, hogy Geralton gúnyolódnánk, ki kellene próbálni az ő módszereit.

– Nem értem.

– Meg lehetne próbálni áldozatot hozni, jarl. Az áldozatkészség állítólag jól tud kamatozni, jó eredményt képes hozni... Legalábbis egy istennő kegyének formájában. Aki kedveli és nagyra becsüli azokat, akik áldozatot hoznak és szenvednek az ügyért.

– Még mindig nem értem – ráncolta össze a homlokát a jarl. – De nem tetszik, amit mondasz, Yennefer.

– Tudom. Nekem sem. De már így is túl messzire mentem... A tigris már meghallhatta a kecskegida mekegését...

– Ettől tartottam – suttogta Triss. – Éppen ettől tartottam.

– Ami azt jelenti, hogy akkor jól értelmeztem. – Crach an Craite arcizmai hevesen rángatóztak. – Yennefer tudta, hogy valaki kihallgatja a pokoli masinája segítségével lefolytatott beszélgetéseit. Vagy azt, hogy az egyik beszélgetőpartnere aljas módon elárulja...

– Vagy ezt is, azt is.

– Tudta – csikorgatta a fogait Crach. – De tovább tette a dolgát. Mert ez lett volna a csalétek? Ő maga lett volna a csalétek? Úgy tett, mintha többet tudna annál, amennyit tudott, hogy ezzel provokálja az ellenséget? És elhajózott a Sedna-mélyedésbe...

– És ezzel kihívást intézett. Provokált. Iszonyú nagyot kockáztatott, Crach.

– Tudom. Nem akarta egyikünket sem veszélynek kitenni... Az önkénteseken kívül. Ezért kért két drakkart...

– Megvan a két drakkarod, amit kértél. Az Alküoné és a Tamara. És a csapatod természetesen. Az Alküoné parancsnoka Sven fia, Guthlaf lesz, ő kérte ezt a megtiszteltetést, passzolsz az ízléséhez, Yennefer. A Tamarát Asa Thjazi kapitány vezeti, teljes benne a bizalmam. Ahá, majd elfelejtettem. A Tamara legénységében ott lesz a fiam is, Ferdepofájú Hjalmar.

– A fiad? Hány éves?

– Tizenkilenc.

– Korán kezdted.

– Bagoly mondja verébnek. Hjalmar személyes okból kérte, hogy csatlakozhasson a legénységhez. Nem utasíthattam el.

– Személyes okból?

– Tényleg nem ismered ezt a történetet?

– Nem. Mondd el.

Crach an Craite felhajtotta a szarvat, nevetni kezdett a saját emlékein.

– Az Ard Skellige-i gyerekek – kezdett bele – télen imádnak korcsolyázni, alig bírják kivárni, míg fagyni kezd. Elsőként merészkednek ki a jégre, amikor még épphogy befagyott a tó, a jégtábla olyan vékony, hogy felnőttet nem tartana meg. A legjobb szórakozás magától értetődően a verseny. Nekilendülni és teljes erőből rohanni, a tó egyik végéből a másikba. A fiúk azonban olyan versenyt találta ki, amit „lazacugrásnak” neveztek el. Az a lényege, hogy korcsolyával átugorják a part menti sziklákat, ezek úgy meredeznek ki a jégből, mint a cápafogak. Ahogy a lazac ugrik át a vízesések peremén. Kiválasztanak egy kellően hosszú kősort, nagy lendületet vesznek... Á, magam is így ugráltam taknyos koromban...

Crach an Craite eltöprengett, mosolygott.

– Természetesen – folytatta – az efféle versenyeket az nyerte meg, hogy aztán pávaként pöffeszkedjék, aki a leghosszabb sziklasort ugrotta át. Annak idején, Yennefer, gyakran érte ez a megtiszteltetés a te alázatos szolgádat, akivel most beszélgetsz, hehe. Abban az időben, ami jobban érdekel bennünket, a fiam, Hjalmar volt általában a bajnok. Olyan köveket ugrált át, amelyeken egyik fiú sem mert átugrani. És fenn hordta az orrát, mindenkit kihívott, hogy próbálják meg őt legyőzni. És volt, aki elfogadta a kihívást. Ciri, a cintrai Pavetta lánya. Még csak nem is szigetlakó, bár annak tartotta magát, mivel több időt töltött itt, mint Cintrában.

– Még Pavetta balesete után is? Azt hittem, Calanthe megtiltotta neki, hogy ide járjon.

– Tudsz erről? – A jarl gyors pillantást vetett rá. – Nos igen, sokat tudsz, Yennefer. Sokat. Calanthe haragja és tiltása nem tartott fél évnél tovább, utána Ciri megint itt kezdte tölteni a nyarat és a telet... Úgy korcsolyázott, mint egy ördögfióka, de hogy „lazacot” ugráljon a fiúkkal versenyezve? És kihívja Hjalmart? Meg sem fordult ez senki fejében!

– Ugrott – találta ki a varázslónő.

– Ugrott. Ugrott az a kis cintrai félördög. A Nőstényoroszlán véréből való igazi Oroszlánfióka. És Hjalmarnak, hogy ne legyen köznevetség tárgya, meg kellett kockáztatnia, hogy még hosszabb sor követ ugorjon át. Kockáztatott. Lába tört, keze tört, eltört négy bordája, és összezúzta az arcát. Élete végéig megmarad a sebhelye. Ferdepofájú Hjalmar! És a nevezetes menyasszonya! Hehe!

– Menyasszonya?

– Ezt sem tudtad? Annyit tudsz, ezt meg nem? Ciri elment hozzá, amikor a híres ugrás után feküdnie kellett, és kezelték. Felolvasott, mesélt neki, a kezét fogta... És ha valaki bejött a szobába, pipacsvörösek lettek. Na és Hjalmar végül közölte velem, hogy eljegyezték egymást. Majd a guta ütött meg. Majd adok én neked eljegyzést, te taknyos, mondom neki, de nyers korbáccsal! És egy kicsit meg is rémültem, mert felmértem, hogy az Oroszlánfióka forró vérű, hogy neki minden csak piff-puff, mert vakmerő, hogy azt ne mondjam, őrült egy kicsit... Szerencsére Hjalmaron csupa sín meg kötés, úgyhogy nem csinálhattak butaságot...

– Hány évesek voltak akkor?

– A fiú tizenöt, a lány meg alig tizenkettő.

– Alighanem kissé eltúloztad az aggódást.

– Talán egy kissé. De Calanthe, akinek mindent el kellett mondanom, korántsem bagatellizálta az ügyet. Tudom, hogy házassági tervei voltak Cirivel, talán az ifjú koviri Tankred Thyssenről volt szó, vagy talán a redaniai Radoviddal, nem tudom biztosan. De a pletykák árthattak a házassági terveknek, még az ártatlan csókolózásokról vagy a félig ártatlan simogatásokról szóló pletykák is. Calanthe egy pillanatnyi habozás nélkül elvitte Cirit Cintrába. A lány botrányt csapott, rikoltozott, prüszkölt, de nem segített semmi. És a cintrai Nőstényoroszlánnal nem lehetett vitázni. Hjalmar ezután két napig a fal felé fordulva feküdt, nem beszélt senkivel. Amint meggyógyult, el akart lopni egy szkiffet, hogy egymaga evezzen Cintrába. Megkapta a magáét szíjjal, és túljutott rajta. De aztán...

Crach an Craite elhallgatott, elgondolkozott.

– Aztán eljött a nyár, aztán az ősz, és a nilfgaardiak már teljes erejükkel rontottak rá Cintrára a déli fal felől, a Marnadali Lépcsőn keresztül. És Hjalmarnak újabb alkalma nyílt, hogy férfivá váljon. Marnadalban, Cintránál, majd Soddennél férfiasan szállt szemben Feketékkel. Azután meg, amikor a drakkarok a nilfgaardi partvidékre jártak, Hjalmar karddal a kezében bosszulta meg a „menyasszonyát”, akiről akkor úgy gondolták, hogy meghalt. Én nem hittem el, mert nem következtek be azok a jelenségek, amelyekről beszéltem neked... Na és most, amikor Hjalmar értesült az esetleges mentőakcióról, jelentkezett önkéntesnek.

– Köszönöm a történetet, Crach. Közben kipihentem magam. Megfeledkeztem... az aggodalmaimról.

– Mikor indulsz, Yennefer?

– A napokban. Talán már holnap. Csak még egy utolsó távkommunikáció maradt hátra.

Crach an Craite héjatekintetet meresztett. Mélyre hatolt ez a tekintet, a lehető legmélyebbre.

– Nem tudod véletlenül, Triss Merigold, kivel beszélt Yennefer utoljára, mielőtt szétszedte volna a pokoli masináját? Az augusztus huszonhetedikéről huszonnyolcadikára virradó éjjel? Kivel? És miről?

Triss pillái a szemére borultak.

A briliáns által megtört fénysugár csillogása élettel töltötte meg a tükör felületét. Yennefer mindkét kezét kinyújtotta, bűvszavakat skandált. A vakító villódzás gomolygó köddé vált, a ködből gyorsan kezdett kibontakozni a kép. Egy színes kárpittal bevont falú szoba képe.

Mozgás az ablakban. És egy nyugtalan hang:

– Ki az? Ki van ott?

– Én vagyok az, Triss.

– Yennefer? Te vagy az? Az istenekre! Honnan... Hol vagy?

– Nem fontos, hol vagyok. Ne blokkolj, mert remeg a kép. És vidd arrébb a gyertyatartót, mert vakít.

– Máris. Természetesen.

Bár késő este volt, Triss Merigoldon nem házi öltözék volt, de nem is munkaruha. Alkalmi ruhát viselt. Szokása szerint az álláig begombolva.

– Szabadon tudunk beszélni?

– Persze.

– Egyedül vagy?

– Igen.

– Hazudsz.

– Yennefer...

– Nem csapsz be, taknyos. Ismerem a pofikádat, eleget néztem. Ilyen volt, amikor a hátam mögött először feküdtél le Geralttal. Akkor is ugyanilyen ártatlan szajhás maszkot öltöttél fel, amilyent most látok az arcodon. És most ugyanazt jelenti, mint akkor!

Triss elvörösödött. Mellette az ablakban megjelent Filippa Eilhart, akin ezüsthímzéses, sötétkék férfizubbony volt.

– Bravó – mondta. – Éles szemű, mint mindig, átható tekintetű, mint mindig. Nehezen érthető és felfogható, mint mindig. Örülök, hogy egészségesen látlak viszont, Yennefer. Örülök, hogy az az eszelős teleportálás Montecalvóból nem végződött tragédiával.

– Tegyük fel, hogy tényleg örülsz neki – fintorodott el Yennefer. – Bár ez nagyon merész feltételezés. De hagyjuk ezt. Ki árult el engem?

– Fontos ez? – vont vállat Filippa. – Már négy napja teremtesz kapcsolatot az árulókkal. Olyanokkal, akiknek második természetük a megvesztegethetőség és az árulás. És olyanokkal, akiket magad kényszerítettél árulásra. Egyikük téged árult el. A dolgok normális menete. Ne mondd nekem, hogy nem számítottál erre.

– Persze hogy ezt vártam – tört ki Yennefer. – A legjobb bizonyíték erre, hogy veletek lépek kapcsolatba. Hiszen nem voltam rá kénytelen.

– Nem voltál rá kénytelen. Vagyis érdeked fűződik ehhez.

– Bravó. Éles szemű, mint mindig, átható tekintetű, mint mindig. Azért lépek veletek kapcsolatba, hogy megbizonyosodhassatok róla, a páholyotok titka nálam biztos helyen van. Nem árullak el benneteket.

Filippa leeresztett szempillái alól nézett rá.

– Ha arra számítottál – mondta végül –, hogy ezzel a nyilatkozattal időt, nyugalmat és biztonságot nyersz, elszámítottad magad. Ne ámítsuk egymást, Yennefer. Amikor elmenekültél Montecalvóból, akkor választottál, a barikád egyik oldalára álltál. Aki nincs a páhollyal, az a páholy ellen van. Most megpróbálsz megelőzni bennünket Ciri megtalálásában, és a téged mozgató motívumok ellenkeznek a mieinkkel. Ellenünk cselekszel. Nem akarod megengedni, hogy Cirit a mi politikai céljainkra használjuk fel. Tudnod kell következésképpen, mindent megteszünk azért, hogy ne használhasd fel a lányt a saját szentimentális céljaidra.

– Tehát háború?

– Verseny – mosolyodott el rosszindulatúan Filippa. – Csak verseny, Yennefer.

– Tisztességes és becsületes?

– Alighanem tréfálsz.

– Nyilván. Mindazonáltal egy dolgot szeretnék becsületesen és egyértelműen leszögezni. Arra számítva mellesleg, hogy ezzel nyerek valamit.

– Szögezd le.

– A közeli napokban, talán már holnap, olyan eseményekre kerül sor, amelyeknek a következményeit nem vagyok képes előre látni. Úgy is alakulhat, hogy a versenyünk és a rivalizálásunk jelentősége egyszer csak megszűnik. Egyszerű okból. Nem lesz versenytárs.

Filippa Eilhart behunyta kékre árnyékolt szemét.

– Értem.

– Intézzétek el akkor, hogy halálom után visszakaphassam a tekintélyemet és a jó hírnevemet. Hogy többé ne tartsanak árulónak és Vilgefortz társának. Erre kérem a páholyt. Személyesen is erre kérlek.

Filippa hallgatott egy pillanatig.

– Elutasítom a kérést – mondta végül. – Sajnálom, de a rehabilitálásod nem érdeke a páholynak. Ha meghalsz, árulóként halsz meg. Ciri számára áruló és bűnöző leszel, mert így könnyebben lehet majd a lányt manipulálni.

– Mielőtt olyasmibe kezdesz, ami halálos veszéllyel jár – nyögte ki hirtelen Triss –, hagyj ránk...

– Végrendeletet?

– Valamit, ami lehetővé teszi nekünk... Folytatni... A nyomaidat követni. Megtalálni Cirit. Hiszen itt elsősorban az ő javáról van szó! Az életéről! Yennefer, Dijkstra talált... bizonyos nyomokat. Ha Ciri Vilgefortznál van, a lányt borzalmas halál fenyegeti.

– Hallgass, Triss – vakkantotta élesen Filippa Eilhart. – Itt nem lesz üzlet vagy alkudozás.

– Hagyok nektek útmutatásokat – mondta lassan Yennefer. – Hagyok információkat arról, amit megtudtam, és arról, amit tettem. Nyomot hagyok nektek, amelyet majd követhettek. De nem ingyen. Nem akartok rehabilitálni engem a világ előtt, a pokolba veletek meg a világgal. De legalább az egy vaják előtt rehabilitáljatok.

– Nem – válaszolta csaknem azonnal Filippa. – Ez sem érdeke a páholynak. A vajákod előtt is áruló és megvásárolható varázslónő maradsz. Nem érdeke a páholynak, hogy tomboljon, hogy bosszúra szomjazzék; ha megundorodik tőled, akkor nem akar majd bosszút állni. Egyébként valószínűleg már meghalt. Vagy bármely nap meghalhat.

– Információk – mondta Yennefer tompán – a vaják életéért. Mentsd meg őt, Filippa.

– Nem, Yennefer.

– Mert ez nem érdeke a páholynak. – A varázslónő szemében ibolyaszínű láng villant fel. – Hallottad, Triss? Ez a te páholyod. Ez az igazi arca, ezek az igazi érdekei. És te mit szólsz ehhez? A lány mentora voltál, ahogy magad mondtad, szinte a nővére. És Geralt...

– Ne játssz Trissnek romantikus húrokon, Yennefer. – Filippa viszonozta a tekintete tüzet. – A lányt a te segítséged nélkül is megtaláljuk és megmentjük. És ha neked sikerül, akkor hatalmas százszoros köszönet, megteszed helyettünk, megspórolod a fáradozásunkat. Kiragadod a lányt Vilgefortz kezéből, mi kiragadjuk a tiédből. És Geralt? Ki az a Geralt?

– Hallottad, Triss?

– Bocsáss meg – mondta tompán Triss Merigold. – Bocsáss meg, Yennefer.

– Ő, nem, Triss. Soha.

Triss a padlót nézte. Crach an Craite szeme héjamód villogott.

– Az utolsó titokzatos kommunikáció után – mondta lassan a Skellige-szigetek jarlja –, amelyről te, Triss Merigold, nem tudsz semmit, másnap Yennefer elhajózott Skelligéről, a Sedna-mélyedés felé indult. Amikor megkérdeztem, miért pont oda megy, a szemembe nézett, és azt válaszolta, azt akarja megvizsgálni, miben különböznek egymástól a természetes és a nem természetes katasztrófák. Két drakkarral hajózott el, a Tamarával és az Alküonéval, a legénység kizárólag önkéntesekből állt. Ez augusztus huszonnyolcadikán volt, két hete. Azóta nem láttam őt.

– Amikor megtudtad...

– Öt nappal később – vágott közbe igen élesen. – Három nappal a szeptemberi újhold után.

A jarllal szemben ülő Asa Thjazi kapitány nyugtalan volt. Nyalogatta a szája szélét, fészkelődött a padon, az ujjait ropogtatta, csak úgy recsegtek az ízületei.

Az eget elborító felhők közül végre előbukkanó vörös nap lassan lenyugodni készült Spikeroog fölött.

– Beszélj, Asa – parancsolta Crach an Craite.

Asa Thjazi hosszan köszörülte a torkát.

– Fürgén haladtunk – folytatta –, a szél kedvező volt, jó tizenkét csomóval mentünk. Így már huszonkilencedikén éjjel megláttuk a Peixe de Mar-i világítótorony fényét. Kissé nyugatnak fordultunk, nehogy beleakadjunk valami nilfgaardiba... És a szeptemberi újhold előtti nap hajnalán megérkeztünk a Sedna-mélyedés körzetébe. Ekkor a varázslónő magához rendelt engem és Guthlafot...

– Önkéntesekre van szükségem – mondta Yennefer. – Csak önkéntesekre. Nem többre, mint amennyi ahhoz szükséges, hogy rövid ideig elkormányozza a drakkart. Nem tudom, hány ember kell ehhez, nem értek hozzá. De azt kérem, hogy az Alküonén egyetlen ember se maradjon a szükséges létszám fölött. És ismétlem – csak önkéntesek legyenek. Amit tenni szándékozom... az nagyon kockázatos. Kockázatosabb, mint egy tengeri csata.

– Világos – bólintott az öreg udvarnagy. – És elsőnek jelentkezem. Én, Sven fia Guthlaf, kérem ezt a megtiszteltetést, asszonyom.

Yennefer hosszan nézett a szemébe.

– Jól van – mondta. – Részemről a megtiszteltetés.

– Én is jelentkeztem – mondta Asa Thjazi. – De Guthlaf nem értett ezzel egyet. Valakinek, mondta, meg kell tartani a vezényletet a Tamarán. Végül tizenöten jelentkeztek. Köztük Hjalmar, jarl.

Crach an Craite felvonta a szemöldökét.

– Mennyire van szükség, Guthlaf? – ismételte meg a varázslónő. – Mennyire feltétlenül? Kérlek, pontosan számítsd ki.

Az udvarnagy hallgatott valameddig, kalkulált.

– Nyolcan elboldogulunk – mondta végül. – Ha nem tart túl sokáig... De hiszen ezek mind önkéntesek, nincs kényszer...

– Jelölj ki nyolcat a tizenötből – vágott közbe Yennefer élesen. Te magad jelöld ki őket. És a kiválasztottaknak parancsold meg, hogy menjenek át az Alküonéra. A többiek a Tamarán maradnak. Ahá, az egyiket, aki marad, én jelölöm ki. Hjalmar!

– Nem, asszonyom! Nem teheted ezt velem! Jelentkeztem, és melletted leszek! Én akarom...

– Hallgass! A Tamarán maradsz! Ez parancs! Még egy szó, és az árbochoz kötöztetlek!

– Mondd, Asa.

– A mágusnő, Guthlaf meg az a nyolc önkéntes átment az Alküonéra, és elvitorláztak a Mélyedésbe. Mi a Tamarán a parancs szerint hátramaradtunk, de úgy, hogy ne legyünk nagyon messze. Az időjárással azonban, amely addig csodásan kedvezett, hirtelen valami ördögi kezdett történni. Igen, valóban, jól mondom, hogy ördögi, mert tisztátalan erő volt az, jarl... Húzzanak át a hajógerinc alatt, ha hazudok...

– Mondd.

– Ott, ahol mi voltunk, vagyis a Tamara, csend volt. Bár fütyült egy kissé a vihar, és az égboltot úgy elsötétítették a felhők, hogy a nappalból csaknem éjszaka lett. De ott, ahol az Alküoné volt, váratlanul a pokol szabadult el. Igazi pokol...

Az Alküoné vitorlája hirtelen olyan hevesen kezdett csattogni, hogy ezt a csattogást még a drakkarokat egymástól elválasztó távolságból is hallani lehetett. Az ég elfeketült, fellegek tornyosultak rajta. A tenger, amely a Tamara körül teljesen nyugodtnak látszott, háborogni kezdett, és hullámtarajok forrottak az Alküoné mellett. Valaki hirtelen felkiáltott, másvalaki megismételte, és egy pillanat múlva mind kiabáltak.

Az Alküoné a rátörő fekete felhőkúp alatt dugóként táncolt a hullámokon, megfordult, keringett és fel-felvetődött, majd hol orrával, hol farával hullott vissza a hullámokba. A drakkar némelykor csaknem teljesen eltűnt a szemük elől. Némelykor csak a csíkos vitorla volt látható.

– Ez varázslat! – ordította valaki Asa mögött. – Ez ördögi mágia!

Az örvény egyre gyorsabban forgatta az Alküonét. A drakkar pereméről a centrifugális erő által leszakított pajzsok diszkoszként süvítettek a levegőben, jobbra-balra röppentek a letört evezők.

– Kurtítsd a vitorlát! – ordította Asa Thjazi. – És evezőhöz! Odamegyünk! Segíteni köll!

De már késő volt.

Az Alküoné fölött elfeketült az égbolt, a feketeségbe hirtelen villámok cikcakkjai robbantak bele, úgy ölelték körül a drakkart, mint a medúza csápjai. A fantasztikus alakzatokba tömörülő felhők iszonyatos tölcsérré pödörültek. A drakkar elképesztő gyorsasággal forgott körbe. Az árboc gyufaszálként tört ketté, a leszakadt vitorla hatalmas albatroszként röppent tova a hullámtarajok fölött.

– Evezzetek, igazhívők!

Saját ordítozásukon keresztül, az elemek mindent elnyomó süvöltésén keresztül is meghallották az Alküonéról az emberek kiáltásait. Ettől a természetellenes kiáltozástól égnek állt a hajuk. Nekik, vén tengeri medvéknek, vérengző berserkereknek, sokat látott és hallott hajósoknak.

Elengedték az evezőket, tudatában voltak tehetetlenségüknek. Mozdulatlanná dermedtek, még a kiáltozást is abbahagyták.

Az Alküoné, egyre pörögve, lassan a hullámok fölé emelkedett. És egyre magasabbra és magasabbra emelkedett. Látták víztől csurgó, kagylóval és moszattal benőtt fenekét. Megláttak egy fekete alakot, a vízbe zuhanó árnyat. Aztán a másikat. És a harmadikat.

– Ugranak! – rikoltotta Asa Thjazi. – Evezzetek, fiúk, abba ne hagyjátok! Minden erőtökkel! Segíteni megyünk!

Az Alküoné már jó száz könyöknyire emelkedett a forrásban levő, bugyborékoló tenger szintje fölé. Tovább forgott, mint egy víztől csurgó, villámok tüzes pókhálójától ölelt óriási orsó, láthatatlan erő szippantotta be a gomolygó felhők közé.

Egyszer csak fülsiketítő robbanás szakította szét a levegőt. A Tamara, bár tizenöt pár evező ereje hajtotta előre, hirtelen felugrott, és hátrarepült, mintha eltaszították volna. Thjazi talpa alól kicsúszott a fedélzet. Elesett, halántékát beütötte a hajó peremébe.

Nem tudott egyedül felállni, felsegítették. Elkábult, szédült, a feje zúgott, botladozott, összefüggéstelenül hebegett. A legénység ordítozását mintha fal mögül hallotta volna. Részeg módjára tántorogva ment a hajó pereméhez, ujjával a korlátba kapaszkodott.

A vihar elcsöndesedett, a hullámok megnyugodtak. De az égbolt fekete maradt a gomolygó felhőktől.

Az Alküonénak nyoma sem volt.

– Nyoma sem volt, jarl. Egy vitorladarabka, valami rongyok... Semmi több.

Asa Thjazi abbahagyta az elbeszélést, a Spikeroog erdős csúcsai fölött lemenő napot nézte. Crach an Craite elgondolkodott, nem sürgette.

– Nem tudható – folytatta végül Asa Thjazi –, hányan tudtak kiugrani, mielőtt az Alküonét felszívta volna az az ördögi felhő. De akárhányan ugrottak is ki, senki sem élte túl. Nekünk, habár sem időt, sem erőt nem kíméltünk, mindösszesen két holttestet sikerült kihalásznunk. Két testet sodort elénk a víz. Mindösszesen kettőt.

– A varázslónő – kérdezte a jarl elváltozott hangon – nem volt köztük?

– Nem.

Crach an Craite hosszan hallgatott. A nap teljesen elbújt Spikeroog mögött.

– Odalett az öreg Guthlaf, Sven fia – szólalt meg ismét Asa Thjazi. – Az utolsó ízig felfalták már biztosan a rákok a Sedna mélyén... Végleg odalett a mágusnő is... Jarl, az emberek azt kezdik beszélni... Hogy ez mind az ő hibája. És így lakolt meg a bűneiért...

– Ostoba fecsegés!

– Elpusztult – dörmögte Asa – a Sedna-mélyedésben. Ugyanazon a helyen, ahol annak idején Pavetta és Duny... Ím a véletlen...

– Ez nem véletlen volt – mondta meggyőződéssel Crach an Craite. – Sem annak idején, sem most nem volt véletlen, ez biztos.

Helyes, hogy a szerencsétlen szenvedjen. Fájdalmai és megaláztatásai a természet törvényei szerint valók, a természet céljainak megvalósulásához pedig egyaránt szükséges, hogy létezzék szenvedő, és ugyanígy olyan is, aki, miközben gyötrelmet okoz, élvezi a sikert. Éppen ennek az igazságnak kell elfojtania a lelkiismeret furdalását a zsarnok vagy a gonosztevő lelkében. Nem kell visszafognia magát, bátran megengedhet magának minden cselekedetet, amelyet képzelete szül, mivel a természet hangja sugallja ezt neki.

Ha a természet titokzatos inspirációja a gonoszhoz vezet el bennünket, akkor a gonoszra nyilvánvalóan szüksége van a természetnek.

Donatien Alphonse François de Sade,

Justine

Tizedik fejezet

A cellaajtó nyitásának, majd zárásának csikorgása és dörrenése felébresztette az ifjabbik Scarra nővért. Az idősebbik az asztalnál ült, azzal volt elfoglalva, hogy kikaparja az óntál aljára száradt kását.

– Na, mi volt a bíróságon, Kenna?

A Kennának szólított Joanna Selborne nem mondott semmit, felült a priccsen, könyökével a térdére, homlokával a tenyerére támaszkodott.

Az ifjabbik Scarra ásított, böffentett, és hangosat szellentett. A szemközti priccsen gubbasztó Kohut zavarosan mormogott valamit, és elfordult. Meg volt sértődve Kennára, a nővérekre és az egész világra.

A közönséges börtönökben továbbra is hagyományosan elkülönítették a különböző nemű letartóztatottakat. A katonai citadellákban másként volt. Már Fergus var Emreis császár úgy rendelkezett, külön dekrétummal erősítve meg a női egyenjogúságot a császári hadseregben, hogy ha emancipáció, akkor legyen emancipáció, legyen telivér egyenjogúság minden fronton, semmiféle kivételezés vagy különleges előjog ne legyen egyik nem javára sem. Azóta az erődökben és a citadellákban koedukációban voltak a foglyok lecsukva.

– Na mi van? – ismételte az idősebbik Scarra. – Kiengednek?

– Na persze – mondta Kenna keserűen, még mindig a tenyerébe támasztotta a fejét. – Szerencsém lesz, ha nem kötnek fel. A fenébe! Beismertem a teljes igazságot, semmit nem titkoltam el, na, azaz majdnem semmit. És azok az ebfiak, amikor elkezdtek vallatni, először mindenki előtt hülyét csináltak belőlem, aztán kiderült, hogy hiteltelen meg bűnöző elem vagyok, a végén pedig az jött ki, hogy a hatalom megdöntésére irányuló összeesküvésben vettem részt.

– Megdöntésére – bólogatott az idősebbik Scarra, mintha pontosan értené, miről van szó. – Ááá, ha megdöntésére... Az durva, Kenna.

– Mintha nem tudnám.

Az ifjabbik Scarra nyújtózott egyet, megint ásított, tágasat és hangosat, mint egy nősténypárduc, leugrott a felső priccsről, egy energikus rúgással arrébb taszította Kohut zsámolyát, amely az útjában volt, majd a zsámoly mellé, a padlóra köpött. Kohut felhördült, de többre nem merészkedett.

Kohut halálosan meg volt Kennára sértődve. A nővérektől pedig félt.

Amikor három napja beszállásolták a cellájába Kennát, tüstént kiderült, hogy Kohut, ha egyáltalán elfogadja az emancipációt és a női egyenjogúságot, ezekben a kérdésekben megvannak a saját nézetei. Az éjszaka kellős közepén pokrócot dobott Kenna testének felső részére, az alsó felét pedig használatba akarta venni, ami bizonyára sikerült is volna neki, ha nem úgy alakult volna, hogy empatával találta magát szemben. Kenna úgy hatolt be az agyába, hogy Kohut farkasüvöltésben tört ki, és úgy táncolta körbe a cellát, mintha tarantula csípte volna meg. Kenna viszont pusztán bosszúból telepátiával arra kényszerítette, hogy álljon négykézláb, és ütemesen verje bele a fejét a bádogborítású cellaajtóba. Amikor a szörnyű zaj miatt felriasztott őrök kinyitották az ajtót, Kohut felöklelte egyiküket, amiért ötöt kapott a vasalt bottal, meg ugyanannyi rúgást. Összegezve, Kohut aznap éjjel nem részesült olyan élvezetben, amilyenre számított. És megsértődött Kennára. Revansra gondolni sem mert, mert másnap bekerültek a cellába a Scarra nővérek. Túlsúlyba került tehát a szebbik nem, és fölöttébb hamar kiderüli, hogy a nővéreknek hasonló nézeteik vannak az egyenjogúságról, mim Kohutnak, csak éppen megfordítva, már ami a nemi szerepeket illeti. Az ifjabbik Scarra vérszomjas tekintettel nézte a férfit, és egyértelmű megjegyzéseket tett, az idősebbik pedig röhögött, a kezét dörzsölte. Ebből az következett, hogy Kohut a zsámollyal aludt, szükség esetén azzal szándékozott megvédeni a becsületét. Mindazonáltal gyatrák voltak az esélyei és a kilátásai – mindkét Scarra frontcsapatoknál szolgált, sok csata veteránjaként, a zsámolytól nem riadtak volna vissza, ha egy férfit meg akartak erőszakolni, azt megerőszakolták, még ha bárddal védekezett is. Kenna viszont biztos volt benne, hogy a nővérek csak tréfáltak. No, majdnem biztos.

A Scarra nővérek egy tiszt megverése miatt ültek a sitten, Kohut élelmezési szolgálatos ügyében viszont még tartott a nyomozás, amely kiterjedt a katonai íjak ellopásával kapcsolatos jókora, híres, egyre szélesebb köröket érintő botrányra.

– Durva, Kenna – ismételte az idősebbik Scarra. – Szép kis gubancba keveredtél akkor. Vagy inkább belekevertek. Hogy az öreg ördögbe nem csípte a szemedet, hogy ez politikai játszma!

– Sőt.

Scarra csak nézett, nemigen tudta, hogy értse ezt az egyszótagos kijelentést. Kenna kerülte a tekintetét.

Hiszen nem fogom nektek elmondani, mit hallgattam el a bírók elől, gondolta. Azt, hogy tudtam, milyen játszmába keveredtem. Meg azt sem, hogy mikor és milyen módon jöttem rá.

– Jó kis pácba kerültél – jelentette ki bölcsen az ifjabbik, jóval kevésbé értelmes Scarra, aki, Kenna biztos volt benne, egy hangyányit sem fogta fel, miről van szó.

– És a végén hogy volt azzal a cintrai hercegnővel? – Az idősebbik Scarra nem tágított. – Hiszen végül is elkaptátok, nem?

– Elkaptuk. Már amennyire így lehet azt mondani. Hanyadika van ma?

– Szeptember huszonkettedike. Holnap Napéjegyenlőség.

– Ó. Hát, furcsán alakul a véletlen. Akkor holnap lesz pont egy éve azoknak az eseményeknek... Már egy éve...

Kenna végignyújtózott a priccsen, összefont kezére támasztotta a tarkóját. A nővérek hallgattak, abban reménykedtek, hogy ez volt a bevezetés a meséhez.

Nem lesz abból semmi, nővérkék, gondolta Kenna, miközben a felső priccs deszkáira firkált mocskos rajzokat nézte. És a még mocskosabb feliratokat. Nem lesz semmiféle mese. Nem is az a lényeg, hogy erről a görény Kohutról bűzlik, hogy szaros tégla vagy egyéb koronatanú. Egyszerűen nincs kedvem erről beszélni. Nincs kedvem rá visszaemlékezni.

Arra, ami egy éve volt. Miután Bonhart kicsúszott a kezünkből Claremontban.

Két nap késéssel érkeztünk oda, jutott az eszébe, a nyom már éppen kihűlt. Hogy hová ment a fejvadász, azt senki sem tudta. Senki, vagyis hát Houvenaghelen, a kereskedőn kívül senki. De Houvenaghel nem akart Skellennel szóba állni, még a házába sem engedte be. A szolgáival üzente ki, hogy nem ér rá, és nem tart audienciát. A Kuvik tombolt és dühöngött, de mit tehetett volna? Ebbingben volt, ahová nem terjedt ki a hatásköre. Más módszerrel viszont – ahogy mi szoktuk – nem lehetett Houvenaghelt elfogni, mert Claremontban privát hadserege volt, és hát nem lehetett háborút kirobbantani...

Boreas Mun körülszaglászott, Dacre Silifant és Ola Harsheim vesztegetéssel próbálkozott, Til Echrade tündemágiával, én meg kémleltem és a gondolatokat hallgattam le, de nem mentem vele sokra. Csak annyit tudtunk meg, hogy Bonhart a déli kapun át hagyta el a várost. És mielőtt elhagyta...

Claremontban volt egy vörösfenyőből épített kicsiny szentély. A déli kapunál, a piactér mellett. Bonhart, mielőtt Claremontból eltávozott, ezen a kis téren, a szentély előtt kutyakorbáccsal kínozta meg Falkát. Mindenki szeme láttára, még a szentély papjai is nézték. Azt kiabálta, hogy bebizonyítja neki, ki az ura és parancsolója. Hogy ostorral veri meg, ha akarja, és ha ahhoz támad kedve, halálra veri, mert nem fogja megvédeni senki, nem segít rajta senki – sem az emberek, sem az istenek.

Az ifjabbik Scarra kinézett az ablakon, a rácsba kapaszkodva lógott. Az idősebbik a kását kebelezte be a tálból. Kohut fogta a zsámolyát, lefeküdt, és betakarózott a pokrócával.

Megszólalt az őrségváltás harangja, kiáltoztak az őrök a falakon.

Kenna arccal a falnak fordult.

Pár nappal később találkoztunk, gondolta. Én meg Bonhart. Szemtől szembe. Belenéztem az embertelen halszemébe, csak egyre gondoltam: ahogy azt a lányt ütötte. És belenéztem a gondolataiba... Egy pillanatra. Olyan volt, mintha tátongó sírba dugtam volna a fejem...

Ez Equinoctiumkor történt.

És előtte való nap, szeptember huszonkettedikén rájöttem, egy nem-látható furakodott be közénk.

Stefan Skellen, a császári vizsgálóbíró végighallgatta, nem szólt közbe. De Kenna látta, ahogy az arca elváltozik.

– Ismételd meg, Selborne – sziszegte. – Ismételd meg, mert nem hiszek a saját fülemnek.

– Óvatosan, vizsgálóbíró úr – morogta. – Tegyen úgy, mintha mérges volna... Mintha énnekem valami kérésem volna, és maga nem engedne... A látszat kedvéért persze. Nem tévedek, biztos vagyok benne. Két napja kering körülöttünk egy nem-látható. Egy láthatatlan kém.

A Kuvik, ezt el kell ismerni, talpraesett volt, azonnal felfogta.

– Nem, Selborne, szó sem lehet róla – mondta fennhangon, de beszédjében, arckifejezésében is kerülte a színpadias túlzást. – A fegyelem mindenkire kötelező. Nincsenek kivételek. Nem egyezek bele!

– Kegyeskedjék legalább végighallgatni, vizsgálóbíró úr. – Kennából hiányzott a Kuvik tehetsége, nem tudta elkerülni a mesterkéltséget, de a lejátszódó jelenetben a kérelmező mesterkéltsége és zavarodottsága elfogadható volt. – Kegyeskedjék legalább végighallgatni...

– Beszélj, Selborne. Csak röviden és tömören!

– Két napja kémkedik utánunk – morogta, úgy tett, mintha alázatosan adná elő érveit. – Claremont óta. Nyilván titokban követ bennünket, és ha letáborozunk, láthatatlanul idejön, az emberek között mászkál, hallgatózik.

– Hallgatózik, a francos kémje. – Skellennek nem kellett a szigorút és a haragosat tettetnie, a hangja is dühtől vibrált. – Hogyan fedezted fel?

– Amikor tegnapelőtt a kocsma előtt kiadta Silifant úrnak a parancsokat, a padon alvó kandúr sziszegett, és leszegte a fülét. Gyanakodni kezdtem, mert azon az oldalon nem volt senki... És aztán valamit kikémleltem, valami gondolatfélét, egy idegen gondolatot és akaratot. Amikor körös-körül csak ismerős, megszokott gondolatok vannak, akkor egy ilyen idegen gondolat, vizsgálóbíró úr, nekem olyan, mintha valaki hangosan kiabálna... Figyelni kezdtem, dupla erősen, és megéreztem őt.

– Mindig meg tudod érezni őt?

– Nem. Nem mindig. Valamilyen mágikus védekezése van. Csak nagyon közelről érzem, és nem is minden alkalommal. Ezért kell látszatra menni, mert nem tudni, hogy nem bujkál-e épp a közelben.

– Csak nehogy elriasszuk – sziszegte Kuvik. – Csak nehogy elriasszuk... Élve akarom, Selborne. Mit javasolsz?

– Lepényt csinálunk belőle.

– Lepényt?

– Halkabban, vizsgálóbíró úr.

– De... Á, nem fontos. Jó. Szabad kezet kapsz.

– Holnap intézze úgy, hogy szálljunk meg egy faluban. A többit majd elintézem. És most a látszat kedvéért szidjon le szigorúan, én meg elmegyek.

– Sehogy sem akaródzik leszidni... – A tekintete mosolygott, kacsintott, majd azonnal a szigorú parancsnok merev arckifejezését öltötte fel. – Mert elégedett vagyok magával, Selborne kisasszony.

Magázott. Selborn kisasszony. Mintha tiszt lennék.

A Kuvik megint kacsintott.

– Nem! – mondta, és tagadóan intett, kiválóan játszotta a szerepét. – A kérést elutasítom! Lelépni!

– Igenis, vizsgálóbíró úr.

Másnap késő délután Skellen megállást rendelt el egy faluban a Lete-folyó mentén. A falu gazdag volt, sánc vette körül, friss fenyőgerendákból készült elegáns kapu volt a bejárat. A falut Unikornisnak hívták – az elnevezés egy kis kőkápolnától eredt, egyszarvút ábrázoló szalmabábu volt benne.

Emlékszem, jutott eszébe Kennának, hogy kiröhögtük azt a szalmaistenkét, a bíró pedig komoly képpel magyarázta, hogy a falut védelmező szent egyszarvú évekkel ezelőtt aranyból volt, aztán ezüstből volt, rézből volt, volt néhány változat csontból, és egypár nemes fából. De mindet elrabolták, ellopták. Messziről jártak ide rabolni vagy lopni. Csak azóta van nyugalmuk, amióta az egyszarvú szalmából van.

Tábort vertünk a faluban. Skellen a megbeszélés szerint egy termet foglalt el.

Nem egészen egy óra alatt csináltunk lepényt a láthatatlan kémből. Klasszikus, tankönyvbe illő módszerrel.

– Gyertek közelebb – utasított fennhangon a Kuvik. – Gyertek közelebb, és vessetek egy pillantást erre az iratra... Kész? Mind itt vagytok? Hogy ne kelljen kétszer magyaráznom.

Ola Harsheim, aki éppen felhajtott egy sajtár aludttejjel kissé felhígított tejszínt, megnyalogatta tejszínes bajuszát, lerakta az edényt, körülnézett, megszámolta őket. Dacre Silifant, Bert Brigden, Neratin Ceka, Til Echrade, Joanna Selborne...

– Nincs itt Dufficey.

– Idehívni.

– Kriel! Duffi Kriel! A parancsnokhoz eligazításra! Fontos parancskiadásra! Futásban!

Dufficey Kriel lihegve futott be a szobába.

– Mindenki itt van, vizsgálóbíró úr – jelentette Ola Harsheim.

– Hagyjátok nyitva az ablakot. Olyan büdös van a fokhagymától, hogy bele lehet dögleni. Az ajtót is nyissátok ki, csináljatok huzatot.

Brigden és Kriel engedelmesen ajtót-ablakot nyitottak. Kenna megint megállapította, hogy a Kuvikból igazán nagyszerű színész lenne.

– Gyertek ide, urak. Ezt a titkos és rendkívüli fontosságú iratot kaptam a császártól. Figyelmet kérek...

– Most! – ordított fel Kenna, heves, irányított impulzust bocsátott ki, amelynek az érzékekre tett hatása olyan volt, mintha a közelben villám csapott volna le.

Ola Harsheim és Dacre Silifant sajtárt ragadott, és egyszerre zúdították a tejszínt a Kenna által megjelölt irányba. Til Echrade nagy lendülettel lisztet szórt oda az asztal alá rejtett vékából. A szoba padlóján egy tejszínes-lisztes, eleinte formátlan alak kezdett materializálódni. De Bert Brigden figyelt. Hibátlanul becsülte fel, hol lehet a lepény feje, és teljes erejéből rásújtott erre a fejre egy vasserpenyővel.

Aztán mind rávetették magukat a tejszíntől-liszttől ragadós kémre, lerántották a fejéről a láthatatlanná tevő sapkát, megragadták kezét-lábát. Felfordították az asztalt, a fogoly végtagjait az asztallábakhoz kötözték. Lehúzták róla a cipőt és a kapcát, az egyik kapcát begyömöszölték a kiáltásra nyíló szájba.

Hogy művüket megkoronázzák, Dufficey Kriel lendületesen a fogoly bordái közé rúgott, a többiek pedig elégedetten nézték, ahogy a megrúgott szeme kidülledt.

– Szép munka – értékelte a Kuvik, aki e hallatlanul rövid idő alatt lezajlott események közben mozdulatlanul állt mellén keresztbe font kézzel.

– Bravó. Gratulálok. Elsősorban magának, Selborne kisasszony.

A fenébe, gondolta Kenna. Ha így megy tovább, tényleg kész tiszt leszek.

– Brigden úr – mondta fagyosan Stefan Skellen, és megállt az asztallábakra kifeszített fogoly fölött –, tüzesítsen meg, kérem, egy vasrudat. Echrade úr, ügyeljen, kérem, arra, hogy a nagyterem közelében ne mászkáljanak gyerekek.

Előrehajolt, a megkötözött ember szemébe nézett.

– Rég nem mutatkoztál, Rience – mondta. – Már aggódni kezdtem, hogy valami baj ért.

Megszólalt az őrség harangja, az őrségváltás jele. A Scarra nővérek dallamosan horkoltak. Kohut álmában a zsámolyt ölelve csámcsogott.

A bátor fickót játszotta, emlékezett vissza Kenna, vakmerőnek mutatta magát az a Rience. Rience varázslóból lepényt csináltak, és pucér sarka felmeredt, ahogy az asztallábakhoz kötözték. A bátor fickót játszotta, de nem csapott be senkit, engem a legkevésbé. A Kuvik figyelmeztetett rá, hogy ez varázsló, összezavartam hát a gondolatait, hogy ne tudjon varázsolni vagy mágikus segítséget hívni. Alkalomadtán bele is olvastam. Védekezett a behatolás ellen, de amikor megszimatolta a vasat izzító szén parazsának füstjét, mágikus védekezése és blokádja úgy feslett szét, mint egy régi gatya, és kedvem szerint olvasgathattam benne. Gondolatai semmiben sem különböztek mások gondolataitól, melyeket ugyanilyen helyzetekben olvastam. Olyanok gondolatai ezek, akiket perceken belül meg fognak kínozni. Szétszórt, reszketeg, rettegéssel és kétségbeeséssel teli gondolatok. Hideg, csúszós, nedves és büdös gondolatok. Mint egy hulla zsigerei.

Ennek ellenére, amikor a pecket kiszedték a szájából, Rience varázsló megpróbált bátor fickónak látszani.

– Na jó, Skellen! Megfogott, a maga kapása! Gratulálok. Mélyen meghajlok a technika, a szakértelem és a professzionalizmus előtt. Pompásan képzettek az emberei, csak irigyelni lehet. És most arra kérem, szabadítsanak ki ebből a kényelmetlen pozícióból.

A Kuvik odahúzott magának egy széket, szétvetett lábbal fordítva ült rá, állát és keresztbe font kezét a támlán nyugtatta. Fölülről nézett le a fogolyra. És hallgatott.

– Parancsold meg, hogy szabadítsanak ki, Skellen – ismételte meg Rience. – És aztán küldd ki innen az alárendeltjeidet. Amit mondani akarok, az kizárólag a te fülednek van szánva.

– Brigden úr – kérdezte a Kuvik, oda sem fordulva. – Milyen a vasak színe?

– Még egy pillanat, vizsgálóbíró úr.

– Selborne kisasszony?

– Most nehezen olvasható – vont vállat Kenna. – Túlságosan fél, a rettegés minden más gondolatot elfojt. De vannak ám gondolatai, hohó. Köztük pár olyan is, amelyeket megpróbál eltitkolni. Mágikus védőfallal. De ez egyáltalán nem okoz nehézséget, mindjárt...

– Nem lesz rá szükség. Megpróbáljuk klasszikus módon, vörös vassal.

– Az ördögbe! – üvöltött fel a kém. – Skellen! Csak nem az a szándékod...

A Kuvik előrehajolt, az arca némileg elváltozott.

– Először is: Skellen úr – sziszegte. – Másodszor: igen, nagyon is az a szándékom, hogy megsütögettessem a talpadat, Rience. Kimondhatatlan elégtétel nekem, hogy ezt tehetem. A történelmi igazságtétel kifejeződésének tartom ugyanis ezt. Fogadok, hogy nem érted.

Rience hallgatott, Skellen tehát folytatta.

– Látod, Rience, én tanácsoltam Vattier de Rideaux-nak, hogy már akkor perzselje meg a bokádat, hét éve, amikor úgy hízelegted be magad a császári hírszerzéshez, mint egy kutya, pitizve a kegyekért meg a privilégiumért, hogy áruló és kettős ügynök lehess. Újra ezt tanácsoltam négy éve, amikor szappan nélkül csusszantál be Emhyr ülepébe mint közvetítő a Vilgefortzcal fenntartott kapcsolatokban. Amikor a cintrai lány hajkurászásának alkalmával közönséges kis árulóból csaknem első rezidenssé léptél elő. Fogadtam Vattierrel, hogy ha sütögetnek, megmondod, kit szolgálsz... Nem, rosszul mondom. Hogy felsorolsz mindenkit, akinek szolgálsz. És mindazokat, akiket elárulsz. És akkor, mondtam, meglátod, Vattier, csodálkozni fogsz rajta, hány pontban egyezik meg a két lista. De hát Vattier de Rideaux nem hallgatott rám. És most bizonyára sajnálja. De semmi sincs elveszve. Én csak egy kicsit sütögetlek meg, és ha már tudni fogom, amit tudni akarok, Vattier rendelkezésére bocsátalak. Ő pedig le fogja nyúzni a bőrödet apránként, kis darabokban.

A Kuvik a zsebéből zsebkendőt meg egy kis flakon parfümöt vett elő. Bőségesen meghintette a zsebkendőt, és az orrához nyomta. A parfüm kellemes pézsmaillatú volt, Kennának mégis hányhatnékja támadt.

– A vasat, Brigden úr.

– Vilgefortz utasítására követlek benneteket! – rikácsolta Rience. – A lányról van szó! Az osztagotokat követve abban reménykedtem, hogy megelőzlek benneteket, előttetek jutok el ahhoz a fejvadászhoz! Meg akartam próbálni, hogy megalkudjak vele a leányzóról! Vele, és nem veletek! Mert ti meg akarjátok őt ölni, Vilgefortznak pedig élve kell! Mit akartok még tudni? Elmondom! Mindent elmondok!

– Hahó, hahó! – kiáltott fel a Kuvik. – Egy pillanat! Még megfájdul a fejem ettől a zajtól meg a rengeteg információtól. Képzeljétek el, urak, mi lesz, ha megsütögetjük? Egészen agyonkiabál minket!

Kriel és Silifant hangosan röhögött. Kenna és Neratin Ceka nem csatlakozott a vidámkodókhoz. Bert Brigden sem csatlakozott, éppen a rudat vette ki a parázsból, és kritikusan nézegette. A vasrúd olyan erősen izzott, hogy szinte átlátszó lett, mintha nem is vas lett volna, hanem folyékony tűzzel teli üvegcső.

Rience meglátta ezt, és krákogni kezdett.

– Tudom, hogy lehet megtalálni a fejvadászt és a lányt! – ordította. – Tudom! Megmondom nektek!

– Biztosan.

Kenna, aki folyamatosan olvasni próbált a gondolataiban, csak fintorgott, ahogy megérezte a kétségbeesett, erőtlen düh hullámait. Rience agyában valami megint megrepedt, egy újabb agysövény. Félelmében mond majd valamit, gondolta Kenna, amit a végére akart tartogatni adu ásznak, amivel leütheti a többi ászt az utolsó, a legmagasabb tétről döntő leosztásban. Most, a fájdalomtól való közönséges, undorító félelmében ezt az ászt a kis lapok ellen hívja ki.

Hirtelen valami megpittyent a fejében, a halántékán forróságot, majd hirtelen hideget érzett.

És már tudta, ismerte Rience titkos gondolatát.

Az istenekre, gondolta. Micsoda gubancba keveredtem...

– Megmondom! – üvöltötte a varázsló elvörösödve, dülledt szemét a vizsgálóbíró arcára meresztette. – Valami igazán fontos dolgot mondok neked, Skellen! Vattier de Rideaux...

Kenna hirtelen egy másik, idegen gondolatot hallott meg. Látta, ahogy Neratin Ceka kezét a kardmarkolaton tartva az ajtó felé húzódik.

Csizma dobogott, a terembe Boreas Mun rontott be.

– Vizsgálóbíró úr! Hamar, vizsgálóbíró úr! Megjöttek... Nem fogja elhinni, kik!

Skellen egy mozdulattal megállította Brigdent, aki a vassal a kém lába fölé hajolt.

– Lottóznod kellene, Rience – mondta, az ablak felé nézve. – Életemben nem találkoztam senkivel, akinek ilyen mázlija lett volna.

Az ablakon keresztül csődület volt látható, a csődület közepén pedig egy lovas pár. Kenna rögtön tudta, kik ők. Tudta, ki a megtermett pejlovon ülő, sápadt halszemű, sovány óriás.

És ki az az ezüstös hajú lány a gyönyörű fekete kancán. Összekötözött kézzel, nyakörvvel. Feldagadt arcán kék folttal.

Vysogota rosszkedvűen, nyomott hangulatban tért vissza a kunyhóba, hallgatott, egyenesen mérges volt. Egy falubelivel folytatott beszélgetés miatt, aki csónakkal érkezett bőröket átvenni. Talán utoljára tavasz előtt, mondta a falubeli. Az idő napról napra romlik, úgy esik, annyi a zivatar, hogy ijesztő kievezni a nyílt vízre. Reggelente jég van a pocsolyákon, egy pislantás, és itt a hóvihar, utána a fagyok, egy pislantás, és beállnak a folyók és a kiöntések, akkor aztán rakd el a csónakot a fészerbe, vedd elő a szánt. De Pereplutra még szánnal se szabad, egyik nyílt mocsár a másik után...

A parasztnak igaza volt. Estefelé beborult, a sötétkék égből fehér pelyhek szállingóztak. A heves keleti szélvihar ledöntötte a száraz nádat, fehér hullámtarajok tomboltak a kiöntések felszínén. Csontig ható, kemény hideg lett.

Holnapután, gondolta Vysogota, Saovine ünnepe van. A tündenaptár szerint három nap múlva már itt az újév. Az emberek naptárja szerint újévig még két hónapot kell várni.

Kelpie, Ciri fekete kancája topogott és nyerített a pajtában.

Amikor belépett a kunyhóba, Ciri éppen a bőröndökben garázdálkodott. Megengedte neki, még buzdította is. Először is, ez egészen új foglalatosság volt a Kelpie-n való lovaglás meg a könyvek böngészése után. Másodszor, a ládákban a lányainak sok holmija volt, Cirinek viszont melegebb ruha kellett. Több váltás öltözék, mert a hidegben és a nedvességben hosszú napok teltek el, mire a kimosott göncök végre megszáradtak.

Ciri válogatott, felpróbálta, félredobta, félrerakta a ruhákat. Vysogota az asztalhoz ült. Két főtt krumplit meg egy csirkeszárnyat evett. Hallgatott.

– Szép munka. – Olyan dolgokat mutatott neki, amelyeket évek óta nem látott, el is felejtette, hogy még megvannak. – Ezek is a lányodéi voltak? Szeretett lovagolni?

– Imádott. Alig győzte kivárni a telet.

– Elvehetem?

– Vedd, amelyiket akarod – vont vállat az öreg. – Nekem ebből semmi hasznom. Ha használni tudod őket, és ha a csizmák rád illenek... De te csomagolsz, Ciri? Indulni készülsz?

Ciri belebámult a nagy halom ruhába.

– Igen, Vysogota – mondta némi hallgatás után. – Így döntöttem. Mert látod... Nincs vesztegetni való idő.

– Az álmaid.

– Igen – ismerte be egy pillanat alatt. – Nagyon csúnya dolgokat láttam álmomban. Nem vagyok benne biztos, hogy már lezajlottak, vagy ez csak a jövő. Fogalmam sincs, képes vagyok-e megakadályozni... De mennem kell. Látod, annak idején rossz néven vettem a hozzám közel állóktól, hogy nem siettek a segítségemre. Hogy sorsomra hagytak... Most meg úgy gondolom, alighanem nekik van szükségük az én segítségemre. Mennem kell.

– Jön a tél.

– Éppen ezért kell mennem. Ha maradok, tavaszig itt ragadok... És egész tavaszig fogok rágódni a tétlenségtől és a bizonytalanságtól, rémálmoktól gyötörve. Mennem kell, azonnal mennem kell, meg kell próbálnom megtalálni azt a Fecske-tornyot. Azt a teleportot. Te számoltad ki, hogy a tó tizenöt napi útra van. A novemberi holdtölte előtt a helyszínen leszek...

– Most nem hagyhatod el a rejtekhelyed – mondta az öreg nagy nehezen. – Most nem. Elfognak. Ciri... Az üldözőid... nagyon közel vannak. Most nem lehet...

A lány a padlóra dobta a kezében tartott blúzt, felállt, mint egy kiengedett rugó.

– Megtudtál valamit – állapította meg a tényt éles hangon. – Attól a falubelitől, aki a bőröket vitte el. Beszélj.

– Ciri...

– Beszélj, kérlek!

Beszélt. Később sajnálta ezt.

– Biztos az ördög küldte ide őket, remete jó uram – mormogta a paraszt, és egy pillanatra abbahagyta a bőrök számlálását. – Biztos az ördög. Napéjegyenlőség óta rohangásztak az erdőben, valami leányzót kerestek. Ijesztgettek, kiabáltak, fenyegetőztek, de rögvest továbbmentek, nem is vót rá idejük sosem, hogy túl sokat kellemetlenkedjenek. De mostan valami másfélét gondútak ki: némely falvakban és tanyákon felállítottak valami, hogy is van... Álló másokat vagy ilyesmiket. Semilyenek ezek a mások, jó uram, se állók, se fekvők, csak eccerű három-négy gaz lator, csupa bosszúság. Úgy néz ki, egész télen itt fogják azt lesni, nem bújik-e elő az a leányzó, amit üldöznek, valahunnan egy búvóhelyről, és nem dugja-e be az orrát a faluba. Akkor aztán ez az álló más majd megfogja.

– Nálatok is ott vannak?

A paraszt elkomorodott, a fogait csikorgatta.

– Nállunk nem. Szerencsénk vóna. De Dun Dâre-ban, tőlünk fél napnyira négyen gubbasztanak. A tanyasi kocsmába kvártélyozták be magukat. Latrok azok, remete jó uram, alávaló latrok, mocskok. A lányokat hajkurászták, és ha a legények kiálltak, kegyetlenül megverték őket, jó uram. Halálra...

– Embert öltek?

– Kettőt. A bírót meg még egyet. És van büntetés az ilyen banditákra, jó uram? Van törvény? Se büntetés, se törvény! Egy bognár, aki Dun Dâre-ból a feleségével meg a lányával menekült hozzánk, aszongya, hajdanában voltak a világban vajákok... Ők mindenféle latorsággal rendet csináltak. Vajákot kéne hívni Dun Dâre-ba, hogy ezeket a selmákat kipusztítsa...

– A vajákok szörnyeket pusztítottak, nem embereket.

– Ezek a latrok, remete jó uram, nem emberfélék, hanem a pokolból előmászott latrok. Vaják kell rájuk, csakis vaják... De nekem már ideje mennem, remete jó uram... Uh, hideg lesz! Máris rakd el a csónakot, vedd elő a szánt... És a Dun Dâre-i latrokra, jó uram, vaják köll...

– Igaz is – ismételte meg Ciri sziszegve. – Ó, szentigaz. Vaják kell... Vagy vajáklány. Négyen, nem? Dun Dâre-ban, nem? És hol van egyáltalán az a Dun Dâre? A folyó felső szakaszán? Odajutnék a cserjésen keresztül?

– Az istenekre, Ciri – rémüldözött Vysogota. – Csak nem gondolod komolyan...

– Ne fohászkodj az istenekre, ha nem hiszel bennük. És tudom, hogy nem hiszel.

– Hagyjuk békén a világnézetemet! Ciri, micsoda ördögi gondolatok keringenek a fejedben! Hogy mondhatsz egyáltalán...

– Most te hagyd békén az én világnézetemet, Vysogota. Tudom, mi a dolgom! Vaják vagyok!

– Ifjú és kiegyensúlyozatlan személyiség vagy! – tört ki az öreg. – Traumatikus élményeken keresztülment gyerek vagy, megbántott, neurotikus és az idegösszeomlás szélén álló gyerek vagy. És mindenekelőtt betegesen bosszúszomjas! Elvakít a visszavágás vágya! Nem érted ezt meg?

– Nálad jobban értem! – harsogta a lány. – Mert neked fogalmad sincs, mit jelent megbántottnak lenni! Fogalmad sincs a bosszúról, mert soha senki nem okozott neked igazi bajt!

Ezzel kirohant a kunyhóból, becsapta az ajtót, egy pillanatra átható, hideg szélroham tört be a pitvarba és a szobába. Rövid idő múlva nyerítés és patkócsattogás hallatszott be.

Az öreg mérgesen csapta a tányért az asztalra. Csak menjen, gondolta haragosan, rázassa ki magából a rosszkedvet. Félteni nem féltette, gyakran lovagolt ki a mocsárba, nappal is meg éjjel is, ismerte az ösvényeket, a töltéseket, a cserjéseket és a tisztásokat. De még ha eltévedne is, elég meglazítani a gyeplőt – a fekete Kelpie ismerte a hazafelé, a kecskeistállóba vezető utat.

Egy idő múlva, amikor már erősen sötétedett, kiment, kiakasztotta a lámpát az oszlopra. Megállt a sövénynél, fülelt a patkódobogásra, a víz fröccsenésére. A szélvihar és a nádas zúgása azonban minden hangot elfojtott, az oszlopon veszettül himbálózott a lámpa, végül ki is aludt.

És akkor meghallotta. Messziről. Nem, nem afelől, amerre Ciri ment el. Az ellenkező oldalról. A mocsár felől.

Vad, nem emberi, elnyújtott, siralmas kiáltás. Vonítás.

Pillanatnyi csönd.

És megint. Beann’shie.

Tündekísértet. A halál hírnöke.

Vysogota reszketni kezdett, a hidegtől meg a rettegéstől is. Gyorsan visszament a kunyhóhoz, motyogott és dudorászott az orra alatt, hogy ne hallja, hogy ne hallja meg, mert ezt nem volt szabad meghallani.

Mielőtt újból meggyújthatta volna a lámpát, a sötétből Kelpie bontakozott ki.

– Menj be a kunyhóba – mondta Ciri szelíden, lágyan. – És ne gyere ki. Mocskos egy éjszaka.

Vacsoránál megint összevesztek.

– Úgy teszel, mintha sokat tudnál a jó meg a rossz problémájáról!

– Mert sokat tudok! És nem egyetemi tankönyvekből!

– Persze hogy nem. Te mindent a saját tapasztalataidból ismersz. A gyakorlatból. Hiszen fölöttébb rengeteg tapasztalatot szereztél hosszú, tizenhat évnyi életedben.

– Sokat szereztem. Épp elég sokat!

– Gratulálok, tudós kollegina.

– Te gúnyolódsz – sziszegte a lány –, és még elképzelni sem tudod, mennyi rosszat okoztatok a világnak ti, elaggott tudósok, teoretikusok a könyveitekkel, az erkölcsről szóló értekezések olvasása közben szerzett évszázados tapasztalataitokkal, olyan alaposan, hogy még arra sem maradt időtök, hogy kinézzetek az ablakon, milyen a világ valójában. Ti, filozófusok, mesterségesen tartottátok életben a mesterséges filozófiákat, hogy fölvehessétek a fizetéseteket az egyetemeken. És mivel a kutya sem fizetett volna nektek a világról szóló ronda igazságokért, etikát és moralitást eszeltetek ki, szép és optimista tanításokat. Csakhogy ezek hazugok és csalárdak!

– Nincs csalárdabb a végiggondolatlan ítélkezésnél, taknyos! Az elsietett és megfontolatlan ítélkezésnél!

– Nem találtátok meg a gonosz elleni orvosszert. De én, a taknyos vajáklány, megtaláltam! A biztos orvosszert!

Az öreg nem felelt, de az arckifejezése árulkodó volt, mert Ciri hirtelen felugrott.

– Úgy véled, hogy ostobaságokat fecsegek? Hogy összevissza be szélek?

– Úgy vélem – mondta az öreg higgadtan –, hogy az ingerültség beszél belőled. Úgy vélem, hogy ingerültségedben tervezel bosszúállást. És melegen ajánlom, hogy nyugodj meg.

– Én nyugodt vagyok. És ami a bosszúállást illeti? Mondd meg nekem: miért ne? Miért kellene lemondanom a bosszúállásról? Minek a nevében? Magasabb rendű igazságokért? Mi lehetne magasabb rendű a dolgok azon rendjénél, amely szerint a gonosztetteket megbüntetik? Neked, filozófusnak és etikusnak, a bosszúállás nem szép, elítélendő, nem etikus, és végül jogtalan cselekedet. Én meg azt kérdem: hol a büntetés a rosszért? Kinek kell megállapítania, megítélnie és kimérnie? Kinek? Az isteneknek, akikben nem hiszel? Egy hatalmas teremtő demiurgosznak, akivel elhatározásod szerint pótolni kell az isteneket? Vagy talán a törvénynek? Talán a nilfgaardi igazságosságnak, a császári bíróságoknak, a prefektusoknak? Te naiv vénember!

– Tehát szemet szemért, fogat fogért? Vért a vérért? És ezért a vérért a következő vért? Vértengert? Vérbe akarod fullasztani a világot? Naiv, megbántott lány! Így akarsz harcolni a gonosz ellen, vajáklány?

– Igen. Éppen így! Mert én tudom, mitől fél a Gonosz. Nem a te etikádtól, Vysogota, nem a parancsolatoktól, nem a tisztességes életről szóló erkölcsi értekezésektől. A Gonosz a fájdalomtól fél, a megrokkanástól, a szenvedéstől, végül a haláltól! A megsebesített Gonosz úgy vonít a fájdalomtól, mint egy kutya! A padlón hánykolódik és nyög, ahogy nézi, amint a vér kifröccsen az ereiből, az ütőereiből, látja, amint a csonkjából kivillan a csontja, látja a hasából kitüremkedő beleit, érzi, hogy hidegen közelít a halál. Ekkor és csak ekkor áll a Gonosz haja az égnek, és ekkor ordítja a Gonosz: „Kegyelem! Bánom a bűneimet! Jó leszek ezentúl és tisztességes, esküszöm! Csak mentsetek meg, állítsátok el a vérzést, ne hagyjatok ilyen hitványan felfordulni!”

– Igen, remete. Ezen a módon lehet leküzdeni a Gonoszt! Ha a Gonosz bajt, fájdalmat akar neked okozni: előzd meg, legjobb akkor, amikor a Gonosz nem számít rá. Ha viszont nem tudtad megelőzni a Gonoszt, ha bajba kerültél a Gonosz miatt, akkor fizesd neki vissza! Ronts rá, legjobb akkor, amikor már megfeledkezett róla, amikor biztonságban érzi magát. Fizesd vissza neki kétszeresen. Háromszorosan. Szemet szemért? Nem! Mindkét szemet egyért! Fogat fogért? Nem! Az összes fogát egy fogért! Fizesd vissza a Gonosznak! Csináld úgy, hogy üvöltsön fájdalmában, hogy ettől az üvöltéstől repedjenek meg a szemgolyói. És akkor, ha lenézel a padlóra, bátran és biztonsággal mondhatod el: az, ami itt fekszik, már nem bánt senkit, senkit sem fenyeget. Mert hogy fenyegethetne bárkit is, ha nincs szeme? Ha nincs egy keze sem? Hogy bánthatna bárkit is, ha a belei a homokban tekergőznek, és a vérét a homok issza be?

– Te meg – mondta lassan a remete – ott állsz, kezedben a véres karddal, nézed, amint a vért beissza a homok. És azt mered gondolni, hogy ím, megoldódott az örök dilemma, teljesült a filozófusok álma. Azt gondolod, hogy a Gonosz természete megváltozott?

– Hát igen – mondta kevélyen a lány. – Mert az, ami a földön hever, és elvérzik, az már nem a Gonosz. Talán még nem a Jó, de biztosan nem a Gonosz!

– Azt mondják – mondta lassan Vysogota –, a természet nem tűri az ürességet. Az, ami a földön hever, ami elvérzik, ami a kardodtól elbukott, már nem a Gonosz. Akkor micsoda? Elgondolkoztál valamikor is ezen?

– Nem. Vaják vagyok. Amikor tanítottak, megesküdtem magamban, hogy a Gonosz, ellen fogok fellépni. Mindig. Gondolkozás nélkül.

– Mert ha valaki elkezd gondolkozni – tette hozzá a lány tompán –, az ölésnek már nincs is értelme. A bosszúnak már nincs is értelme. És ezt nem szabad megengedni.

A remete a fejét csóválta, de Ciri egy mozdulattal elébe vágott az érveknek.

– Ideje a történetem végére érnem, Vysogota. Több mint harminc éjjel meséltem neked, Equinoctiumtól Saovine-ig. És nem is mondtam el neked mindent. Mielőtt elmennék, meg kell tudnod, mi történt Equinoctium napján az Unikornisnak nevezett faluban.

Felnyögött a lány, amikor Bonhart lerántotta a nyeregből. Fájt a csípője, ahol tegnap megrúgta.

A fejvadász a nyakörv láncánál fogva rángatta, a világos színű épület felé vonszolta.

Az épület ajtajában néhány fegyveres férfi állt. És egy magas nő.

– Bonhart – szólalt meg az egyik barna hajú, beesett arcú, karcsú férfi, aki rézzel kivert ostort tartott a kezében. – Minden elismerésem, te aztán meg tudod lepni az embert.

– Üdv, Skellen.

A Skellennek szólított egy ideig egyenesen Ciri szemébe nézett. Összerezzent ettől a nézéstől.

– Tehát? – fordult újra Bonharthoz. – Most rögtön adsz magyarázatot vagy apránként?

– Nem szeretek szabadban magyarázkodni, mert berepülnek a legyek a pofámba. Bemehetek?

– Csak tessék.

Bonhart megrántotta a nyakörv láncát.

Bent egy másik férfi várakozott, borzas és sápadt, talán a szakács, mert azzal volt elfoglalva, hogy lepucolja a ruhájáról a liszt és a tejszín maradékát. Ciri láttára felvillant a szeme. Közelebb jött.

Nem szakács volt.

A lány azonnal felismerte, emlékezett erre a visszataszító tekintetre és az arcon éktelenkedő foltra. Ez volt az, aki a Mókusokkal együtt üldözte őt Thanedden, ő meg elmenekült, kiugrott az ablakon, a férfi pedig azt parancsolta a tündéknek, hogy ugorjának utána. Hogy is szólította az a tünde? Rensnek?

– Tessék, tessék! – mondta rosszindulatúan, erősen és fájdalmasan bökte mellbe az ujjával. – Ciri kisasszony! Thanedd óta nem találkoztunk. Sokáig kerestem a kisasszonyt, sokáig. De végre megtaláltam!

– Nem tudom, kegyed kicsoda – mondta fagyosan Bonhart. – De amit úgymond megtalált, az éppenséggel az enyém, úgyhogy tartsa távol a mancsait, ha fontosak az ujjacskái.

– Rience-nek hívnak. – A varázsló szeme baljósan villant meg. – Kegyeskedjék alássan ezt megjegyezni, fejvadász úr. Hogy ki vagyok, az hamarost kiderül. Hamarosan az is kiderül, kié lesz ez a kisasszony. De ne menjünk az események elébe. Egyelőre csak üdvözletet akarok neki átadni, és bizonyos ígéretet akarok tenni. Reménylem, nincs ellenére.

– Reményleni szabad.

Rience odament Cirihez, és közelről a szemébe nézett.

– A pártfogód, az a boszorkány Yennefer – sziszegte rosszindulatúan – egyszer megsértett engem. Amikor azután a kezembe került, én, Rience, megtanítottam őt arra, mi a fájdalom. Ezzel a két kezemmel, ezekkel az ujjaimmal. És megígértem neki, ha te kerülsz a kezembe, királynőm, téged is megtanítalak rá, mi a fájdalom. Ezzel a két kezemmel, ezekkel az ujjaimmal...

– Kockázatos – mondta halkan Bonhart. – Nagy kockázat, Rience úr, vagy hogy is hívják, ingerelni és fenyegetni a kislányomat. Bosszúálló ám, és kész is a maga eszébe juttatni. Ismétlem, tartsa távol tőle a kezét, az ujjait és minden más testrészét.

– Elég – szakította félbe Skellen, le sem véve kíváncsi tekintetét Ciriről. – Hagyd abba, Bonhart. Te meg, Rience, te is mérsékeld magad. Megkegyelmeztem neked, de meggondolhatom magam, és megint odakötöztethetlek az asztal lábához. Üljetek le mind a ketten. Beszélgessünk kultúremberek módjára. Hármasban, hatszemközt. Mert úgy látszik, van miről beszélni. És a megbeszélés tárgyához egyelőre őrséget rendelünk. Silifant úr!

– Csak aztán jól vigyázzon rá! – Bonhart átadta Silifantnak a lánc végét. – Mint a szeme világára.

Kenna félreállt. Meg akarta persze nézni azt a leányzót, akiről mos tanában annyit beszéltek, de különös idegenkedést érzett attól, hogy benyomakodjék a Harsheimet és Silifantot körülvevő csoportosulásba, miközben a rejtélyes foglyot az udvaron álló oszlophoz vitték.

Mindannyian ott tülekedtek, nyomakodtak, nézelődtek. Piszkálni, lökdösni, rángatni is megpróbálták. A lány mereven lépkedett, egy kicsit bicegett, de a fejét magasra emelte. Megverte, gondolta Kenna. De nem törte meg.

– Hát ez az a Falka...

– Épphogy felnőtt a lyány!

– Lyány, fuj! Egy gyilkos!

– Állítólag hat legényt vágott le a claremonti arénában...

– És hány hasonlót azelőtt... Nőstényördög...

– Farkaslány!

– És a kanca, micsoda kanca, nézzétek! Csodás vérű ló... És itt, Bonhart nyeregszárnyánál, micsoda kard... Ha... Csodás!

– Békén hagyni! – mordult fel Dacre Silifant. – Nem hozzányúlni! El a mancsokkal az idegen holmiktól! A lányhoz se nyúlni, nem piszkálni, semmi utálkozás vagy inzultus! Lehet egy kis szánalmat is mutatni. Nem tudni, nem kell-e még hajnal előtt meggyötörnünk. Legalább addig legyen nyugalma.

– Ha a leányzó halálra van szánva – vigyorgott az ifjabb Cyprian Fripp –, akkor talán meg lehetne édesíteni a hátralevő életét, szívességet tennénk neki. Ne vigyük a szénába, és keféljük meg?

– No! – röhögött Kabernik Turent. – Lehetne! Kérdezzük meg a Kuvikot, szabad-e...

– Én mondom, nem szabad! – vágott közbe Dacre. – Nektek csak ez jár a kobakotokban, megveszekedett faszfejek. Megmondtam, a lányt békén kell hagyni. Andres, Stigward, álljatok ide melléje. Le ne vegyétek róla a szemeteket, egy lépést se tágítsatok. És annak, aki közelebb jön, ostort!

– Na jó! – mondta Fripp. – Ha nem, hát nem, mindegy nekünk. Gyertek má, fiúk, a kazalhoz, az itteniek bárányt meg süldőt sütnek a lakomához. Hisz ma van a Napéjegyen, ünnep van. Amíg az urak tanácskoznak, mi ünnepelhetünk.

– Mennyünk! Dede, ránts má ki egy palackot a ládafiából. Igyunk! Lehet, Silifant úr? Harsheim úr? Ünnep van ma, és éjjel úgyse megyünk sehova.

– Pompás ötlet! – ráncolta össze a homlokát Silifant. – Falnivaló meg itóka jár csak a fejükbe! És ki marad itt, hogy segítsen a leányzót őrizni és Stefan úr hívására itt lenni?

– Én maradok – mondta Neratin Ceka.

– Én is – mondta Kenna.

Dacre Silifant figyelmesen nézett végig rajtuk. Végül jóváhagyólag legyintett. Fripp és csapata illetlen rikkantásokkal köszönte meg.

– De aztán vigyázni nekem azzal az ünnepléssel! – figyelmeztette őket Ola Harsheim. – Nem nyúlni a lányzókhoz, nehogy valakinek a parasztok villát mártsanak a lábaközébe!

– Ez az! Velünk jössz, Chloe? És te, Kenna? Nem gondolod meg magad?

– Nem. Maradok.

– Otthagytak az oszlopnál, láncon, összekötözött kézzel. Ketten vigyáztak rám. És még ketten a közelben álldogáltak, szüntelenül bámultak, figyeltek. Egy magas, csinos nő. És egy olyan nőnek kinéző, nőiesen mozgó férfi. Olyan különös fajta.

A szoba közepén üldögélő macska nagyot ásított, unta magát, mert az agyonkínzott egér már nem mulattatta. Vysogota hallgatott.

– Bonhart, Rience és az a Skellen-Kuvik egyfolytában a nagyteremben tanácskozott. Nem tudtam, miről. A legrosszabbra is el voltam készülve, de nem törődtem vele. Még egy aréna? Vagy egyszerűen meggyilkolnak? Sebaj, gondoltam, legyen már végre vége ennek.

Vysogota hallgatott.

Bonhart sóhajtott.

– Ne nézz már olyan rosszallóan, Skellen – ismételte meg. – Egyszerűen csak keresni akartam valamit. Figyelj, ideje már nyugdíjba mennem, a verandán üldögélnem, a galambokat nézegetnem. Száz florint adtál a Patkánylányért, föltétlenül a halálát akartad. Ezen eltöprengtem. Mennyit érhet igazából ez a kisasszony, gondoltam. És kikombináltam, hogy ha megölöm vagy átadom, akkor bizonyosan kevesebb lesz az értéke, mint ha megtartanám. Régi gazdasági és kereskedelmi elv. Egy olyan árunak, amilyen ő, folyamatosan nő az értéke. Meg lehetne alkudni...

A Kuvik elfintorította az orrát, mintha a közelben valami bűzlene.

– Fájdalmasan őszinte vagy, Bonhart. De térj a lényegre. A magyarázatra. Keresztülmenekülsz a lánnyal egész Ebbingen, majd egyszer csak megjelensz itt, és a gazdasági elveket magyarázod. Világosíts fel, mi történt.

– Mit kell ezen magyarázni? – mosolyodott el behízelgően Rience. – Bonhart úr egyszerűen felfogta végre, kicsoda igazából a leányzó. És mennyit ér.

Skellen nem tisztelte meg azzal, hogy rátekintsen. Bonhartra nézett, kifejezéstelen halszemébe.

– És ezt a nagy értékű lányt – sziszegte –, ezt az értékes zsákmányt, amely garantálja a nyugdíjadat, kilököd Claremontban az arénába, és megparancsolod, hogy életre-halálra harcoljon. Az életét kockáztatod, bár állítólag élve annyira értékes. Hogy van ez, Bonhart? Mert itt valami nem stimmel.

– Ha ott veszett volna az arénában – Bonhart nem vette le róla a szemét –, akkor ez azt jelentette volna, hogy semennyit sem ért.

– Értem. – A Kuvik kissé összeráncolta a szemöldökét. – De ahelyett, hogy a leányzót egy másik arénába vitted volna, idehoztad hozzám. Miért, ha szabad kérdeznem?

– Ismétlem – fintorgott Rience. – Felfogta, kicsoda ő.

– Éleslátó maga, Rience úr. – Bonhart nyújtózkodott, beleropogtak az ízületei. – Kitalálta. Igen, az igaz, hogy a Kaer Morhenben kiképzett vajáklánnyal még egy rejtély van összefüggésben. Gesóban a leányzó, amikor megtámadta azt a nemeslányt, elszólta magát. Hogy úgymond ő fontos és magas rangú, hogy a bárókisasszony az neki senki és semmi, mélyen meghajolni tartozik előtte. Akkor az a Falka, gondolom magamban, legalábbis grófnő. Érdekes. Vajáklány: az egy. Sok vajáklány fordul elő? A Patkányok bandájában van: az kettő. Egy császári vizsgálóbíró a saját fontos személyében hajszolja őt Korathtól Ebbingig, azt parancsolja, el kell veszejteni: három. És az egészhez... valami magas születésű nemeslány. Aha, gondolom magamban, meg kell végre kérdezni a leányzót, kicsoda is ő igazából.

Elhallgatott egy pillanatra.

– Eleinte – törülte bele az orrát a kabátujjába – nem akart beszélni. Noha megkértem rá. Kézzel, lábbal, ostorral kértem rá. Megrokkantani nem akartam... De véletlenségből a kezembe került egy borbély. Foghúzó szerszámokkal együtt. Egy székhez kötöztem...

Skellen hangosan nyelt nagyot. Rience mosolygott. Bonhart a kabátujját nézegette.

– Mindent elmondott nekem, mielőtt... Ahogy meglátta a szerszámokat. A fogóvasakat és a húzókalapácsokat. Rögtön beszédesebb lett. Kiderült, hogy...

– Cintra hercegnője – szólalt meg Rience, a Kuvikra nézve. – A trónörökös. Emhyr császár feleségjelöltje.

– Amit Skellen úr nem kegyeskedett nekem elmondani – húzta el a száját a fejvadász. – Azt parancsolta, hogy egyszerűen ki kell csinálni, jó néhányszor jelentette ezt ki. Megölni a helyszínen, irgalmatlanul! Hogyhogy, Skellen úr? Megölni egy királynét? A császára jövendőbelijét? És ha a pletykáknak hinni lehet, miután a császár frigyre lép vele, nagy amnesztia lesz?

A szónoklat közben Bonhart Skellenre függesztette a szemét. De a császári vizsgálóbíró nem fordította el a tekintetét.

– És íme – folytatta a fejvadász –, mi jön ki: kabala. Így tehát, bár sajnáltam, de lemondtam a vaják-herceglánnyal kapcsolatos terveimről. Idehoztam ezt az egész kabalát Skellen úrhoz. Hogy megbeszéljük, megalkudjunk... Mert ez a kabala egy kicsikét túl nagy egy Bonhartnak...

– Nagyon helyes következtetés – vartyogta valami Rience ruhájából. – Nagyon helyes következtetés, Bonhart úr. Amit fogtatok, urak, az egy kicsit túl nagy mindkettőtöknek. Szerencsétekre, itt vagyok nektek én.

– Mi ez? – Skellen felugrott a székéből. – Mi a fene ez?

– A mesterem, Vilgefortz varázsló. – Rience kivett a ruhájából egy apró ezüstszelencét. – Pontosabban a mesterem hangja. Amely ebből a xenofon nevű mágikus berendezésből jön.

– Üdvözlöm az urakat mind – mondta a szelence. – Kár, hogy csak hallhatlak benneteket, mert sürgős elfoglaltságaim nem teszik lehetővé a teleprojekciót vagy a teleportálást.

– Még csak ez hiányzott, a francba – morogta a Kuvik. – De rájöhettem volna. Rience túlságosan buta ahhoz, hogy egyedül, a saját szakállára cselekedjék. Rájöhettem volna, hogy egész idő alatt itt bújsz meg valahol a homályban, Vilgefortz. Mint egy vén, kövér pók, a sötétségben bujkálsz, arra várva, mikor reszket meg a háló.

– Micsoda képes hasonlat.

Skellen felkiáltott.

– És ne ködösíts, Vilgefortz. Nem a rengeteg elfoglaltságod miatt használod Rience-et és a szelencéjét, hanem mert félsz a varázslók seregétől, a káptalanbeli régi bajtársaidtól, akik az egész világot letapogatják a te algoritmusod szerinti mágia nyomait kutatva. Ha megpróbálkoznál teleportálással, seperc alatt bemérnének.

– Micsoda imponáló tudás.

– Nem voltunk egymásnak bemutatva. – Bonhart meglehetős színpadiasan hajolt meg az ezüstszelence előtt. – De mágus uram, csak nem az ön utasítására és az ön felhatalmazásával helyezett kilátásba Rience őkegyelme kínzásokat a lánynak? Nem tévedek? Szavamra, ez a lány minden pillanatban egyre fontosabb lesz. Úgy látszik, mindenkinek rá van szüksége.

– Nem voltunk bemutatva – mondta a szelencéből Vilgefortz. – De én ismerem magát, Leo Bonhart, csodálkozna is, mennyire jól. És a lány persze, hogy fontos. Hiszen voltaképpen ő a cintrai Oroszlánkölyök, az Ősi Vér. Itlina jövendölése szerint az ő leszármazottai fognak a jövőben a világ fölött uralkodni.

– Ezért van önöknek olyan nagy szükségük rá?

– Nekem csak a placentájára van szükségem. A méhére. Ha kivettem a méhét, a többit vihetik. Mit hallok ott, valami zúgolódást talán? Netán undorodó sóhajtozást meg lihegést? Ki az? Bonhart, aki nap mint nap ötletes módon, fizikailag és lelkileg is megkínozza a lányt? Stefan Skellen, aki árulók és összeesküvők parancsára akarja a lányt meggyilkolni? He?

Kihallgattam őket, emlékezett vissza Kenna, miközben feje alá tett kézzel hevert a priccsen. A ház sarkánál álltam, és kémleltem. És a hajam is égnek állt. Meg a szőr az egész testemen. Rögtön felfogtam, micsoda méretes gubancba kerültem.

– Igen, igen – hangzott a xenofonból –, elárultad a császárodat, Skellen. Habozás nélkül, az első adandó alkalommal.

A Kuvik megvetően nevetett.

– Árulás vádja egy olyan főáruló szájából, mint te, Vilgefortz, ez tényleg nagy dolog. Megtiszteltetésnek is érezném. Ha nem bűzlene belőle az olcsó vásári bohóckodás.

– Én nem vetek a szemedre árulást, Skellen, én az árulásban tanúsított naivitásodat és tehetségtelenségedet gúnyolom ki. Mert kinek a javára is árulod el az uralkodódat? Ardal aep Dahy és de Wett hercegek javára, akik beteges büszkesége sérelmet szenvedett, akiket megaláztak azzal, hogy az ő kislányaikat eltaszította a császár, amikor a cintrai lánnyal tervezett házasságot. Ők meg arra számítottak, hogy új dinasztia nő ki az ő nemzetségükből, hogy az ő nemzetségük lesz az első a császárságban, hogy rövidesen még a trónnál is magasabbra emelkednek! Emhyr egyetlen mozdulattal fosztotta meg őket ettől a reménytől, erre ők úgy döntöttek, hogy helyes útra terelik a történelem folyását. Fegyveres seregletük még nincs készen, de hiszen el lehet pusztítani azt a lányt, akit Emhyr az ő lányaik fölé helyezett. Saját arisztokrata kacsóikat persze nem akaródzott bepiszkolniuk, találtak egy bérgyilkost, Stefan Skellent, aki ambíciótúltengésben szenved. Hogy is volt ez, Skellen? Nincs kedved nekünk elmondani?

– Minek? – kiáltotta a Kuvik. – És kinek? Hiszen te szokás szerint mindent tudsz, nagy mágus! Rience szokás szerint nem tud semmit, így is kell ennek lennie, Bonhartot pedig nem érdekli...

– Neked pedig, amint már rámutattam, nemigen van okod a dicsekvésre. A hercegek ígéretekkel vásároltak meg, de hát túl intelligens vagy hozzá, hogy ne értsd meg, ezekkel az uracskákkal nem jutsz messzire. Ma úgy kellesz nekik, mint a cintrai lány elpusztítására szolgáló eszköz, holnap megszabadulnak tőled, mert alacsony származású parvenü vagy. Odaígérték neked az új császárságban Vattier de Rideaux állását? Alighanem te magad sem hiszel ebben, Skellen. Vattierre nagyobb szükségük van, mert államcsínyek jönnek-mennek, de a titkosszolgálatok mindig ugyanazok. A te kezed révén csak gyilkolni akarnak, Vattierre azért van szükségük, hogy hatalmukba kerüljön a biztonsági apparátus. Ezenkívül Vattier vikomt, te meg egy senki vagy.

– Tényleg – fújta fel az arcát a Kuvik. – Túl intelligens vagyok hozzá, hogy ezt ne vegyem észre. Így tehát most az van soron, hogy eláruljam Ardal aep Dahyt, és átálljak hozzád, Vilgefortz? Erre törekszel? De én nem vagyok szélkakas! Ha támogatom a forradalom ügyét, azt meggyőződésből és az eszméért teszem. Véget kell vetni a zsarnoki önkényuralomnak, be kell vezetni az alkotmányos monarchiát, utána meg a demokráciát...

– Mit?

– A népuralmat. Azt a rendszert, amelyben a nép fog kormányozni. Az összes rend valamennyi polgára, a tisztességes választásokon kiemelkedő legméltóbb és legbecsületesebb képviselői révén...

Rience felröhögött. Bonhart vad kacagásban tört ki. Vilgefortz varázsló jóízűen, bár egy kissé vartyogva nevette el magát a xenofonban. Hosszan kacarásztak és röhögcséltek mind a hárman, borsóként potyogtak a könnyeik.

– Jól van – szegte meg a vidámkodást Bonhart. – Nem bábozni jöttünk itt össze, hanem üzletelni. A lány egyelőre nem mindegyik rend becsületes polgárainak összességéé, hanem az enyém. De el is adhatom. Mit ajánl a varázsló úr?

– Érdekel a világuralom?

– Nem.

– Akkor megengedem neked – mondta lassan Vilgefortz –, hogy tanúja légy annak, amit a lánnyal fogok csinálni. Végignézheted. Tudom, hogy az effajta nézelődést előnyben részesíted minden más élvezettel szemben.

Bonhart szeme fehéren izzott fel. De nyugodt maradt.

– Konkrétabban?

– Konkrétabban: kész vagyok hússzoros díjat fizetni neked. Kétezer florint. Gondold meg, Bonhart, ez akkora zsák pénz, hogy el se bírod vinni, málhás öszvérre lesz szükséged. Elég lesz neked nyugdíjra, verandára, galambokra, még pálinkára és lotyókra is, ha okosan mértéket tartasz.

– Rendben, mágus úr – mosolyodott el a fejvadász látszólag hanyagul. – Ezzel a pálinkával meg a lotyókkal valóban a szívem szerint szólt. Megkötjük a vásárt. De arra a javasolt nézelődésre is reflektálnék. Igazából jobban szeretném azt nézni, hogyan döglik meg az arénában, de az ön késes munkájára is szívesen vetek egy pillantást. Csapja hozzá bonuszként.

– A vásár megkötve.

– Ez gyorsan ment – értékelte fanyarul a Kuvik. – Valóban, Vilgefortz, gyorsan és simán társultál Bonharttal. Hisz ez a társulás societas leonina most és a jövőben is. De nem feledkeztetek meg valamiről? Azt a termet, ahol most ültök, és a cintrai lányt, akivel üzleteltek, két tucat fegyveres veszi körül. Az én embereim.

– Kedves Skellen vizsgálóbíró – szólt a dobozból Vilgefortz hangja. – Megsért, ha úgy véli, a csereüzlettel meg akarom önt károsítani. Épp ellenkezőleg. Rendkívül bőkezű akarok lenni. Azt a demokráciát, ahogy nevezni kegyeskedett, nem tudom önnek biztosítani. De anyagi segítséget, logisztikai támogatást garantálok önnek, továbbá azt, hogy olyan információkhoz jut hozzá, amelyeknek köszönhetően többé nem eszköze és cselédje lesz az összeesküvőknek, hanem a társuk. Olyan, akinek a személyével és a véleményével számolni fog Joachim de Wett herceg, Ardal aep Dahy herceg, Broinne gróf, d Arvy gróf és az összes többi kékvérű összeesküvő is. Mi a baj azzal, hogy ez societas leonina? Persze ha Cirilla a zsákmány, a zsákmány oroszlánrészét én viszem el, s ahogy látom, megérdemelten. Ez fáj neked annyira? Hiszen neked is jókora hasznod lesz belőle. Ha átadod a cintrai lányt, Vattier de Rideaux állása már a zsebedben lesz. És ha a titkosszolgálatok főnöke leszel, Stefan Skellen, mindenféle utópiát megvalósíthatsz, még a demokráciát és a tisztességes választásokat is. Amint látod tehát, egyetlen vézna, tizenöt éves lányért megkapod életed álmainak és ambícióinak teljesülését. Látod hát?

– Nem – rázta meg a fejét a Kuvik. – Kizárólag hallom.

– Rience.

– Igenis, mester.

– Adj Skellen úrnak mintát információink minőségéből. Mondd el, mit szedtél ki Vattierből.

– Ebben az osztagban – mondta Rience – kém van.

– Mi?

– Ahogy hallottad. Vattier de Rideaux-nak téglája van itt. Mindenről tud, amit csak teszel. Miért teszed és kinek a javára. Vattier berakta közétek egy ügynökét.

Csöndesen ment oda hozzá. Alig hallotta meg.

– Kenna.

– Neratin.

– Kikémlelted a gondolataimat. Ott benn, a teremben. Tudod, mit gondoltam. Tudod hát, ki vagyok.

– Idefigyelj, Neratin...

– Nem. Te figyelj ide, Joanna Selborne. Stefan Skellen elárulja az országot és a császárt. Összeesküvő. Aki vele tart, mind a vérpadon végzi. Lovakkal tépetik szét az Ezeréves téren.

– Én nem tudok semmit, Neratin. Én parancsokat teljesítek... Mit akarsz tőlem? A vizsgálóbírót szolgálom... Te kit szolgálsz?

– A császárságot. De Rideaux urat.

– Mit akarsz tőlem?

– Hogy légy észnél.

– Menj innen. Nem árullak el, nem szólok... De menj innen, kérlek. Nem tehetem, Neratin. Egyszerű nő vagyok. Nem az én eszemnek való...

Nem tudom, mit tegyek. Skellen úgy mondta: „Selborne kisasszony”. Mintha tiszt lennék. Kit szolgálok? Őt? A császárt? A császárságot? Honnan tudjam?

A kunyhó sarkának támaszkodó Kenna ellökte magát a faltól, pálcájával hadonászva és fenyegetően morogva kergette arrébb az oszlop tövében kuporgó Falkát kíváncsian nézegető falusi gyereksereget.

Ajaj, szép kis gubancba kerültem. Ajaj, bitószaga lett a levegőnek. És lószarszaga az Ezeréves téren.

Nem tudom, hogy végződik ez, gondolta Kenna. De beléje kell hatolnom. Ebbe a Falkába. Legalább egy pillanatig éreznem kell a gondolatait. Tudnom azt, amit ő.

Megértenem őt.

– Közelebb jött – mondta Ciri, a macskát simogatva. – Magas volt, ápolt, nagyon más volt, mint a többi bandatag... A maga módján még csinos is volt. És tiszteletet keltett. Azok ketten, akik rám vigyáztak, durva bunkók, abbahagyták a káromkodást, amikor odajött.

Vysogota hallgatott.

– Ő pedig – folytatta Ciri – lehajolt, a szemembe nézett. Rögtön megéreztem valamit... Valami furcsát... Valami mintha megroppant volna hátul a fejemben, fájni kezdett. Zúgni kezdett a fülem. A látásom egy pillanatra nagyon éles lett... Valami belém hatolt, valami undorító síkos... Ismertem ezt. Yennefer mutatta meg a szentélyben... De ennek a nőnek nem akartam megengedni... Tehát egyszerűen eltaszítottam azt a valamit, amivel belém hatolt, eltaszítottam és kivetettem magamból, teljes erővel, ahogy csak telt tőlem. És a magas nő meghajlott és megingott, mintha egy ökölcsapást kapott volna, két lépést tett hátrafelé... És megeredt az orra vére. Mindkét orrlyukából.

Vysogota hallgatott.

– Én pedig – emelte fel Ciri a fejét – megértettem, mi történt. Hirtelen megéreztem magamban az Erőt. Ott vesztettem el, a Korath-sivatagban, lemondtam már róla. Utána nem tudtam belőle meríteni, nem tudtam használni. És ő, ez a nő Erőt adott nekem, egyenesen belenyomta a kezembe a fegyvert. Ez volt az esélyem.

Kenna megtántorodott, a homokba zuhant, ide-oda ingadozott, és a földön tapogatózott, mintha részeg lett volna. Ömlött a vér az orrából a szájára és az állára.

– Mi van... – Andres Vierny felugrott, de hirtelen két kézzel kapott a fejéhez, kinyitotta a száját, a száját egy vartyantás hagyta el. Nagyra nyílt szemmel bámult Stigwardra, de már a kalóz orrán-száján is ömlött a vér, a szeme elködösült. Andres térdre esett, a mellette álló és nyugodtan szemlélődő Neratin Cekára nézett.

– Nera... tin... Segíts...

Ceka nem mozdult. A lányt nézte. Amaz feléje fordult, Neratin Ceka megingott.

– Nem kell – előzte meg gyorsan. – A te pártodon vagyok. Segíteni akarok. Nyújtsd ide, elvágom a kötelet... Itt egy kés, a nyakörvet te vágd el. Hozom a lovakat.

– Ceka... – préselte ki elszorult gégéjéből Andres Vierny. – Te áru...

A lány rácsapott a tekintetével, Andres a mozdulatlanul heverő Stigwardra zuhant, és magzati pózba görnyedt. Kenna még mindig nem tudott felállni. Sűrű csöppekben szivárgott a vér a mellére és a hasára.

– Riadó! – ordította hirtelen a kunyhó mögül felbukkanó Chloe Stitz, és elengedte a báránybordát. – Riadóóóóó! Silifant! Skellen! Szökik a lány!

Ciri már a nyeregben ült. Karddal a kezében.

– Gyíííííí, Kelpie!

– Riadóóóóóóó!

Kenna a homokot kaparta. Nem tudott felállni. A lábai egyáltalán nem engedelmeskedtek, mintha fából lettek volna. Egy pszion, gondolta. Egy szuperpszionnal akadtam össze. A lány tízszer erősebb nálam... Jó, hogy nem ölt meg... Hogyhogy még mindig magamnál vagyok?

A házak felől már jó páran futottak oda, élükön Ola Harsheim, Bert Brigden és Til Echrade, az udvarra siettek az őrök a kaputól is, Dacre Silifant, Boreas Mun. Ciri megfordult, felrikoltott, a folyó felé vágtatott. De már onnan is fegyveresek futottak feléje.

Skellen és Bonhart kirohant a teremből. Bonhartnak kard volt a kezében. Neratin Ceka felkiáltott, nekik ment a lovával, és mindkettejüket a földre döntötte. Aztán a nyeregből egyenesen Bonhartra vetette magát, és leszorította a földre. Rience kifutott a küszöbig, és elképedve nézett.

– Elkapni! – rikoltotta Skellen föltápászkodva. – Elkapni vagy megölni!

– Élve! – üvöltötte Rience. – Élveeeee!

Kenna látta, amint Cirit visszaszorították a folyó menti sánctól, amint megfordította a fekete kancát, és a kapu irányába tartott. Látta, amint Kabernik Turent odaugrott, és le akarta a lányt a nyeregből taszítani, látta, hogyan villant meg a kard, látta, amint Turent nyakából kárminvörös patak tört ki. Dede Vargas és az ifjabb Fripp is látta ezt. Úgy döntöttek, nem állják el a lány útját, a házak közé rejtőztek el.

Bonhart felugrott, a kardmarkolattal egy csapással ellökte magától Neratin Cekát, és iszonyú vágással haránt szelte át a mellét. És azon nyomban Ciri után ugrott. A keresztülvágott és vérrel borított Neratin még meg tudta ragadni a lábát, s csak akkor engedte el, amikor tőrrel átütve a homokba szegeződött. De ez a pár másodpercnyi haladék elegendő volt.

A lány megsarkantyúzta a lovát, lerázta Silifantot és Munt. Skellen farkasmód lopózva bal felől rohant rá, meglendítette a karját. Kenna látta, amint valami röptében megvillan, látta, amint a lány megrendül és meginog a nyeregben, és az arcából szökőkútként fröccsen ki a vér. Annyira hátradőlt, hogy egy pillanatig végigfeküdt a kanca hátsóján. De nem esett le, kiegyenesedett, tartotta magát a kengyelben, a ló nyakához simult. A fekete kanca széttaszította a fegyvereseket, és egyenesen a kapu felé vágtatott. Mun, Silifant és a számszeríjas Chloe Stitz futott utána.

– Nem ugorja át! Megvan! – ordította Mun diadalittasan. – Hét láb egy lónak sem sikerülhet!

– Ne lőj, Chloe!

Chloe Stitz nem hallotta meg a nagy ordítozásban. Megállt. Arcához illesztette az íjat. Köztudomású volt, hogy Chloe soha nem hibázza el.

– Hulla vagy! – kiáltotta. – Hulla vagy!

Kenna látta, amint egy alacsony férfi, a nevét nem tudta, odarohant, felemelte az íjat, és közelről hátba lőtte Chloét. A nyíl keresztülment rajta, vérpatakot ontva. Chloe egyetlen jajszó nélkül esett össze.

A fekete kanca a kapuhoz vágtatott, kissé hátraszegte a fejét. Felágaskodott, szinte felszállt a kapura, elülső lábait tetszetősen behajlítva lendült át rajta, akár egy fekete selyemszalag. Összezárt hátsó lábának patái hozzá sem értek a felső gerendához.

– Az istenekre! – kiáltotta Dacre Silifant. – Az istenekre, micsoda ló! Megéri a súlyát aranyban!

– Azé a kanca, aki elkapja őt! – kiáltotta Skellen. – Lóra! Lóra, és utána!

A végre kinyílt kapun nagy port verve galoppoztak ki az üldözők. Mindük előtt az élen vágtatott Bonhart és Boreas Mun.

Kenna nagy erőfeszítéssel állt fel. És azonnal elesett, lehuppant a homokba. Fájdalmas zsibbadást érzett a lábában.

Kabernik Turent nem mozdult, vörös vértócsában hevert, keze-lába szétvetve szélesen. Andres Vierny megpróbálta fölemelni a még mindig eszméletlen Stigwardot.

A homokban a görcsbe rándult Chloe Stitz apró gyermeknek tűnt.

Ola Flarsheim és Bert Brigden Skellen elé taszigálta azt az alacsony férfit, aki megölte Chloét. A Kuvik lihegett. Szinte reszketett dühében. A mellén átvetett hevederből kivett egy újabb acélcsillagot, ugyanolyant, amilyennel egy perce megsebesítette a lány arcát.

– A pokol nyeljen el, Skellen – mondta az alacsony férfi. Kennának eszébe jutott a neve. Mekesser. Jediah Mekesser. Gemmerai. Rocayne-ben ismerkedett meg vele.

A Kuvik meggörnyedt, hirtelen lendült meg a keze. A hatágú csillag végigsüvöltött a levegőben, és mélyen Mekesser arcába fúródott, a szeme és az orra közé. A találattól még csak nem is kiáltott, mindössze heves és görcsös reszketés fogta el Harsheim és Brigden szorításában. Sokáig reszketett, és olyan kísértetiesen vicsorgott, hogy mindenki elfordult. Mindenki, a Kuvikon kívül.

– Tépd ki belőle az orionomat, Ola – mondta Stefan Skellen, amikor a holttest végül tehetetlenül lógott az őt szorító karokban. – És ássátok el ezt a dögöt a trágyába, együtt azzal a másik döggel, azzal a hermafroditával. Hogy nyoma se maradjon ennek a két rühös árulónak.

Hirtelen felsüvöltött a vihar, felhők gyülekeztek. Hirtelen besötétedett.

Kiáltoztak az őrök a citadella falain. A Scarra nővérek duettben horkoltak. Kohut hangosat pisált az üres küblibe.

Kenna az álláig felhúzta a pokrócot. Emlékezett.

Nem érték utol a lányt. Eltűnt. Egyszerűen eltűnt. Boreas Mun szokatlan módon úgy három mérföld megtétele után elveszítette a fekete kanca nyomát. Hirtelen, minden előzetes jel nélkül besötétedett, a szélvihar csaknem földig hajlította a fákat. Ömlött az eső, ráadásul az ég is dörgött, villámok cikáztak.

Bonhart nem adta fel. Visszamentek Unikornisba. Mind egymással ordítoztak, egymást okolták: Bonhart, a Kuvik, Rience meg az a negyedik rejtélyes, nem emberi, vartyogó hang. Aztán nyeregbe ültették az egész hanzát, azokon kívül, akik – mint én is – nem voltak abban az állapotban, hogy lóra ülhessenek. Fáklyás parasztokat tereltek össze, bekergették őket az erdőbe. Reggel felé jöttek vissza.

Üres kézzel tértek vissza. Ha nem számítjuk a szemükben megülő rettegést.

A szóbeszéd, jutott Kenna eszébe, csak néhány nap múlva indult meg. Eleinte mindannyian túlságosan féltek a Kuviktól és Bonharttól. Akik annyira dühösek voltak, hogy jobb volt nem a szemük elé kerülni. Egy óvatlan megjegyzés miatt még egy tiszt, Bert Brigden is kapott a fejére egyet a korbács nyelével.

De aztán arról is beszélni kezdtek, mi történt akkor, az üldözés alatt. A kápolnabeli kicsiny szalmaegyszarvúról, amely hirtelen sárkány nagyságúra nőtt, és úgy megrémítette a lovakat, hogy a rajtuk ülők leestek róluk, csak a csodának köszönhették, hogy nem törték ki a nyakukat. Az égbolton lócsontvázakon nyargaló tüzes szemű szellemek hadáról, melynek élén egy iszonyú csontvázkirály parancsolta meg kísértetszolgáinak, hogy ronggyá tépett köpenyükkel töröljék el a fekete kanca patkóinak nyomait. A lappantyúk hátborzongató kórusáról, egyre azt rikoltozták: „Vérrrlikőrrr, vérrrlikőrrr!” A kísérteties beann’shie, a halál hírnökének félelmetes üvöltéséről...

Szél, eső, felhők, fantasztikus formájú bokrok és fák, ráadásul a tágra nyílt szemű rémület, mondta Boreas Mun, aki elvégre ott volt. Ez mindent megmagyaráz. És a lappantyúk? A lappantyúk csak lappantyúk, tette hozzá, azok mindig zajonganak.

És a nyomok, a hirtelen eltűnő patkónyomok, mintha a ló felszállt volna az égbe?

A még a vízben a hal nyomát is felkutatni képes Boreas Mun nyomkereső arca megdermedt erre a kérdésre. A szélvihar, válaszolta, a szélvihar fújta be a nyomokat homokkal és avarral. Más magyarázat nincs.

Voltak, akik még el is hitték ezt, emlékezett vissza Kenna. Egyesek még azt is elhitték, hogy mindez természetes jelenség vagy képzelgés volt. Még ki is nevették.

De abbahagyták a nevetést. Dun Dâre után. Dun Dâre után már nem nevetett senki.

Amikor Vysogota meglátta Cirit, ösztönösen megtorpant, nagy levegőt vett.

Kémény kormával kevert libahájból készült, zsíros festék feketítette el a szeme alját és a szemhéját, hosszú vonalban a füléig meg a halántékáig.

Olyan volt, mint egy démon.

– A negyedik bokortól a magas fák felé tarts, az erdő szélén – ismételte meg az útmutatást. – Aztán a folyó mentén három elszáradt fáig, onnan a gyertyánerdőn keresztül nyílegyenesen nyugatnak. Ha látod már a fenyőket, haladj az erdő szélén, és számold az irtásokat. Elkanyarodsz a kilencediknél, és utána már ne kanyarodj el sehol. Utána jön Dun Dâre település, az északi szélén tanyák vannak. Pár kunyhó. Utána a keresztútnál van egy kocsma.

– Megjegyzem. Odatalálok, ne félj.

– Leginkább a folyó kanyarulataira ügyelj. Óvakodj azoktól a helyektől, ahol ritkább a nádas. A keserűfűvel benőtt helyektől. És ha mégis rád sötétedne még a fenyőerdő előtt, állj meg, és várj reggelig. Semmiképpen ne lovagolj éjszaka a mocsárban. Már majdnem újhold van, ráadásul felhős az ég...

– Tudom.

– Ami a Tóvidéket illeti... Északnak tarts, a dombokon át. Kerüld a főútvonalakat, a főútvonalak teli vannak katonákkal. Ha eléred a folyót, azt a nagy folyót, amelynek a neve Sylte, akkor már túl vagy az út felén.

– Tudom. Nálam van a térkép, amelyet rajzoltál.

– Ó igen. Igaz.

Ciri újra ellenőrizte a hámot és a málhát. Gépiesen. Nem tudta, mit mondjon. Halogatta, amit végül ki kellett mondania.

– Kellemes volt téged vendégül látni – előzte meg Vysogota. – Tényleg. Isten veled, vajáklány.

– Isten veled, remete. Köszönök mindent.

Már a nyeregben ült, már csettinteni készült Kelpie-nek, amikor az öreg odament, és megragadta a kezét.

– Ciri. Maradj. Várd ki a telet...

– Még a fagyok előtt elérem a tavat. Aztán meg, ha úgy lesz, ahogy mondtad, akkor már semminek nem lesz jelentősége. Teleportálással megyek vissza Thaneddre. Az aretuzai iskolába. Rita asszonyhoz... Vysogota... Milyen régen volt...

– A Fecske-torony legenda. Ne felejtsd el, csak legenda.

– Én is csak legenda vagyok – mondta a lány keserűen. – Születésem óta. Zireael, a Fecske, a Meglepetés-gyerek. A kiválasztott. A végzet gyermeke. Az Ősi Vér gyermeke. Indulok, Vysogota. Tarts ki egészségben.

– Tarts ki egészségben, Ciri.

A tanyák mögötti keresztútnál levő kocsma üres volt, az ifjabb Cyprian Fripp és három bajtársa megtiltotta a helybelieknek a belépést, és elűzték az átutazókat. Ők viszont naphosszat lakomáztak meg ittak a füstös, homályos szobában, amely olyan büdös volt, amilyen büdös télen szokott lenni egy kocsma, amikor se ajtót, se ablakot nem nyitnak – izzadságtól, macskától, egerektől, kapcáktól, fenyőtuskóktól, fingástól, zsírtól, hamutól és nedves, párolgó ruháktól bűzlött.

– Kutyaszar ez az egész – ismételte már alighanem századszor a gemmerai Yuz Jannowitz, és intett a szolgálólányok felé, hogy hozzanak pálinkát. – Hogy törje ki a nyavalya ezt a Kuvikot. Ilyen mocskos lyukban kell gubbasztanunk! Már akkor inkább az erdőket járnám az őrjáratokkal!

– Neked nyilván elment az eszed – válaszolta Dede Vargas. – Kint pokoli hideg van! Akkor már jobb szeretek melegben lenni. És lyányok mellett!

Lendületesen rácsapott az egyik leányzó fenekére. A leányzó sikkantott, nem túl meggyőzően, és láthatóan közömbösen. Igazság szerint igen buta volt. A kocsmai munkában csak azt tanulta meg, hogy ha rápaskolnak vagy belecsípnek, akkor sikkantani illik.

Cyprian Fripp és csapata már az érkezésük utáni második napon elkapták a két szolgálólányt. A kocsmáros félt tiltakozni, a leányzóknak pedig nem volt annyi eszük, hogy tiltakozásra gondoljanak. Az élet már megtanította őket arra, hogy ha egy lány tiltakozik, akkor megverik. Okosabb tehát megvárni, míg elunják.

– Ez a Falka, úgy, ahogy van – vette fel az unatkozó Rispat La Pointe az unalmas esti beszélgetések szokványos fonalát –, kinyúlt valahol az erdőben, én mondom. Láttam, ahogy akkor Skellen orionnal vágta pofán, ahogy szökőkútban fröcskölt belőle a vér! Azt, én mondom, nem úszhatta meg!

– A Kuvik elhibázta – mondta Yuz Jannowitz. – Alig sebezte meg az orionnal. Persze a pofáját jól szétcincálta, azt magam is láttam. De megakadályozta ez, hogy a lány átugrasson a kapu fölött? Leesett a lóról? Na ugye! Megmértem utána a kaput: hét láb és két hüvelyk, halál pontosan. És mi lett? Átugratta! De még hogy! A nyereg és a seggecskéje között egy késpenge sem fért volna be.

– Úgy ömlött belőle a vér, mint a vödörből – tiltakozott Rispat La Pointe. – Lovagolt-lovagolt, én mondom, aztán leesett, és kinyúlt egy kidőlt fánál, farkasok meg madarak falták fel a hulláját, menyétek a maradékot, a hangyák meg lepucolták a nyomát is. Vége, deireadh! Akkor meg mi itt, én mondom, potyára ülünk és isszuk el a pénzünket. Méghozzá a sajátunkat, mert zsoldot valahogy nem látni!

– Az nem lehet, hogy a hullának se nyoma, se valami jele ne maradt volna – mondta meggyőződéssel Dede Vargas. – Mindig marad valami, egy koponya, egy medencecsont, valami vastagabb csont. Rience, az a varázsló a végén csak megtalálja Falka maradványait. Akkor majd vége az ügynek.

– És akkor lehet, hogy úgy meghajtanak minket, hogy nagy kedvünk lesz visszaemlékezni erre a tétlenségre és erre a mocskos ólra. – Az ifjabb Cyprian Fripp unott tekintetet vetett a kocsma falára, ahol már ismert minden szöget és minden foltot. – És erre a borzalmas lőrére. És arra a kettőre ott, akik bűzlenek a hagymától, és amikor keféled őket, fekszenek, mint a borjak, a plafont bámulják, és a fogukat piszkálják.

– Minden jobb, mint ez az unalom – jelentette ki Yuz Jannowitz. – Üvölthetnékem van! Csináljunk valamit, bassza meg! Akármit! Gyújtsuk fel a falut, vagy ilyesmi?

Megcsikordult az ajtó. Annyira nem mindennapi hang volt ez, hogy mind a négyen felugrottak.

– Kifelé! – rikoltotta Dede Vargas. – Takarodj, vénség! Büdös koldus! Kifelé, az udvarra!

– Hagyjad – legyintett az unatkozó Fripp. – Látod, a dudáját hurcolja. Ez csak egy vén koldus, biztosan obsitos, aki a fogadókban zenével meg énekléssel keres valamit. Kint esik meg hideg van. Hadd üldögéljen itt...

– Minél messzebb tőlünk. – Yuz Jannowitz megmutatta az öregnek, hová kell ülnie. – Mert ránk másznak a tetvek. Innen látom, micsoda példányok mászkálnak rajta. Még azt hihetné valaki, nem tetvek ezek, hanem teknősök.

– Adj neki – legyintett úriasan az ifjabb Fripp – valami levest, gazda! Nekünk meg kisüstit!

Az öreg levette hatalmas prémsapkáját, és méltósággal terítette szét maga köré a bűzt.

– Köszönet néktek, nagyságos uraim – szónokolta. – Hisz ma ünnep van, Saovine előestéje. Ünnepkor senkit sem illő dolog elűzni, hogy esőben ázzék és fagyoskodjék. Ünnepkor megkínálni illő...

– Igaz – koppantott a homlokára Rispat La Pointe. – Hisz ma van Saovine előestéje! Október vége!

– A bűvös éjszaka. – Az öreg a felszolgált vizes levest szürcsölte. – Szellemek és rémségek éjszakája!

– Ohó! – szólalt meg Yuz Jannowitz. – Vigyázzatok, az öreg mindjárt valami öreges mesével tisztel meg minket!

– Tiszteljen csak meg – ásított Dede Vargas. – Minden jobb ennél az unalomnál!

– Saovine – ismételte meg keserűen az ifjabb Cyprian Fripp. – Már öt hete eljöttünk Unikornisból. És már két hete ülünk itt. Két rohadt hete! Saovine, na!

– Furcsaságok éjszakája. – Az öreg lenyalta a kanalat, kivett az ujjával valamit a tál aljáról, és bekapta. – Rémségek és varázslatok éjszakája!

– Ugye mondtam? – vicsorított Yuz Jannowitz. – Vénséges pletyka lesz!

Az öreg kiegyenesedett, vakaródzott, csuklott egyet.

– Saovine előestéje – kezdett hozzá lelkesen – az utolsó éjszaka a novemberi újhold megjövetele előtt, ez a tündéknél az óév utolsó éjszakája. Mikor felkel az új nap, az a tündéknél már az újév. Ekkor a tündéknél az a szokás, hogy Saovine éjjelén a házban és körüle minden tüzet egyetlen szurkos hasábbal kell meggyújtani, a hasáb maradványait pedig jól el kell tenni, egészen májusig, és ugyanezzel kell felszítani Belleteyn tüzét, és akkor, ahogy mondani szokás, szerencse és jólét köszönt be. Ám nemcsak a tündék járnak el így, hanem mi is néhányan. Hogy védekezzünk a rossz szellemekkel szemben...

– Szellemekkel! – röhögött Yuz. – Figyeljétek már, mit fecseg ez a vén fasz!

– Saovine éjszakája van! – tudatta az öreg elfogódottan. – Ezen az éjszakán a szellemek a földön járnak! A holtak szellemei bekopognak az ablakon, engedjetek be, jajgatnak, engedjetek be. Ilyenkor mézet kell nekik adni meg kását, és mindezt pálinkával kell leöblíteni...

– Akkor már jobb szeretem a saját torkomat leöblíteni pálinkával – vihogott Rispat La Pointe. – A te szellemeid pedig, öregem, ide becsókolhatnak.

– Ó, a nemjóját, ne űzzetek tréfát a szellemekből, még meghallják, és bosszúállók ám! Ma Saovine előestéje van, rémségek és varázslatok éjszakája! Hegyezzétek a fületeket, halljátok, hogy körös-körül valami zörög és kopog? A halottak jönnek meg a túlvilágról, be akarnak lopózni a házakba, hogy megmelegedjenek a tűznél, és egy jót egyenek. Amott, a sivár tarlókon és gallytalan erdőkben szélvihar és fagy tombol, fáznak a szegény szellemek, ilyenkor otthonra vágynak, tűzfényre és melegre. Ilyenkor nem szabad megfeledkezni róla, hogy egy tálacskában ennivalót tegyünk ki a küszöbre vagy a pajtába, mert ha a lidércek nem találnak semmit, éjfélkor maguk mennek be a házba, hogy keressenek...

– Aj, segíts meg! – suttogta hangosan az egyik szolgálólány, és rögtön fel is sikkantott, mert Fripp a fenekébe csípett.

– Nem rossz a mese! – mondta. – De a jótól még messze van! Tölts az öregnek, gazda, egy korsó forralt sört, talán jókat is mond! A jó mesét, fiúk, onnan ismeritek meg, hogy a leányzóknak, ha nagyon ráfigyelnek, be is kukkolhatsz, észre sem veszik!

A férfiak röhögtek, felsikkantgatott mind a két lány, akikkel kipróbálták, mennyire figyelnek oda. Az öreg nagyokat szürcsölve és böfögve meg-meghúzta a forralt sört.

– Be ne piálj itt nekem, el ne aludj! – szólt rá fenyegetően Dede Vargas. – Ingyen nem itatunk! Mesélj, énekelj, játssz a dudán! Mulassunk!

Az öreg kinyitotta a száját, melyben az egyetlen fog úgy fehérlett, mint sötét pusztában a mérföldkő.

– De hát, a nemjóját, ez Saovine! Miféle muzsika, miféle zenélés? Nem szabad! Saovine muzsikája az ablakon túl a szélvihar! Farkasemberek és vérszipolyok üvöltenek, szépasszonyok siránkoznak és jajgatnak, a ghúlok csikorgatják a fogukat! A beann’shie vonít és kiáltozik, és aki e kiáltását meghallja, annak tévedhetetlenül meg van írva hamaros veszte. Minden rossz szellem elhagyja rejtekhelyét, boszorkányok röpködnek a tél előtti utolsó gyűlésükre! Saovine a rémségek, furcsaságok és látomások éjszakája! Az erdőre kimenni nem szabad, megharap az erdő őre! A temetőn keresztülmenni nem szabad, mert a megboldogult elkap! Egyáltalán jobb nem kimenni a házból, és a bizonyosság kedvéért a küszöbbe új vaskést kell beleütni, efölött a gonosz nem merészkedik átlépni. A fehérnépnek figyelmesen kell a gyerekeket őrizni, ugyanis Saovine éjszakáján egy tündér vagy egy sirató ellophatja őket, a helyükbe tehet egy utálatos torzszülöttet. És amelyik némber teherben van, jobb, ha nem megy ki az udvarra, mert egy hazajáró lélek a méhében elbűvölheti a magzatot! Gyerek helyett vasfogú striga születhet...

– Aj, segíts meg!

– Vasfogú. Előbb a mellét harapja meg az anyjának. Aztán a kezét harapja meg. Az arcát harapja meg... Uh, de megéheztem...

– Nesze, csont, van még rajta hús. Többet enni öregnek nem egészséges, eldugulhatnak, és feldobhatják a talpukat, hahaha! Á, legyen, hozz még neki sört, te lány. Na, öreg, beszélj még nekünk a szellemekről!

– A Saovine, a nemjóját, a kísérteteknek az utolsó éjszakájuk a csintalankodásra. Később a fagy már elveszi az erejüket, lemennek hát a Mélységbe, a föld alá, ahonnan egész télen ki se dugják már az orrukat. Ezért Saovine-tól egész februárig, Imbaelk ünnepéig van legjobb ideje a kísérteties helyeken a kincskeresésnek. Ha meleg időben, mondjuk például egy viktahalmon áskál valaki, akkor biztosan, mint a kétszerkettő, felébred a vikta, felmérgesedve kiugrik, és megeszi az áskálót. De Saovine-tól Imbaelkig áskálj és turkálj, amennyit csak bírsz: a vikta mélyen alszik, mint egy öreg bunda.

– Ni, hogy kiókumlálta a vén csont!

– De mikó én csak az igazat, a nemjóját. Igen, igen. Varázslatos a Saovine éjszakája, szörnyű, de egyben a legjobb mindenféle jóslásokhoz és látomásokhoz. Ilyen éjszakán érdemes jövendőt mondani, kockából jósolni, meg tenyérből, meg fehér kakasból, hagymából, sajtból, nyúlbelekből, elrothadt denevérből...

– Fuj!

– Saovine éjszakája, a rémségek és a kísértetek éjszakája... Jobb megülni otthon. Az egész családdal... A tűz mellett...

– Az egész családdal – ismételte meg Cyprian Fripp, és hirtelen rávicsorította a fogait a cimboráira. – Az egész családdal, kapiskáljátok? Azzal, aki egy hete bujkál előlünk nagy ravaszul a bozótban!

– A kovács lánya! – kapcsolt egy pillanat alatt Yuz Jannowitz. – Az aranyhajú szépség! Neked aztán van agyad, Fripp. Ma akár meg is dughatjuk a házában! Nem, fiúk? Átugrunk a kovácstanyára?

– Uhhh, akár most rögtön! – Dede Vargas nagyot nyújtózott. – Szinte látom, én mondom, a kovács lányát, ahogy átmegy a falun, azokat az ugráló cicijeit, azt, azt az illegetős kis fenekét... Már akkor el kellett volna kapni, nem pedig várni vele, de hát Dacre Silifant, az ostoba túlbuzgó... No de Silifant most nincs itt, a kovács lánya viszont odahaza! Vár!

– Ebben a faluban már miszlikbe vágtuk fokossal a bírót – fintorgott Rispat. – Felkoncoltunk egy parasztot, amikor a segítségére kelt. Kell nekünk több hulla? A kovács meg a fia akkora legények, mint a tölgyfa. Ijesztgetéssel nem bírunk velük. Meg kell majd őket...

– Sebesíteni – fejezte be nyugodtan Fripp. – Csak egy kicsit megsebesíteni, semmi többet. Hajtsátok föl a sörötöket, cihelődünk, és megyünk a faluba. Megrendezzük a saját Saovine-unkat! Szőrével kifelé fordítjuk a bundánkat, rikoltozni fogunk meg hujhujozni, a parasztok meg azt gondolják, ezek ördögök vagy vikták!

– Idehozzuk a kovács lányát, a szállásunkra, vagy a magunk módján, gemmerai módon, a kis család szeme láttára szórakozunk?

– Az egyik nem zárja ki a másikat. – Az Ifjabb Fripp az ablakhártyán keresztül kinézett az éjszakába. – Jó kis szélvihar lett, a kutyamindenit! Még a jegenyéket is meghajlítja!

– Ohohó – szólalt meg a korsója fölé hajolva az öreg. – Ez nem szél, a nemjóját, nem vihar! A boszorkák nyargalnak söprűn lovagolva, némelyikük mozsáron meg más edényeken, azok is söprűvel takarítják el a nyomaikat. Nem tudni, mikor állnak az ilyesmik az erdőben az ember útjába, vagy mikor jönnek háturrú, nem tudni, mikor támadnak meg! És ilyen nagyok a fogaik, ni!

– Gyerekeket ijesztgess boszorkákkal, öreg!

– Ne szólaljatok meg, urak, rossz órában. Mert aszondom nektek, hogy a legveszélyesebb boszorkányok, a boszorkányok rendjének grófnői meg hercegnői, ohohó, azok nem söprűn, nem is piszkavason, nem is mozsáron lovagolnak, nem ám! Azok a fekete macskáikon nyargalnak!

– He, he, he, he!

– Igaz ez! Saovine előestéjén ugyanis, az évnek ezen az egyetlen éjszakáján a boszorkányok macskái szurokfekete kancákká változnak. És jaj annak, aki e gyászfekete éjszakán meghallja a patkócsattogást, és meglátja a fekete kancán a boszorkányt. Aki ilyen boszorkánnyal találkozik, el nem kerüli a halált. Úgy megpörgeti a boszorkány, mint forgószél a száraz leveleket, elragadja a túlvilágba!

– Ha visszajöttünk, befejezed! De jó mesét fundálj ki, átkozott öreg, a dudát is reparáld meg! Ha visszajöttünk, mulatság lesz itt! Táncolni fogunk, meg a kovácskisasszonyt szorongatni... Mi van, Rispat?

Rispat La Pointe, aki kiment a tornácra, hogy könnyítsen a hólyagján, rohanva jött vissza, arca hófehér volt. Hevesen gesztikulált, az ajtóra mutogatott. Egy szót sem bírt kinyögni. Nem is kellett. Az udvarról hangos nyerítés hallatszott.

– A fekete kanca – mondta Fripp, arca szinte odatapadt az ablakhártyához. – Ez ugyanaz a fekete kanca. Ez ő.

– A boszorka?

– Falka, te féleszű.

– A szelleme! – Rispat erősen lihegve szedte a levegőt. – Kísértet! Nem élhette túl! Meghalt, és most kísérteni jön vissza! Saovine éjjelén...

– Eljő a gyászfekete éj – motyogta az öreg, az üres korsót a hasához szorította. – És aki összetalálkozik vele, el nem kerüli a halált...

– Fegyvert fogni, fegyvert – szólalt meg lázas izgatottsággal Fripp. – Hamar! Mind a kétfelől őrséget az ajtóhoz! Nem értitek? Felvirradt a szerencsénk! Falka nem tud rólunk, azért jött ide, hogy megmelegedjék, a fagy meg az éhség kikergette a rejtekhelyéről! Egyenesen a kezünk közé! A Kuvik és Rience arannyal halmoz el minket! Fogjatok fegyvert...

Megcsikordult az ajtó.

Az öreg az asztal fölé görnyedt, szemét behunyta. Rosszul látott. Öreg volt a szeme, zöldhályog és krónikus kötőhártya-gyulladás is rontotta. Ráadásul a kocsmában füst volt és sötét. Az öreg tehát alig látta azt a pézsmapocokbőr zekét, csuklyát és az arcát elfedő sálat viselő karcsú alakot, aki a pitvarból a szobába lépett. A hallása viszont jó volt az öregnek. Meghallotta az egyik szolgálólány halk kiáltását, a másik facipőjének koppanását, a kocsmáros félhangos káromkodását. Hallotta, ahogy a hüvelyekben megcsikordulnak a kardok. És Cyprian Fripp halk, csípős hangját:

– Megvagy, Falka! Nem gondoltad, hogy itt leszünk, mi?

– De igen – hallotta az öreg. És megremegett e hang hallatára.

Látta a karcsú alak mozdulatát. És hallotta a rettenet sóhajtását.

Az egyik leányzó elfojtott kiáltását. Nem láthatta, ahogy a Falkának szólított lány levette a csuklyáját és a sálját. Nem láthatta az iszonyúan eltorzított arcot. És a koromból és zsírból készült festékkel démonira festett szemeket.

– Nem vagyok Falka – mondta a lány. Az öreg megint egy elmosódott, gyors mozdulatot látott, látta, hogy valami fényesen fellángol a mécsesek világánál.

– Ciri vagyok Kaer Morhenból. Vaják vagyok. Ölni jöttem.

Az öregnek, aki életében jó néhány kocsmai verekedést látott már, kidolgozott módszere volt a sérülések elkerülésére: bebújt az asztal alá, összegörnyedt, és erősen belekapaszkodott az asztal lábába. Ebből a pozícióból nyilvánvalóan nem láthatott semmit. Egyáltalán nem is akart. Görcsösen szorongatta az asztalt, az asztal pedig ide-oda csúszkált a szobában a többi bútorral együtt, dobogás, csapkodás, csikorgás, súlyos csizmás lábak dübörgése, káromkodások, kiáltások, nyögések és acélpengés közepette.

A szolgálólány fülhasogatóan ordított, szünet nélkül.

Valaki ráesett az asztalra, arrébb taszította a beléje kapaszkodó öreggel együtt, majd melléje zuhant a padlóra. Az öreg felrikoltott, érezte, hogy forró vér fröccsen rá. Dede Vargas, az, aki azonnal ki akarta őt dobni – felismerte az öreg a zeke rézgombjairól – rettenetesen vinnyogott, dobálta magát, patakzott belőle a vér, csapkodott a kezével maga körül. Egy akaratlan ütése pont a szemén találta az öreget. Az öreg most már egyáltalán semmit sem látott. Az ordibáló szolgálólány fulladozni kezdett, elhallgatott, nagy levegőt vett, és újból ordítani kezdett, valamivel magasabb hangon.

Valaki nagy zajjal rogyott össze, a frissen felmosott padló fenyődeszkáit megint vér áztatta. Az öreg nem ismerte fel, hogy aki épp ott haldoklott, az Rispat La Pointe volt, akit Ciri vágása a nyakán ért. Nem látta, amint Ciri egy piruettel kitért Fripp és Jannowitz orra előtt, amint árnyékként, szürke füstcsomóként suhant át a két kardmarkolat között. Jannowitz gyors, puha, macskaszerű fordulattal utánahajolt. Gyakorlott vívó volt. Biztos támaszt keresett a jobb lábával, majd hosszú, nyújtott prímvágással célozta meg a lány arcát, egyenesen a visszataszító sebet. Találnia kellett.

Nem talált.

Nem maradt ideje a védekezésre. Kitörésből érte a kétkezes vágás, közelről, a mellén és a hasán. És a lány azonnal elugrott, pörögve tért ki Fripp csapása elől, a meggörnyedt Jannowitz nyakát hasította fel. Jannowitz homlokával a padnak vágódott. Fripp átugrotta a padot és a hullát, erőteljesen csapott oda. Ciri rézsút parírozott, egy félpiruettnyit pördült, és kurtán vágott bele a derekába a csípője fölött. Fripp elbotlott, az asztalra zuhant, egyensúlyából kibillenve karját ösztönösen maga elé tartotta. Amikor rátámaszkodott az asztal lapjára, Ciri egy gyors vágással lenyeste a kezét.

Fripp fölemelte vértől fröcsögő csonkját, figyelmesen megszemlélte, majd ránézett az asztalon fekvő kezére. És hirtelen elzuhant – súlyos lendülettel esett a fenekére, mintha egy szappanon csúszott volna el. Ültében felsikoltott, aztán vonítani kezdett vad, vékony, elnyújtott farkasüvöltéssel.

Az asztal alatt görnyedő csupa vér öreg hallotta egy pillanatig ezt a kísérteties duettet – a szolgálólány monoton ordítását és Fripp görcsös vonítását.

A leányzó hallgatott el elsőnek, az ordítást embertelen, fuldokló óbégatás váltotta fel. Fripp csak úgy elhalkult.

– Mama... – szólalt meg hirtelen teljesen érthetően és józanul. – Mamácska... Hogy van ez... Hogy van... Mi történt... velem? Mi... van?

– Meg fogsz halni – mondta az eltorzított lány.

Az öregnek a maradék haja is az égnek állt. Hogy ne vacogjon a foga annyira, kabátujját a szájába tömte.

Az ifjabb Cyprian Fripp olyan hangot hallatott, mintha valamit nagy nehezen lenyelt volna. Több hangot már nem adott ki magából. Semmilyent.

Teljes csönd lett.

– Mit tettél... – nyögött bele a csöndbe a kocsmáros. – Mit tettél, te lány...

– Vaják vagyok. Szörnyeket ölök.

– Felakasztanak minket... A falut meg a kocsmát felgyújtják!

– Szörnyeket ölök – ismételte meg, és a hangjában egyszer csak mintha valami csodálkozásféle jelent volna meg. Valami habozásféle. Bizonytalanság.

A kocsmáros nyögdécselt, sápítozott. És zokogott.

Az öreg lassan kimászott az asztal alól, elhúzódott Dede Vargas hullájától, iszonyúan szétszabdalt arcától.

– Fekete kancán lovagolsz... – motyogta. – Gyászfekete éjszakán... Eltörlöd magad után a nyomaidat...

A lány megfordult, ránézett. Már el tudta takarni az arcát a sáljával, a sál fölött pedig egy kísértet feketével körülmázolt szemével pillantott körbe.

– Aki veled találkozik – dadogta az öreg –, az már el nem kerüli a halált... Mert te magad vagy a halál.

A lány ránézett. Hosszan. És meglehetős közömbösen.

– Igazad van – mondta végül.

Valahol a mocsárban, messze, de az előbbinél jóval közelebb, másodszor is felhangzott a beann’shie siralmas üvöltése.

Vysogota a padlón feküdt, oda esett, amikor az ágyból felkelt. Rémülten állapította meg, hogy nem tud felállni. Dörömbölt a szíve, a torkában dobogott, fulladozott.

Már tudta, kinek a halálát jövendöli a tündelátomás éjjeli kiáltása. Szép volt az élet, gondolta. Mindennek ellenére.

– Istenek... – suttogta. – Nem hiszek bennetek... De ha mégis léteztek...

Iszonyú fájdalom robbant a mellében, a csontja mögött. Valahol a mocsárban, messze, de az előbbinél jóval közelebb, a beann’shie harmadszor is vadul felvonított.

– Ha léteztek, vegyétek a vajáklányt az útján gondjaitokba!

– Azért olyan nagy a szemem, hogy jól lássalak! – mordult fel a vasfarkas. – Azért nagyok a mancsaim, hogy megfogjalak és átkaroljalak! Mindenem nagy, mindenem, erről mindjárt csalhatatlanul meggyőződhetsz. Miért nézel rám olyan furcsán, kislány? Miért nem válaszolsz?

A vajáklány elmosolyodott.

– Meglepetésem van számodra.

Flourens Delannoy,

A meglepetés,
a Mondák és mesék című kötetből

Tizenegyedik fejezet

A növendékek mozdulatlanul, húrként megfeszülve, némán, egy kicsit sápadtan sorakoztak fel a főpapnő előtt. Útra készen álltak, a legapróbb részletekig fel voltak készülve. Utazásra való szürke férfiruha, meleg, de a mozgást nem zavaró bundácska, kényelmes tündecsizma. A hajukat úgy vágták le, hogy könnyen lehessen rendben és tisztán tartani táborozáskor és menet közben, hogy ne akadályozza őket a munkában. Kicsiny csomagokat pakoltak össze, csak az útra való élelem és a szükséges felszerelés volt bennük. A többit a hadseregtől kellett megkapniuk. A hadseregtől, amelybe beléptek.

Mind a két lány arca nyugodt volt. Látszólag. Triss Merigold látta, hogy mindkettejüknek enyhén reszket a keze és az ajka.

A szél a szentélypark fáinak kopár ágait rángatta, korhadt leveleket kergetett az udvar kőlapjain. Sötéten kéklett az ég. Hóvihar lógott a levegőben. Érezni lehetett.

Nenneke törte meg a hallgatást.

– Megvan már a beosztásotok?

– Nekem nincs meg – dadogta Eurneid. – Egyelőre hibernán leszek a Vizima melletti táborban. A toborzóbiztos azt mondta, tavasszal jönnek oda északról zsoldos egységek. Valamelyik egységnél kell majd felcsernek lennem.

– Nekem viszont – mosolyodott el sápadtan a Második Iola – már megvan a beosztásom. A tábori sebészethez, Milo Vanderbeck úrhoz.

– Csak szégyent ne hozzatok rám! – Nenneke fenyegető pillantást vetett a két növendékre. – Ne hozzatok szégyenbe engem, a szentélyt és a Nagy Melitele nevét.

– Biztosan nem hozunk, anyánk.

– És vigyázzatok magatokra.

– Igen, anyánk.

– A sebesültek között leestek majd a lábatokról, alvás nélkül. Félni fogtok, kételkedni fogtok a fájdalom és a halál láttán. És akkor könnyen jön a kábítószer vagy az élénkítő. Ezzel csak óvatosan.

– Tudjuk, anyánk.

– A háború, a rettegés, a gyilkolás és a vér – nézett a főpapnő szúrós szemmel rájuk – egyben az erkölcsöket is fellazítja, némelyeknek igen erős afrodiziákum. E pillanatban, taknyosok, nem tudjátok, nem is tudhatjátok, hogyan hat ez rátok. Erre is vigyázzatok. Ha pedig sor kerül valamire, szedjetek védőszereket. Ha mindennek ellenére valamelyiktek bajba kerülne, akkor tartsátok magatokat távol a titkos kuruzslóktól és a falusi anyókáktól! Keressetek egy szentélyt, vagy inkább egy varázslónőt.

– Tudjuk, anyánk.

– Ez minden. Most idejöhettek áldásért.

Sorban a fejükre helyezte a kezét, sorban átölelte és megcsókolta őket. Eurneid szipogott. A Második Iola egyszerűen elbőgte magát. Nenneke, bár neki is a szokásosnál fényesebben csillogott a szeme, kitört.

– Csak semmi jelenetek, semmi jelenetek – mondta tettetett haraggal és éllel. – Közönséges háborúba mentek. Onnan vissza szoktak jönni. Fogjátok a holmitokat, és a viszontlátásra.

– Viszontlátásra, anyánk.

Fürgén indultak el a szentély kapuja felé, hátra sem néztek. Szemével követte őket a főpapnő, Nenneke, a varázslónő, Triss Merigold és az írnok, Jarre.

Az utóbbi tolakodó torokköszörüléssel hívta fel magára a figyelmet.

– Miről van szó? – Nenneke odafordult hozzá.

– Nekik megengedted! – tört ki keserűen a fiú. – Nekik, a lányoknak megengedted, hogy bevonuljanak! És én? Nekem mért nem szabad? Továbbra is poros pergameneket kell lapozgatnom itt, falak mögött? Nem vagyok sem rokkant, sem gyáva! Gyalázat ez nekem, itt ülni a szentélyben, amikor még a lányok is...

– Ezek a lányok – vágott közbe a főpapnő – egész fiatal életükben gyógyítást és ápolást tanultak, betegek és sebesültek gondozását. Nem hazafiságból vagy kalandvágyból mennek a háborúba, hanem azért, mert ott rengeteg sebesült és beteg lesz. Tömérdek munka, éjjel-nappal! Eurneid és Iola, Myrrha, Katje, Prune, Debora és a többi lány a szentély hozzájárulása ehhez a háborúhoz. A szentély a közösség részeként rója le tartozását a közösségnek. Szakértő specialistákkal vesz részt a hadseregben és a háborúban. Érted ezt, Jarre? Specialistákkal! Nem vágóhídra vitt hússal!

– Mindenki belép a hadseregbe! Csak a gyávák maradnak otthon!

– Butaságokat beszélsz, Jarre – mondta Triss éles hangon. – Semmit sem értettél meg.

– Háborúba akarok menni... – A fiú hangja elakadt. – Meg akarom menteni... Cirit...

– Tessék – mondta gúnyosan Nenneke. – A kóbor lovag szíve hölgye segítségére akar sietni. Fehér lovon...

A fiú elhallgatott a varázslónő tekintetére.

– Egyébként elég ebből, Jarre – nézett rá feddő szemmel. – Megmondtam, nem engedem meg! Menj vissza a könyvekhez! Tanulj. A te jövőd a tudomány. Gyere, Triss. Ne vesztegessük az időt.

Az oltár előtt kiterített vásznon egy csontfésű, egy olcsó gyűrű, egy elrongyolódott borítójú könyv, egy agyonmosott kék szalag hevert. Föléjük hajolva térdelt az Első Iola, a látnoki képességekkel rendelkező papnő.

– Ne siess, Iola – figyelmeztette a mellette álló Nenneke. – Lassan koncentrálj. Nem akarunk villámjóslatot, nem akarunk ezer megoldású rejtélyt. Képet akarunk. Világos képet. Ragadd meg ezeknek a tárgyaknak az auráját, Ciriéi voltak, Ciri megérintette őket. Ragadd meg az aurájukat. Lassan. Nem kell elsietni.

Kint szélvihar süvöltött, hóförgeteg gomolygott. A szentély tetejét és udvarát gyorsan belepte a hó.

November tizenkilencedik napja volt. Holdtölte.

– Kész vagyok, anyám – mondta dallamos hangján az Első Iola.

– Kezdd el.

– Egy pillanat! – Triss úgy ugrott fel a padról, mintha rugó lőtte volna ki, ledobta a válláról a csincsillaprémet. – Egy pillanat, Nenneke. Vele együtt akarok transzba jutni.

– Ez nem biztonságos.

– Tudom. De látni akarom. A saját szememmel. Adós vagyok neki ezzel. Cirinek... Én húgomként szeretem azt a lányt. Kaedwenben az életemet mentette meg, a sajátját kockáztatta ezzel...

A varázslónő hangja hirtelen elakadt.

– Teljesen úgy, mint Jarre – csóválta meg a fejét a főpapnő. – Segítségére sietni, vaktában, fejvesztve, nem tudni, hová és minek. De Jarre naiv fiúcska, te mintha érett és okos mágusnő lennél. Tudnod kell, hogyha transzba jutsz, nem segítesz Cirinek. Magadnak viszont árthatsz.

– Iolával együtt akarok transzba jutni – ismételte meg Triss, beharapta az ajkát. – Engedd meg, Nenneke. Egyébként mit kockáztatok? Epilepsziás rohamot? Még ha úgy lenne is, csak kihúzol belőle.

– Azt kockáztatod – mondta lassan Nenneke –, hogy olyasmit látsz, amit nem kellene látnod.

A hegy, gondolta rémülten Triss, a Sodden-hegy. Ahol meghaltam egyszer. Ahol eltemettek, és felvésték a nevemet a sír obeliszkjére. A hegy és a sír, amely egyszer majd visszakövetel magának.

Tudom. Ezt már egyszer megjósolták nekem.

– Már meghoztam a döntést – mondta fagyosan és emelkedetten, felállt, és két kézzel a hátára vetette gyönyörű haját. – Kezdjük.

Nenneke letérdelt, összefont kezére hajtotta a homlokát.

– Kezdjük – mondta halkan. – Készülj fel, Iola. Térdelj mellém, Triss. Fogd meg Iola kezét.

Kint éjszaka volt. Süvöltött a szél, kavargott a hó.

Délen, jóval az Amell-hegységen túl, Metinnában, a Száztónak nevezett országban, egy Ellander városától és a Melitele-szentélytől varjúröptében ötszáz mérföldnyire levő helyen rémálmából felriadt hirtelen egy halász, Gosta. A felébredt Gosta sehogy sem tudott visszaemlékezni az álom tartalmára, de furcsa nyugtalanságától sokáig nem tudott elaludni.

Minden halász, aki ért a szakmájához, tudja, ha sügérre halászik, azt csak az első jég beálltakor teheti.

Az idei tél, noha váratlanul korán köszöntött be, becsapós, szeszélyes volt, mint egy csinos, kapós leányzó. Az első fagy és havazás csalárd módon támadott, mint lesből a rabló, november elején, rögtön Saovine után, akkor, amikor még senki sem várt havat és fagyot, munka pedig jócskán akadt. Már november közepe táján vékonyka jég üvegezte be a tavat, már-már olyannak tűnt, mint ami elbírja egy ember súlyát, amikor a tél szeszélye hirtelen engedett – visszatért az ősz, ömlött az eső, és a meleg déli szél az alámosott táblát megtörte, eltaszította a parttól, és felolvasztotta. Mi az ördög, furcsállták a parasztok. Tél van vagy sem?

Három nap sem telt belé, a tél visszatért. Ezúttal hó nélkül, förgeteg nélkül, viszont a fagy olyan erősen szorongatott, mint a kovács fogója. Csak úgy recsegett. A víztől csöpögő ereszcsatornák egyetlen éjszaka alatt éles jégcsapfogakat növesztettek, a meglepett kacsák pedig kis híján belefagytak a kacsaúsztatókba.

A Mil Trachta tavai egy sóhajtással befagytak.

Gosta várt még egy napot, a biztonság kedvéért, aztán levonszolta a padlásról azt a háton cipeléshez szíjakkal ellátott ládát, amelyikben a halászfelszerelését tartotta. Rendesen kitömte szalmával a csizmáját, subát vett fel, fogta a vésőt, a zsákot, és a tóra sietett.

Köztudott, sügérre legjobb az első jég beálltakor.

Szilárd volt a jég. Egy kissé behajlott az ember alatt, egy kissé recsegett, de kitartott. Gosta kiment a sekély és a mély víz határáig, léket vágott a vésővel, ráült a ládára, lecsavarta a kurta vörösfenyő vesszőhöz erősített lószőr zsinórt, ráerősített egy horoggal ellátott ónhalacskát, beleengedte a vízbe. Az első félkönyöknyi sügér még azelőtt kapta el a csalit, mielőtt az lesüllyedt volna, és megfeszítette volna a zsinórt.

Egy óra sem telt el, és a lék körül több mint félszáz vérpiros uszonyú, csíkos zöld hal hevert. Gostának több lett a sügérje, mint amennyire szüksége volt, de a halász eufóriája nem engedte, hogy abbahagyja a horgászatot. Végül is bármikor szétoszthatja a halakat a szomszédai között.

Elnyújtott prüszkölést hallott.

Felemelte a fejét a lék mellől. A tóparton gyönyörű fekete ló állt, pára tört elő az orrlyukaiból. A pézsmaprémes lovas sállal takarta el az arcát.

Gosta nagyot nyelt. Menekülni már késő volt. Szíve mélyén azonban arra számított, hogy a lovas nem merészkedik ki a lóval a vékony jégre.

Továbbra is gépiesen mozgatta meg a horgot, újabb sügér rántotta meg a zsinórt. A halász kihúzta, leszedte, a jégre dobta. A szeme sarkából látta, hogy a lovas leugrik a nyeregből, a kantárt egy kopár cserjére dobja, és elindul feléje, óvatosan topogva a csúszós jégtáblán. A sügér a jégen hánykolódott, kimeresztette tüskés uszonyát, kopoltyúja fel-le járt. Gosta felállt, lehajolt a vésőért, amely szükség esetén fegyvernek is beillett volna.

– Ne félj.

Egy lány volt. Most, hogy levette az arcáról a sálat, meglátta az iszonyú sebhely torzította arcát. A hátán kard volt, látta a válla mögül kiálló, szépen kidolgozott markolatot.

– Semmi rosszat nem teszek veled – mondta halkan. – Csak az utat kérdem.

Na persze, gondolta Gosta. Máris. Most, télen. Fagyban. Ki vándorol vagy utazik? Csak egy rabló. Vagy egy számkivetett.

– Ez a vidék Mil Trachta?

– Úgy a... – bökte ki, a lékre, a fekete vízbe nézve. – Mil Trachta. De mi úgy mondjuk: a Száztó.

– És a Tarn Mira-tó? Ismersz ilyet?

– Mindenki ismeri – nézett rémülten a lányra. – Bár mi itt Feneketlennek híjuk. Elátkozott tó. Kegyetlenül mély... Vízitündérek élnek ottan, megfullasztják az embereket. És kísértetek laknak a régi, elátkozott romok között.

Látta, amint felvillan a lány zöld szeme.

– Vannak ott romok? Egy torony talán?

– Miféle torony? – A férfi nem tudta visszatartani a nevetést. – Kő kövön, kővel borítva, zölddel benőve. Törmelékhalom...

A sügér abbahagyta az ugrálást, kopoltyúját mozgatva hevert színes csíkos testvérei között. A lány elgondolkodva nézte.

– Van valami elbűvölő – mondta – a jégen a halálban.

– He?

– Milyen messze van az a tó a romokkal? Merre kell menni?

Megmondta. Megmutatta. Még ki is rajzolta a jégen a véső hegyes végével. Bólintott a lány, hogy megjegyezte. A kanca a tóparton a göröngyöket kapálta, prüszkölt, pára dőlt az orrlyukaiból.

Nézte, ahogy távolodik a tó nyugati partján, ahogy nyargal a szakadék szélén, a kopár égerfák és nyírfák között, a mesésen szép erdőben, melyet a fagy fehér zúzmaramázzal ékesített fel. A fekete kanca leírhatatlan bájjal futott, sebesen, de könnyedén, alig volt hallható, ahogy a patái a fagyos talajt érintették, alig vert le némi ezüstös porhavat a megtaszított ágakról. Mintha ebben a fagy mázába dermedt mesebeli erdőben nem közönséges, hanem mesebeli ló futott volna, egy lólátomás.

Lehet, hogy látomás volt?

Démon kísértetlovon, egy démon, aki nagy zöld szemű és eltorzított arcú lány alakját vette fel?

Ki utazgat télen, ha nem egy démon? Ki kérdi az elátkozott romokhoz vezető utat?

Amikor a lány eltűnt, Costa gyorsan összecsomagolta halászládáját. Az erdőn át ment haza. Kerülőt tett, de az esze és az ösztöne arra figyelmeztette, hogy ne az úton menjen, ne legyen szem előtt. Az esze azt súgta, hogy a lány minden látszat ellenére nem kísértet volt, hanem ember. A fekete kanca nem látomás volt, hanem ló. És akik magányosan lovagolnak át a pusztaságon, kivált télen, azokat gyakran követik üldözők.

Egy óra múlva galoppozott el az úton az üldöző csapat. Tizennégy ló.

Rience még egyszer megütögette az ezüst szelencét, káromkodott, dühösen csapott rá a nyeregkápára. De a xenofon hallgatott. Mintha megátkozták volna.

– Mágikus szar – kommentálta fagyosan Bonhart. – Elromlott, vásári bóvli.

– Vagy Vilgefortz demonstrálja azt, mit tart rólunk – tette hozzá Stefan Skellen.

Rience felnézett, haragos pillantással mérte végig mindkettejüket.

– A vásári bóvlinak köszönhetően – szögezte le keserűen – vagyunk nyomon, és már nem is veszítjük el. Vilgefortz úrnak köszönhetően tudjuk, merre tart a lány. Tudjuk, hová megyünk, és mit kell tennünk. Szerintem ez elég sok. A ti egy hónappal ezelőtti eredményeitekkel összehasonlítva.

– Ne fecsegj annyit. Hej, Boreas! Mit mondanak a nyomok?

Boreas Mun kiegyenesedett, köhintett.

– Egy órányival előttünk járt itt. Ha lehet, keményen igyekszik előre. De ez nehéz terep. Még azzal a rendkívüli kancával sem előz meg minket öt-hat mérföldnél jobban.

– Tehát mégis a tavak közé igyekszik – morogta Skellen. – Vilgefortznak igaza volt. És én nem hittem neki...

– Én sem – ismerte el Bonhart. – De csak tegnapig, amikor a parasztok megerősítették, hogy a Tarn Mira-tónál tényleg van valami mágikus építmény.

Prüszköltek a lovak, orrukból pára gomolygott. A Kuvik bal vállán keresztül rápillantott Joanna Selborne-ra. Néhány napja már nem tetszett neki a telepata arckifejezése. Ideges lettem, gondolta. Ez a hajsza mindannyiunkat kifárasztott, testileg-lelkileg. Ideje már a végére jutni. Legfőbb ideje.

Hideg borzongás futott végig a hátán. Eszébe jutott az, amit az előző éjszaka látott álmában.

– Jól van! – rázta meg magát. – Elég a meditálásból. Lóra!

Boreas Mun szinte kilógott a nyeregből, úgy vizslatta a nyomokat. Nem volt könnyű. A göröngyös, porhanyós talaj csonttá fagyott, a szél hamar szétfújta a havat, ami csak a barázdákban és hasadékokban maradt meg. Ezekben keresgélte Boreas a fekete kanca patájának lenyomatait. Alaposan oda kellett figyelnie, nehogy elveszítse a nyomot, kivált most, amikor az ezüstdobozkából eredő mágikus hang elhallgatott, nem adott többé tanácsot és útmutatást.

Embertelenül fáradt volt. És nyugtalan. Már csaknem három hete üldözték a lányt, Saovine óta, a Dun Dâre-i vérengzés óta. Majdnem három hét nyeregben, folyamatos hajszában. És sem a fekete kanca, sem a rajta ülő lány nem gyengült, nem lassította a tempót.

Boreas Mun a nyomokat vizslatta.

Nem tudta gondolatai közül elűzni azt az álmot, amelyet a legutóbbi éjszaka látott. Ebben az álomban elmerült, fulladozott. Fekete áradat csapott össze a feje fölött, ő pedig lesüllyedt a víz fenekére, torkába és tüdejébe jeges víz nyomult be. Átizzadva, nyirkosan, felhevülten ébredt fel – bár körös-körül meglehetős kutyahideg uralkodott.

Elég már, gondolta, kilógva a nyeregből, a nyomokat vizslatva. Legfőbb ideje már ennek véget vetni.

– Mester! Hall engem? Mester!?

A xenofon hallgatott, mintha meg lenne átkozva.

Rience hevesen mozgatta a karjait, belehuhogott dermedt tenyerébe. Tarkóját és hátát hideg csípte, keresztcsontja és ágyéka fájt, a ló minden élénkebb mozdulata előidézte a fájdalmat. Már káromkodni sem volt kedve.

Csaknem három hét nyeregben, szüntelen hajszában. Csontig ható hidegben, pár napja pedig csikorgó fagyban.

És Vilgefortz hallgat.

Mi is hallgatunk. És gyűlölködve nézzük egymást.

Rience összedörzsölte a két kezét, majd bedugta a kabátujjába.

Skellen, gondolta, amikor rám néz, olyan különös a tekintete. Lehet, hogy árulást forgatott a fejében? Valahogy túl gyorsan és túl könnyedén egyezett meg akkor Vilgefortzcal... És ez az osztag, ezek a gyilkosok, de hisz őhozzá hűek, az ő parancsait teljesítik. Ha elkapjuk a lányt, még kész őt, fittyet hányva a megállapodásra, megölni vagy elvinni a többi összeesküvőhöz, hogy életbe léptethessék a demokráciáról meg a polgárok kormányzásáról szóló őrült ötleteiket.

Vagy lehet, hogy Skellen már abbahagyta az összeesküvést? Ez a született konformista és konjunktúralovag esetleg már arra gondol, hogy átadja a lányt Emhyr császárnak?

Furcsán néz rám. A Kuvik. És az egész bandája... Az a Kenna Selborne...

És Bonhart? Bonhart kiszámíthatatlan szadista. Amikor Ciriről beszél, remeg a dühtől a hangja. A szeszélyétől függően az elfogott lányt kész halálra kínozni vagy elrabolni, hogy az arénákban harcoltathassa. Hogy megállapodott Vilgefortzcal? Semmibe fogja venni azt a megállapodást. Főleg most, amikor Vilgefortz...

Kivette a xenofont a ruhájából.

– Mester! Hall engem? Itt Rience...

A készülék hallgatott. Rience-nek már szitkozódni sem volt kedve.

Vilgefortz hallgat. Skellen és Rience szerződést kötött vele. És egy-két nap múlva, amikor utolérjük a lányt, kiderülhet, hogy nincs is szerződés. És akkor torkomon lehet a kés. Vagy gúzsba kötve mehetek Nilfgaardba a Kuvik lojalitásának bizonyítékaként és biztosítékaként...

Dögvész!

Vilgefortz hallgat. Nem ad tanácsot. Nem ad útmutatást. Nem oszlatja el a kétségeket az ő nyugodt, logikus, szívbe markoló hangján. Hallgat.

A xenofon elromlott. Lehet, hogy a hidegtől? Lehet...

Lehet, hogy Skellennek volt igaza? Lehet, hogy Vilgefortz valóban valami mással kezdett el foglalkozni, és nem törődik velünk és a sorsunkkal?

Ezer ördög, nem gondoltam volna, hogy ez lesz. Ha csak feltételeztem volna, nem törtem volna magam annyira ezért a feladatért... Elmentem volna, hogy én öljem meg a vajákot Schirrú helyett... A francba! Én itt fagyoskodom, Schirrú meg biztosan valami tüzecske mellett melegszik...

Ha arra gondolok, hogy én magam erősködtem, hogy nekem jusson Ciri, Schirrúnak meg a vaják. Magam kértem ezt...

Akkor, szeptember elején, amikor Yennefer a kezünkbe került.

A világ, amely egy pillanattal korábban még irreális, puha és sáros, ragadós feketeség volt, hirtelen szilárd felszínt és körvonalakat kapott. Kivilágosodott. Valóságos lett.

Yennefer kinyitotta a szemét, heves reszketés rázta. Köveken feküdt, holttestek és szurkos deszkák között, az Alküoné drakkar vitorláinak maradványaival elborítva. Lábakat látott maga mellett. Súlyos csizmába bújtatott lábakat. Az egyik csizma épp az imént rúgott belé, attól tért magához.

– Kelj fel, boszorkány!

Újabb rúgás, még a foggyökerei is belefájdultak. Föléje hajló arcot vett észre.

– Azt mondtam, kelj fel! Talpra! Megismersz?

Pislogott. Megismerte. Ez volt az az alak, akit egyszer megégetett, amikor teleportálással menekült őelőle. Rience.

– Elszámolunk – ígérte meg. – Mindenért elszámolunk, lotyó. Megtanítlak rá, mi a fájdalom. Ezekkel a kezeimmel és ezekkel az ujjaimmal tanítlak meg rá, mi a fájdalom.

Megfeszült, összeszorította, majd széttárta a tenyerét, készen állt rá, hogy átkot vessen. És azon nyomban kétrét görnyedt, fulladozott, krákogott és reszketett. Rience felröhögött.

– Nem megy, mi? – hallotta. – Egy csipetnyi erőd sincs! Varázslásban nem mérheted magad Vilgefortzhoz! Mindent kipréselt belőled, az utolsó csöppig, mint túróból a savót. Még arra sem vagy képes...

Nem fejezte be. Yennefer kihúzta tőrét a belső combjára erősített tokból, macskaugrással szökkent fel, és vaktában döfött. Nem talált, a penge csak súrolta a célt, a ruhát szakította fel. Rience elugrott, és felbukott.

Azonnal ütések és rúgások záporoztak rá. Felordított, amikor a súlyos csizma a kezére tiport, kinyomva a tőrt összezúzott ökléből. A másik csizma a hasába rúgott. A varázslónő hörögve görnyedt össze. Valaki felrántotta a földről, hátrafeszítette a kezét. Látta a feléje röppenő öklöt, a világ hirtelen fényeset villant, fájdalom robbant az arcába. A fájdalom lefelé hullámzott, a hasa és az ágyéka felé, híg kocsonyává változtatta a térdeit. Szorító karokban függött. Valaki hátulról megragadta a haját, felemelte a fejét. Még egyet kapott a szemgödrébe, megint minden vakító villanásban tűnt el és foszlott szét.

Nem ájult el. Érzett. Verték. Erősen, kegyetlenül verték, ahogy férfit szokás verni. Olyan ütésekkel, amelyek célja nemcsak a fájdalom okozása volt, hanem az is, hogy megtörje, hogy kiverjenek a megvertből minden energiát és ellenállási szándékot. Verték, miközben kezek acélos szorításában tántorgott.

El akart ájulni, de nem tudott. Érzett.

– Elég – hallotta hirtelen messziről, a fájdalom függönye mögül. – Megőrültél, Rience? Meg akarjátok ölni? Élve van rá szükségem.

– Megígértem neki, mester – vakkantott fel egy előtűnő árnyék, amely fokozatosan Rience alakját és arcát öltötte fel. – Megígértem, hogy visszafizetem neki... Ezzel a kezemmel...

– Nemigen érdekel, mit ígértél neki. Ismétlem, élve és érthető beszédre képesen van rá szükségem.

– Macskából és boszorkányból – nevetett fel, aki a hajánál fogva tartotta – nem olyan könnyű kiverni az életet.

– Ne bölcselkedj, Schirrú. Megmondtam, elég a verés. Emeljétek fel. Hogy vagy, Yennefer?

A varázslónő vöröset köpött, felemelte feldagadt arcát. Elsőre nem ismerte meg a férfit. Valami maszkféle volt rajta, amely teljesen eltakarta a feje bal oldalát. De hisz tudta, ki ez.

– Menj a pokolba, Vilgefortz – dadogta, óvatosan tapintva ki a nyelvével az elülső fogait és felsebzett ajkát.

– Hogy vélekedsz a varázslásomról? Tetszett, ahogy azzal a ladikkal együtt emeltelek fel a tengerről? Tetszett a repülés? Milyen varázslattal biztosítottad magadat, hogy túl tudtad élni a zuhanást?

– Menj a pokolba.

– Szakítsátok le a nyakáról azt a csillagot. És el vele a laboratóriumba. Ne vesztegessük az időt.

Vonszolták, rángatták, néha cipelték. Köves síkság, itt feküdt a szétrombolt Alküoné. És sok egyéb hajóroncs, tengeri szörnyek vázához hasonló, kiálló bordázattal. Crachnak igaza volt, gondolta. A Sedna-mélyedésben nyomtalanul eltűnt hajókat nem természeti katasztrófa érte. Az istenek... Pavetta és Duny...

A síkság fölött a messzeségben hegycsúcsok emelkedtek a felhős égbolt felé.

Aztán falak, kapuk, kerengők, padlók, lépcsők következtek. Minden olyan különös, természetellenesen nagy... Még mindig túl kevés részlet van ahhoz, hogy rájöhessen, hol van, hová került, hová hozta el a varázslat. Az arca fel volt dagadva, ez is nehezítette a megfigyelést. Az egyetlen információt nyújtó érzékszerve a szaglás volt – rögtön megérezte a formalint, az étert, a spirituszt. És a mágiát. A laboratórium szagát.

Egy acélkarszékbe ültették le brutálisan, csuklójára és bokájára fájdalmasan csattantak rá a hideg és szoros fogók. Mielőtt a satu acél állkapcsai rátapadtak volna a halántékára, hogy a fejét mozdítani se tudja, még körül tudott nézni a tágas, fényárban úszó teremben. Még egy karszéket látott, egy kőállványra erősített különös acélszerkezetet.

– Hát persze – hallotta a mögötte álló Vilgefortz hangját. – Ez a kis fotel a te Ciridre vár. Már régóta vár, nem győz várni. Én sem.

Közelről hallotta, még a leheletét is érezte. Tűket szúrt a fejbőrébe, valamit a fülcimpájára tűzött. Aztán elébe állt, és levette a maszkot. Yennefer akaratlanul is felsóhajtott.

– Ez a te Cirid műve – mondta, és rámutatott a valaha klasszikusan szép, de most undorítóan eltorzult arcára, amelyen arany kapcsok és fogók rácsozata tartotta meg a bal szemgödrébe illesztett csiszolt kristályt.

– Akkor igyekeztem őt elkapni, amikor belépett a Sirály-torony teleportjába – magyarázta nyugodtan a varázsló. – Meg akartam menteni az életét, biztos voltam benne, hogy a teleport megöli. Naiv voltam! Simán átment rajta, olyan erővel, hogy a kapu felrobbant, egyenesen az arcomba durrant. Elveszítettem a szememet és a bal arcomat, na meg jó sok bőrt az arcomon, a nyakamon és a mellemen. Nagyon kellemetlen, nagyon gyötrelmes, nagyon komplikált lett az életem. És nagyon csúnya is, igaz? Á, akkor kellett volna látnod, mielőtt még hozzáfogtam volna, hogy mágikusan regeneráljam.

– Ha hinnék az ilyesmikben – folytatta, miközben Yennefer orrába nyomott egy meghajlított rézcsövecskét –, azt gondolnám, hogy ez Lydia van Bredevoort bosszúja. Síron túli. Regenerálom magam, de ez lassú, időigényes és nehéz. Főként a szemgolyó regenerálásával vannak nehézségeim... A szemgödrömbe tett kristály pompásan látja el a szerepét, háromdimenziósan látok, de ez mégis egy idegen test, a természetes szemgolyó hiánya időnként valósággal dühít. Ilyenkor, amikor ez a mégiscsak irracionális harag elfog, megesküszöm magamban, hogy ha elfogom Cirit, rögtön utána megparancsolom Rience-nek, hogy vájja ki az egyik nagy zöld szemét. Az ujjaival. Azokkal az ujjakkal, ahogy ő szokta mondani. Hallgatsz, Yennefer? És tudod-e, hogy ahhoz is kedvem támadt, hogy a te szemedet is kiszedjem? Vagy mind a két szemedet?

Vastag tűket szúrt be a kézfején levő erekbe. Néha nem találta el, csontig beszúrta. Yennefer összeszorította a fogait.

– Gondokat okoztál nekem. Arra kényszerítettél, hogy elszakadjak a munkámtól. Kockázatnak tettél ki. Amikor benyomakodtál azzal a ladikkal a Sedna-mélyedésbe, a Felszippantóm alá... Rövid párviadalunk visszhangja erős és messze ható lett, kíváncsi és illetéktelen fülekbe is eljuthatott. De nem tudtam megállni. Túlságosan vonzó volt arra gondolni, hogy idehozhatlak, hogy rákapcsolhatlak a letapogatómra.

– Mert azt csak nem feltételezed – szúrt bele újabb tűt –, hogy felültem a provokációdnak? Hogy bekaptam a csalit? Nem, Yennefer. Ha ezt gondolod, összetéveszted a csillagos eget a tó felszínén megjelenő tükörképével. Te utánam nyomoztál, én viszont utánad nyomoztam. Amikor a Mélyedésbe hajóztál, egyszerűen megkönnyítetted a feladatomat. Mert ahogy látod, egyedül nem tudom letapogatni Cirit, még ennek a páratlan berendezésnek a segítségével sem. A lánynak veleszületett, erős védekező mechanizmusa, saját erős mágiaellenes és elhárító aurája van: végül is ő az Ősi Vér... De a szuperletapogatóimnak így is meg kellene őt találniuk. És nem találják.

Yennefert már teljesen behálózták az ezüst- és rézdrótok, tele volt ezüst meg porcelán csövecskékkel. A karszék mellé rakott állványokon színtelen folyadékokkal teli üvegtartályok ringatóztak.

– Arra gondoltam tehát – Vilgefortz még egy csövecskét dugott Yennefer orrába, de ez üvegből volt –, hogy Ciri letapogatására az egyetlen módszer az empatikus szonda. Ehhez azonban olyasvalakire volt szükségem, akit elég erős érzelmi kapcsolat fűzött a lányhoz, és aki kidolgozott egy empatikus lenyomatot, hogy neologizmussal éljek, egyfajta érzelmi és kölcsönös rokonszenven alapuló algoritmust. A vajákra gondoltam, de a vaják eltűnt, azonkívül a vajákok pocsék médiumok. Az volt a szándékom, hogy elrabolom Triss Merigoldot, a Hegyi Tizennégyek egyikét. Azon is töprengtem, hogy elragadom az ellanderi Nennekét... De amikor kiderült, hogy te, Vengerbergi Yennefer, egyenesen a kezembe tülekszel... Valóban, nem is számíthattam jobbra... A berendezéshez kapcsolódva letapogatod nekem Cirit. Igaz, a művelet részedről együttműködést követel meg... De mint tudod, vannak módszerek rá, hogy az együttműködést kikényszerítsem.

– Természetesen – folytatta, és megtörölte a kezét – jár neked némi magyarázat. Például honnan és hogyan értesültem az Ősi Vérről? Lara Dorren örökségéről? Voltaképpen micsoda ez a gén? Hogyan került rá sor, hogy Cirinek ilyen génje lett? Kitől kapta? Milyen módszerrel veszem ki belőle, és mire használom fel? Hogyan működik a Mélyedés Felszippantója, kiket szippantottam vele fel, mit és miért csináltam a felszippantottakkal? Igaz, hogy sok a kérdés? Sajnálatosan nincs rá idő, hogy mindent elmondjak, mindent megmagyarázzak neked. Sőt, hogy bámulatba ejtselek, mert biztos vagyok benne, hogy néhány tény bámulatba ejtene, Yennefer... De mint már elhangzott, nincs idő rá. Az elixírek hatni kezdenek, ideje, hogy elkezdj koncentrálni.

A varázslónő összeszorította a fogait, zsigerei legmélyéről jövő nyögést fojtott el.

– Tudom – bólintott Vilgefortz, és közelebb húzta a nagy profi megaszkópot, egy kivetítőt és egy három lábon álló, ezüstdrótokkal behálózott, hatalmas kristálygömböt. – Tudom, ez nagyon rossz. És nagyon fájdalmas. Minél hamarabb fogsz hozzá a letapogatáshoz, annál rövidebb ideig fog tartani. Na, Yennefer. Itt, ezen a kivetítőn Cirit akarom látni. Hol van, kivel van, mit csinál, mit eszik, kivel és hol fekszik le.

Yennefer fájdalmas, vad, kétségbeesett kiáltást hallatott.

– Fáj – következtetett Vilgefortz, és rászegezte élő szemét és a holt kristályt. – Hát persze, hogy fáj. Kezdj letapogatni, Yennefer. Ne ellenkezz. Ne tettesd a hőst. Jól tudod, hogy ezt nem lehet kibírni. Az ellenállásnak siralmas következményei lehetnek, agyvérzésed lesz, végtagbénulást kapsz, vagy teljesen megbénulsz. Kezdj hozzá!

A nő összeszorította a száját, még a fogai is belecsikordultak.

– Na, Yennefer – mondta szelíden a varázsló. – Akár kíváncsiságból! Biztos kíváncsi vagy, hogy boldogul a védenced. Nem fenyegeti-e veszély? Hátha bajban van? Hiszen tudod, milyen sok rosszakarója van Cirinek, akik a vesztét óhajtják. Kezdj hozzá. Ha megtudom, hol van a lány, idehozatom. Itt biztonságban lesz... Itt senki sem talál rá. Senki.

Bársonyos és meleg volt a hangja.

– Kezdj hozzá a letapogatáshoz, Yennefer. Kezdj hozzá. Kérlek. Szavamat adom: elveszem Ciritől, amire szükségem van. Aztán mindkettőtöknek visszaadom a szabadságát. Esküszöm.

Yennefer még erősebben szorította össze a fogait. Vékony vérerecske folyt végig az állán. Vilgefortz hevesen felpattant, intett a kezével.

– Rience!

Yennefer azt érezte, hogy a tenyerére és az ujjaira valamilyen berendezés szorul rá.

– Néha – mondta Vilgefortz, fölébe hajolva – ahol a mágia, az elixírek és a narkotikumok csődöt mondanak, az ellenállókra a közönséges, régi jó klasszikus fájdalom jár eredménnyel. Ne kényszeríts erre. Kezdj hozzá.

– Menj a pokolba, Vilgefoooortz!

– Szorítsd meg a csavarokat, Rience. Lassan.

Vilgefortz a tehetetlen testet nézte, amint a padlón végigvonszolták az alagsorba vezető lépcső irányába. Majd Rience-re és Schirrúra emelte a tekintetét.

– Mindig megvan annak a kockázata – mondta –, hogy valamelyiktek az ellenségeim kezébe kerül, és kihallgatják. Szeretném azt hinni, hogy akkor legalább ekkora testi és lelki szilárdságot tanúsíttok. Igen, szeretném ezt hinni. De nem hiszem.

Rience és Schirrú hallgatott. Vilgefortz megint bekapcsolta a megaszkópot, a kivetítőre vetítette a hatalmas kristály által generált képet.

– Ez minden, amit letapogatott – mondta a képre mutatva. – Cirillát akartam, a vajákot kaptam meg. Érdekes. Nem hagyta kiszedni magából a lány empatikus lenyomatát, de Geraltnál elpattant. Egyáltalán nem gyanítottam, hogy bármilyen érzelem fűzi ehhez a Geralthoz... No de egyelőre elégedjünk meg azzal, amink van. A vaják, Cahir aep Ceallach, Kökörcsin, a bárd, valami nő? Hmmm... Ki vállalkozik erre a feladatra? A vajákkérdés végső megoldására?

Schirrú jelentkezett, emlékezett rá Rience, és felállt a kengyelben, hogy legalább egy kicsit enyhítsen a nyeregtől fájó fenekén. Schirrú jelentkezett a vaják megölésére. Ismerte azt a vidéket, ahol Yennefer letapogatta Geraltot és csapatát, ismerősei meg rokonai is voltak ott. Engem pedig Vilgefortz tárgyalni küldött Vattier de Rideaux-val, aztán Skellen és Bonhart nyomába...

És én ostoba, örültem akkor, biztos voltam benne, hogy nekem jutott a sokkal könnyebb és kellemesebb feladat. Amellyel gyorsan, könnyen és kellemesen megbirkózom...

– Ha a parasztok nem hazudtak – állt fel Stefan Skellen a kengyelben –, akkor a tónak itt kell lennie a hegy mögötti katlanban.

– A nyom is oda vezet – erősítette meg Boreas Mun.

– Akkor mit állunk itt? – Rience megdörzsölte elfagyott fülét. – Sarkantyút a lovaknak, és hajrá!

– Ne olyan sietősen – tartotta vissza Bonhart. – Váljunk szét. Kerítsük be a katlant. Nem tudjuk, a tónak melyik partján ment. Ha a rossz irányt választjuk, egyszerre csak kiderülhet, hogy a tó választ el majd tőle.

– Szentigaz – helyeselt Boreas.

– A tó befagyott.

– Vékony lehet a lovaknak. Bonhartnak igaza van, ketté kell oszlani.

Skellen gyorsan adta ki a parancsokat. A Bonhart, Rience és Ola Harsheim vezette csoport hét lóval a keleti parton vágtatott el, gyorsan tűntek el a fekete erdőben.

– Jó – vezényelt a Kuvik. – Indulunk, Silifant...

Rögtön rájött, hogy valami nincs rendben.

Visszafordította a lovat, rácsapott a korbáccsal, odaügetett Joanna Selborne-hoz. Kenna hátrált a lovával, az arca kőkemény lett.

– Nem lesz abból semmi, vizsgálóbíró úr – szólalt meg rekedten. – Ne is próbálkozzanak. Mi nem megyünk magukkal. Visszafordulunk. Nekünk ebből elegünk van.

– Nekünk? – ordította Dacre Silifant. – Ki az a nekünk? Mi ez, lázadás?

Skellen kihajolt a nyeregből, a fagyos földre köpött. Kenna mögé állt Andres Vierny és Til Echrade, a világos hajú tünde.

– Selborne kisasszony – mondta elnyújtva, bosszúsan a Kuvik. – Nem arról van szó, hogy tönkreteszi a szépnek ígérkező karrierjét, hogy elpocsékolja és lerombolja életének ezt az esélyét. Arról van szó, hogy hóhér kezére kerül. Ezekkel a bunkókkal együtt, akik magára hallgatnak.

– Akinek lógnia kell, az nem fog vízbe fúlni – felelte filozofikusan Kenna. – Hóhérral pedig ne ijesztgessen, vizsgálóbíró úr. Mert nem tudni, ki van a bitóhoz közelebb, mi vagy maga.

– Úgy véled? – A Kuvik szeme felvillant. – Erről győződtél meg, amikor ravaszul valahol kihallgattad valakinek a gondolatait? Okosabbnak tartottalak. Te egyszerűen buta vagy, asszony. Velem mindig nyernek, ellenem mindig veszítenek! Ezt jegyezd meg. Még ha legyőzöttnek tartanál, én még akkor is képes vagyok rá, hogy a vérpadra küldjelek. Halljátok, ti mind? Izzó horgokkal tépetem le a csontotokról a húst!

– Mindenki csak egyszer születik, vizsgálóbíró úr – mondta lágyan Til Echrade. – Maga a saját útját választotta, mi a miénket választottuk. Mind a két út bizonytalan és kockázatos. És nem tudni, kinek mit rendelt el a végzet.

– Nem fog bennünket – emelte fel Kenna büszkén a fejét –, mint a kutyákat, a lányra uszítani, Skellen úr. És nem hagyjuk magunkat a végén, mint a kutyákat, lemészárolni, ahogy Neratin Cekát. Á, elég a fecsegésből. Visszamegyünk! Boreas! Gyere velünk.

– Nem – rázta meg a fejét a nyomkereső, prémsapkájával megtörölte a homlokát. – Tartsatok ki egészségben, nem kívánok nektek rosszat. De maradok. Szolgálat. Esküt tettem.

– Kinek? – ráncolta össze a szemöldökét Kenna. – A császárnak vagy a Kuviknak? Vagy a szelencéből beszélő varázslónak?

– Én katona vagyok. Szolgálatban.

– Várjatok – szólalt meg Dufficey Kriel, kilovagolva Dacre Silifant háta mögül. – Veletek vagyok. Nekem is elegem van ebből! Tegnap éjjel megálmodtam a saját halálomat. Nem akarok megdögleni ezért a mocskos és gyanús ügyért!

– Árulók! – ordította Dacre, cseresznyepiros lett, úgy látszott, fekete vér fröccsen az arcáról. – Hitszegők! Aljas ebek!

– Fogd be a pofád! – A Kuvik még mindig Kennát nézte, a szeme ugyanolyan ronda volt, mint azé a madáré, amelyikről a gúnynevét kapta. – Ők választottak utat, hisz hallottad. Nincs miért kiabálni vagy nyálat pazarolni. De egyszer még találkozunk. Megígérem.

– Még az is lehet, hogy ugyanazon a vérpadon – mondta Kenna minden rosszmájúság nélkül. – Mert hisz magának, Skellen, nem a fényességes hercegekkel együtt fogják a vérét venni, hanem velünk, bugrisokkal. De igaza van, nincs miért nyálat pazarolni. Indulunk. Isten veled, Boreas. Isten vele, Silifant úr.

Dacre kiköpött a ló füle mögül.

– És ezen felül, amit itt mondtam volt – Joanna Selborne büszkén emelte fel a fejét, elsimította a homlokába hulló sötét fürtöt –, semmi hozzátennivalóm nincs, nagyságos törvényszék.

A törvényszék elnöke ránézett az emelvényről. Kifürkészhetetlen volt az arca. A szeme fakó. És jóindulatú.

Á, miért ne, gondolta Kenna, megpróbálom. Egy életem, egy halálom, széna vagy szalma. Nem fogok a citadellában rothadva a halálra várni. A Kuvik nem a levegőbe beszélt, ő még a síron túlról is kész bosszút állni...

Miért ne! Hátha nem veszik észre. Széna vagy szalma!

Mintha csak megtörölné az orrát, felemelte a kezét. Egyenesen belenézett a törvényszéki elnök fakó szemébe.

– Őrség! – mondta a törvényszék elnöke. – Vezessék vissza Joanna Selborne tanút...

Megakadt, köhintett. Hirtelen izzadságcsöppek ültek ki a homlokára.

– Az irodába – fejezte be, s erősen megszívta az orrát. – Állítsák ki a szükséges iratokat. És bocsássák szabadon. Selborne tanúra a bíróságnak már nincs szüksége.

Kenna lopva letörölte az orrából kiszivárgó vércsöppeket. Bájosan elmosolyodott, és enyhe meghajlással mondott köszönetet.

– Dezertáltak? – ismételte meg Bonhart hitetlenkedve. – Újabb dezertőrök? És csak úgy elmentek? Skellen! Megengedted?

– Ha beköpnek... – kezdte el Rience, de a Kuvik azonnal félbeszakította.

– Nem köpnek be, mert nekik maguknak is kedves a fejük! És egyébként mit csinálhattam volna? Amikor Kriel csatlakozott hozzájuk, csak Dacre és Mun maradt velem, ők meg négyen voltak...

– Négyen – mondta Bonhart ellenségesen –, az egyáltalán nem olyan sok. Érjük csak utol a lányt, majd én utánuk megyek. És megetetem őket a varjakkal. Bizonyos elvek nevében.

– Előbb érjük utol a lányt – intette le a Kuvik, korbácsával noszogatva fakó lovát. – Boreas! Figyeld a nyomot!

A katlant sűrű ködbunda töltötte meg, de tudták, hogy lent ott van a tó, mert itt, Mil Trachtában minden katlanban tó volt. Az pedig, amelyik felé a fekete kanca nyoma vezetett, kétségtelenül az volt, amelyiket keresték, az, amelyiket Vilgefortz parancsára kerestek. Amelyiket pontosan leírt nekik. És a nevét is megmondta.

A Tarn Mira.

A tó keskeny volt, egy nyíllövésnél nem szélesebb, enyhén meggörbült félhold alakú, két meredek partját fekete fenyves nőtte be, gyönyörű fehér porhó takarta. A parton csend uralkodott, szinte belecsengett az ember füle. Még a varjak is elhallgattak, noha vészjósló károgásuk több mint egy hete kísérte őket útközben.

– Ez a déli vége – közölte Bonhart. – Ha a varázsló nem szúrta el és nem zavarta össze, a mágikus torony az északi végében van. Figyeld a nyomot, Boreas! Ha nyomot tévesztünk, a tó elválaszt minket tőle!

– A nyom jól látható! – kiáltotta lentről Boreas Mun. – És friss! A tó felé vezet!

– Gyerünk – Skellen megfékezte a lejtőn botladozó fakót. – Lefelé!

Lelovagoltak a domboldalon, óvatosan, visszafogva a prüszkölő lovakat. Átverekedték magukat a kopár jeges fekete cserjésen, amely elvágta őket a tóparttól.

Bonhart pejlova óvatosan a jégre lépett, az üvegszerű jégtáblából kiálló száraz nád ropogott, ahogy átgázolt rajta. A jég megreccsent, a ló patája alól csillag alakban hosszú nyilakként futottak szerte a repedések.

– Vissza! – Bonhart megrántotta a zablát, visszairányította a felhorkanó lovat a partra. – Le a lóról! Vékony a jég.

– Csak a part mentén, a nádasban – becsülte fel Dacre Silifant, a sarkát belevájta a jégpáncélba. – De még itt is vagy másfél hüvelyk. Simán megtartja a lovat, nincs mit félni...

Szavait szitkozódás és nyerítés fojtotta el. Skellen fakó lova megcsúszott, a farára ült, a lábai kifutottak alóla. Skellen ostorral ütött rá, megint káromkodott, ezúttal a szitokra a megrepedő jég éles pattanása válaszolt. A fakó elülső patáival csapkodott, megrekedt hátsó lábaival csapdába kerülve kapálózott, széttörte a jeget, és felkavarta az alóla kifröccsenő sötét vizet. A Kuvik leugrott a nyeregből, megrántotta a zablát, de megcsúszott, és teljes hosszában elesett, csoda, hogy nem zuhant a saját lova patái alá. A két gemmerai segített neki felállni, ők már szintén leszálltak a lóról, Ola Harsheim és Bert Brigden kivonszolta a nyerítő fakót a partra.

– Lóról, legények – ismételte meg Bonhart, a köd borította tavat vizsgálgatva. – Nincs miért kockázatot vállalni. Majd gyalog érjük utol a leányzót. Ő is leszállt, ő is gyalog megy.

– Szentigaz – erősítette meg Boreas Mun, a tóra mutatva. – Hisz látni.

Közvetlenül a parton a hólepte ágak alatt a jégpáncél annyira sima és áttetsző volt, mint egy sötét üvegpalack, alatta jól kivehetők voltak a nádszálak és a megbarnult vízinövények. Odébb, a mélyvízi szakaszon a jeget vékony, nedves hóréteg takarta. És amennyire a köd látni engedte, lábnyomok sötétlettek rajta.

– Megvan! – kiáltotta Rience lelkesen, és megcsomózta a kantárszárat. – Nem is olyan ravasz, amilyennek látszott! A jégen indult el, a tó közepén. Ha valamelyik partot, az erdőt választotta volna, nem lenne könnyű az üldözés!

– A tó közepén... – ismételte meg Bonhart, aki azt a látszatot keltette, mintha eltöprengene. – Épp a tó közepén vezet a legrövidebb és a legegyszerűbb út ahhoz az állítólag mágikus toronyhoz, amelyikről Vilgefortz beszélt. A lány tudja ezt. Mun! Mennyivel előzött meg minket?

Boreas Mun, aki máris a tavon állt, letérdelt oda, ahol a csizma lenyomata látszott, mélyre hajolt, alaposan megvizsgálta.

– Félórányival – becsülte meg. – Nem többel. Melegszik, de a nyom nincs elmosódva, a talp valamennyi szöge látszik.

– A tó – mormogta Bonhart, és hasztalanul igyekezett átlátni a ködön – több mint öt mérföldön húzódik észak felé. Így mondta Vilgefortz. Ha a lánynak fél óra előnye van, akkor úgy egy mérföldnyire van előttünk.

– Csúszós jégen? – ingatta a fejét Mun. – Nincs annyi. Legföljebb hat-hét nyíllövésnyire.

– Annál jobb! Indulás!

– Indulás – visszhangozta a Kuvik. – Jégre, indulás, fürgén!

Lihegve meneteltek. Az áldozat közelsége narkotikumként izgatta, lelkesítette őket.

– Nem menekülhet!

– Csak el ne veszítsük a nyomot...

– És nehogy lóvá tegyen bennünket ebben a ködben... Fehér, mint a tej... Húsz lépésre se látni, hogy a dögvész...

– Szedjétek a virgácsaitokat – vakkantott fel Rience. – Gyorsabban, gyorsabban! Amíg hó van a jégen, követjük a nyomait...

– A nyomok frissek – motyogta hirtelen Boreas Mun, megállt, és előrehajolt. – Nagyon is... Minden szög lenyomatát látni... Itt van pont előttünk... Pont előttünk! Mért nem látjuk?

– És mért nem halljuk? – gondolkozott el Ola Harsheim. – A mi lépéseink dübörögnek a jégen, ropog a hó! Akkor őt mért nem halljuk?

– Mert jár a pofátok – vágott közbe hevesen Rience. – Tovább, indulás!

Boreas Mun levette a sapkáját, megtörölte vele izzadt homlokát.

– Ott van, a ködben – mondta halkan. – Valahol ott, a ködben... De nem tudni, hol. Nem tudni, honnan támad... Mint ott... Dun Dâre-ban... Saovine éjszakáján...

Reszkető kézzel kezdte kardját a hüvelyből kihúzni. A Kuvik odaugrott hozzá, vállon ragadta, alaposan megrázta.

– Fogd be a bagólesődet, vén bolond – sziszegte.

De már késő volt. A többieket is elfogta a rettegés. Ők is kihúzták a kardjukat, ösztönösen úgy álltak körbe, hogy valamelyik társuk legyen mögöttük.

– A lány nem kísértet! – vakkantott fel hangosan Rience. – Még csak nem is mágus! És mi tízen vagyunk! Dun Dâre-ban négyen voltak, és mindegyik részeg!

– Szétválni – szólalt meg hirtelen Bonhart –, balra meg jobbra, egy vonalba. És tovább, sorban! De úgy, hogy ne veszítsük egymást szem elől.

– Te is? – fintorgott Rience. – Rád is rádragadt, Bonhart? Ennyire nem tartottalak babonásnak.

A fejvadász jégnél is fagyosabb tekintetet vetett rá.

– Széthúzódni sorba – ismételte meg, ügyet sem vetve a varázslóra. – Tartsunk távolságot. Én visszamegyek a lovamért.

– Mi?

Bonhart most sem méltatta válaszra Rience-et. Rience szitkozódni kezdett, de a Kuvik gyorsan a vállára tette a kezét.

– Hagyd – szólt rá –, hadd menjen. De mi ne vesztegessük az időt! Emberek, sorba! Bert és Stigward, balra! Ola, jobbra...

– Minek ez, Skellen?

– Akik egy csomóban haladnak – dörmögte Boreas Mun –, azok alatt könnyebben szakad be a jég, mint egy elnyújtott sor alatt. Ezen felül, ha sorban haladunk, kisebb esélye lesz annak, hogy a leányzó valamerre oldalt meglógjon.

– Oldalt? – horkant fel Rience. – Miképpen? Olyan világosak ezek a nyomok, mint a tenyerünk. A lány nyílegyenesen halad, ha megpróbálna egy lépést is elfordulni, a nyoma elárulná!

– Elég a fecsegésből – vágott közbe a Kuvik, hátrafelé nézegetve, a ködbe, amerre a visszainduló Bonhart tűnt el. – Előre!

Elindultak.

– Melegszik – fújtatott Boreas Mun. – A felső jégréteg megolvad, függőjég alakul ki...

– Sűrűsödik a köd...

– De a nyomok még mindig látszanak – szögezte le Dacre Silifant. – Azonkívül úgy látom, a lány lassít. Gyengül.

– Ahogy mi is. – Rience lerántotta a sapkáját, és legyezni kezdte magát.

– Csönd legyen! – Silifant hirtelen megtorpant. – Hallottátok? Mi volt ez?

– Én nem hallottam semmit.

– De én igen... Mintha csikorgás lett volna... Csikorgás a jégen... De nem amonnan. – Boreas Mun a ködbe mutatott, ahol a nyomok eltűntek. – Mintha balról, oldalról...

– Én is hallottam – erősítette meg a Kuvik, és nyugtalanul körülnézett. – De most megszűnt. A francba, nem tetszik ez nekem. Nem tetszik ez nekem!

– A nyomok! – hangsúlyozta ismét unottan Rience. – Még mindig látjuk a nyomait! Nincs szemetek? Nyílegyenesen megy! Ha csak egy lépésnyit letérne, ha csak egy fél lépésnyit, megtudnánk a nyomokból! Gyerünk, gyorsabban, mindjárt elkapjuk! Kezeskedem érte, mindjárt meglátjuk...

Elakadt a szava. Boreas Mun akkorát sóhajtott, még a tüdeje is belezendült. A Kuvik káromkodott.

Tíz lépéssel előttük, alig valamivel a sűrű tejszerű köd által meghatározott látótávolság határa előtt a nyomok véget értek. Eltűntek.

– Hogy a dögvész!

– Mi van?

– Felrepült, vagy mi?

– Nem – rázta meg a fejét Boreas Mun. – Nem repült fel. Rosszabb.

Rience iszonyút káromkodott, a jégtáblán kirajzolódó vonalakra mutatott.

– Korcsolya – vakkantotta, és önkéntelenül is ökölbe szorította a kezét. – Korcsolya volt nála, azt vette fel... Most szélvészként száguld a jégen... Nem érjük utol! A fene a búrájába, hová tűnt Bonhart? Ló nélkül nem érjük utol a lányt!

Boreas Mun hangosan krákogott, sóhajtozott. Skellen lassan kigombolta a bundáját, előtűnt a mellén keresztbe csatolt, orionokkal teli öve.

– Nem kell üldöznünk – mondta fagyosan. – Ő fog bennünket utolérni. Attól tartok, nem is kell soká várni.

– Megőrültél?

– Bonhart előre látta ezt. Ezért ment vissza a lóért. Tudta, hogy a lány csapdába csal bennünket. Vigyázat! Hegyezzétek a fületeket, mikor csikordul meg a korcsolya a jégen!

Dacre Silifant elsápadt, ez még a fagytól kivörösödött arcán is látható volt.

– Fiúk! – ordította. – Vigyázat! Figyeljetek! És egy kupacba, egy kupacba! Ne vesszetek el a ködben!

– Fogd be! – rikoltotta a Kuvik. – Maradjatok csöndben! Teljes csöndet, mert nem halljuk meg...

Meghallották. Bal felől, a sor legtávolabbi széléről, a ködből kurta, megtört kiáltás ért el hozzájuk. És élesen reccsenő korcsolyacsikorgás, hajmeresztő, mintha vassal karcolnának üveget.

– Bert! – ordította a Kuvik. – Bert! Mi történt ott?

Érthetetlen kiáltást hallottak, és egy pillanat múlva Bert Brigden bontakozott ki a ködből, nyaktörő sebességgel rohant. Már közel volt, amikor elcsúszott, elzuhant, hason siklott a jégen.

– Elkapta... Stigwardot – mondta zihálva, s nagy nehezen felállt. – Lecsapta... futtában... Annyira gyorsan... Hogy alig láttam... Varázslónő...

Skellen szitkozódott. Silifant és Mun karddal a kezében forgolódott, szemüket a ködbe meresztették.

Csikorgás. Csikorgás. Csikorgás. Gyors. Ütemes. És egyre hallhatóbb. Egyre hallhatóbb...

– Honnan jön? – rikoltott fel Boreas Mun, körbeforgott, a levegőben hadonászott két kézzel tartott kardjával. – Honnan jön?

– Csend! – kiáltotta a Kuvik, felemelte az oriont. – Talán jobbról! Igen! Jobbról! Jobbról támad! Vigyázat!

A jobb szárnyon haladó gemmerai egyszer csak elkáromkodta magát, megfordult, és vaktában a ködbe rohant, az olvadó jégen tocsogva. Nem jutott messzire, még el sem tudott tűnni a szemük elől. Csusszanó korcsolya éles csikordulása hallatszott, egy elmosódott, mozgó árnyat láttak. És a kard villanását. A gemmerai felüvöltött. Látták, ahogy elesik, látták, ahogy a jégen messzire fröccsen a vér. A sebesült hányta-vetette magát, összegörnyedt, kiabált, üvöltött. Aztán elhallgatott, és mozdulatlanná dermedt.

De amíg üvöltött, elfojtotta a közeledő korcsolyacsikorgás hangját. Nem számítottak rá, hogy a lány ilyen gyorsan meg tud fordulni.

Közéjük zúdult, épp középen. Ola Harsheimre futtában csapott le, alacsonyan, a térde alá, amaz úgy csuklott össze, mint a bicska. A lány megpördült egy piruettben, éles jégdarabkák záporoztak Boreas Munra. Skellen elugrott, megcsúszott, elkapta Rience kabátujját. Mind a ketten elestek. A korcsolya épp mellettük csikordult meg, az éles, fagyos törmelékek felhasogatták az arcukat. Az egyik gemmerai felordított, az ordítás vad horkanással szakadt meg. A Kuvik tudta, mi történt. Sok embert hallott, amint épp a torkukat vágták el. Ola Harsheim kiabált, a jégen hánykolódott.

Csikorgás. Csikorgás. Csikorgás.

Csend.

– Stefan úr – dadogta Dacre Silifant. – Stefan úr... Benned reménykedünk... Ments meg... Ne hagyj elesni...

– Megrokkantott, baaaaassza meg! – sivalkodott Ola Harsheim. – Segítsetek, az anyátokat! Segítsetek felállniiii!

– Bonhart! – ordította bele a ködbe Skellen. – Bonhaaaart! Segííííts! Hol vagy, te kurafi? Bonhaaaart!

– Bekerít minket – lihegte Boreas Mun, forgolódott és hallgatózott. – A ködben itt köröz... Nem tudni, honnan csap le... Halál! Ez a leányzó a halál! Itt döglünk meg! Mészárlás lesz, mint Dun Dâre-ban, Saovine éjszakáján...

– Maradjatok egy csomóban – nyögte ki Skellen. – Maradjatok egy csomóban, az egyedül állókra vadászik... Ha meglátjátok, hogy közeledik, ne veszítsétek el a fejeteket... Dobjatok a lába alá kardot, tarisznyát, szíjat... Akármit, hogy...

Nem fejezte be. Ezúttal még a korcsolya csikordulását sem hallották meg. Dacre Silifant és Rience megmenekült, hasra vágódtak a jégen. Boreas Mun el tudott ugrani, megcsúszott, elzuhant, fellökte Bert Brigdent. Amikor a lány elsuhant mellette, Skellen nagy lendülettel elhajított egy oriont. Talált. De nem a megfelelő célba. Ola Harsheim, akinek éppen sikerült felemelkednie, összeomlott, a véres jégen vonaglott, tágra nyílt szeme az orrnyergéből kiálló acélcsillagra kancsalított.

Az utolsó gemmerai eldobta a kardját, és zokogni kezdett kurta, szakadozó görcsök közepette. Skellen nekitámadt, és teljes erővel arcul csapta.

– Szedd össze magad! – rikoltott rá. – Szedd össze magad, fiú! Ez csak egy lány! Csak egy lány!

– Mint Dun Dâre-ban, Saovine éjszakáján – mondta halkan Boreas Mun. – Nem jutunk már le erről a jégről, erről a tóról. Hegyezzétek, hegyezzétek a fületeket! És meghalljátok, hogy kúszik rátok a halál.

Skellen felemelte a zokogó gemmerai kardját, és megpróbálta a kezébe nyomni, de eredménytelenül. A görcsökben rázkódó gemmerai tompán nézett rá. A Kuvik eldobta a kardot, odaugrott Rience-hez.

– Csinálj valamit, varázsló! – rikoltotta, és megrázta a vállát. A rémület megkettőzte az erejét, bár Rience magasabb, nehezebb és termetesebb volt, rongybabaként rángott a Kuvik szorításában. – Csinálj valamit! Hívd azt a hatalmas Vilgefortzodat! Vagy magad varázsolj! Varázsolj, bűvölj, könyörögj a szellemekhez, hívj démonokat! Csinálj valamit, akármit, te mocskos vakarék, te szaros! Csinálj valamit, mielőtt ez a kísértetlány mind meggyilkol minket!

Kiáltozásának visszhangja végighullámzott az erdős partoldalakon. Mielőtt elhalt volna, megcsikordult a korcsolya. A zokogó gemmerai térdre esett, és kezével eltakarta az arcát. Bert Brigden felüvöltött, eldobta a kardját, és menekülésre fogta. Elcsúszott, elesett, egy ideig kutya módra, négykézláb menekült.

– Rience!

A varázsló átkot mondott, felemelte a kezét. Mialatt az átkot skandálta, remegett a keze, a hangja úgyszintén. De sikerrel járt. Igaz, nem mindenben.

Az ujjaiból kiszökő vékony, tüzes villám felszántotta a jeget, a tábla megrepedt. De nem keresztben, ahogy ahhoz kellett volna, hogy a támadó lány útját elvágja. Hosszában repedt el. A jégtábla hangos reccsenéssel szakadt ketté, fekete víz bugyborgott fel, a sebesen szélesedő rés a dermedten bámuló Dacre Silifant felé tartott.

– Félre! – ordította Skellen. – Meneküüüülj!

Késő volt. A rés Silifant lába közé nyomult, és gyorsan növekedett, a jég nagy darabokra tört, mintha üvegből lenne. Dacre elvesztette az egyensúlyát, a víz elfojtotta kiáltását. Bezuhant a lyukba Boreas Mun, eltűnt a víz alatt a térdelő gemmerai, eltűnt Ola Harsheim hullája. Követte őket a fekete mélységbe Rience, és rögtön utána Skellen, akinek az utolsó pillanatban sikerült megkapaszkodnia a jég szélében. A lány viszont nagy lendülettel átröppent a nyílás fölött, a másik oldalon landolt, hogy csak úgy fröcsögött az olvadó jég, és a menekülő Brigden után vetette magát. Egy pillanat múlva a jég peremén lógó Kuvik fülét hajmeresztő ordítás ütötte meg.

Utolérte.

– Uram... – nyögte Boreas Mun, akinek, ki tudja, milyen módon, sikerült felkúsznia a jégre. – Adja a kezét... Vizsgálóbíró úr...

A kihúzott Skellen elkékült, szörnyen reszketni kezdett. Silifant alatt, miközben igyekezett kikászálódni, letört a jégtábla széle. Dacre megint eltűnt a vízben. De azonnal felmerült, fulladozott, köpködött, emberfeletti erőfeszítéssel kecmergett ki a jégre. Kimászott, és összeesett, a végsőkig kimerült. Mellette tócsa nőtt.

Boreas nyögdécselt, behunyta a szemét. Skellen reszketett.

– Ments meg... Mun... Segíts...

A jégtábla peremén vállig vízbe merülve lógott Rience. Vizes haja a koponyájához tapadt. Vacogott a foga, mint a kasztanyetta, úgy hangzott, mint valami kísérteties nyitány egy pokoli danse macabre előtt.

Korcsolya csikordult. Boreas nem mozdult. Várt. Skellen reszketett.

Megjött. Lassan. Kardjáról vér csöpögött, pöttyös nyomokat hagyott a jégen. Boreas nagyot nyelt. Noha a jeges víz bőrig eláztatta, egyszerre szörnyen melege lett.

De a lány nem nézett rá. Rience-re nézett, aki hasztalanul igyekezett feljutni a jégre.

– Segíts... – Rience úrrá lett fogai vacogásán. – Ments meg...

A lány lefékezett, táncos bájjal fordult meg korcsolyáján. Enyhe terpeszben állt meg, két kézzel tartotta a kardját alacsonyan, combmagasságban.

– Ments meg... – vinnyogott Rience, dermedő ujjait a jégbe mélyesztve. – Ments meg... És megmondom... Hol van Yennefer... Esküszöm...

A lány lassan levette arcáról a sálat. És elmosolyodott. Boreas Mun meglátta az iszonyú sebhelyet, és alig tudott egy kiáltást elfojtani.

– Rience – szólalt meg Ciri, még mindig mosolyogva. – Hisz úgy volt, megtanítod nekem, mi a fájdalom. Emlékszel? Ezekkel a kezeiddel. Ezekkel az ujjaiddal. Ezekkel? Ezekkel, amelyekkel most a jégbe kapaszkodsz?

Rience válaszolt, Boreas nem értette, mit, mert a varázslónak csattogtak és kelepeltek a fogai, úgyhogy képtelen volt az artikulált beszédre. Ciri megfordult, és felemelte kardját. Boreas összeszorította a fogait, meg volt győződve róla, hogy most lecsap Rience-re, de a lány csak az elrugaszkodáshoz vett lendületet. A nyomkereső hatalmas elképedésére gyorsan távozott, heves karmozdulatokkal hajtotta magát. Eltűnt a ködben, egy pillanat múlva el is halkult a korcsolya ütemes csikorgása.

– Mun... Húhúhúúzz... ki... engem... – vacogta Rience, állát a jég peremének támasztva. Két kézzel ragadta meg a jeget, megpróbált a körmeivel megkapaszkodni, de már mind letört. Kiegyenesítette az ujjait, a tenyerével és a csuklójával igyekezett megragadni a bevérezett jégtáblát. Boreas Mun ránézett, és biztos lett benne, rémisztően biztos...

Az utolsó pillanatban hallották meg a korcsolyacsikorgást. A lány hallatlan sebességgel érkezett meg, szinte elmosódott a látványa. A jég legszélén haladt, egészen a perem mentén száguldott.

Rience felordított. És belecsobbant a sűrű, ólomszínű vízbe. És eltűnt.

A jégen, a korcsolya nyílegyenes nyomában ottmaradt a vér. És az ujjak. Nyolc ujj.

Boreas Mun a jégre hányt.

Bonhart a tó menti rézsű szélén galoppozott, esztelen vágtába fogott, nem törődve vele, hogy a ló bármely pillanatban lábát törheti a behavazott mélyedésekben. A fenyőfák zúzmarával borított ágai az arcába csaptak, a vállába verődtek, jeges port szórtak a gallérja mögé.

A tavat nem látta, az egész katlant köd lepte el, mintha varázsló üstjében forrott volna.

De Bonhart tudta, hogy a lány ott van.

Érezte.

Mélyen a jég alatt csíkos sügérek csapata kísérte kíváncsian a tófenékre hulló, elbűvölően villódzó ezüstszelencét, amely kicsusszant a mélybe merülő hulla zsebéből. Mielőtt a szelence a fenékre jutott volna, iszapfelhőt verve maga köré, a legmerészebb sügérek megpróbálták megböködni a szájukkal. De hirtelen rémülten hőköltek vissza.

A dobozka különös, riasztó rezgéseket bocsátott ki.

– Rience? Hallasz engem? Mi történt veletek? Miért nem válaszoltok már két napja? Jelentést kérek! Mi van a lánnyal? Nem engedhetitek meg, hogy eljusson a toronyhoz! Hallod? Nem engedhetitek meg, hogy bejusson a Fecske-toronyba... Rience! Válaszolj, az ördögbe! Rience!

Rience természetesen nem tudott válaszolni.

A rézsűnek vége lett, a part ellaposodott. Vége a tónak, gondolta Bonhart, a szélében vagyok. Bekerítettem a lányt. Hol van? És hol van az a francos torony?

A ködfüggöny hirtelen felrepedt, felszállt. És akkor meglátta. Épp előtte volt, a fekete kancáján ült. Varázslónő, gondolta, kommunikál ezzel az állattal. Elküldte a tó végébe, és utasította, hogy várjon rá.

De így sem segít rajta semmi.

Meg kell ölnöm. A pokolba Vilgefortzcal. Meg kell ölnöm. Először elérem, hogy az életéért könyörögjön... Aztán megölöm.

Felordított, lova oldalába vágta a sarkantyúját, és nyaktörő vágtába kezdett.

És egyszer csak rájött, hogy veszített. Hogy a lány mégis az orránál fogva vezette.

Fél nyíllövésnél is kisebb távolság választotta el tőle – de a vékony jégen. A lány a tó másik oldalán volt. Sőt, a félholdforma most az ellenkező oldal felé hajlott – a lány, aki az íj húrja mentén lovagolt, jóval közelebb volt a tó végéhez.

Bonhart elkáromkodta magát, megrántotta a gyeplőt, és a jégre irányította a lovat.

– Nyargalj, Kelpie!

A fekete kanca patkói alól fagyos göröngyök szóródtak szanaszét.

Ciri a ló nyakára hajolt. Az őt üldöző Bonhart látványa megrémítette. Félt ettől az embertől. Egy láthatatlan ököl összeszorította a gyomrát még a gondolatára is annak, hogy szembe kell vele szállnia.

Nem, nem volt képes harcolni ellene. Még nem.

A torony. Csak a torony mentheti meg. És a kapu. Ahogy Thanedden, amikor Vilgefortz varázsló már épp a nyomába ért, már kinyújtotta érte a kezét...

Az egyetlen menedék a Fecske-torony.

A köd felszállt.

Ciri megrántotta a gyeplőt, érezte, hogy hirtelen iszonyú forróság önti el. Nem tudta elhinni, amit látott. Ami előtte volt.

Bonhart is látta. És diadalittasan felordított.

A tó végében nem volt torony. Még toronyromok sem voltak, nem volt ott egyszerűen semmi. Csak egy alig látható, elmosódó körvonalú domb, csak egy kopár kóróval benőtt törmelékhalom.

– Ez a tornyod! – rikoltotta. – Ez a mágikus tornyod! Ez a megmentőd! Egy kőhalom!

A lány úgy tett, mint aki se hall, se lát. A kancát a domb közelébe, a kőhalomra irányította. Két kezét égnek emelte, mintha elátkozná az eget azért, ami vele történt.

– Megmondtam neked – rikoltozott Bonhart, sarkantyúval nógatva pej lovát –, hogy az enyém vagy! Hogy azt teszek veled, amihez kedvem szottyan! Hogy ebben senki sem akadályoz meg! Sem ember, sem isten, sem ördög, sem démon! Sem egy átkozott torony! Az enyém vagy, vajáklány!

A pejló patkói a jégtáblán csengtek.

A köd hirtelen gomolyogni, forrni kezdett a nem tudni honnan feltámadó szélvésztől hajtva. A pejló felnyerített, és táncba kezdett, a zablát harapdálta. Bonhart kihajolt a nyeregből, teljes erővel kapaszkodott a gyeplőbe, mert a ló tombolt, a fejét dobálta, dobogott, csúszkált a jégen.

Szemben vele – közötte és a part között, ahol Ciri állt – egy hófehér egyszarvú táncolt a jégen, majd felágaskodott, a címerpajzsokon szokásos testtartást vette fel.

– Nem hatnak rám az ilyen trükkök! – rikoltotta a fejvadász, miközben úrrá lett a lován. – Nem lehet engem bűbájjal ijesztgetni! Elkaplak, Ciri! Ezúttal megöllek, vajáklány! Az enyém vagy!

A köd megint gomolyogni, kavarogni kezdett, különös alakzatokat öltött. Az alakzatok egyre élesebben lettek kivehetők. Lovasok voltak. Kísértetlovasok rémes árnyalakjai.

Bonhart nagy szemet meresztett.

Csontlovasok ülték meg a csontlovakat rozsdamarta páncélban, buzogányuk is rozsdás, köpenyük foszladozott, horpadt, mállott sisakjukat bivalyszarvak, strucc- és pávatollmaradványok ékesítették. A sisakrostélyok alól kékes fényben villogtak ki a kísértetek szemei. Elrongyolt zászlóik csattogtak a szélben.

A démoni kavalkád élén nyargaló fegyveres sisakján korona volt, a mellén függő lánc oda-odaverődött rozsdás mellvértjéhez.

Vissza, zúgott Bonhart fejében. Vissza, halandó. Ő nem a tiéd. Ő a miénk. Vissza!

Egyvalamit nem lehet Bonharttól elvitatni: a bátorságát. Nem rémítette meg a látomás. Úrrá lett a rettegésén, nem esett pánikba. De a lova kevésbé bizonyult ellenállónak.

A pej csődör felágaskodott, majd balettozni kezdett a hátsó lábán, vadul felnyerített, kirúgott és felugrott. A patkók ütésére rémisztőt roppanva repedt meg a jég, a jégtáblák függőlegesen meredtek fel, felfröccsent a víz. A ló felvisított, elülső patái a jég szélének csapódtak, a jég darabokra tört. Bonhart kirántotta lábát a kengyelből, leugrott. De későn.

A víz összezárult a feje fölött. Zúgott a füle, csengett, mintha harangoznának. Tüdeje majdnem megrepedt.

Szerencséje volt. Vizet taposó lába beleütközött valamibe, valószínűleg a fenékre süllyedő lovába. Elrúgta magát, nagy lendülettel jött fel a felszínre, köpködött, lihegett. Belekapaszkodott a lék szélébe. Nem esett pánikba, elővette a kését, belevágta a jégbe, kihúzta magát. Zihálva feküdt, a víz csobogva csurgott belőle.

A tavat, a jeget, a havas partokat, a fehér mázzal borított fekete fenyőerdőt – mindent valami természetellenes, halotti fényesség lepett el. Bonhart hatalmas erőfeszítéssel térdre emelkedett.

A horizonton húzódó sötétkék égbolton vakító fénykorona lángolt fel, ragyogó kupola, amelyből hirtelen tüzes oszlopok és spirálok nőttek ki, táncoló oszlopok és örvénylő fények lobbantak fel. A mennybolton reszketve mozgó, alakjukat gyorsan változtató szalagok és drapériák függtek.

Bonhart krákogott. Úgy érezte, mintha a torkát nyakszorító vaspántja venné körül.

Ott, ahol egy pillanattal korábban csak kopár domb és kőhalom volt, torony magasodott fel.

Fenséges, sudár, karcsú, fekete, villogó simaságú, mintha egyetlen bazalttömbből faragták volna ki. Ablakaiban itt-ott tűz pislákolt, a fogazott ormú csúcson ott lángolt az aurora borealis.

Látta a lányt, amint nyergében feléje fordul. Látta fénylő szemét és a csúnya sebhely barázdálta arcát. Látta, amint a lány megnógatja a fekete kancát, amint sietség nélkül belovagol a fekete homályba, a kapu kőboltozata alá.

Amint eltűnik.

Az aurora borealis vakító lángnyelvekben robbant fel.

Amikor Bonhart újra látni tudott, a torony már nem volt ott. Csak a behavazott domb, a kőhalom, az elszáradt fekete kóró.

A fejvadász a jégen, a belőle kiömlött víz tócsájában térdelve vadul, iszonyúan szitkozódott. Térden állva emelte égnek a kezét, kiabált, üvöltözött, dühöngött és káromolt embert, istent, démont.

A kiáltozás visszhangja végiggördült a fenyőfákkal benőtt partoldalakon, végigsiklott a befagyott Tarn Mira-tó jegén.

A torony belseje rögtön eszébe juttatta Kaer Morhent: ugyanolyan hosszú, fekete, boltíves folyosó, ugyanolyan véget nem érően elnyúló oszlop- és szoborsor. Felfoghatatlan volt, hogyan férhet el ez az egész a torony karcsú obeliszkjében. De hiszen tudta, nincs értelme megpróbálni elemezgetni ezt egy olyan torony esetében, amely a semmiből nőtt ki, amely ott bukkant fel, ahol nem is volt. Ilyen toronyban minden lehetséges, és semmin sem kellett csodálkozni.

Körülnézett. Nem hitt benne, hogy Bonhart be merne – és tudna – jönni ide őutána. De jobbnak látta, ha megbizonyosodik róla.

Az a boltív, amelyen keresztüllovagolt, természetellenes fényben izzott.

Kelpie patái végigcsattogtak a padozaton, valami megzörrent a patkók alatt. Csontok. Koponyák, sípcsontok, bordák, combcsontok, medencecsontok. Gigászi csontkamrában lovagolt. Kaer Morhen, gondolta, arra emlékeztetett. A halottakat a földbe kell temetni... Milyen rég volt... Akkor még hittem ilyesmiben... A halál fenségében, az elhunytak tiszteletében... De a halál egyszerűen csak halál. Az elhunyt pedig csak kihűlt hulla. Nem fontos, hol fekszik, hol porladnak a csontjai.

Belovagolt a homályba, a boltívek alá, az oszlopok és a szobrok közé. A sötétség füstként hullámzott, fülét tolakodó suttogások, sóhajtozások, halk kántálás hangjai töltötték meg. Előtte egyszer csak világosság fénylett fel, óriási ajtók nyíltak meg. Egyik a másik után nyílt meg. Ajtók. Végtelenül sok súlyos szárnyú ajtó nyílt meg előtte zajtalanul.

Kelpie tovább poroszkált, patkói a padozaton csattogtak.

A körülötte levő falak, boltívek és oszlopok geometriája egyszer csak megtört, annyira hirtelen, hogy Ciri beleszédült. Úgy tűnt, mintha valami lehetetlen sokoldalú idom, valami gigászi oktaéder belsejében volna.

Tovább nyíltak az ajtók. De már nemcsak egy irányba vezettek. Végtelenül sok irányt és lehetőséget jelöltek meg.

És Ciri látni kezdett.

Egy fekete hajú nő kézen fogva vezet egy ezüstös hajú lányt. A lány fél, fél a sötétségtől, retteg a homályban erősödő suttogásoktól, megrémül a hallott patkócsattogástól. A fekete hajú nő, akinek a nyakában briliánsoktól csillogó csillag függ, szintén fél. De nem hagyja, hogy meglátsszék rajta. Tovább vezeti a lányt. A végzete felé.

Kelpie lépked. Újabb ajtók.

A Második Iola és Eurneid bundában, csomagokkal menetel egy fagyos, hólepte úton. Az ég sötétkék.

Újabb ajtók.

Az Első Iola az oltár előtt térdel. Mellette Nenneke anya. Mindketten néznek valamit, arcuk a rémület fintorába torzul. Mit látnak? A múltat vagy a jövőt? Az igazat vagy a hamisat?

Mindkettejük fölött, Nenneke és Iola fölött is – kezek. Egy aranyszemű nő áldásra emelt kezei. A nő nyakékében hajnalcsillag fényességű briliáns. A nő vállán macska. Feje fölött sólyom.

Újabb ajtók.

Triss Merigold összefogja gyönyörű gesztenyebarna haját, melyet a szél megszaggat és összekuszál. A szél elöl nincs menekvés, a széltől nem véd meg semmi.

Itt nem. A hegycsúcson nem.

A hegyre árnyak hosszú, véget nem érő sora tart. Alakok. Lassan haladnak. Egyesek feléje fordítják az arcukat. Ismerős arcok. Vesemir. Eskel. Lambert. Coën. Yarpen Zigrin és Paulie Dahlberg. Fabio Sachs... Jarre... Tissaia de Vries.

Mistle...

Geralt?

Újabb ajtók.

Yennefer, láncra verve, a tömlöc nedvességtől csöpögő falához kötözve. Keze egyetlen alvadt vércsomó. Fekete haja megszaggatva, szétzilálva... Szája összeverve, feldagadva... De ibolyakék szemében még mindig nem hunyt ki a harc és az ellenállás szándéka.

– Mamácska! Ne csüggedj! Tarts ki! Jövök, segítek!

Újabb ajtók. Ciri elfordítja a fejét. Szomorúan. És zavarában.

Geralt. És egy zöld szemű, rövidre nyírt fekete hajú nő. Mindketten meztelenek. Ölelkezésbe merültek. Az egymásnak nyújtott kéjekbe.

Ciri úrrá lesz a torkát szorongató adrenalinon, megnógatja Kelpie-t. Kopognak a patkók. A sötétben suttogások lüktetnek.

Újabb ajtók.

Üdvözlégy, Ciri.

– Vysogota?

Tudtam, hogy sikerülni fog az én bátor kisasszonyomnak. Az én férfias Fecskemadaramnak. Megúsztad baj nélkül?

– Legyőztem őket. A jégen. Megleptem őket. A lányod korcsolyájával...

Lelki bajra gondoltam.

– Visszafogtam a bosszút... Nem öltem meg mindet... Nem öltem meg a Kuvikot... Bár ő megsebesített és eltorzított. Uralkodtam magamon.

Tudtam, hogy győzöl, Zireael. És hogy bejutsz a toronyba. Hiszen olvastam erről. Mert ez meg volt már írva... Ez mind már meg volt írva. Tudod, mit adnak az egyetemi tanulmányok? Hogy az ember értsen a források használatához.

– Hogy lehetséges, hogy beszélgetünk... Vysogota... Csak nem...

De igen, Ciri. Meghaltam. Á, nem fontos! Fontosabb, amit megtudtam, amire rábukkantam... Már tudom, hová lettek azok az elvesztett napok, mi történt a Korath-sivatagban, hogyan tűntél el az üldözők szeme elöl...

– És hogy jutottam be ide, ebbe a toronyba, igaz?

Az Ősi Vér, amely az ereidben kering, hatalmat ad neked az idő fölött. És a tér fölött. A dimenziók és a szférák fölött. Most a Világ Ura vagy, Ciri. Hatalmas az Erőd. Ne hagyd, hogy gyilkosok és méltatlanok elvegyék tőled, és a maguk céljaira használják fel...

– Nem hagyom.

Isten veled, Ciri. Isten veled, Fecskemadár.

– Isten veled, Vén Holló.

Újabb ajtók. Fényesség, vakító fényesség.

És átható virágillat.

A tavon pehelykönnyű párás köd nyugodott, a szél hamar szétoszlatta. Tükörsima volt a víz felszíne, a lapos tündérrózsalevelek zöld szőnyegén virágok fehérlettek.

A partot zöld növények és virágok borították.

Meleg volt.

Tavasz volt.

Ciri nem csodálkozott. Hogy is csodálkozhatott volna? Hiszen most minden lehetséges lett. A november, a jég, a hó, a fagyos göröngyök, a tüskés kóróval ellepett dombon levő kőhalom – ez ott volt. Itt meg itt van, itt a csúcsán levő fogazott ablakmélyedésekkel ékeskedő nyúlánk bazalttorony a tó fehér vízirózsával teli zöld vizében tükröződik. Itt május van, mert hisz májusban virágzik a vadrózsa és a zelnice.

Valaki a közelben tilinkózott vagy fuvolázott, vidám, pattogós dallamot játszott.

A tó partján, elülső lábával a vízben állva ivott két hófehér ló. Kelpie prüszkölt, patáját a sziklához ütögette. Ekkor a lovak felemelték a fejüket, orrlyukaikból víz csöpögött, és Ciri hangosan felsóhajtott.

Mert ezek nem lovak, hanem egyszarvúak voltak.

Ciri nem csodálkozott. Elragadtatásában sóhajtott, nem csodálkozásában.

A dallam egyre erősebben szólt, a fehér virágoktól burjánzó zelnicebokrok mögül hallatszott. Kelpie magától indult el arrafelé, minden sürgetés nélkül. Ciri nagyot nyelt. A két egyszarvú szobormereven nézett rá, képmásukat tükörsima víz verte vissza.

A zelnicebokor mögött egy kerek kövön háromszögletű arcú, óriási mandulaszemű, szőke tünde ült. Ő játszott, ügyesen váltogatta ujjait a fuvola nyílásain. Noha látta Cirit és Kelpie-t, noha rájuk nézett, nem hagyta abba a játékot.

Illatoztak a fehér virágok; Ciri soha életében nem találkozott ennyire intenzív illatú zelnicével. Nem is csoda, gondolta teljesen józanul: abban a világban, amelyben eddig éltem, a zelnicének egész egyszerűen más az illata.

Mert abban a világban minden más.

A tünde elnyújtott magas trillával fejezte be a dallamot, elvette a fuvolát a szájától, felállt.

– Hogyhogy ilyen sokára? – kérdezte mosolyogva. – Mi tartott fel?

A TÓ ÚRNŐJE

Andrzej Sapkowski: Pani Jeziora

© 2014 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Hermann Péter

We are such stuff

As dreams are made on; and our little life

Is rounded with a sleep.

William Shakespeare: A vihar

Így hát addig lovagoltak, amíg egy hatalmas, gyönyörű tóhoz nem értek. A király a tó közepén egy csodálatos kardot markoló, fehér selyembe burkolt kézre figyelt fel. Menten meg is érkezett egy hölgy, ki merészen lépkedett a víz tükrén.

– Kicsoda hát eme elbűvölő hölgy? – kérdezte Arthur.

– A Tó Úrnőjének szólítják – felelte Merlin.

Thomas Malory,

Le Morte Darthur

(Tellér Gyula fordítása)

Első fejezet

A tó elvarázsolt volt. Nem fért ehhez semmi kétség.

Először is, rögtön a Cwm Pwcca nevű elátkozott völgy torkolatában terült el; ezt a titokzatos völgyet örökös köd borította, bűbájokról és mágikus jelenségekről volt híres.

Másodszor, elég volt ránézni.

A víz felszíne mélyen, dúsan és háborítatlanul kéklett, valódi csiszolt zafírként. Tükre annyira sima volt, hogy az Y Wyddfa hegytömb csúcsai, magukat benne nézdegélvén, visszaverődve szebbnek látszottak, mint a valóságban. A tó felől hűvös, frissítő fuvallatok lengedeztek, semmi sem zavarta meg a fenséges csöndet, hal sem csobbant, vízimadár sem kiáltott.

A lovag felocsúdott a megrendülésből. De ahelyett, hogy folytatta volna útját a hegygerincen, lefelé irányította lovát, a tó irányába. Egészen úgy, mintha odalent, a tó vizének mélységes fenekén szunnyadó mágneses bűverő vonzotta volna. A ló félénken lépkedett a darabosra töredezett sziklák között, halk horkanásokkal tudatva, hogy ő is érzi a mágikus aurát.

Leérve a vízpartra, leszállt a lovag. Zablájánál fogva vezette paripáját, közeledett a víz széléhez, ahol apró hullámok játszadoztak színes kerek kövek között.

Letérdelt, láncinge megzördült. Megriasztotta a tűcskékhez hasonló apró, élénk halivadékokat, miközben vizet mert két tenyerébe. Óvatosan, lassan ivott, a jéghideg víz megzsibbasztotta ajkát és nyelvét, belenyilallt a fogaiba.

Amikor ismét merített, a tó felszínén sikló hang ütötte meg a fülét. Felnézett. A ló horkantott, mintha megerősítené, hogy ő is hallotta.

Hallgatózott. Nem, ez nem érzékcsalódás volt. Énekszó volt, amit hallott. Egy nő énekelt. Vagy inkább talán egy leány.

A lovag, mint minden lovag, bárdok dalain és lovagi történeteken nevelkedett. Ezekben pedig tíz esetből kilencben, ha lány dalolt vagy sírt, az csalétek volt, a hang felé tartó lovagok rendszerint csapdába estek. Ami gyakran halálos volt.

De győzött a kíváncsiság. A lovag végül is csak tizenkilenc éves volt. Nagyon merész és nagyon meggondolatlan. Az elsőről híres, a másodikról közismert volt.

Ellenőrizte, hogy a kardja jól jár-e a hüvelyében, majd megrántotta a ló kantárját, és elindult a parton arrafelé, ahonnan az énekszó jött. Nem kellett messzire mennie.

A partot hatalmas, sötét, fényesre csiszolódott vándorkövek lepték el, óriások játékszerének is vélhetők, mintha hanyagul szétdobálták, vagy a játék végén ottfelejtették volna őket. Némelyik kő a tóban feküdt, az áttetsző víztükör alól sötétlettek ki. Némely kiálló hullámmosta kövek leviatánok hátára hasonlítottak. De a legtöbb kő a parton feküdt, a víz és az erdő között. Részben homokba merültek, alig látszottak ki, a képzeletnek hagyva meg, mekkorák is valójában.

Az ének, melyet a lovag meghallott, éppen a part menti kövek mögül érkezett. Az éneklő leányt nem lehetett látni. A lovag, nehogy a ló felnyerítsen vagy prüszköljön, kötőfékénél és orránál fogva vezette.

A leány ruházata vízből kiálló, asztalsimaságú kőlapon hevert. Ő maga pedig meztelenül, derékig a tóban állva mosakodott, szertefröcskölte a vizet, és közben dalolgatott. A lovagnak elakadt a szava.

Nem is csoda.

A leány, erre fejét tette volna, nem volt hús-vér ember. Tanúsította ezt karcsú teste, különös hajszíne, a hangja. Biztos volt benne a lovag, hatalmas mandulaszemeket pillantana meg, ha a leány megfordulna. És ha fellebbentené ezüstös haját, bizonyára szembe ötlene hegyes csúcsban végződő fülkagylója.

Faërie-i illetőségű volt. Tündér. A Tylwyth Têg-iek közül való. Azok közül való, akiket a piktek és az írek Daoine Sidhének, Hegyi Népecskének hívtak. Azok közül való, akiket a szászok tündének hívtak.

A leány egy pillanatra abbahagyta az éneklést, nyakig a vízbe merült, prüszkölt-trüszkölt, és fölöttébb közönségesen elkáromkodta magát. Ez azonban nem tévesztette meg a lovagot. Köztudott volt, hogy a tündérek emberi módon tudnak káromkodni. Sokszor egy istállófiúnál is mocskosabban. És a káromkodást nagyon gyakran valamilyen gonosz csíny követte, híresen kedvelték az ilyesmit a tündérek – például uborkányira növesztették meg valakinek az orrát, vagy babszem méretűre kurtították másvalaki férfiasságát.

A lovagot sem az első, sem a második eshetőség nem vonzotta. Már-már arra készülődött, hogy diszkréten visszavonul, amikor hirtelen a ló árulta el. Nem, nem a saját hátaslova, mert azt az orránál fogva tartotta, így aztán nyugodt és csöndes maradt, mint egy kisegér. A tündér lova árulta el, egy fekete paripa, a lovag előszörre nem vette észre a kövek között. Most a szurokfekete kanca kaparta patájával a kavicsokat, és nyerítve üdvözölte őket. A lovag ménje megrázta a fejét, és illedelmesen válaszolt. A visszhang végiggörgött a vízen.

A tündér kiugrott a vízből, egy pillanatra feltárta a lovag előtt teljes szemkápráztató báját. A sziklához ugrott, ahol a ruhája hevert. De ahelyett, hogy felragadott volna valami göncöt, és szerényen elfedte volna vele magát, a tündelány felkapta a kardját, és szisszenve kirántotta a hüvelyből, csodálatra méltó jártassággal forgatva meg a pengét. Mindez egyetlen rövid pillanat alatt zajlott le, majd a tündér lekuporodott vagy letérdelt, fülig a tóba merült, kardot tartó keze nyúlt csak a víz felszíne fölé.

A lovag felocsúdott dermedtségéből, elengedte a kantárt, és térdet hajtott a nedves homokon. Rögtön felfogta ugyanis, kivel áll szemben.

– Légy üdvözölve – dadogta, és kinyújtotta a kezét. – Nagy megtiszteltetés ez nekem... Nagy tisztesség, ó, Tó Úrnője. E kardot elfogadom...

– Esetleg felállnál és elfordulnál? – A tündér kiemelte a vízből a száját. – Esetleg abbahagynád a bámészkodást? És megengednéd, hogy felöltözzem?

Engedelmeskedett.

Hallotta, amint a tündér csobbanva lép ki a vízből, amint zörög a ruhája, amint halkan szitkozódik, miközben vizes testére veszi föl. A vakondprém csillogású, sima sörényű fekete kancát nézegette. Csalhatatlanul nemes vérű volt, csalhatatlanul szélvészgyors. Csalhatatlanul bűvös. Kétségtelenül szintén Faërie-ből való, akárcsak a tulajdonosa.

– Megfordulhatsz.

– Tó Úrnője...

– És bemutatkozhatsz.

– Galahad vagyok Caer Benicből. Lovagja Artúr királynak, Camelot vára urának, a Nyárvidék, valamint Dumnonia, Dyfnant, Powys, Dyfed uralkodójának...

– És Temeria? – szakította félbe a leány. – Redania, Rívia, Aedirn? Nilfgaard? Mondanak valamit neked ezek a nevek?

– Nem. Nem hallám soha.

A leány vállat vont. A kardon kívül kezében tartotta cipőjét, kimosott és kicsavart ingét is.

– Gondoltam. És az év mely napja van ma?

– Most – határtalan csodálkozásában eltátotta a száját – a Beltane utáni második holdtölte van... Úrnőm...

– Ciri – válaszolta a leány gépiesen, közben a vállát rángatta, hogy száradó bőrén jobban igazodjék el a ruhája. Furcsán beszélt, nagy zöld szeme volt...

Ösztönösen hátrasimította vizes haját, a lovag pedig önkéntelenül felsóhajtott. Nemcsak azért, mert a leánynak közönséges emberi, tündére semmiképp nem valló füle volt. Az arcát hatalmas csúnya sebhely torzította el. Megsebezték. No de meg lehet-e sebezni egy tündért?

A leány észrevette a pillantását, lehunyta a szemét, és összeráncolta az orrát.

– Egy vágás, igenis! – mondta elképesztő kiejtésével. – Miért vágsz ilyen rémült arcot? Annyira furcsa dolog volna a sebhely egy lovagnak? Vagy annyira ronda?

Galahad lassan, két kézzel levette a láncing csuklyáját, hátrasimította a haját.

– Valóban nem furcsa dolog a sebhely egy lovagnak – szólalt meg némi ifjonti büszkeséggel, kimutatva a saját alig beforrott, a halántékától az állkapcsáig húzódó sebét. – És csúnya csak a becsületen ejtett sebhely lehet. Galahad vagyok, Lancelot du Lacnak és Elaine-nek, Caer Benic ura, Pelles király leányának fia. E sebet a Kegyetlen Breunis ejtette rajtam, kisasszonyok méltatlan sanyargatója, mielőtt becsületes párviadalban leterítém. Igazán méltó vagyok kezeidből elfogadni e kardot, ó, Tó Úrnője...

– Tessék?

– A kardot. Kész vagyok elfogadni.

– Ez az én kardom. Senkinek sem hagyom, hogy hozzányúljon.

– De...

– De micsoda?

– A Tó Úrnője mindig... Hát mindig kiemelkedik a vízből, és kardot ajándékoz.

A leány hallgatott egy ideig.

– Értem – mondta végül. – Hát, ahány ház, annyi szokás. Sajnálom, Galahad, vagy kicsoda, de teljesen nyilvánvaló, hogy nem a megfelelő Úrnővel találkoztál. Én nem osztogatok semmit. És nem hagyom, hogy elvegyék tőlem. Hogy minden világos legyen.

– De hisz – mondta a lovag felbátorodva – Faërie-ből származol, Úrnőm, nem igaz?

– Ami engem illet – mondta kis szünet után a leány, és úgy látszott, zöld szeme elmerül a tér és az idő szakadékában. – Ríviából származom, a hasonnevű városból. A Loc Eskalott-tó mellől. Csónakkal érkeztem. Köd volt. Nem láttam a partot. Csak Kelpie nyerítését hallottam... A kancámét, a nyomomban nyargalt.

Egy kőre terítette ki vizes ingét. A lovag pedig ismét felsóhajtott. Az ing ki volt mosva, de nem tökéletesen. Még látni lehetett a vérfoltokat.

– A folyó áramlása hozott ide – folytatta a leány, és vagy nem látta, mit vett észre a lovag, vagy úgy tett, mintha nem látta volna. – A folyó áramlása és az egyszarvú varázsa... Hogy hívják ezt a tavat?

– Nem tudom – ismerte el Galahad. – Annyi a tó itt Gwyneddben...

– Gwyneddben?

– Persze. Azok a hegyek ott Y Wyddfa. Balkéz felől tartván őket, és az erdőben haladván, két nap alatt eljuthatsz Dinas Dinlleu-be, majd tovább Caer Dathalba. A folyó pedig... A legközelebbi folyó neve...

– Nem fontos, hogy hívják a legközelebbi folyót. Van esetleg valami ennivalód, Galahad? Az éhhalál szélén vagyok.

– Mit bámulsz annyira? Félsz, hogy eltűnök? Hogy elszállok a semmibe a kétszersülteddel és a borókás kolbászoddal? Ne félj. Az én világomban csináltam ezt-azt, belekavartam némileg a végzetbe, úgyhogy pillanatnyilag nem kéne ott mutatkoznom. A tiédben leszek egy ideig. Abban a világban, amelyben éjjel hiába keresném az égbolton a Sárkányt vagy a Hét Kecskét. Amelyben épp a Belleteyn utáni második holdtölte van, és Belleteynt Beltane-nek mondják. Mit nézegetsz annyira rajtam, mondd?

– Nem tudtam, hogy a tündérek esznek.

– Tündérek, varázslónők és tündék. Mind esznek. Isznak. És így tovább.

– Tessék?

– Nem fontos.

Minél figyelmesebben nézte a leányt, az annál jobban veszített bűvös aurájából, annál emberibb és hétköznapibb lett, egyenesen közönséges. De tudta, hogy nem olyan, nem lehet olyan. Közönséges lányokra nem akadni az Y Wyddfa lábánál, Cwm Pwcca környékén, nem fürdenek meztelenül hegyi tavakban, és nem mosnak ki összevérezett ingeket. Nem az a fontos, hogy néz ki ez a leány, nem lehetett földi lény. Galahad ennek ellenére már teljesen szabadon és vallásos félelem nélkül nézte a leány egérszínű haját, amelyben most, hogy megszáradt, legnagyobb elképedésére ezüstfehér ősz csíkok csillantak meg. Nézte vékony kezét, apró orrát és sápadt ajkát, kissé különös szabású, rendkívül sűrű szövésű, finom anyagból varrott férfiruháját. A furcsa alakú és díszítésű, de parádés ékességnek nemigen látszó kardját. A rászáradt parti homokkal borított csupasz lábát.

– Hogy világos legyen – szólalt meg a leány, lábait egymáshoz dörzsölve –, én nem vagyok tünde. Varázslónő, azaz tündér vagyok, de... kicsit nem tipikus. Eh, talán nem is vagyok az egyáltalán.

– Sajnálom, igazán.

– Mit sajnálsz úgy?

– Azt mondják... – A lovag elvörösödött, és hebegni kezdett. – Azt mondják, a tündérek, ha ifjakkal találják magukat szemben, elvezetik őket Tündeországba, és ott... Mogyoróbokor alatt, mohaszőnyegen kell velük megesküdni...

– Értem. – Ciri gyors pillantást vetett rá, majd nagyot harapott a kolbászból.

– Ami Tündeországot illeti – mondta, miután lenyelte a falatot –, jó ideje már, hogy elmenekültem onnan, és egyáltalán nem sürgős, hogy visszamenjek. Ami viszont a mohaszőnyegen történő esküvőt illeti... Galahad, te tényleg nem arra az Úrnőre akadtál rá, akire kellett volna. Mindazonáltal köszönöm szépen a jó szándékot.

– Úrnőm! Nem akartalak megsérteni...

– Ne magyarázkodj.

– Minden azért van – nyögte ki –, mert elbűvölően gyönyörű vagy.

– Még egyszer köszönöm. De ebből továbbra sem lesz semmi.

Hallgattak egy ideig. Meleg volt. A zeniten álló nap kellemessé forrósította a köveket. Enyhe szellőcske borzolta fel a tó tükrét.

– Mit jelent... – szólalt meg Galahad hirtelen, különösen egzaltált hangon. – Mit jelent a vérző élű lándzsa? Mit jelent az átszúrt combú Király, és miért szenved? Mit jelent a fehérbe öltözött szűz, aki a grált hordozza, az ezüsttálat...

– És ezen kívül – szólt közbe Ciri – jól érzed magad?

– Én csak kérdem.

– Én viszont nem értem a kérdésedet. Ez valami megbeszélt jelszó? Jelzés, amiről a beavatottak felismerik egymást? Légy kegyes, magyarázd meg.

– De amikor nem vagyok rá képes.

– Akkor miért kérdezted?

– Mert ez... – jött zavarba. – Nos, röviden szólván... Volt köztünk, aki nem kérdezte meg, amikor alkalma volt rá. Szájában feledte a nyelvét, vagy szégyellte magát... Nem kérdezte meg, és ez okból rengeteg kellemetlensége lett. Mi tehát most mindig megkérdezzük. Minden esetre.

– Vannak ebben a világban varázslók? Tudod, olyanok, akik mágiával foglalkoznak. Mágusok. Beavatottak.

– Ott van Merlin. És Morgana. De Morgana gonosz.

– És Merlin?

– Átlagos.

– Tudod, hol lehet vele találkozni?

– De még mennyire! Camelotban. Artúr király udvarában. Épp oda igyekszem.

– Messze van?

– Innen Powysba, a Hafren-folyó felé, aztán a Hafren mentén Glevumba, a Sabrina-tenger partvidékére, amonnan pedig már közel van a Nyárvidék-síksága. Mindez valami tíznapi lovaglás...

– Túl messze van.

– Lehet még – dadogta a lovag – kissé megrövidíteni az utat, Cwm Pwcca felé tartva. De az elátkozott völgy. Borzalom, ami ott van. Y Dynan Bach Têgek élnek ott, gonosz indulatú törpék...

– És te parádénak viselsz kardot?

– Mire képes a kard a varázslatokkal szemben?

– Mire képes, mire képes, ne félj. Én vaják vagyok. Hallottál valaha ilyesmiről? Á, világos, hogy nem hallottál. A törpéidtől pedig nem tartok. Elég sok ismerősöm van a törpök között.

Na persze, gondolta Galahad.

– Tó Úrnője?

– Cirinek hívnak. Ne hívj Tó Úrnőjének. Rossz emlékeket kelt ez bennem, kellemetleneket, taszítókat. Abban az országban hívtak így... Hogy is hívtad azt az országot?

– Faërie. Vagy ahogy a druidák mondják: Annwn. A szászok meg úgy mondják: Tündeország.

– Tündeország... – Ciri összébb húzta a vállán a lovagtól kapott kockás pikt takarót. – Voltam ott, tudod? Beléptem a Fecske-toronyba, és zsupsz, máris tündék között voltam. Épp ők hívtak így. A Tó Úrnőjének. Kezdetben még tetszett is ez nekem. Hízelgett. Egészen addig, amíg meg nem értettem, hogy ebben az országban, ebben a toronyban és ennél a tónál egyáltalán nem Úrnő vagyok, hanem fogoly.

– Ott történt – Galahad nem bírta ki –, hogy vérfoltos lett az inged?

A leány hosszan hallgatott.

– Nem – mondta végre, és a lovagnak úgy tetszett, kissé megremegett a hangja. – Nem ott. Éles a szemed. Mit tegyek, az igazság elől nem szökhetünk meg, nincs miért a fejünket a homokba dugni... Igen, Galahad. Gyakran véreztem össze mostanában. Ellenségeim vérével, akiket megöltem. És barátaim vérével, akiket menteni igyekeztem... És akik a karjaimban haltak meg... Mit nézel annyira?

– Nem tudom, vajh isteni, vagy halandó hölgy vagy... Vagy az istennők egyike... Ha viszont e földi siralomvölgy lakója volnál...

– A lényegre, ha volnál oly szíves.

– Szeretném hallani – Galahad tekintete felizzott – a történeted. Kegyeskednél elmondani, ó, Úrnőm?

– Hosszú.

– Van időnk.

– És nem túl jó a vége.

– Nem hiszem.

– Miért nem?

– Daloltál, amikor a tóban fürödtél.

– Jó megfigyelő vagy. – Elfordította a fejét, összeszorította az ajkát, és arca hirtelen fintorba torzult. – Igen, jó megfigyelő vagy. De nagyon naiv.

– Meséld el a történeted. Kérlek.

– Mit tehetek – sóhajtott fel. – Jól van, ha akarod... Elmesélem.

Kényelmesebben helyezkedett el. A lovag is kényelmesebben helyezkedett el. A lovak az erdő szélén lépegettek, a gyepet meg a gyógyfüveket harapdosták.

– Az elejétől – kérlelte Galahad. – A legelejétől...

– Ezt a történetet – szólalt meg egy pillanat múlva, és szorosabban burkolózott be a pikt takaróba – egyre inkább olyannak látom, mint aminek nincs eleje. Abban sem vagyok biztos, hogy már véget ért. Tudnod kell, hogy a múlt szörnyen összegabalyodott a jövővel. Egy tünde még azt is mondta egyszer, hogy ez olyan, mint az a kígyó, amelyik a saját farkába harap. Ezt a kígyót, tudd meg, Uroborosznak hívják. És az, hogy a saját farkába harap, azt jelenti, hogy a kör bezárul. Minden időpillanatban benne rejlik a múlt, a jelen és a jövő. Minden időpillanatban benne rejlik az örökkévalóság. Érted?

– Nem.

– Nem baj.

Igazsággal mondom néktek, aki hisz az álmoknak, olyan, mint aki el akarja fogni a szelet, vagy meg akarja ragadni az árnyakat. Csalóka képpel, görbe tükörrel ámítja magát, mely hazudik, vagy a vajúdó fehérnéphez hasonló dőreségeket hord össze. Valósággal ostoba, aki a rémálmoknak hitelt ad, és az ámítás útjára tér.

Mindazonáltal aki az álmokat semmibe veszi, és semmit, de semmit sem hisz el nekik, az ugyancsak értelmetlent cselekszik. Mert hiszen ha az álmoknak semmilyen jelentésük nem volna, akkor az istenek, bennünket megteremtvén, miért adományozták volna nekünk az álmodás képességét?

Burján próféta bölcsességei, 34,1

All that we see or seem

Is but a dream within a dream

Edgar Allan Poe

Második fejezet

Szellő borzolta ráncokba a tó üstként párolgó felszínét, végigűzte rajta a szétoszlatott ködfoszlányokat. Ütemesen nyikorogtak és koppantak az evezővillák, vízből kiemelkedő tollaik csillogó csöppek zuhatagát fröccsentették szerteszét.

Condwiramurs átnyújtotta kezét a csónak peremén. Olyan csigalassúsággal haladtak, hogy a víz csak egészen aprót borzolódott fel, ahogy körülölelte a tenyerét.

– Ah, ah – mondta, annyi szarkazmust vegyítve a hangjába, amennyit csak bírt. – Micsoda sebesség! Egyenest száguldunk a hullámokon. Majd’ beleszédül az ember feje!

Az evezős, egy alacsony, zömök, erőteljes férfi mérgesen és zavarosan mormogott valamit, fel sem emelte őszes gyapjas haja alól a tekintetét. A növendéknek már nagyon elege volt a dörmögésből, krákogásból és nyögdécselésből, amelyekkel ez a ripők a kérdéseit lerázta magáról, amióta csak a csónakba szállt.

– Óvatosabban – sziszegte, nehezen őrizve meg a nyugalmát. – Ettől a heves evezéstől be lehet lázasodni.

A férfi ezúttal feléje fordította barnára égett, cserzett bőrhöz hasonló sötétségű arcát. Dörmögött, krákogott, ősz borostával borított állának intésével mutatott rá a peremhez erősített faorsóra és a vízbe merülő, a csónak mozgásától kifeszülő zsinórra. Abban a legnyilvánvalóbb meggyőződésben, hogy a magyarázat kimerítő volt, folytatta az evezést. Ugyanabban az ütemben, mint előtte. Evező fel. Szünet. Evező a lapát feléig a vízbe. Hosszú szünet. Húzás. Még hosszabb szünet.

– Aha – mondta könnyedén Condwiramurs, és felnézett az égre. – Értem. A csónak húzta villantó a fontos, melynek a megfelelő sebességgel és a kellő mélységben kell mozognia. A halászat a fontos. A többi lényegtelen.

Ez annyira nyilvánvaló volt, hogy a férfi még arra sem vette a fáradságot, hogy dörmögjön vagy krákogjon.

– Kit érdekelne – monologizált tovább a leány –, hogy egész éjjel úton voltam? Hogy éhes vagyok? Hogy a hátsóm fáj és viszket a kemény és vizes padtól? Hogy pisilnem kell? Nem, csak a legyező halfogás a fontos. Aminek egyébként nincs értelme. Semmi sem harap rá egy villantóra, amit a folyószűkület közepén vonszolnak, húsz ölnyi mélységben.

A férfi felnézett, ocsmány tekintetet vetett rá, és nagyon, de nagyon dörmögősen dörmögött. Condwiramurs kivillantotta a fogsorát, elégedett volt magával. A ripők továbbra is lassan evezett. Dühös volt.

A leány elterpeszkedett a far felőli kispadon, és keresztbe tette a lábát. Úgy, hogy sokat mutasson a szoknya kivágásában.

A férfi dörmögött, göcsörtös tenyerével jól megszorította az evezőket, úgy tett, mintha csak a legyezőzsinórt nézné. Az világos volt, hogy nem is gondolt az evezés tempójának meggyorsítására. A növendék lemondóan sóhajtott, és az égbolt szemlélgetésével foglalta el magát.

Nyikorogtak az evezővillák, briliánscsöppek hullottak az evezők tollairól.

A gyorsan felszálló ködből kisejlettek egy sziget körvonalai. És a föléje emelkedő torony sötét, vastag obeliszkje. A ripők, noha háttal ült, és nem nézett oda, rejtélyes módon felismerte, hogy már csaknem megérkeztek. Sietség nélkül ráfektette az evezőket a csónak peremére, felállt, lassan kezdte el föltekerni a zsinórt az orsóra. Condwiramurs továbbra is keresztbe vetett lábbal ült, fütyörészett, az eget nézte.

A férfi befejezte a zsinór föltekerését, megnézte a villantót, egy nagy rézkanalat, amelyhez piros gyapjúcsomóval ellátott hármashorog volt odaerősítve.

– Jaj, jaj – mondta édeskésen Condwiramurs. – Nem fogtunk semmit, ajaj, micsoda kár. Érdekes, mitől van ez a pech? Lehet, hogy a csónak túl gyorsan ment?

A férfi olyan tekintetet vetett rá, amelyben egy csomó csúnyaság volt. Leült, krákogott, kiköpött a vízbe, göcsörtös kezével megragadta az evezőket, mélyen meggörnyedt. Az evezők megcsobbantak, belecsaptak a vízbe, a csónak nyílként lendült előre a tavon, a víz zúgva felhabzott az orrnál, örvénylett körös-körül. A szigetig hátralévő negyed nyíllövésnyi távolságot két dörmögésnél kevesebb idő alatt tették meg, és a csónak akkora lendülettel csúszott föl a kavicsokra, hogy Condwiramurs leesett a padról.

A férfi dörmögött, krákogott és kiköpött. A növendék tudta, hogy civilizált emberi beszédre lefordítva ez annyit jelentett: takarodj a csónakomból, okoskodó boszorkány. Azt is tudta, nemigen számíthat rá, hogy a karjában viszi ki. Levette csizmácskáit, provokatívan magasra emelte a ruháját, és kiszállt. Elharapott egy káromkodást, mert a kagylóhéjak fájdalmasan szúrták a talpát.

– Kösz a fuvart – mondta összeszorított fogakkal.

Meg sem várva a visszadörmögést, körül sem nézve, mezítláb indult el a kőlépcső felé. Valamennyi kényelmetlenség és szenvedés nyomtalanul elmúlt és elröppent, fokozódó izgatottsága elfeledtette őket. Íme itt van Inis Vitre szigetén, a Loc Blest-tavon. Itt van azon a majdhogynem legendás helyen, ahová kizárólag a kiválasztott kevesek juthattak el.

A reggeli köd már teljesen felszállt, a homályos égboltot erősebben világította meg a nap vörös gömbje. A torony gyilokjárója fölött süvöltöző sirályok keringtek, sarlósfecskék száguldoztak.

A partról a teraszra vezető lépcső tetején, egy kuporgó és vicsorgó kimérát ábrázoló szoborra támaszkodva állt Nimue.

A Tó Úrnője.

Vékonyka és alacsony termetű volt, nem sokkal magasabb öt lábnál. Condwiramurs azt hallotta róla, hogy fiatal korában Könyöknyinek hívták, most láthatta, hogy a gúnynév találó volt. De biztos volt benne, hogy legalább fél évszázada már, hogy senki sem merészelné így szólítani a kicsiny varázslónőt.

– Condwiramurs Tilly vagyok – mutatkozott be, miközben meghajolt; kissé zavarban volt, mert csizmácskáit még mindig a kezében tartotta. – Örülök, hogy a szigeteden vendégeskedhetek, Tó Úrnője.

– Nimue – javította ki könnyedén a kicsiny mágusnő. – Nimue, semmi több. Elhagyhatjuk a címeket és a jelzőket, Tilly kisasszony.

– Ebben az esetben én Condwiramurs vagyok. Condwiramurs, semmi több.

– Akkor engedelmeddel, Condwiramurs. A reggelinél majd beszélgetünk. Úgy vélem, megéheztél.

– Nem tagadom.

Reggelire túró, metélőhagyma, tojás, tej és rozskenyér volt, két fiatalka, csöndeske, keményítőillatú szolgálólány tálalta fel. Condwiramurs evés közben magán érezte a kicsiny varázslónő tekintetét.

– A toronynak – mondta lassan Nimue, miközben figyelemmel kísérte a leány minden mozdulatát és csaknem minden falatot, amit csak a szájához emelt – hat szintje van, ebből egy a föld alatt. A szállásod a föld feletti második szinten van, minden szükséges kényelemmel el van látva. A földszint, amint látod, a gazdasági rész, itt vannak a szolgák lakószobái is. A föld alatt, akárcsak az első és a harmadik emeleten, laboratórium, könyvtár és galéria van. Valamennyi említett emeletre és a rajtuk található helyiségekbe szabad belépésed és korlátlan hozzáférésed van, akkor és olyan módon használhatod őket meg ami bennük található, amikor és ahogy kedved tartja.

– Megértettem. Köszönöm.

– A két legfelső szinten vannak a saját szobáim és a saját dolgozószobám. Ezek abszolút privát helyiségek. Hogy elkerüljük a félreértéseket: hallatlanul érzékeny vagyok ezekben a dolgokban.

– Tiszteletben tartom.

Nimue az ablak felé fordult, ott láthatta a Dörmögő Evezős Urat, aki már megbirkózott Condwiramurs csomagjával, és most horgászbotokat, orsókat, kézihálókat, merítőhálókat és egyéb halászati holmikat rakodott a csónakba.

– Egy kissé ódivatú vagyok – folytatta Nimue. – De bizonyos dolgokat kizárólagos joggal szoktam használni. Mondjuk a fogkefémet. Privát szobámat, könyvtáramat, mosdómat. És a Halászkirályt. Ne próbálkozz, kérlek, a Halászkirály használatával.

Condwiramursnak kis híján torkán akadt a korty tej. Nimue arca kifejezéstelen volt.

– És ha... – folytatta, mielőtt a leány visszanyerte volna beszélőképességét. – Ha ő próbálkozik téged használni, utasítsd vissza.

Condwiramurs, miután végre lenyelte a tejet, fürgén bólintott, óvakodott bármiféle kommentártól. Bár a nyelve hegyén volt, hogy nincs gusztusa halászokhoz, kivált ha gorombák. És túrófehérségű ősz fürtök tapadnak a fejükre.

– Iiigen – mondta vontatottan Nimue. – A bevezetésen tehát túl lennénk. Ideje rátérni a konkrétumokra. Nem vagy kíváncsi rá, mi az oka, hogy az összes jelölt közül épp téged választottalak ki?

Condwiramurs, ha egyáltalán elgondolkodott rajta, mit válaszoljon, azt is csak azért tette, hogy ne látsszék túlságosan beképzeltnek. De hamarost arra a következtetésre jutott, hogy Nimue előtt még a legcsekélyebb mértékű szerénykedés is túl hamisan fog hangzani.

– Az akadémia legjobb álomlátója vagyok – felelte hűvösen, tárgyilagosan, hencegés nélkül. – És harmadévben második helyen végeztem az álomjósok között.

– Azt is idehozathattam volna, aki első helyezett volt. – Nimue valósággal fájdalmasan őszinte volt. – Zárójelben, épp azt a győztest ajánlották nekem, egyébként némi nyomatékkal, mert alighanem valaki fontos ember fontos leánykája. És ami az álomlátást, az álomjóslást illeti, bizonyára tudod, kedves Condwiramurs, hogy ez meglehetősen szeszélyes adomány. Még a legjobb álomlátó is kudarcot vallhat.

Condwiramurs lenyelte a visszavágást, hogy az ő kudarcait egy kézen össze lehet számolni. Végül is mesterrel beszélgetett. Kegyeskedj tudni, mik az arányok, mondogatta az egyik nagy tudású professzor az akadémián.

Nimue könnyed elismerő fejbólintással nyugtázta hallgatását.

– Nyelvet szereztem az iskolában – mondta kis szünet után. – Onnan tudom, hogy az álomlátást nem kell bódítószerekkel segítened. Örülök neki, ugyanis nem tűröm a kábítószereket.

– Mindenféle porok nélkül is álmodom – szögezte le enyhe büszkeséggel Condwiramurs. – Az álomjósláshoz az is elég, ha van horgom.

– Tessék?

– Hát horgom – köhintett a növendék. – Vagyis egy olyan tárgy, amely valahogy kapcsolódik ahhoz, amiről álmodnom kell. Valamilyen dolog. Vagy kép...

– Kép?

– Aha. Egész jól álmodom képre.

– Ó – mosolyodott el Nimue. – Ó, ha a kép segít, akkor nem lesz gond. Ha legyűrted a reggelit, akkor menjünk, legjobb álomlátó és második helyezett álomjós. Jó lesz, ha haladéktalanul elmagyarázom neked, miért választottalak ki épp téged asszisztensemnek.

Hideget sugároztak a kőfalak, amit nem enyhítettek sem a súlyos gobelinek, sem a megsötétedett faburkolat. A kőpadlót a csizmatalpon keresztül is fagyosnak érezte.

– Ez az ajtó itt – jegyezte meg hanyagul Nimue – a laboratóriumba vezet. Amint elhangzott, kedved szerint használhatod. Persze ajánlatos az óvatosság. Főként azokban a kísérletekben kell mértékletesnek lenni, amikor a söprűkkel hordatunk vizet.

Condwiramurs illedelmesen elröhintette magát, bár a vicc szakállas volt. Mindegyik oktató olyan tréfákkal traktálta a gondjaira bízottakat, amelyek a mitikus varázslóinas mitikus kalandjairól szóltak.

A lépcső tengeri kígyóként kanyargott fölfelé, úgy látszott, mintha soha nem érne véget. És meredek volt. Mire a helyszínre értek, Condwiramurs megizzadt, és erősen zihált. Nimuén egyáltalán nem látszott meg az erőfeszítés.

– Erre, kérlek. – Kinyitott egy tölgyfa ajtót. – Vigyázz, küszöb.

Condwiramurs belépett, és felsóhajtott.

A szoba galéria volt. A mennyezettől a padlóig képek borították a falakat. Hatalmas, régi, foszladozó, repedezett olajképek, miniatúrák, megsárgult réz- és fametszetek, kifakult akvarellek és szépiák lógtak mindenfelé. Voltak ott modernista színekben pompázó vízfestmények és temperaképek, élénk vonású foltmaratott és rézkarcok, litográfiák és kontrasztos mélynyomású grafikák, melyek kifejező sötét foltokkal vonzották a tekintetet.

Nimue az ajtóhoz legközelebb lévő kép előtt állt meg, amely egy óriási fa alatt összegyűlt csoportot ábrázolt. Először a vászonra nézett, majd Condwiramursra, és hallgatag tekintete fölöttébb beszédes volt.

– Kökörcsin – mondta a növendék, aki azonnal felfogta, miről van szó, és nem váratta meg Nimuét – balladát énekel a Bleobheris tölgy alatt.

Nimue elmosolyodott, bólintott. És arrébb lépett, a következő kép előtt állt meg. Akvarell. Szimbolizmus. Két női árnykép a hegyen. Fölöttük sirályok keringenek, alattuk, a hegy lábánál, árnyak körmenete.

– Ciri és Triss Merigold, látnoki vízió Kaer Morhenben.

Mosoly, bólintás, egy lépés, újabb kép. Galoppozó lovas, torz égerfasor köríti, a fák ágkarjaikkal feléje nyúlnak. Condwiramurs úgy érezte, a hideglelés környékezi.

– Ciri... Hmm... Ez talán amikor Geralthoz lovagol, hogy a félszerzet Hofmeier farmján találkozzanak.

Újabb kép, megsötétedett olajfestmény. Csatakép.

– Geralt és Cahir a Jaruga hídját védik.

A többi gyorsan ment.

– Yennefer és Ciri, első találkozásuk Melitele szentélyében. Kökörcsin és Eithne driád a Brokiloni-erdőben. Geralt csapata hóviharban a Malheur-hágón...

– Bravó, pompás – szakította félbe Nimue. – Nagyszerűen ismered a legendákat. Most már tudod, mi volt a második oka annak, hogy te kerültél ide, és nem valaki más.

Az ébenfa asztal fölött, amelyhez leültek, hatalmas csatakép tornyosult, elsőre úgy látszott, a brennai csatát ábrázolja, az ütközet valamelyik kulcsjelenetét, vagyis valakinek a giccsesen hősi halálát. A festmény minden kétséget kizáróan a Karthauzi Miklós alkotása volt, felismerhető expresszív, a részletekre ügyelő pontosságáról és a művészre jellemző luminista hatásokról.

– Természetesen ismerem a vajákról és a vajáklányról szóló legendát – szólalt meg Condwiramurs. – Ismerem, habozás nélkül el tudom mondani, részletesen. Süldő koromban imádtam ezt a történetet, agyonolvastam. És arról álmodoztam, hogy én legyek Yennefer. De őszinte leszek: még ha első látásra kitörő szerelem lett volna is, még ha kirobbanóan heves lett volna is... Nem tartott örökké.

Nimue felvonta a szemöldökét.

– Ezt a történetet – folytatta Condwiramurs – népszerű rövid változatokban és az ifjúságnak szóló verziókban, kiragadott és ad usum delphini illedelmesített segédletekben ismertem meg. Aztán természetesen belekezdtem az úgynevezett komoly és teljes, a részletesség végső határáig, néha még e határokon túl is bőbeszédű változatokba. Ekkor a szenvedély átadta a helyét a hűvös reflexióknak, a vad hevesség afféle házastársi kötelezettségnek. Ha érted, mire gondolok.

Nimue alig észrevehető fejbólintással közölte, hogy érti.

– Összegezve, jobban kedvelem azokat a legendákat, amelyek erősebben ragaszkodnak a legendás konvenciókhoz, nem keverik össze a regéket a valósággal, nem próbálják meg integrálni a mese egyszerű és egyenes vonalú erkölcsiségét a mélyen erkölcstelen történelmi igazsággal. Jobban kedvelem azokat a legendákat, amelyekhez nem írnak utószót enciklopédisták, régészek és történészek. Azokat, amelyekben a konvenció mentes a kísérletezésektől. Jobban kedvelem, ha a herceg felmászik az Üveghegy csúcsára, megcsókolja az alvó királylányt, aki felébred, és utána mindketten soká és boldogan élnek. Egy legendának így kell végződnie, nem másként... Kinek az ecsetje alkotta ezt a Ciri-portrét? Ezt az en piedet?

– Cirinek nincs egyetlen portréja sem. – Az apró varázslónő csontszáraz tárgyilagos hangon válaszolt. – Sem itt, sem másutt a világon. Nem maradt fenn egyetlen portré, egyetlen miniatúra sem, amelyet olyasvalaki festett volna, aki láthatta, ismerhette Cirit, vagy legalább emlékezhetett volna rá. Az en pied Pavettát ábrázolja, Ciri anyját, és egy törp, Ruiz Dorrit festette, a cintrai uralkodók udvari festője. Köztudott, hogy Dorrit Ciri portréját is megalkotta, amikor ő kilencéves volt, szintén en piedben, de ez az Infánsnő agárral című kép sajnos elveszett. De térjünk vissza a legendához és a róla szóló véleményedhez. És ahhoz, hogyan kellene szerinted a legendának végződnie.

– Jól kell végződnie – mondta Condwiramurs indulatos magabiztossággal. – A jónak és az igazságnak kell diadalt aratnia, a gonoszt példásan meg kell büntetni, a szerelemnek életük végéig kell egybekötnie a szeretőket. És a fenébe is, egyetlen pozitív hős se pusztulhat el! És Ciri legendája? Hogyan végződik?

– Hát persze. Hogyan?

Condwiramurs egy pillanatra elnémult. Nem várta ezt a kérdést, tesztet, vizsgáztatást, csapdát szimatolt. Hallgatott, nem akarta, hogy szaván foghassák.

Hogyan végződik Geralt és Ciri legendája? Hisz ezt mindenki tudja.

Nézte a sötét tónusú akvarellt, a tó kipárállásától takart vízen suhanó formátlan bárkát, amelyet hosszú póznával hajt egy alig kivehető fekete árnykép, egy nő.

Pont így végződik a legenda. Pont így.

Nimue olvasott a gondolataiban.

– Nem olyan biztos ez, Condwiramurs. Ez egyáltalán nem annyira biztos.

– Ezt a legendát – kezdett bele Nimue – egy vándor mesemondó szájából ismertem meg. Falusi gyerek voltam, a falu bognárjának a negyedik lánya. Az az idő, amikor Szélykoma mesemondó, a vén csavargó a falunkban vendégeskedett, gyerekkorom legszebb percei közé tartozott. Ki lehetett szakadni a nehéz munkából, lelki szemeimmel láthattam azokat a mesés csodákat, láthattam a távoli világot... Gyönyörű és csodás világot... Még a kilenc mérföldnyire lévő városka piacánál is távolibbat és csodásabbat...

– Hat-hét éves lehettem akkor. A legidősebb nővérem tizennégy volt. És máris görnyedt a munkától, a hajladozástól. Női sors! Kicsi koruktól erre készítették fel nálunk a lányokat! Hajladozni! Örökké csak hajladozni, hajladozni és meggörnyedni a munkában, a gyerekgondozásban, a terhességben, amire egy fickó juttatott, alig hogy ki tudtad heverni a gyermekágyat...

– Ezektől az öreges meséktől kezdtem el valami többre vágyni, mint a görnyedés és a robotolás, valami többről álmodozni, mint a termés, a férj meg a gyerekek. Az első könyv, amelyet az erdőben saját kezűleg gyűjtött szeder eladásából származó bevételből vettem, a Ciri legendája volt. Ez a változat, ahogy te mondtad oly szépen, illedelmesített segédlet volt gyerekek számára, ad usum delphini. Ez a változat tökéletesen nekem való volt. Gyöngén tudtam olvasni. De már akkor tudtam, mit akarok. Olyan akartam lenni, mint Filippa Eilhart, mint Sheala de Tancarville, mint Assire var Anahid...

Mind a ketten arra a vízfestményre néztek, amelyen enyhe chiaroscuroban egy várterem volt látható, egy asztal és az asztalt körülülő nők. Legendás nők.

– Az akadémián – folytatta Nimue –, ahová egyébként csak a második nekifutásra kerültem be, a mágiatörténeti órákon csak a Nagypáholy nézőpontjából foglalkoztam a mítosszal. Eleinte szó szerint nem volt időm rá, hogy a magam kedvére olvasgassak, magolnom kellett, hogy... Hogy lépést tartsak a grófok és bankárok lánykáival, akiknek minden könnyen ment, akik kinevették a falusi leányzót...

Elhallgatott, megropogtatta az ujjait.

– Végül – folytatta – találtam időt az olvasásra, de akkor meg rájöttem, hogy Geralt és Ciri kalandjai jóval kevésbé kötnek le, mint gyerekkoromban. Hasonló jelenség zajlott le, mint nálad. Hogy is mondtad ezt? Házastársi kötelesség? Egészen addig így volt...

Elhallgatott, megtörölte az arcát. Condwiramurs elképedve vette észre, hogy a Tó Úrnőjének remeg a keze.

– Úgy tizennyolc éves lehettem, amikor... Amikor valami történt. Valami, amitől Ciri legendája életre kelt bennem. Komolyan, tudományosan kezdtem el vele foglalkozni. Ennek szenteltem az életemet.

A növendék hallgatott, bár szinte forrt benne a kíváncsiság.

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád – mondta fanyarul Nimue. – Hisz mindenki tudja, hogy a Tó Úrnőjén már-már beteges szenvedély lett úrrá a Ciri legendájával kapcsolatban. Mindenki arról pletykál, hogy ez az eleinte ártalmatlan bogarasság afféle narkotikus függőséggé, sőt, mániává alakult át. Ezekben a pletykákban jócskán van igazság, kedves Condwiramursom, jócskán van igazság! És mivel téged választottalak asszisztensemül, te is mániákus és függő leszel. Ugyanis ezt meg fogom követelni. Legalábbis a gyakorlat idejére. Érted?

A növendék fejbólintással válaszolt.

– Csak hiszed, hogy érted. – Nimue úrrá lett magán, és lecsillapult. – De majd elmagyarázom. Fokozatosan. És ha eljön az ideje, mindent megmagyarázok neked. Egyelőre...

Elhallgatott, kinézett az ablakon a tóra, a Halászkirály csónakjának fekete csíkjára, amely élesen elvált az aranyban rezgő víz felszínétől.

– Egyelőre pihend ki magad. Nézd meg a galériát. A szekrényekben és a tárlókban albumokat és egy csomó grafikát találsz, mindegyik témája a mondával kapcsolatos. A könyvtárban megvan a legenda összes változata és átköltése, meg a tudományos feldolgozások többsége. Fordíts erre némi időt. Nézz körül, olvass, koncentrálj. Azt akarom, hogy legyen anyagod az álomhoz. Horgod, ahogy te mondtad.

– Így teszek. Nimue asszony?

– Tessék.

– Ez a két portré... Amelyek egymás mellett vannak... Ez sem Ciri?

– Ciriről egyetlen portré sem létezik – ismételte türelmesen Nimue. – A késői korok művészei kizárólag zsánerképen ábrázolták, mind a maga fantáziája szerint. Ami ezeket a portrékat illeti, a bal oldali inkább a téma szabad variációja, ugyanis Lara Dorren aep Shiadhal tündelányt ábrázolja, akit a festőnő nem ismerhetett. A festőnő ugyanis, akit bizonyára ismersz a legendából, Lydia van Bredevoort volt. Az egyik fennmaradt olajfestménye az akadémián látható.

– Tudom. És ez a másik portré?

Nimue hosszan nézte a képet. A szomorú pillantású, szőke hajú karcsú leányt. Zöld ujjas fehér ruhát viselt.

– Robin Anderida festette – mondta visszafordulva, egyenesen Condwiramurs szemébe nézve. – És hogy kit ábrázol... Te mondd meg nekem, álomlátó és álomjós. Álmodd meg. És mondd el az álmod.

Robin Anderida mester elsőként vette észre a közeledő császárt, görnyedve hajolt meg. Stella Congreve liddertali grófnő felállt és bókolt, gyors mozdulattal ugyanerre ösztönözte a faragott karosszékben ülő leányt.

– Üdvözlet a hölgyeknek. – Emhyr var Emreis bólintott. – Téged is üdvözöllek, Robin mester. Hogy halad a munka?

Robin mester zavartan krákogott, és megint meghajolt, kezét idegesen a köpenyébe törülte. Emhyr tudta, hogy a művész heveny agorafóbiában szenved, és betegesen félénk. De kit zavart ez? Az volt a fontos, ahogy festett.

A császár, ahogy utazás közben szokta, az Impera gárdadandár tiszti egyenruháját viselte: fekete páncélt és ezüst szalamandrát formázó hímzéssel ellátott köpenyt. Közelebb ment, megnézte a portrét. Először a portrét, és csak aztán a modellt. A szomorú pillantású, szőke hajú karcsú leányt. Zöld ujjas fehér ruhát viselt, krizolitfüggővel díszített kicsiny kivágással.

– Pompás – mondta a császár szándékosan maga elé, hogy ne derüljön ki, mit dicsér. – Pompás, mester. Folytassa, kérem, ne fordítson rám figyelmet. Megengedi egy szóra, grófnő?

Az ablakhoz lépett, intett, hogy a grófnő kövesse.

– Elutazom – mondta halkan. – Államügyek. Köszönöm a vendéglátást. És őt is. A hercegnőt. Igazán jó munka, Stella. Igazán dicséret illet. Téged is, őt is.

Stella Congreve mélyen, bájosan bókolt.

– Császári felséged túl jó hozzánk.

– Nyugtával dicsérd a napot.

– Ah... – Enyhén összeszorította a száját. – Hát így vagyunk?

– Hát így vagyunk.

– Mi lesz vele, Emhyr?

– Nem tudom – felelte a császár. – Tíz nap múlva megújítom az offenzívát északon. És nehéz, nagyon nehéz harc ígérkezik. Vattier de Rideaux nyomon követi az ellenem irányuló összeesküvéseket és szövetkezéseket. Sokféle, nagyon sokféle dologra késztethet engem az államérdek.

– Ez a gyerek semmiben sem bűnös.

– Mondottam: az államérdek. Az államérdeknek semmi köze az igazságossághoz. Egyébként...

Legyintett.

– Beszélni akarok vele. Négyszemközt. Gyere közelébb, hercegnő. Tovább, tovább, élénkebben. A császár parancsolja.

A leány mélyen bókolt. Emhyr végigmérte, visszaemlékezett arra a messzemenő következményekkel járó Loc Grim-i kihallgatásra. Teljes mértékben elismeréssel, sőt, csodálattal adózott Stella Congreve-nek, aki az azóta eltelt hat hónap alatt képes volt arisztokrata kis hölggyé átváltoztatni ezt az esetlen kiskacsát.

– Hagyjanak magunkra – parancsolta. – Tarts szünetet, Robin mester, mondjuk, mosd ki az ecseteket. Téged viszont, grófnő, arra kérlek, hogy szíveskedj az előszobában várakozni. Te meg, hercegnő, szabadjon kérnem, gyere velem ki a teraszra.

Az éjszaka lehullott nedves hó olvadozott az első reggeli napsugarakban, de Darn Rowan várának toronytetői és oromzatai még nedvesek voltak, és úgy csillogtak, mintha lángban égnének.

Emhyr kiment a terasz korlátjához. A leány – az etikettnek megfelelően – egy lépés távolságban maradt el mögötte. A császár türelmetlen mozdulattal intett, hogy lépjen közelebb.

Hosszan hallgatott, mindkét kezével a korlátra támaszkodott, a hegyeket bámulta, a sziklás meredélyek mészfehérségéből élesen kiváló örökzöld tiszafákat. Csillogott a folyónak a völgy alján végighúzódó olvadt ezüstszalagja.

Érezhető volt a levegőben a tavasz.

– Túl ritkán járok erre – szólalt meg Emhyr. A leány hallgatott.

– Túl ritkán jövök errefelé – ismételte meg, s közben megfordult. – Pedig ez szép és nyugalmat árasztó hely. Szép a környék... Egyetértesz?

– Igen, felséges császár.

– Érezhető a levegőben a tavasz. Igazam van?

– Igen, felséges császár.

Lentről, az udvarról énekszó hallatszott, amibe zörgés, csörömpölés és patacsattogás vegyült. A kíséret, miután tájékoztatták, hogy a császár indulást parancsolt, sietősen útra készülődött. Emhyrnek eszébe jutott, hogy a gárdisták között volt valaki, aki énekelni szokott. Gyakran. És a körülményektől függetlenül.

Vesd rám kegyes tekinteted

Kéklő szemeiddel

Ajándokozd kegyeidet

Tünde szépségeddel

Hajlasd felém jó szívedet

Minden éji perced

Ne tagadd meg kellemidet

Ahogy én sem tőled

– Szép ballada – mondta gondolataiba merülve, végigsimítva ujjaival súlyos, aranyból készült császári nyakláncát.

– Szép, felséges császár.

Vattier azt bizonygatja, hogy már Vilgefortz nyomára jutott. Hogy pár napon, legföljebb egy héten belül megtalálja. Az árulók feje lehull, és Nilfgaardba vezetik az igazi Cirillát, Cintra királynőjét.

És amíg Nilfgaardba érkezik a valódi Ciri, valamit kezdeni kell a hasonmással is.

– Emeld fel a fejed.

Engedelmeskedett.

– Van valami kívánságod? – kérdezte hirtelen éles hangon. – Panaszod? Kérésed?

– Nincs, felséges császár. Nincsen.

– Igazán? Érdekes. No de hisz nem parancsolhatom meg, hogy legyen. Emeld fel a fejed, ahogy egy hercegnőhöz illik. Stella biztosan megtanított rá, hogyan viselkedj?

– Igen, felséges császár.

Lényegében jól betanították, gondolta. Előbb Rience, majd Stella. Jól betanították a szerepére és az egész dologra, bizonyára megfenyegették, hogy ha téved, vagy hibázik, azért kínvallatás és halál a fizetség. Figyelmeztették, hogy szigorú, a hibákat nem megbocsátó közönség előtt kell játszania. A szörnyű Emhyr var Emreis, Nilfgaard császára előtt.

– Mi a neved? – kérdezte éles hangon.

– Cirilla Fiona Elen Riannon.

– Az igazi neved.

– Cirilla Fiona...

– Ne élj vissza a türelmemmel. A neved!

– Cirilla... – A leány hangja megtört, mint egy pálcika. – Fiona...

– Elég, a Nagy Napra mondom – sziszegte. – Elég!

A leány hangosat szívott az orrán. Az etikett ellenére. Remegett az ajka, de ezt az etikett nem tiltotta.

– Nyugodj meg – parancsolta, de már halkan, csaknem szelíden. – Mitől tartasz? Szégyelled a saját neved? Félsz megvallani? Fűződik hozzá valami kellemetlen dolog? Ha kérdem, csak azért teszem, mert azt szeretném, ha az igazi neveden szólíthatnálak meg. De tudnom kell, hogy hangzik.

– Sehogyan – felelt a leány, nagy szeme lángnyelveket tükröző smaragdként csillant fel hirtelen. – Mert az a név semmilyen, felséges császár. Olyasvalakihez illő név, aki maga is senki. Ameddig Cirilla Fiona vagyok, addig jelentek valamit... Addig, amíg...

A hangja oly hirtelen akadt a torkán, hogy ösztönösen a nyakához kapott, mintha nem nyakék, hanem fojtogató nyakszorító lett volna rajta. Emhyr tovább nézegette, még mindig elismeréssel adózott Stella Congreve-nek. Ugyanakkor bosszús is lett. Indokolatlanul bosszús. Ettől aztán még jobban az lett.

Mit akarok én ettől a gyerektől, gondolta, közben érezte, hogy dagad benne a bosszúság, forr, habzik, mint leves a bográcsban. Mit akarok én ettől a gyerektől, aki...

– Tudnod kell, leányzó, hogy semmi közöm sem volt az elrablásodhoz – mondta éles hangon. – Semmi közöm sem volt ahhoz, hogy idehoztak. Nem adtam ilyen parancsot. Becsaptak...

Dühös volt magára, tudatában volt, hogy hibázik. Már rég véget kellett volna vetni ennek a beszélgetésnek, fenségesen, uralkodó módjára, fenyegetően kellett volna véget vetni neki, imperátorhoz illően. El kellett volna feledkeznie erről a leányról, a zöld szeméről. Ez a leány nem létezett. Hasonmás volt. Imitáció. Még neve sem volt. Egy senki volt. És egy imperátor nem beszélget olyasvalakivel, aki egy senki. Egy imperátor nem ismeri be a tévedését olyasvalaki előtt, aki egy senki. Egy imperátor nem kér bocsánatot, nem sajnálkozik olyasvalaki előtt, aki...

– Bocsáss meg – mondta, és a szavak idegenül, kellemetlenül tapadtak az ajkára. – Hibát követtem el. Igen, ez az igazság, hibás vagyok abban, ami veled történt. Hibáztam. De a szavamat adom, hogy már semmi sem fenyeget téged. Semmi rossz nem történik veled. Semmi bántódás, semmi sérelem, semmi kellemetlenség. Nem kell félned.

– Nem félek. – A leány felemelte a fejét, és az etikettel ellenkezve egyenesen a szemébe nézett. Emhyr megremegett, szíven ütötte ez a becsületes és bizalmas tekintet. Máris kihúzta magát, császáriasan, émelyítően fenségesen.

– Kérj tőlem, amit csak akarsz.

A leány újra ránézett, a császár pedig önkéntelenül is felidézte azt a számtalan esetet, amikor éppen ezen a módon fizette ki a lelkiismeretét, ha valakivel aljasul bánt. Szíve mélyén galád örömöt érzett, hogy ilyen olcsón megússza.

– Kérj tőlem, amit csak akarsz – ismételte meg, és mivel már fáradt volt, a hangja egyszerre emberségesebb lett. – Teljesítem minden kívánságod.

Csak nehogy rám nézzen, gondolta. Nem viselem el a tekintetét.

Az emberek állítólag félnek rám nézni, gondolta. De mitől félek én?

A fenébe Vattier de Rideaux-val és az ő államérdekével. Ha megkér rá, hazavitetem, oda, ahonnan elrabolták. Hatlovas aranyhintóval vitetem vissza. Elég, ha megkér rá.

– Kérj tőlem, amit csak akarsz – ismételte.

– Köszönöm, felséges császár – mondta a leány, és lesütötte a szemét. – A felséges császár nagyon nemeslelkű és bőkezű. Ha lehetne egy kérésem...

– Mondd.

– Itt szeretnék maradni. Itt, Darn Rowanban. Stella asszonynál.

Nem csodálkozott. Érezte, hogy valami ilyesmi következik.

Tapintata visszatartotta, hogy olyasmit kérdezzen, ami mindkettejüknek megalázó lett volna.

– A szavamat adtam – mondta fagyosan. – Legyen hát akaratod szerint.

– Köszönöm, felséges császár.

– A szavamat adtam – ismételte, közben igyekezett kerülni a leány tekintetét –, és meg is tartom. De úgy gondolom, rosszul döntöttél. Nem azt a kívánságodat adtad elő, amelyiket kellett volna. Ha megváltoztatnád a véleményed...

– Nem változtatom meg – mondta a leány, amikor látta, hogy a császár nem fejezi be a mondatot. – Miért változtatnám meg? Stella asszonyt választottam, olyan dolgokat választottam, amilyeneket nemigen tapasztaltam életemben... Otthont, melegséget, jóságot... Jó szívet. Nem lehet hibás az ilyen döntés.

Szegény naiv teremtés, gondolta Emhyr var Emreis császár, Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd, az Ellenségei Kurgánján Táncoló Fehér Láng. Éppen ezzel a döntéssel követi el a legszörnyűbb tévedést.

De valami – talán egy rég elfeledett emlék – visszatartotta a császárt attól, hogy ezt fennhangon is kimondja.

Érdekes – mondta Nimue, miután végighallgatta a beszámolót. – Valóban érdekes álom. Volt még másvalami?

– Naná! – Condwiramurs gyors és biztos csapással vágta le a tojás csúcsát. – Még mindig zúg a fejem ettől a parádétól! De ez normális. Új helyen az első éjszaka mindig őrült álmokat hoz. Tudod, Nimue, rólunk, álomlátókról azt mondják, a tehetségünknek nem az a lényege, hogy álmodunk. Ha figyelmen kívül hagyjuk a transzban vagy hipnózisban látott víziókat, a mi álomképeink sem intenzivitásukban, sem képi gazdagságukban, sem prekognitív tartalmukban nem különböznek mások álmaitól. Valami egészen más különböztet meg és határozza meg a képességeinket. Mi emlékszünk az álmainkra. Ritkán esik meg, hogy elfelejtjük, amit álmodunk.

– Mert a belső elválasztású mirigyeitek nem tipikusan működnek, hanem a csak rátok jellemző módon – szólt közbe a Tó Úrnője. – A ti álmaitok triviális kifejezéssel nem egyebek, mint a szervezet által kiválasztott endorfinok. Ahogy a vad mágikus tehetségek többsége, a tiétek is prózaian szerves jellegű. De minek beszélek olyasmiről, amit magad is kiválóan tudsz. Hallgatlak, milyen álmokra emlékszel még?

– Fiatal fiú – ráncolta össze a szemöldökét Condwiramurs – vándorol egy sivár mezőn, vállán az iszákja. A mező sivár, tavaszias. Fűzfák... Az utak mentén és a mezsgyéken. Fűzfák, görbék, odvasak, terjedelmesek... Kopárak, még nem zöldültek ki. Megy a fiú, körülnézeget. Leszáll az éj. Az égen feltűnnek a csillagok. Az egyik mozog. Egy üstökös. Vöröses, csillogó szikra szeli át ferdén az égboltot...

– Bravó – mosolyodott el Nimue. – Bár fogalmam sincs, kiről álmodtál, legalább pontosan meghatározható az esemény időpontja. A vörös üstökös hat napig volt látható tavasszal, a cintrai béke megkötésének évében. Pontosabban március első napjaiban. A többi álomban is voltak dátumjelzők?

– Az én álmaim – prüszkölt Condwiramurs, közben megsózta a tojást – nem falusi kalendáriumba valók! Nincs bennük naptári cédula! De hogy pontosan fejezzem ki magam, álmodtam a brennai csatáról is, biztos azért, mert jól megbámultam a galériádban a Karthauzi Miklós festményét. És a brennai csata dátuma is ismert. Ugyanaz az év, mint az üstökösé. Nem tévedek?

– Nem tévedsz. Volt valami különös abban a csataálomban?

– Nem volt. Lovak, emberek és fegyverek kavarogtak. Emberek verekedtek és ordítottak. Valaki, biztos nem volt normális, azt üvöltötte: „Sasok! Sasok!”

– Mi volt még? Azt mondtad, kész parádét láttál álmodban.

– Nem emlékszem... – Condwiramurs elhallgatott. Nimue elmosolyodott.

– Na jó. – A növendék dölyfösen felhúzta az orrát, nem hagyta, hogy a Tó Úrnője gunyoros megjegyzést tegyen. – Hát persze, néha elfelejtem. Senki sem tökéletes. Ismétlem, az álmaim látomások, nem könyvtári cédulák...

– Tudom – szakította félbe Nimue. – Nem álomlátó képességeidet vizsgáztatjuk, hanem a legendát elemezzük. Rejtélyeit és fehér foltjait. Egyébként egész jól megy, már az első álmokban megfejtetted, ki az a lány a portrén, Ciri hasonmása, akivel Vilgefortz próbálta meg becsapni Emhyr császárt...

Abbahagyták, mert bejött a konyhába a Halászkirály. Miután meghajolt, és dörmögött valamit, kivett a szekrényből egy cipót, egy kétfülű fazekat meg egy vászoncsomagocskát. Majd kiment, nem feledkezve meg róla, hogy meghajoljon és dörmögjön.

– Erősen biceg – mondta Nimue látszólag önkéntelenül. – Súlyosan megsebesült. Vadkan szaggatta meg a lábát egy vadászaton. Ezért tölt annyi időt a csónakjában. A sebei nem zavarják az evezésben és a halfogásban, a csónakban megfeledkezik a rokkantságáról. Nagyon rendes és jó ember. Nekem meg...

Condwiramurs illedelmesen hallgatott.

– Férfira van szükségem – világosította fel tárgyilagosan az apró varázslónő.

Nekem is, gondolta a növendék. A fenébe, ahogy visszamegyek az akadémiára, azonnal hagyni fogom, hogy valaki elcsábítson. Jó a cölibátus, de legföljebb egy szemeszteren át.

Nimue megköszörülte a torkát.

– Ha befejezted a reggelizést és az álmodozást, menjünk át a könyvtárba.

– Térjünk vissza az álmodra.

Nimue kinyitott egy dossziét, átlapozott néhány szépia akvarellt, majd kivett egyet. Condwiramurs azonnal felismerte.

– A Loc Grim-i kihallgatás?

– Persze. Bemutatják a hasonmást a császári udvarban. Emhyr úgy tesz, mintha lépre ment volna, jó képet vág a gonosz játékhoz. Nézd csak, itt állnak az északi királyságok nagykövetei, akiknek eljátsszák ezt az előadást. Itt meg a nilfgaardi hercegeket látjuk, akiket sérelem ért: a császár elutasította a lányaikat, semmibe vette rokoni ajánlatukat. Bosszúra éhesen sugdolóznak, összehajolva, máris összeesküvést és gyilkosságot fontolgatnak. A hasonmás leány lehajtott fejjel áll, a festő, a titokzatosságot hangsúlyozandó, még az arcvonásait elrejtő keszkenővel is ellátta.

– És nem tudunk semmi többet – folytatta kisvártatva a varázslónő – a hamis Ciriről. A legendának egyetlen változata sem közli, mi lett később ezzel a hasonmással.

– Kikövetkeztethető viszont – mondta szomorúan Condwiramurs –, hogy a leánynak nem volt a sorsa irigylésre méltó. Amikor Emhyr megszerezte az eredetit, márpedig tudjuk, hogy megszerezte, megszabadult a hamisítványtól. Álmomban nem éreztem meg a tragédiát, pedig alapjában véve kellett volna valamit éreznem, ha... Másrészt, amit álmaimban látok, az nem feltétlenül a teljes igazság. Mint minden ember, ábrándokról álmodom. Vágyakról. Kívánalmakról... És félelmekről.

– Tudom.

Ebédig társalogtak, miközben egy köteg dossziét és grafikát néztek át. A Halászkirálynak láthatóan sikeres fogása volt, mert ebédre nyárson sült lazac volt. Vacsorára is.

Éjjel Condwiramurs rosszul aludt. Túlságosan is teleette magát.

Nem álmodott semmit. Ez kissé feszélyezte, el is szégyellte magát, de Nimue egyáltalán nem vette ezt rossz néven. Van időnk, mondta. Sok éjszaka van még előttünk.

Inis Vitre tornyában több fürdőszoba is volt, tele luxussal, ragyogtak a márványtól, és csillogtak a rézborításoktól, padlófűtés melegítette fel őket; a szerkezet valahol a pincében volt. Condwiramurs nem zavartatta magát, órák hosszat elidőzött a kádakban, de időnként a fürdőházban, a tóba nyúló mólóra épített kicsiny fabódéban is találkozott Nimuéval. A meglocsolt kövekről felszálló gőztől lihegve, vizesen üldögéltek a padokon, laza mozdulatokkal csapkodták magukat nyírfasöprűkkel, sós izzadság csorgott a szemükbe.

– Ha jól értettem – Condwiramurs megtörölte az arcát –, az én Inis Vitre-i gyakorlatomnak az a lényege, hogy álmodjam meg a vaják és a vajáklány legendájának valamennyi fehér foltját.

– Jól értetted.

– Napközben azzal, hogy grafikákat nézegetünk és társalgunk, fel kell hogy töltődjem az álmokhoz, hogy éjjel megálmodhassam egy esemény igazi, ismeretlen verzióját?

Ezúttal Nimue még azt sem látta szükségesnek, hogy helyeseljen. Magára suhintott párat a kissöprűvel, felállt, vizet fröccsentett a felhevített kövekre. Gőz tört fel, a forróságtól egy pillanatra elállt a lélegzetük.

Nimue a vödörből magára öntötte a maradék vizet. Condwiramurs megcsodálta az alakját. A varázslónőnek, kicsiny termete ellenére, rendkívül arányosan felépített teste volt. Bármely húszéves megirigyelhette formáit és ruganyos bőrét. Condwiramurs, hogy ne menjünk messzire, huszonnégy éves volt. És irigyelte.

– Ha megálmodom is valamit – folytatta, s újra megtörölte izzadt arcát –, honnan vesszük a bizonyosságot, hogy a valódi változatot álmodom? Igazából nem tudom...

– Erről később – szakította félbe Nimue. – Majd kint. Elegem van már ebben a forróságban üldögélni. Hűtsük le magunkat. És utána beszélünk.

Ez is része volt a szertartásnak. Kiszaladtak a fürdőházból, meztelen talpukkal végigcsattogtak a móló deszkáin, majd vad kiáltások közepette beugrottak a tóba. Miután jól kifröcskendezték magukat, kimásztak a mólóra, kicsavarták a hajukat.

A Halászkirály, akit a fröcskölődés és a sikoltozás felriasztott, csónakjában ülve körülnézett, rájuk bámult, kezével árnyékolva a szemét, de máris elfordult, és halászholmijára irányult a figyelme. Condwiramurs az ilyen viselkedést sértőnek és megtorlandónak tartotta. Nagyon megjavult a véleménye a Halászkirályról, amikor megfigyelte, hogy azt az időt, amit nem halfogással tölt el, az olvasásnak szentelte. Még a klozettre is könyvvel járt, amely nem volt más, mint a Speculum aureum, komoly és nehéz olvasmány. Ha tehát az Inis Vitrén töltött első napokban Condwiramurs egy picit csodálkozott is Nimuén, most már rég nem. Kiderült, hogy a Halászkirály csak látszatra volt bunkó és ripők. Esetleg biztonságos álcázásra.

Mindazonáltal, gondolta Condwiramurs, sértés és megbocsáthatatlan durvaság, ha a horgokra és a villantókra figyel, amikor a mólón két pucér, nimfához méltó testű fehérszemély parádézik, akikről nem lenne szabad levennie a szemét.

– Ha valamit megálmodom – tért vissza a témára, miután egy törülközővel végigdörgölte a mellét –, mi lesz rá a biztosíték, hogy az igazi változatot álmodtam meg? Ismerem az irodalmi legendák minden verzióját, Kökörcsin Fél évszázad költészetétől Andrei Ravix Tó Úrnőjéig. Ismerem a nagy tiszteletű Jarrét, ismerem az összes tudományos feldolgozást, a népszerű kiadványokat meg sem említem. Ezek az olvasmányok nyomot hagytak bennem, hatást tettek rám, mindezt nem vagyok képes kiküszöbölni az álmaimból. Van rá esély, hogy átküzdjem magam a fikciókon, és az igazságot álmodjam meg?

– Van.

– Mekkora?

– Akkora – Nimue egy fejmozdulattal mutatott a tavon úszó csónakra –, amekkora a Halászkirályé. Magad is látod, lélegzetvételnyi szünet nélkül veti ki a horgait. Fog aztán növényeket, gyökereket, elsüllyedt tuskókat, fakérget, régi cipőket, vízbefúltakat meg a nyavalya tudja, még mit. De időnként azért fog valamit.

– Akkor szerencsés halászatot – sóhajtotta Condwiramurs, és felöltözött. – Vessük ki a csalétket, és halásszunk. Keressük meg a legenda igaz verzióit, szaggassuk le a kárpitokat és a béléseket, kopogtassuk végig a koffereket, hátha megtaláljuk a pótfeneket. De mi van akkor, ha nincs pótfenék? Minden tiszteletem, Nimue, de nem mi vagyunk az elsők ebben a halfogásban. Mi az esélye annak, hogy bármilyen részlet vagy töredék elkerülte annak a csordányi kutatónak a figyelmét, akik előttünk halászgattak? Hogy legalább egy halacskát meghagytak nekünk?

– Meghagytak – jelentette ki mély meggyőződéssel Nimue, miközben vizes haját fésülgette. – Azt, amit maguk nem tudtak, hozzátoldással és ékesszólással foltozták be. Vagy hallgatásba burkolták.

– Például?

– A vaják toussaint-i téli tartózkodását, hogy ne menjünk messzire. A legenda valamennyi változata egy rövid mondattal intézi el ezt az epizódot: „A hősök Toussaint-ben töltötték a telet.” Még Kökörcsin is, aki pedig két fejezetet szentelt az ebben a hercegségben végrehajtott tetteinek, meglepően szűkszavú, ami a vajákot illeti. Nem volna-e érdemes tehát megtudni, mi történt azon a télen? Miután elmenekült Belhavenből, és találkozott Avallac’h tündével a Tir ná Béa Arainne föld alatti komplexumban? A Caed Myrkvid-i csata és a druidanőkkel átélt kaland után? Mit csinált a vaják Toussaint-ben októbertől januárig?

– Mit csinált? Áttelelt! – robbant ki a növendék. – Olvadás előtt nem kelhetett át a hágón, tehát áttelelt és unatkozott. Nem csoda, hogy a későbbi szerzők ezt az unalmas részletet lakonikusan elintézték: „Elmúlt a tél.” Na de ha kell, megpróbálok valamit megálmodni. Van valamilyen kép vagy rajz erről?

Nimue elmosolyodott.

– Még a rajzon is van egy rajzunk.

A sziklán lévő freskó vadászjelenetet ábrázolt. Hanyag ecsetvonásokkal felrajzolt sovány emberkék íjakkal és dárdákkal üldöztek vadul szökellve egy nagy lila bölényt. A bölény oldala tigriscsíkos volt, és líra alakban meghajló szarvai között valami szitakötőszerű lebegett.

– Tehát – csóválta meg a fejét Regis – ez az a kép. Amelyet Avallac’h tünde festett. Az a tünde, aki sokat tudott.

– Igen – helyeselt szárazon Geralt. – Épp ez az a kép.

– Csak az a probléma, hogy az általunk tökéletesen átkutatott barlangokban nyoma sincs tündéknek, sem azoknak a teremtményeknek, amelyeket említettél.

– Itt voltak. Most elrejtőztek. Vagy elhordták magukat.

– Ez vitán felül áll. Ne felejtsd el, kizárólag a flaminika közbenjárására kaptál meghallgatást. Nyilván úgy gondolták, egy meghallgatás elegendő. Azután, hogy a flaminika meglehetősen kategorikusan elutasította az együttműködést, tényleg nem tudom, mit csinálhatsz még. Egész nap ezekben a barlangokban kószálunk. Nem tudok ellenállni annak a benyomásomnak, hogy értelmetlenül.

– Én sem tudok ellenállni – mondta a vaják keserűen – ennek a benyomásnak. Soha nem értem meg a tündéket. De legalább most már tudom, miért nem rajong értük az emberek többsége. Mert nehéz ellenállni annak a benyomásnak, hogy a bolondját járatják velünk. A tündék mindenben, amit tesznek, amit mondanak, amit gondolnak, a bolondját járatják velünk, csúfolódnak. Kigúnyolnak.

– Az antropomorfizmus szól belőled.

– Egy kicsit, talán. De a benyomás marad.

– Mit csináljunk?

– Visszamegyünk Caed Myrkvidbe, Cahirhoz, akinek a druidalányok már biztosan meggyógyították a megskalpolt buksiját. Aztán lóra ülünk, és eleget teszünk Anna Henrietta hercegnő meghívásának. Ne vágj arcokat, vámpír. Milvának bordatörése van, Cahirnak a fejét verték szét, egy kis toussaint-i pihenés mindkettőnek jót tesz. Kökörcsint is ki kell kaparni a botrányból, mert úgy tűnik, alaposan belekeveredett.

– Hát akkor – sóhajtott fel Regis – legyen így. Távolságot kell tartanom a tükröktől és a kutyáktól, vigyáznom kell a varázslókra és a telepatákra... És ha mindamellett lelepleznének, számítok rád.

– Számíthatsz – válaszolta komolyan Geralt. – Nem hagylak magadra a bajban. Pajtás.

A vámpír elmosolyodott, és mivel csak magukban voltak, minden agyarát kimutatta.

– Pajtás?

– Az antropomorfizmus szól belőlem. Menjünk tovább, kifelé ezekből az odúkból, pajtás. Mert itt kizárólag a reumát kaphatjuk el.

– Kizárólag. Hacsak... Geralt? Tir ná Béa Arainne, a tündék nekropolisza aszerint, amit láttál, a sziklafestmény mögött van, pontosan emögött a fal mögött... Be lehetne oda jutni, ha... Na, tudod. Ha szétvernénk ezt. Erre nem gondoltál?

– Nem. Nem gondoltam.

A Halászkirály megint sikerrel járt, mert vacsorára füstölt pisztráng volt. A hal annyira finom volt, hogy a tanítás kárba ment. Condwiramurs megint teleette magát.

Condwiramursra megtette a hatását a füstölt pisztráng. Ideje aludni, gondolta, amikor már másodszor kapta magát rajta, hogy gépiesen forgatja a könyv lapjait, miközben semmit sem fog fel az olvasottakból. Álmodni kell már.

Ásított egyet, letette a könyvet. Szétdobálta a párnákat, olvasóról pihenő módra váltott. Varázsigével oltott lámpát. A szoba egy pillanat alatt áthatolhatatlan, melaszsűrű homályba süllyedt. A súlyos velúrfüggönyök résmentesen voltak behúzva – a növendék már rég kitapasztalta, hogy sötétben jobban megy az álmodás. Mit válasszak, töprengett, és elnyújtózott, forgolódott a lepedőn. Hagyatkozzam az álomjóslás ösztönére, vagy próbáljak valamilyen horgonyzót találni?

Az álomlátók, dicsekvő bizonykodásuk ellenére, jóslaterejű álmaiknak még a felére sem emlékeznek, azok nagy része színüket és alakjukat veszítve zűrzavaros képekben maradt meg az álomjósok emlékezetében, mint egy tükrös-üveglapos gyermekjáték, egy kaleidoszkóp. Az a kisebb baj, ha a képek összevissza jöttek, és még látszólagos jelentésük sem volt, akkor nyugodtan napirendre lehetett térni fölöttük. A nem emlékszem lényegében azt jelenti, hogy nem érdemes rá emlékezni. Az álomlátók zsargonjában az ilyen álmokat „gittnek” hívták.

Rosszabbak és kissé szégyenletesebbek voltak a „látomások” – azok az álmok, amelyekből az álomlátók csak részletekre, mindössze jelentéstöredékekre emlékeztek, azok az álmok, amelyekből reggelre csak jelzésszerű homályos érzés maradt meg. Ha a „látomás” túl sokszor ismétlődött, biztosak lehettek benne, hogy fontos álomjóslati értékű álommal akadt dolguk. Ekkor az álomlátók összpontosítással és autoszuggesztióval igyekeztek kikényszeríteni egy konkrét „látomást”. A legjobb eredményekkel az a módszer járt, ha rögtön ébredés után újabb álmodásra kényszerítik magukat – ezt hívták „horgászásnak”. Ha az álmot nem sikerült „kihorgászni”, megmaradt az a lehetőség, hogy újra megpróbálják előidézni ugyanazt az álomvíziót a következő szeánszok egyikén, elalvás előtti koncentrálással és meditálással. Az ilyenfajta álomprogramozást nevezték el „lehorgonyzásnak”.

Condwiramursnak a szigeten eltöltött tizenkét éjszakát követően volt már három listája, három álomkészlete. Volt egy sikerekkel büszkélkedő lista – azoknak a „látomásoknak” a listája, amelyeket az álomlátó eredményesen „kihorgászott” vagy „kihorgonyzott” . Ide tartoztak azok az álmok, amelyek a Thanedd-szigeti lázadásról szóltak vagy a vajáknak és csapatának a Sudduth-völgyben, tavaszi áradások közepette, szétázott utakon megtett utazásáról, a Malheur-hágón való átkelésükről. A növendék nem ismerte be Nimuénak, de volt egy kudarclista is, olyan álmok, amelyek minden erőfeszítése ellenére végig rejtélyek maradtak. És volt egy munkalista – olyan álmok, amelyek még a sorukra vártak.

És volt még egy különös, de nagyon kellemes álom, töredékesen, pillanatfelvételekben, érthetetlen hangokkal és selymes érintéssel tért időnként vissza.

Kedves, gyöngéd álom.

Jól van, gondolta Condwiramurs, és behunyta a szemét. Legyen.

– Úgy látszik, tudom, mivel foglalkozott a vaják, amikor Toussaint-ben telelt.

– Nocsak, nocsak. – Nimue felnézett a szemüvege fölött, épp egy bőrbe kötött mágiatankönyvet lapozgatott. – Megálmodtál végre valamit?

– De még milyet! – mondta dicsekedve Condwiramurs. – Megálmodtam! Geralt vajákot és egy rövid fekete hajú, zöld szemű nőt. Nem tudom, ki lehetett. Talán az a hercegnő, akit Kökörcsin említ az emlékirataiban?

– Nyilván figyelmetlenül olvastad – hűtötte le kissé a varázslónő. – Kökörcsin pontosan leírja Anarietta hercegnőt, és más források is megerősítik, hogy, idézem, a haja gesztenyebarna színben csillogott, valóságos arany fénykört vonva köréje.

– Hát akkor nem az – egyezett bele a növendék. – Az én nőm fekete volt. Mint az előbb, valóságos szén. Az álom pedig... Hmmm... Érdekes volt.

– Figyelmesen hallgatlak.

– Beszélgettek. De ez nem közönséges beszélgetés volt.

– Mi volt benne, ami nem közönséges?

– Az idő nagy részében a nő a vaják vállán tartotta a lábát.

– Mondd csak, Geralt, hiszel benne, hogy van szerelem első látásra?

– És te hiszel benne?

– Hiszek.

– Most már tudom, mi köt össze bennünket. Az egymást vonzó ellentétek.

– Ne légy cinikus.

– Miért ne? A cinizmus állítólag az intelligencia bizonyítéka.

– Nem igaz. A cinizmus, minden pszeudointelligens körítése mellett undorítóan hazug. Nem viselek el semmiféle hazugságot. De ha már ennél tartunk... Mondd csak, vaják, mit szeretsz bennem a legjobban?

– Ezt.

– Cinikus helyett most triviális és banális lettél. Próbáld meg újra.

– A legjobban az eszedet szeretem benned, az intelligenciádat és a lelki mélységedet. A függetlenségedet és a szabadságodat, a...

– Felfoghatatlan, honnan van benned ennyi szarkazmus.

– Ez nem szarkazmus volt, hanem tréfa.

– Nem tűröm az ilyen tréfákat. Főleg amikor nincs itt az idejük. Kedvesem, mindennek megvan a maga ideje, és minden evilági dolognak megvan a kijelölt órája. Ideje van a hallgatásnak, és ideje a beszédnek, ideje van a sírásnak, és ideje a nevetésnek, ideje van a vetésnek, és ideje a vetkezésnek, elnézést, az aratásnak, ideje van a tréfának, és ideje a komolyságnak...

– Ideje van a testi becézgetésnek, és ideje az önmegtartóztatásnak?

– Na ne vedd ezt annyira szó szerint! Inkább egyezzünk meg, hogy most ideje van a bókolásnak. A bókok nélküli szeretkezésnek fiziológiaszaga van, és a fiziológia lapos. Mondj nekem bókokat!

– A Jarugától a Buináig senkinek nincs olyan szép feneke, mint neked.

– Ezt kikaptam, most a változatosság kedvéért valami barbár északi folyócskákkal mértél össze. Ha nem törődünk ennek a metaforának a minőségével úgy egyáltalán, nem lehetne azt mondani: az Albától a Veldéig? Vagy az Albától a Sansretourig?

– Soha életemben nem voltam az Albánál. Igyekszem az ítélkezést elkerülni, ha nem támasztják alá hiteles tapasztalatok.

– Óh! Igazán? Vélelmezem tehát, hogy feneket, mert hisz róla van szó, eleget láttál és tapasztaltál ahhoz, hogy ítélhess? Nem, fehér hajú? Hány nőd volt előttem? He? Kérdeztelek, vaják! Nem, nem, hagyjál, el a mancsokkal, ezen a módon nem bújsz ki a válasz alól. Hány nőd volt előttem?

– Egy sem. Te vagy az első.

– Na végre!

Nimue nagyon is hosszan nézegette azt a képet, amelyik enyhe chiaroscuróban ábrázolt egy kerek asztal körül ülő tíz nőt.

– Kár – szólalt meg végül –, hogy nem tudjuk, hogy néztek ki valójában.

– A nagymesternők? – robbant ki Condwiramursból. – Hiszen rengeteg portréjuk létezik! Csak Arethusában...

– Azt mondtam: valójában – szakította félbe Nimue. – Nem azokra a hízelgő képmásokra gondolok, amelyeket más hízelgő képmások alapján festettek. Ne felejtsd el, voltak olyan idők, amikor pusztították a varázslónők arcképeit. És magukat a varázslónőket is. Aztán eljött a propaganda ideje, amikor a mesternőknek már a külsejükkel is tiszteletet, csodálatot és istenfélelmet kellett kiváltaniuk. Ebből a korból származik az összes Páholygyűlés, Egyletgyűlés és Konvent, ezek a képek és grafikák mind asztalokat ábrázolnak, körülöttük tíz nagyszerű, elbűvölően bájos nő ül. De igazi, hiteles portrék nincsenek. Két kivétellel. Hiteles Margarita Laux-Antille portréja, amelyik Thanedd szigetén, Arethusában van, és csodával határos módon menekült meg a tűzvészből. Hiteles Lan Exeterben, Ensenadában Sheala de Tancarville portréja is.

– És Francesca Findabairnak a tündék festette portréja a vengerbergi Pinakotekában?

– Hamisítvány. Amikor megnyílt a Kapu, és a tündék elmentek, minden művészeti alkotást magukkal vittek vagy megsemmisítettek, egyetlen képet sem hagytak itt. Nem tudjuk, valóban olyan szép volt-e a Völgyek Százszorszépe, amilyennek a monda leírja. Egyáltalán nem tudjuk, hogy nézett ki Ida Emean. És mivel Nilfgaardban nagyon szorgalmasan és alaposan pusztították el a varázslónők képeit, fogalmunk sincs, milyen volt Assire var Anahid és Fringilla Vigo valódi külseje.

– Mégis, fogadjuk el, egyezzünk meg – sóhajtotta Condwiramurs –, hogy mindegyikük pont olyan volt, amilyeneknek később a portréik ábrázolták őket. Méltóságteljes, hatalmas, jó és bölcs, gondoskodó, igazságos és nemes. És gyönyörű, lenyűgözően gyönyörű... Fogadjuk ezt el. Akkor valahogy könnyebb lesz az életünk.

Inis Vitrén a napi elfoglaltság egyre unalmasabb lett, rutinjelleget öltött. Condwiramurs álmainak elemzése, ami már reggeli közben elkezdődött, rendszerint délig elhúzódott. Déltől ebédig sétával töltötte az időt a növendék – ebből is hamar unalmas rutin lett. Nehéz is lett volna ezen csodálkozni. A szigetet egyetlen óra alatt kétszer is meg lehetett kerülni, és közben olyan izgalmas dolgokat lehetett nézegetni, mint a gránitkövek, törpefenyők, kavicsok, kagylók, sirályok meg a tó vize.

Az ebéd utáni hosszú sziesztát társalgás követte, könyvek, tekercsek, kéziratok lapozgatása, képek, grafikák és térképek nézegetése. És hosszú, éjszakába nyúló viták a legenda és az igazság kölcsönös viszonyáról...

Ezután jött az éjszaka, meg az álmok. Különféle álmok. Kiütköztek a cölibátus jelei. Condwiramurs a vajáklegenda rejtélyei helyett a Halászkirályról álmodott a lehető legkülönfélébb helyzetekben, a szélsőségesen nem-erotikusaktól az extrém erotikusakig. A szélsőségesen erotikamentes álmokban a Halászkirály a csónakjához erősített kötélen vonszolta. Lassan, álmatagon evezett, következésképpen ő lemerült a tóban, lesüllyedt, fuldoklott, ráadásul iszonyú félelem gyötörte – úgy érezte, hogy a tó fenekéről kiválik és feléje úszik fölfelé valami borzalom, amely be akarja kapni a csónak által húzott csalétket, amely ő maga volt. Már-már meg akarta ragadni az a valami, amikor a Halászkirály erősebbet rántott az evezőn, és ezzel kimenekítette őt a láthatatlan ragadozó állkapcsai közül. Merülés közben fulladozott a víztől, ekkor ébredt fel.

Az egyértelműen erotikus álmokban az erősen himbálódzó csónak fenekén térdelt, felsőteste átlógott a peremen, a Halászkirály pedig a tarkóját megragadva lelkesen dugta, közben dörmögött, krákogott és köpködött. Condwiramurs a fizikai élvezet mellett zsigeri rémületet érzett – mi lesz, ha Nimue rajtakapja őket? Egyszer csak a tó vizében meglátta, hogy ott ringatózik az apró varázslónő fenyegető arca... és verejtékben úszva ébredt fel.

Ilyenkor felkelt, kinyitotta az ablakot, teleszívta magát éjjeli levegővel, holdfénnyel, a tó fölött gomolygó köddel.

És álmodott tovább.

Inis Vitre tornyának oszlopokon álló, a tó fölött függő terasza volt. Condwiramurs eleinte nem figyelt fel erre, de végül eltöprengett ezen. A terasz különös volt, ugyanis teljesen hozzáférhetetlennek bizonyult. A torony egyetlen általa ismert helyiségéből sem lehetett erre a teraszra kimenni.

Condwiramurs, mivel tudta, hogy a varázslónők lakóhelye nem nélkülözheti az efféle titkos rendellenességeket, nem tett fel kérdéseket. Még akkor sem, amikor a tó partján sétálva meglátta Nimuét, amint őt nézi arról a teraszról. Amely ezek szerint csak az illetékteleneknek és a profánoknak volt hozzáférhetetlen.

Egy kissé rossz néven vette, hogy őt profánnak tartja, de megmakacsolta magát, és úgy tett, mintha mi sem történt volna. De nem telt bele sok idő, mire a titokra fény derült.

Ez azután történt, hogy egész sorozatnyi, Wilma Wessely akvarelljei által előidézett álmot látott. A festőnő, akit láthatóan elbűvölt a legendának ez a részlete, összes művét Ciri Fecske-toronybeli tartózkodásának szentelte.

– Fura álmaim vannak ezektől a képecskéktől – panaszkodott a növendék másnap reggel. – Képecskékről... álmodom. Folyton ugyanazokról a képecskékről. Nem helyzetekről, nem jelenetekről, hanem képecskékről. A torony ablakában álló Ciriről... Egy mozdulatlan képecskéről.

– És ez minden? Egyetlen élmény sincs, csak vizuális?

Nimue nyilván tudta, hogy a Condwiramurshoz hasonlóan tehetséges álomlátók valamennyi érzékszervükkel álmodnak – nemcsak látnak álom közben, mint az emberek többsége, hanem hallanak, tapintanak, szagolnak, sőt, ízlelnek is.

– Semmi – rázta meg a fejét Condwiramurs. – Csak...

– No, no?

– Egy gondolat. Egy makacs gondolat. Hogy ennek a tónak, ennek a toronynak egyáltalán nem az úrnője, hanem a foglya vagyok.

– Kövess.

Ahogy feltételezte Condwiramurs, a teraszra csak a varázslónő privát szobáiból lehetett kijutni; ezek a helyiségek patyolattiszták voltak, pedáns rend uralkodott bennük, szantálfa-, mirha-, levendula- és naftalinillatot árasztottak. Kicsiny titkos ajtón és csigalépcsőn keresztül vezetett az út lefelé. Így juthattak a megfelelő helyre.

A szoba falain a többitől eltérően sem faburkolat, sem tapéta nem volt, csak puszta fehérség, amitől nagyon világos lett. A világosságot még fokozta, hogy hatalmas hármas ablaka volt, ami inkább üvegajtónak bizonyult, ott lehetett kimenni a tó fölött függő teraszra.

A szobában nem volt más bútor, mint két karosszék, egy óriási tükör ovális mahagóni keretben, egy vízszintes karú állványféle, amelyen gobelin függött. A gobelin ötször hét lábnyi lehetett, rojtjai a padlóig értek.

A faliszőnyeg hegyi tó fölé magasodó sziklaormot ábrázolt. A sziklába olvadó vár a szirtfal részének látszott. Ezt a várat jól ismerte Condwiramurs. Számos illusztrációról.

– Vilgefortz erődje, ide börtönözték be Yennefert. Ez az a hely, ahol véget ért a legenda.

– Így van – helyeselt látszólag közömbösen Nimue. – Ott ért véget a legenda, legalábbis az ismert változatokban. Mivel pont ezeket a változatokat ismerjük, ezért tűnik úgy, hogy ismerjük a befejezést. Ciri elmenekült a Fecske-toronyból, ahol álmod szerint raboskodott. Amikor rájött, mit akarnak vele csinálni, elmenekült. A legenda ennek a menekülésnek több változatát is közli...

– Nekem – szólt közbe Condwiramurs – az tetszik a legjobban, amelyikben különböző tárgyakat dobál maga mögé. Fésűt, almát és kendőt. De...

– Condwiramurs.

– Bocsánat.

– A menekülésnek, mint mondtam, sok változata van. De továbbra sem világos egészen, hogyan került Ciri a Fecske-toronyból egyenest Vilgefortz várába. A Fecske-tornyot nem tudod megálmodni. Próbáld megálmodni a várat. Jól nézd meg ezt a gobelint... Figyelsz rám?

– Ez a tükör... Bűvös, igaz?

– Nem. A pattanásaimat szoktam kinyomni előtte.

– Bocsánat.

– Ez Hartmann-tükör – magyarázta Nimue, mivel látta, hogy a növendék az orrát ráncolja, és duzzogó képet vág. – Ha akarod, nézz bele. De kérlek, légy óvatos.

– Igaz-e – kérdezte izgatottan remegő hangon Condwiramurs –, hogy a Hartmann-nal át lehet jutni más...

– Világokba? Persze. De nem azonnal, előkészület, meditáció, koncentrálás és rengeteg más dolog nélkül. Amikor óvatosságra intettelek, másra gondoltam.

– Mire?

– Két irányban működik. A Hartmannból mindig kijöhet valami.

– Tudod, Nimue... Amikor ezt a gobelint nézem...

– Álmodtál róla?

– Álmodtam. De furcsán. Madártávlatból. Madár voltam... Kívülről láttam ezt a várat. Nem tudtam bemenni. Valami védte a bejáratot.

– Nézd meg a gobelint – utasította Nimue. – Nézd meg az erődöt. Nézd meg figyelmesen, összpontosíts a részletekre. Koncentrálj erősen, vésd ezt a képet erősen az emlékezetedbe. Azt akarom, hogy álmodban légy ott, menj be. Fontos, hogy bemenj.

Kint, a vár falain túl, valóságos ördögi förgeteg tombolhatott, a kandalló tűzterében csak úgy süvöltött a láng, sebesen falta a fahasábokat. Yennefer élvezte a meleget. Igaz, mostani börtöne nagyságrenddel melegebb volt annál a nedves veremnél, ahol nagyjából két hónapot töltött el, de ez sem igen volt ínyére. A veremben teljesen elveszítette az időérzékét, később sem sietett senki tájékoztatni róla, hányadika van, de biztos volt benne, hogy tél van, december, sőt, talán január.

– Egyél, Yennefer – mondta Vilgefortz. – Egyél, kérlek, ne zavartasd magadat.

A varázslónőnek eszében sem volt zavartatnia magát. Kizárólag azért birkózott meg a csirkével lassan és ügyetlenül, mert alig begyógyult ujjai még mindig tehetetlenek, merevek voltak, nagy nehezen tudta a kést és a villát tartani. Kézzel pedig nem akart enni – demonstrálni kívánta felsőbbségét Vilgefortzcal és a többi lakomázóval, a varázsló vendégeivel szemben. Egyiküket sem ismerte.

– Őszinte sajnálattal kell közölnöm veled – mondta Vilgefortz, ujjaival a serleg talpát cirógatva –, hogy gyámoltad, Ciri megvált ettől a világtól. Ezért kizárólag magadat hibáztathatod, Yennefer. És az értelmetlen makacsságodat.

Az egyik vendég, egy alacsony, sötét hajú férfi hatalmasat tüsszentett, batiszt zsebkendőbe fújta az orrát. Dagadt, kivörösödött és láthatóan igen csak bedugult az orra.

– Egészségedre – mondta Yennefer, aki egyáltalán nem reagált Vilgefortz rosszindulatú szavaira. – Mitől ez a szörnyű megfázás, kedves uram? Huzatban álltál fürdés után?

Egy másik vendég, egy idősebb, magas termetű, sovány, csúnya fakó szemű férfi váratlanul felröhögött. A megfázott pedig, bár bosszúsan rándult össze az arca, meghajlással és egy kurta náthás mondattal köszönte meg a varázslónőnek. Annyira azért nem volt a mondat kurta, hogy ne tetsszék ki belőle a nilfgaardi akcentus.

Vilgefortz elfordította a fejét. Már nem volt rajta sem az arany rácsozat, sem a szemgödrében a kristálylencse, de még borzalmasabban nézett ki, mint akkor nyáron, amikor először látta meg eltorzítva. A regenerálódott bal szemgolyó már működött, de jóval kisebb volt, mint a másik. Lélegzetelállító látvány.

– Te, Yennefer – sziszegte –, biztosan azt tételezed fel, hogy hazudok, hogy lépre csallak, megpróbállak félrevezetni. Minek tennék ilyet? A Ciri haláláról szóló hír ugyanúgy megrendített, mint téged, mit is beszélek, jobban, mint téged. Végtére is nagyon is konkrét reményt fűztem a lánykához, olyan terveket szövögettem, amelyek a jövőmről dönthetnek. Most a lány meghalt, a terveim összeomlottak.

– Akkor jó. – Yennefer, nagy nehezen tartva meg a kést merev ujjaival, felvágta a szilvával töltött karajt.

– Téged viszont – folytatta a varázsló, nem törődve a megjegyzéssel – mindössze oktalan érzelem kötött Cirihez, ami egyformán származott a saját terméketlenségedből és a bűntudatodból. Igen, igen. Yennefer, a bűntudatodból! Tevékenyen vettél részt ugyanis a párok keresztezésében, abban a tenyésztésben, aminek köszönhetően világra jött a kis Ciri. És az érzelmeidet ráontottad ennek az egyébként sikertelen genetikai kísérletnek a gyümölcsére. Ugyanis a kísérletezők tudása kevés volt.

Yennefer csöndben ráemelte a serlegét, lélekben azért imádkozott, hogy ne essék ki az ujjai közül. Lassacskán rájött, hogy legalább két ujja nagyon sokáig merev marad. Lehet, hogy végleg.

Vilgefortzot felbosszantotta ez a mozdulat.

– Most már késő, megtörtént – mondta összeszorított fogakkal. – De tudd meg, Yennefer, hogy nekem megvolt ez a tudásom. Ha a lány is meglett volna, hasznot húztam volna ebből a tudásból. Sajnálhatod, mert valóban megerősítettem volna az anyai ösztönöd megtépázott pótlékát. Noha száraz és steril vagy, mint a kő, az én jóvoltomból nemcsak lányod, hanem unokád is lett volna. Vagy legalább egy unokapótlékod.

Yennefer megvetően nevetett, bár belül szinte forrt a dühtől.

– Legnagyobb sajnálatomra el kell hogy rontsam pompás kedvedet, drágám – mondta fagyosan a varázsló. – Mert alighanem elszomorít az a hír, hogy Ríviai Geralt vaják is meghalt. Igen, igen, ugyanaz a Geralt vaják, akihez, akárcsak Cirihez, érzelmi pótlék fűzött, nevetséges emóció, émelyítően túlcukrozott oktalan érzés. Tudd meg, Yennefer, hogy a mi kedves vajákunk igazán tüzesen és látványosan vett búcsút ettől a világtól. Ámde ez alkalommal nem kell magadnak szemrehányást tenned. A vaják halálában a legkisebb mértékben sem vagy hibás. Az egész bonyodalom miattam van. Kóstold meg a marinírozott körtét, igazán kiváló.

Yennefer ibolyaszemében hideg gyűlölet lobbant fel. Vilgefortz hangosan nevetett.

– Ilyennek szeretlek – mondta. – Tényleg, ha nem volna rajtad dimeritium bilincs, hamuvá égetnél. De a dimeritium működik, így hát kizárólag a szemeddel gyújthatsz fel.

A náthás tüsszentett, kifújta az orrát, köhögési roham vett erőt rajta, még a könnye is kicsordult. A magas pedig a varázslónőt bámulta visszataszító halszemével.

– És hol van Rience úr? – kérdezte Yennefer, a szavakat elnyújtva. – Rience úr, aki annyi mindent megígért nekem, annyi mindenről mesélt, hogy mit fog velem csinálni. Hol van Schirrú úr, aki soha nem mulasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy engem taszigáljon és rugdosson? A nemrég még durva és brutális őrök miért kezdtek ijedős tisztelettel viselkedni? Nem, Vilgefortz, nem kell válaszolnod. Tudom. Amit mondtál, az csupa badarság. Ciri kicsúszott a kezeid közül, és Geralt is kicsúszott a kezeid közül, és az alkalommal élve vérfürdőt rendezett a fogdmegjeid között. És most mi lesz? A terveid összeomlottak, porrá lettek, magad ismerted be, hatalmi álmaid füstbe mentek. A varázslók és Dijkstra már bemértek, be bizony. Nem ok nélkül és nem irgalomból hagytad abba, hogy kínozz és letapogatásra kényszeríts. Emhyr császár pedig szorosabbra húzza a hálót, és bizonyára nagyon, nagyon dühös. Ess a tearth, me tiarn? A’pleine a cales, ellea?

– Beszélem a közös nyelvet – mondta a náthás, aki állta a tekintetét. – Stefan Skellennek hívnak. És egyáltalán nincs tele a gatyám, egyáltalán nincs. Sőt, még mindig úgy látom, hogy sokkal jobb a helyzetem, mint magának, Yennefer asszony.

Kimerítette a beszéd, újra köhögni kezdett, és az orrát fújta a már teljesen elázott batiszt zsebkendőbe. Vilgefortz az asztalra csapott.

– Elég a játékból – szólalt meg, rémesen forgatva miniatűr szemét. – Tudd meg, Yennefer, már nincs rád szükségem. Tulajdonképpen be kellene dugnom egy zsákba, és bele kellene fojtanom a tóba téged, de a legnagyobb mértékben viszolygok az effajta eszközöktől. Amíg a körülmények nem teszik lehetővé, vagy nem késztetnek rá, hogy másképp határozzak, elkülönítve leszel. De figyelmeztetlek, nem engedem meg, hogy gondjaim legyenek miattad. Ha megint úgy döntesz, hogy éhségsztrájkot tartasz, tudnod kell, hogy nem fogom az időmet arra vesztegetni, mint októberben, hogy csövön keresztül etesselek. Egyszerűen megengedem, hogy éhen halj. És ha szökést kísérelnél meg, az őröknek egyértelmű parancsuk van. Most pedig búcsúzom. Ha természetesen már jóllaktál...

– Nem. – Yennefer felállt, nagy lendülettel az asztalra hajította a szalvétát. – Talán ennék is még valamit, de a társaságtól elment az étvágyam. Viszlát, uraim.

Stefan Skellen tüsszentett és köhögött. A fakószemű rosszindulatúan bámult rá, és visszataszítóan elvigyorodott. Vilgefortz elfordította a tekintetét.

Yennefer, mint máskor is, amikor börtönéből kivitték vagy visszavitték, megpróbált tájékozódni, hol van, olyan információfoszlányokhoz jutni, amelyek segíthetnék a tervezett szökésben. És minden alkalommal csalódott. A várnak egyáltalán nem voltak ablakai, hogy rajtuk keresztül kiláthatott volna a környező vidékre, vagy legalább a napot megpillanthatta volna, hogy megállapíthassa, merre néznek a világtájak. A telepátia nem volt lehetséges, a két súlyos dimeritium bilincs meg a nyakörv hatásosan hiúsított meg minden olyan próbálkozást, hogy mágiához folyamodjék.

A szoba, ahol fogva tartották, hideg volt és olyan rideg, mint egy szerzetes cellája. Yennefer mégis örömmel gondolt vissza arra a napra, amikor idehozták a veremből. Abból a pincéből, amelynek az alját mindig bűzös pocsolya borította, a falakon salétrom és só virágzott. Abból a pincéből, ahol ételmaradékkal táplálták, a patkányok azt is minden erőfeszítés nélkül ragadták el összezúzott ujjai közül. Amikor úgy két hónap elteltével levették róla a láncokat, és kihurcolták onnan, megengedték, hogy átöltözzék és megfürödjék, Yennefer nem tudott hová lenni örömében. Az a piciny szoba, ahová átvitték, királyi hálóteremnek tűnt neki, a felszolgált vézna lötty pedig császári asztalhoz méltó fecskefészeklevesnek. Világos volt azonban, hogy némi idő múlva a lötty mosogatólének, a kemény priccs kemény priccsnek, a börtön börtönnek bizonyult. Hideg, szűk börtönnek, ahol négy lépést megtéve falnak ütközött.

Yennefer szitkozódott, felsóhajtott, leült a zsámolyra, amely a priccsen kívül az egyetlen rendelkezésére álló bútordarab volt.

A férfi halkan, alig hallhatóan jött be.

– Bonhartnak hívnak – mondta. – Jó lesz megjegyezned ezt a nevet, banya. Jó lesz, ha alaposan emlékezetedbe vésed.

– Dugulj el, hólyag.

– Embervadász vagyok – csikorgatta a fogát. – Igen, igen, hegyezd csak a füled, varázslónő. Szeptemberben, három hónapja Ebbingben megfogtam a fattyadat. Azt a fránya Cirit, akiről annyit fecsegnek itt.

Yennefer hegyezte a fülét. Szeptember. Ebbing. Megfogta. De ő nincs itt. Hazudozik talán?

– Kaer Morhenben kiképzett ezüst hajú vajáklány. Megparancsoltam neki, hogy harcoljon, embereket öljön az arénában, miközben a publikum üvöltözik. Lassacskán fenevadat csináltam belőle. Ostorral, ököllel és csizmasarokkal tanítottam erre a szerepre. Sokáig tanítottam. De megszökött tőlem az a zöld szemű kígyó.

Yennefer észrevétlenül fellélegzett.

– Világgá szökött tőlem. De találkozunk még egyszer. Biztos vagyok benne, hogy valamikor találkozunk. Igen, varázslónő. És ha valamit sajnálok, csak azt, hogy a vajákszeretődet, azt a Geraltot tűzön pirították meg. Szívesen megkóstoltattam volna vele a pengémet, azzal az átkozott korccsal.

Yennefer kacagott.

– Figyelj csak, Bonhart, vagy hogy is hívnak. Ne nevettess. A bokájáig nem érsz föl a vajáknak. Hozzá sem mérheted magad. Semmilyen versenyben. Ahogy te is elismerted, sintér vagy, kutyapecér. De csak kiskutyákhoz vagy jó. Nagyon kicsi kutyákhoz.

– Nézz csak ide, banya.

Hirtelen mozdulattal feltépte a zekéjét és az ingét, és kirántott három, egymásba gubancolódott láncon függő ezüst medaliont. Az egyik macskafej, a másik sas vagy griff alakú volt. A harmadikat nem látta pontosan, de talán farkas formájú volt.

– Ilyesmikkel – kacagott fel ismét, közömbösnek mutatva magát – tele vannak a piacok.

– Ezek nem piacról valók.

– Mit nem mondasz.

– Egyszer úgy volt – sziszegte Bonhart –, hogy a rendes emberek jobban féltek a vajákoktól, mint a szörnyektől. A szörnyek mégis csak az erdőkben és a bozótosokban kuporogtak, a vajákok pedig pimaszul az utcán sétálgattak, bementek a vendégfogadókba, a szentélyek, hivatalok, iskolák és játszóterek környékén kóborogtak. A rendesebbje ezt nagyon helyesen botrányosnak tartotta. Kerestek tehát valakit, aki rendet csinálhatna a pimasz vajákok között. És találtak ilyesvalakit. Nem egykönnyen, nem túl hamar, nem a közelben, de találtak. Amint látod, hármat intéztem el. Egyetlen korcs sem bukkant fel többé a környéken, és nem háborgatta látványával a tisztes polgárokat. És ha felbukkant volna, ugyanúgy intéztem volna el, mint az előzőket.

– Álmukban? – fintorgott Yennefer. – Lesből, rejtekből? Vagy esetleg méreggel?

Bonhart visszadugta a medalionokat az inge alá, két lépést tett feléje.

– Idegesítesz, banya.

– Szándékomban állt.

– Ó, igen? Akkor mindjárt megmutatom neked, te szuka, hogy minden téren felveszem a versenyt a vajákszeretőddel. Sőt, hogy még jobb is vagyok nála.

Az ajtó előtt álló őrök kis híján felugrottak, akkora zajt, csapkodást, ricsajt, üvöltözést és vonítást hallottak a cellából. És ha az őrökkel bármikor korábban előfordult volna, hogy párduc fogai közé került áldozat ordítását hallják, megesküdtek volna rá, hogy épp egy párduc van a cellában.

Aztán az őrök fülét a cellából kihangzó borzalmas bömbölés ütötte meg, írd és mondd, mintha sebesült oroszláné lett volna, amit egyébként szintén soha nem hallottak az őrök, legföljebb címerpajzsokon láttak hasonlót. Egymásra néztek. A fejüket csóválták. Aztán berohantak.

Yennefer a szoba sarkában ült a priccs maradványai között. Haja zilált volt, ruhája és inge tetőtől talpig kettészakítva, lányos kis mellei hevesen emelkedtek-süllyedtek nehéz lélegzésének ritmusára. Az orra vérzett, az arca hirtelen feldagadt, karmolás csíkjai borították a jobb vállát.

Bonhart a szoba másik végében ült a zsámoly törmelékei között, mindkét kezét az ágyékára szorította. Neki is vérzett az orra, kárminpirosra festette ősz bajszát. Az arcát véres karmolások szántották fel. Yennefer alig begyógyult ujjai nyomorúságosak voltak fegyvernek, de a dimeritium bilincs lakatja pompásan élesnek bizonyult.

Bonhart dagadt arcából, nagyon mélyen, mindkét hegyével pontosan a járomcsontba fúródva állt ki egy villa, amelyet Yennefer vacsora közben csent el az asztalról.

– Csak kiskutyákhoz, sintér – lihegett a varázslónő, miközben megpróbálta a ruhája foszlányaival a keblét eltakarni. – De a szukáktól tartsd magad távol. Túl gyenge vagy hozzájuk, te hitvány.

Nem tudta megbocsátani magának, hogy nem oda talált, ahová célzott – a szemébe. De hiába, a cél mozgott, azonkívül senki sem tökéletes.

Bonhart bömbölt, felállt, kirántotta a villát, felüvöltött, tántorgott fájdalmában. Iszonyúan szitkozódott.

A cellába közben még két őr nézett be.

– Hé, ti! – rikoltotta Bonhart, a vért törölgetve az arcáról. – Ti, nyilván! Húzzátok ki ezt a lotyót a padló közepére, feszítsétek ki, és tartsátok!

Az őrök egymásra néztek. Majd a mennyezetre.

– Jobban tenné, uram, ha kimenne innen – mondta az egyik. – Nem lesz itt semmi megfeszítés, se tartás. Ez nincs a kötelességeink között.

– És ez mellett – morogta a másik –, nem szándékszunk úgy végezni, mint Rience vagy Schirrú.

Condwiramurs letette a börtöncellát ábrázoló kartont egy kötegnyi papírra. A cellában lehajtott fejjel ülő, bilincsbe vert nő a kőfalhoz volt láncolva.

– Őt fogságban tartották – mormogta –, a vaják pedig mindenféle barna lányokkal viháncolt Toussaint-ben.

– Elítéled? – kérdezte Nimue éles hangon. – Amikor gyakorlatilag semmiről sem tudott?

– Nem. Nem ítélem el, de...

– Nincs de. Hallgass el, kérlek.

Egy ideig csöndben ültek, grafikákat és akvarelleket lapozgattak.

– A legenda összes változata – Condwiramurs az egyik grafikára mutatott – a befejezés, a vég, a Jó és a Gonosz utolsó harca, mondhatni, az Armageddon helyszínéül Rhys-Rhun várát adja meg. Egyet kivéve.

– Egyet kivéve – bólintott Nimue. – Egy névtelen, nemigen népszerű változatot, melyet az Ellanderi Fekete Könyv néven ismernek.

– A Fekete Könyv azt közli, hogy a legenda befejezése Stygga várában zajlik le.

– Persze. Az Ellanderi Könyv a legenda más kanonikus részeit is a kánontól jelentősen eltérően adja meg.

– Kíváncsi vagyok – nézett fel Condwiramurs –, ezekből melyik várat ábrázolják az illusztrációk. Melyiket szőtték rá a gobelinedre? Melyik kép a valódi?

– Ezt soha nem fogjuk megtudni. Nem létezik az a vár, amelyik tanúja volt a legenda végének. Megsemmisült, nyoma sem maradt, ebben az összes változat megegyezik, még az Ellanderi Könyv is. A forrásokban közölt helymeghatározások egyike sem meggyőző. Nem tudjuk, és nem is fogjuk megtudni, milyen volt ez a vár, és hol volt valójában.

– De az igazság...

– Az igazság szempontjából – szakította félbe éles hangon Nimue – ennek pont semmi jelentősége. Ne felejtsd el, nem tudjuk, hogyan nézett ki Ciri a valóságban. Pedig itt ezen a lapon, amelyiket Wilma Wessely rajzolt, rémes gyerekszobrok előtt éppen Ciri folytat heves beszélgetést Avallac’h tündével. Ehhez nem fér semmi kétség.

– De – Condwiramurs továbbra sem tágított – a gobelined...

– Azt a várat ábrázolja, ahol lezajlott a legenda vége.

Sokáig hallgattak. Csak a lapozgatás zizegése hallatszott.

– Nem tetszik nekem – szólalt meg Condwiramurs – a Fekete Könyv legendaverziója. Olyan... Olyan...

– Csúnyán igazi – fejezte be Nimue fejcsóválva.

Condwiramurs ásított, letette a Fél évszázad költészetét, az ifjabb Everett Denhoff professzor által kiegészített és utószóval ellátott kiadást. Szétdobálta a párnákat, olvasó módról alvó módra váltott. Ásított, nyújtózkodott, majd eloltotta a lámpát. A szoba homályba merült, csak a redőny résein átnyomakodó holdfény vékony csíkjai világították meg. Mit válasszak erre az éjszakára, töprengett a növendék, miközben a lepedőn forgolódott. A sors kegyeire bízzam magam? Vagy horgonyozzak?

Pillanatnyi habozás után a másodikat választotta.

Volt egy visszatérő zavaros álma, amelyet nem sikerült végigálmodnia, szétfoszlott, eltűnt a többi álom között, ahogy egy piciny fonál tűnik el és válik semmivé a színes szövetmintázatban. Egy álma, amely kihullott az emlékezetéből, ugyanakkor makacsul megragadt benne.

Rögtön elaludt, egy pillanat alatt rázuhant az álom. Ahogy a szemét behunyta.

Felhőtlen, hold- és csillagfényes éjszakai égbolt. Behavazott szőlőtőkékkel borított hegyoldal. Egy épület éles fekete körvonalai: a falakon lőrések, tornyocskák, egy magányos sarok beffroi.

Két lovas. Mindketten beügetnek egy üres falközbe, mindketten leszállnak, mindketten bemennek a kapumélyedésbe. De a kövezeten ásító nyílásba csak az egyikük ereszkedik le.

Amelyiknek a haja teljesen fehér volt.

Condwiramurs nyögdécselt álmában, hánykolódott az ágyon.

A fehér hajú lemegy a lépcsőn, a mélységbe, a pince mélységébe. Sötét folyosókon halad keresztül, megvilágítja őket bizonyos időközönként fellobbantva a vasmarkolatban elhelyezett fáklyákat. A fáklyafény kísérteties árnyakat táncoltat a falakon és a boltozatokban.

Folyosók, lépcsők, megint folyosók. A mélységben nagy kripta, a falak mentén hordók. Romok, téglatörmelékek. Aztán egy kettéágazó folyosó. Mindkét elágazásban sötét van. A fehér hajú újabb szövétneket gyújt meg. Kihúzza a vállán függő kardot a hüvelyéből. Habozik, nem tudja, melyik elágazáson menjen tovább. Végre a jobb oldali mellett dönt. Nagyon sötét, tekervényes és romos. Condwiramurs nyögdécsel álmában, félelem fogja el. Tudja, hogy a fehér hajú által választott út a veszedelembe visz.

Egyben azt is tudja, hogy a fehér hajú a veszedelmet keresi.

Mert ez a foglalkozása.

A növendék hánykolódik takarói között, nyögdécsel. Mivel álomlátó, álmodik, álomjós transzban van, hirtelen meg tudja jósolni, mi történik egy pillanat múlva. Vigyázz, akarja kiabálni, noha tudja, hogy kiáltani nem képes. Vigyázz, nézz körül!

Óvakodj attól, ami jön, vaják!

A szörny sötétben támadt, lesből, csöndben és alattomosan. Úgy materializálódott ki a homályból hirtelen, mint a fellobbanó láng. Mint egy lángnyelv.

Amint a sólyom hajnalban viháncol,

Mert hajtja vére, hogy kitárja szárnyát,

Boldogságában úgy száll: szinte táncol,

Rikolt röptében és köszönti párját:

Oh, így kinálom szívem tiszta lángját –

Imé minden tiéd, mi az enyém!

Sorsunkat Ámor írta, ő vigyáz ránk.

E végre élünk együtt, te meg én.

François Villon

(Mészöly Dezső fordítása)

Habár annyira sietett, annyira hajszolt, annyira sürgetett és annyira pokolkodott, a vaják csaknem az egész télre Toussaint-ben maradt. Mi volt ennek az oka? Nem írok erről. Volt és kész, nincs miért szószátyárkodni. Azokat pedig, akik el szeretnék ítélni a vajákot, emlékeztetem rá, hogy a szerelemnek több neve van, és ne ítéljetek, hogy ne legyetek ítélve.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészete

Those were the days of good hunting and good sleeping.

Rudyard Kipling

Harmadik fejezet

A szörny sötétben támadt, lesből, csöndben és alattomosan. Úgy materializálódott ki a homályból hirtelen, mint a fellobbanó tűz. Mint egy lángnyelv.

Geralt meglepődött bár, de ösztönösen cselekedett. Elhajolva tért ki, közben az üreg falának dörzsölődött. A fenevad mellette repült el, labdaként pattant vissza a kövezetről, meglebbentette a szárnyait, és újból felugrott, közben sziszegett, és nagyra tátotta iszonyú csőrét. De a vaják ezúttal fel volt készülve.

Rövid lendülettel csapott le, könyökből, a gégéjére célzott, a hatalmas, kárminpiros, a pulykáénál kétszerte nagyobb toroklebenyre. Talált, érezte, ahogy a penge belevág a testbe. A csapás ereje a fal tövében földre terítette a fenevadat. A skoffin csaknem emberi hangon ordított fel. A téglatörmelékek között hányta-vetette magát, csapkodott és verdesett a szárnyával, vére szertefröcskölt, ostorszerű farka ide-oda csépelt. A vaják biztos volt benne, hogy a harcnak már vége, de a szörny kellemetlenül lepte meg. Váratlanul a torkának ugrott, rémisztően vartyogott, kimeresztette a karmait, és a csőrét csattogtatta. Geralt elugrott, hátával nekiütközött a falnak, elpattant onnan, visszakézből, alulról vágott, kihasználva a visszaütközés lendületét. Talált, a skoffin ismét a téglák közé zuhant, bűzlő vére az üreg falára fröccsent, és változatos mintázatokban folyt le róla. Az ugrás közben lecsapott szörny már nem hánykolódott, csak reszketett, vartyogott, kinyújtotta hosszú nyakát, felfújta és megrázta a toroklebenyét. Bőségesen ömlött végig a vére az alatta lévő téglák között.

Geralt könnyedén agyonüthette volna, de nem akarta túlságosan megrongálni a bőrt. Nyugodtan megvárta, amíg a skoffin elvérzik. Arrébb ment pár lépést, a fal felé fordult, kigombolta a nadrágját, és jót vizelt, közben melankolikus kis dallamot fütyörészett.

A skoffin abbahagyta a vartyogást, mozdulatlanná dermedt, és elcsöndesedett. A vaják odalépett, megpiszkálta egy csöppet a kard hegyével. Mivel látta, hogy már vége van, megragadta a szörny farkát, és felemelte. Derékmagasságban tartotta a farka tövénél fogva, a skoffin keselyűcsőre így földig ért, kiterjesztett szárnyainak fesztávolsága a négy lábat is meghaladta.

– De könnyű vagy, galliszkusz. – Geralt megrázta a fenevadat, amely tényleg nem nyomott sokkal többet, mint egy jól meghízott pulyka. – De könnyű vagy. Szerencsére darabra fizetnek, nem súlyra.

– Először. – Reynart de Bois-Fresnes halkan füttyentett a fogain keresztül, ami, Geralt tudta, a legnagyobb csodálatot fejezte ki nála. – Először látok ilyet a saját szememmel. Valódi csodalény, becsületemre, a legcsodásabb csodalény. Vagyis ez volna az a hírhedett baziliszkusz?

– Nem. – Geralt magasabbra emelte a szörnyet, hogy a lovag jobban megtekinthesse. – Ez nem baziliszkusz. Ez galliszkusz.

– Mi a különbség?

– Lényeges. A regulusnak is nevezett baziliszkusz hüllő, a skoffinnak vagy kukorixnak is nevezett galliszkusz pedig ornitoreptilus, azaz se nem hüllő, se nem madár. Ez annak a rendnek az egyetlen ismert képviselője, amelyet a tudósok ornitoreptilusnak neveztek el, ugyanis hosszas vitát követően megállapították...

– És a kettő közül – szakította félbe Reynart de Bois-Fresnes, akit láthatóan nem érdekeltek a tudósok indokai – melyik gyilkol vagy változtat kővé a tekintetével?

– Egyik sem. Ez kitalálás.

– Akkor hát miért félnek az emberek mind a kettőtől? Ez itt egyáltalán nem is annyira nagy. Tényleg veszélyes lehet?

– Ez itt – a vaják megrázta a zsákmányt – rendszerint hátulról támad, és tévedhetetlenül célozza meg a gerincet vagy a bal oldali vese alatti ütőeret. Általában elég egyetlen csőrcsapás. Ami pedig a baziliszkuszt illeti, mindegy, hol harap meg. A mérge a legerősebb ismert idegméreg. Egy másodperc alatt öl.

– Brrr... És mondd csak, melyiket lehet kicsinálni tükörrel?

– Mindegyiket. Ha egyenesen fejbe vágjuk vele.

Reynart de Bois-Fresnes felröhögött. Geralt nem nevetett, a baziliszkuszról és a tükörről szóló viccek már Kaer Morhenben sem mulattatták, annyi szót pazaroltak rá a tanárok. Ugyanilyen kevéssé voltak szórakoztatók a szüzekről és az egyszarvúakról szóló tréfák. A primitív ostobaságban viszont rekordot döntött Kaer Morhenben az a számos változatban elterjedt vicc, amelyben a fiatal vajáknak fogadásból meg kellett szorítania egy sárkánylány jobbját.

Elmosolyodott. Az emlékeken.

– Jobb szeretem, ha mosolyogsz – mondta Reynart, és nagyon alaposan végigmérte. – Százszorosan, az égre, jobb szeretlek ilyennek, mint amilyen most vagy. És nem olyannak, amilyen akkor voltál, októberben, a Druida Erdőben lezajlott csetepaté után, amikor Beauclairbe tartottunk. Akkor, engedelmeddel, mogorva voltál, elkeseredett, sértődött az egész világra, mint egy becsapott uzsorás, ráadásul olyan érzékeny voltál, mint az a férfi, akinek egész éjjel nem jött össze semmi. Még reggel sem.

– Igazán ilyen voltam?

– Igazán. Ne csodálkozz, ha jobb szeretlek ilyennek, mint amilyen most vagy. Hogy megváltoztál.

– Munkaterápia. – Geralt újból megrázta a farkánál fogva tartott galliszkuszt. – A szakmai aktivitás jótékonyan hat a pszichikumra. Következésképp, hogy folytassuk a kúrát, térjünk rá az üzletre. A megöléséért kitűzött díjnál valamivel többet lehet keresni a skoffinon. Alig sérült, ha a vevőd egészben akarja, kitömni vagy preparálni veszi meg, ne fogadj el kétszáznál kevesebbet. Ha ki kellene porciózni, ne felejtsd el, hogy a legértékesebbek a farktollai, főleg a középső irányító farktollak. Sokkal vékonyabbra lehet hegyezni, mint a lúdtollat, szépen és tisztán írnak, és tartósabbak is. Egy szakértő skribler habozás nélkül megad ötöt is darabjáért.

– A megboldogultra van vevőm, ki akarják tömni – mosolyodott el a lovag. – A bognárok céhe. Láttak Castel Ravellóban egy kitömött rondaságot, úszórákot vagy hogy is hívják... Tudod, milyet. Amilyet Saovine másodnapján törtél össze a régi várrom egyik üregében...

– Emlékszem.

– Na tehát, a bognárok látták a kitömött fenevadat, és megkértek, hogy szerezzek valami hasonló ritkaságot a céhük helyiségébe dísznek. A galliszkusz pont jó lesz. Toussaint-ben a bognárok céhe, ezt biztos tudod, nem panaszkodhat a megrendelések hiányára, és ennek köszönhetően aztán vagyonosak, egyből megadják a kétszázhúszat. Talán még többet is, megpróbálok alkudozni. És ami a tollakat illeti... A hordócsinálók nem veszik észre, ha a galliszkusz seggéből kitépünk egypár darabot, és eladjuk a hercegnő hivatalának. A hivatal nem a saját zsebéből, hanem a hercegi kasszából fizet, alku nélkül kifizet nem hogy ötöt, de tízet is tollanként.

– Fejet hajtok az agyafúrtságod előtt.

– Nomen omen. – Reynart de Bois-Fresnes szélesebb mosolyra váltott. – Mamám nyilván megérzett valamit, amikor a közismert mesebeli ravasz róka nevére keresztelt.

– Kereskedőnek kellett volna lenned, nem lovagnak.

– Annak – helyeselt a lovag. – De hát ha egyszer címeres úr fiának születtél, akkor címeres úr leszel, és címeres úrként halsz meg, és közben, hehe, címeres urakat nemzel. Ha megpukkadsz, akkor sem változtathatsz ezen semmit. Amúgy te sem a legrosszabbul tudsz kalkulálni, Geralt, pedig te sem kereskedéssel foglalkozol.

– De nem ám. Hasonló okokból, mint te. Csak az a különbség, hogy én senkit sem nemzek. Gyerünk ki ebből az odúból.

Kint, a várfal tövében megcsapta őket a hegyekből érkező hideg szél. Világos éjszaka volt, az égbolt felhőtlen, csillagos, holdfényben szikrázott a szőlőskerteket borító friss tiszta hó.

A megbéklyózott lovak prüszkölve köszöntötték őket.

– Úgy illene – szólalt meg Reynart, és jelentőségteljesen nézett a vajákra –, hogy most mindjárt találkozzunk a vevővel, és behajtsuk, ami jár. De te bizonyára Beauclairbe sietsz, nem? Valami szerelmi fészekbe?

Geralt nem válaszolt, mivel az ilyen kérdésekre elvből nem szokott válaszolni. A skoffin tetemét rákötözte a vezetéklóra, majd felpattant Keszegre.

– Találkozzunk a vevővel – határozta el magát, és megfordult a nyeregben. – Fiatal még az éjszaka, én meg éhes vagyok. És szívesen innék is valamit. Menjünk a városba. A Fácánosba.

Reynart de Bois-Fresnes elnevette magát, megigazította a kápán függő vörös-arany sakktáblás pajzsát, felkapaszkodott a magas nyeregbe.

– Ahogy a lovag úr akarja. Akkor a Fácánosba. Gyí, Bukefalosz.

Lépésben haladtak a behavazott domboldalon lefelé, az országút irányába, ritkás nyárfasor mutatta az utat.

– Tudod mit, Reynart – szólalt meg hirtelen Geralt. – Én is jobb szeretlek ilyennek, amilyen most vagy. Amikor normálisan beszélsz. Akkor, októberben idegesítően kretén manírokat használtál.

– Becsületemre mondom, vaják, kóbor lovag vagyok – röhögött Reynart de Bois-Fresnes. – Elfelejtetted? A lovagok mindig úgy beszélnek, mint a kretének. Afféle jelzés ez, mint ez a pajzs itt. A szakmában erről ismerik fel egymást, akár a pajzson levő címerről.

– Becsületemre – mondta a Sakktábla Lovagja –, fölöslegesen nyugtalankodik, Geralt úr. Bajtársnője már biztosan egészséges, kétségtelen, hogy már teljesen meg is feledkezett a gyöngélkedéséről. A hercegasszony derék medikusokat tart udvarában, minden nyavalyát képesek kikúrálni. Becsületemre, nincs min keseregni.

– Nekem is ez a véleményem – mondta Regis. – Vidulj fel, Geralt. Hiszen a druidalányok is ápolták Milvát...

– Márpedig a druidalányok értenek az ápoláshoz – szólt közbe Cahir. – Aminek a legjobb bizonyítéka a saját, bányászfejszével szétvert kobakom, csak tessék megnézni, most már szinte új. Milva is biztosan jól van. Nincs ok aggodalomra.

– Úgy legyen.

– Az a maguk Milvája – ismételte meg a lovag – makkegészséges, a fejemet rá, hogy már bálban táncol! Ugrándozik! Lakomázik! Beauclairben, Anarietta hercegasszony udvarában folyvást hol bál, hol lakoma van. Hah, becsületemre, most, hogy az eskümet teljesítettem, én is...

– Esküt teljesített?

– Fortuna kegyes volt! Mert tudniuk kell, hogy fogadalmat tettem, nem is akármilyet, halálosat. Tavasszal. Megesküdtem, hogy tizenöt haramiát terítek ki még Yule előtt. Szerencsével jártam, mostanra fel vagyok esküm alól mentve. Ihatom már, és marhahúst is ehetem. Ahá, és már nem is kell a nevem rejtve tartani. Engedelmükkel, Reynart de Bois-Fresnes vagyok.

– Örvendek.

– Ami azokat a bálokat illeti – szólalt meg Angoulême, és megsürgette a lovát, hogy utolérje őket. – Remélem, minket sem hagynak ki a burkolásból meg a piálásból. És hát táncolni is szívesen táncolgatnék!

– Becsületemre, Beauclairben minden lesz – bizonygatta Reynart de Bois-Fresnes. – Bálok, lakomák, estélyek, dínomdánomok és költői estek. Hiszen önök Kökörcsin barátai... Akarom mondani, Julian vikomté. Aki pedig igen kedves a hercegasszony előtt.

– De mennyire, el is dicsekedett vele – mondta Angoulême. – Hogy is volt igazából az a szerelem? Ismeri a történetet, lovag úr? Mesélje el!

– Angoulême – szólalt meg a vaják. – Muszáj ezt tudnod?

– Nem muszáj. De akarom! Ne morogj, Geralt. És hagyd abba a kelletlenkedést, mert a képed láttára az út menti gombák maguktól besavanyodnak. Maga meg, lovag, meséljen.

A menet élén haladó kóbor lovagok ismétlődő refrénű lovagi éneket harsogtak. A dal szövege hihetetlenül ostoba volt.

– Nagyjából – fogott hozzá a lovag – ezelőtt hat évvel esett meg a történet... Egész télen és tavasszal vendégeskedett nálunk a költő úr, lanton játszott, románcokat énekelt, verseket szavalt. Rajmund herceg épp Cintrában időzött egy összejövetelen. Haza nem sietett, nem volt titok, hogy szeretője volt Cintrában. Anarietta asszony és Kökörcsin úr pedig... Hah, Beauclair, valóban különös és elbűvölő ez a hely, teli szerelmi bűbájjal... Maguktól is kikövetkeztethetik. Amint azidőtájt a hercegnő és Kökörcsin úr is megtapasztalta. Mire feleszméltek volna, vers verset, szó szót, bók bókot követett, virágok, nézések, sóhajtozások... Kurtán szólva: mindketten közeli kontaktusba kerültek.

– Nagyon közelibe? – vihogott Angoulême.

– Nem volt alkalmam rá, hogy szemtanúságom legyen – mondta szárazon a lovag. – Pletykákat pedig nem illendő továbbadni. Azonkívül, amint kegyed holtbiztosan tudja, a szerelemnek jó néhány neve van, és igen csak viszonylagos, hogy egy kontaktus nagyon, vagy nem oly nagyon közeli.

Cahir halkan röhögött. Angoulême-nek nem volt több mondanivalója.

– A hercegnő és Kökörcsin úr – folytatta Reynart de Bois-Fresnes – úgy nagyjából két hónapot találkozgatott titokban, Belleteyntől a nyári Solsticiumig. De elhanyagolták az óvatosságot. A hír elterjedt, a rossz nyelvek fecsegni kezdtek. Kökörcsin úr azonmód lóra ült, és elment. Amint bebizonyosodott, bölcsen cselekedett. Mert amint visszaérkezett Rajmund herceg Cintrából, egy szolgálatkész kisinas mindenről beszámolt neki. Amikor a herceg megtudta, milyen inzultus érte, és mekkora szarvakkal ékesítették fel, könnyűszerrel elképzelhetik, micsoda iszonytató düh fogta el. Feldöntötte az asztalon álló céklaleveses tálat, a besúgó inast fokossal szabdalta széjjel, oda nem illő szavakat mondott. Aztán a marsallt tanúk előtt felpofozta, és összetörte a nagy koviri tükröt. A hercegnőt viszont bezárta a szobájába, és kínzásokkal fenyegetvén, mindent kipréselt belőle. Utána üldözőket küldött Kökörcsin úr nyomába, és minden irgalom nélkül kiadta a parancsot, hogy öljék meg, és a szívét szaggassák ki a mellkasából. Ugyanis, mivel olvasott valami hasonlót egy régi-régi balladában, az volt a szándéka, hogy a szívet megsütteti, és Anarietta hercegnőt kényszeríti rá, hogy az egész udvar szeme láttára egye meg. Brr, fuj, borzalmas! Kökörcsin úrnak szerencsésen sikerült elmenekülnie.

– Szerencsésen. És a herceg meghalt?

– Meghalt. Az incidens, amint mondottam, iszonytató dühre gerjesztette, ettől aztán annyira felforrt a vére, hogy szélütést és bénaságot kapott. Kicsi híján fél évig feküdt, mint ez a fadarab. De rendbe jött. Még járni is kezdett. Csak a szemével pislogott folyton, így ni.

A lovag megfordult a nyeregben, behunyta a szemét, és majomszerű fintort vágott.

– Bár a herceg – folytatta kisvártatva – mindig is hivatott kupakológép és nagy csődör volt, amióta pislogni kezdett, szerelmi ügyekben még nagyobb pericolosus lett, mert a fehérnépnek mind úgy tűnt fel, hogy vonzalmában éppen neki pislog annyira, és szerelmi jeleket küld feléje. Pedig a fehérnép az ilyes hódolatok iránt hatalmasan falánk. Nem rovom fel nekik mindazonáltal, hogy mind mohó és feslett, akármit is mondanánk erre, de a herceg, amint mondám, sokat pislogott, csaknem szüntelenül, ilyenkor per saldo megkapta a magáét. Túllépte a mértéket a hancúrozásban, és egy éjjel elkapta a második szélütés. Kilehelte a lelkét. A nyoszolyán.

– Egy pipin? – röhögcsélt Angoulême.

– Igazság szerint... – A mostanáig halálosan komoly lovag elmosolyodott a bajusza alatt. – Igazság szerint alatta. De nem a részletekben van a lényeg.

– Magától értetődik, hogy nem – bólintott rá komolyan Cahir. – De azért nagy gyászt nem csaptak Rajmund herceg után, igaz? A történet közben az volt a benyomásom...

– Hogy a hűtlen feleség kedvesebb önöknek a megcsalt férjnél. – A vámpír szokása szerint a szavába vágott. – Már csak azért is, mert most ő uralkodik?

– Ezért is – válaszolta Reynart de Bois-Fresnes lefegyverző őszinteséggel. – De nem kizárólag. Mert hogy Rajmund herceg, legyen neki könnyű a föld, olyan züllött gazfickó és, tisztesség ne essék szólván, kurafi volt, hogy fél év alatt maga az ördög is gyomorfekélyt kapna miatta. És hét évig uralkodott Toussaint-ben. Anarietta hercegnőt viszont mindenki istenítette és most is isteníti.

– Tehát számíthatok rá – szólalt meg kesernyésen a vaják –, hogy Rajmund herceg nem hagyott maga után sok barátot, akik vigasztalhatatlan bánatukban a megboldogult halálának kerek évfordulóján készek rá, hogy karddal csalnák tőrbe Kökörcsint?

– Számíthat rá. – A lovag intelligens, éles szemmel nézett rá. – És becsületemre, számítása nem hagyja cserben. Hisz mondtam. Anarietta asszonynak kedves a költő, és Anarietta asszonyért itt mindenki hagyná magát összekaszabolni.

Megjött a jó lovag

Hadi mulatságból

Kedvese nem várta

Másnak lett babája

Hej, hola, hola

Hol az őrangyala!

Az út menti bozótból károgva röppentek fel a lovagi énektől felriadt varjak.

Hamarosan kijutottak az erdőből, egyenesen a két hegy közötti völgybe, a csúcsokon vártornyocskák fehérlettek, szinte világítottak a sötétkék fénysávokkal teli szürke égbolton. Az enyhe lejtésű hegyoldalakon, ameddig a szem ellátott, egyenletesen lenyírt bokrok nőttek fegyelmezett, katonás sorokban. Vörös és arany levelek hintették tele a földet.

– Mi ez? – kérdezte Angoulême. – Szőlő?

– Szőlőtőkék, hát persze – helyeselt Reynart de Bois-Fresnes. – A Sansretour-völgy híres szőlőskertjei. A világ legelső borát az itt érő tőkékről szüretelik le.

– Tény – ismerte el Regis, aki szokás szerint mindenhez értett. – A lényeg a vulkanikus talaj és a helyi mikroklíma, amely évről évre a napfényes és esős napok egyenesen ideális kombinációját biztosítja. Ha ehhez hozzátesszük a szőlőkben dolgozók hagyományait, tudását és gondosságát, a legmagasabb osztályú és márkájú termés formájában kapjuk meg az eredményt.

– Jól mondta – mosolyodott el a lovag. – Ez az igazi márka. Ó, nézzenek akár oda fel, a váracska alatti lejtőre. Nálunk a váracska adja meg a márkanevet a szőlőknek és a mélyen alattuk elterülő pincéknek. Annak ott Castel Ravello a neve, azokból a szőlőkből erednek olyan borok, mint az Erveluce, a Fiorano, a Pomino és a nevezetes Est Est. Hallaniuk kellett róla. Egy hordócska Est Estért annyit fizetnek, mint tíz hordócska cidarisi borért vagy az Alba menti nilfgaardi borokért. Ott meg, nézzék csak, ameddig a szem ellát, más váracskák és más szőlőskertek vannak, bizonyára az ő neveik sem hangzanak önöknek idegenül: Vermentino, Toricella, Casteldaccia, Tufo, Sancerre, Nuragus, Coronata, végül a Corvo Bianco, tündéül Gwyn Cerbin. Reménylem, hogy ismerősek önöknek ezek a nevek.

– Ismerősek, phuuu – fintorgott Angoulême. – Főleg onnan, hogy meg kellett tanulni ellenőrizni, hogy az a huncut kocsmáros nehogy ilyen nevezeteset töltsön ki véletlenül a rendes almabor helyett, mert akkor nem egy reggel a lovat kellett a söntésben hagyni, annyiba került az ilyen Castel vagy Est Est. Fuj, fuj, fel nem foghatom, a nagyuraknak ezek talán valahogy márkásak, mi, közönséges emberek, ugyanilyen jól ki tudjuk magunkat üttetni azokkal az olcsóbbakkal is. És megmondhatom, mert tapasztaltam volt: az Est Esttől ugyanúgy lehet hányni, mint az almuskától.

– Teszünk Angoulême októberi mókázására. – Reynart elterjeszkedett az asztal mellett, és meglazította az övét. – Ma valamilyen elsőrangú márkától és valamilyen elsőrangú évjárattól rúgunk be, vaják. Telik rá, megkerestük az árát. Mulathatunk.

– Világos. – Geralt intett a kocsmárosnak. – Végül is, ahogy Kökörcsin szokta mondani, vannak a pénzkeresésnek más lehetséges motivációi is, de azokat nem ismerem. Együnk hát valamit, olyan jó szagok jönnek a konyhából. Zárójelben mondva, ma fölöttébb nagy a zsúfoltság a Fácánosban, a késői időponthoz képest.

– De hisz Yule előestéje van – magyarázta a fogadós, mikor meghallotta, mit mondott a vaják. – Ünnepel a népség. Mulatnak. Jósolgatnak. A hagyomány így parancsolja, és a hagyomány nálunk...

– Tudom – vágott közbe a vaják. – És a konyhában mit parancsol mára a hagyomány?

– Hideg tormás nyelvet. Kappanlevest velős gombóccal. Göngyölt marhavagdaltat piroggal és káposztával...

– Hozd csak sorban, jóember. Hozzá... Mi legyen hozzá, Reynart?

– Ha marhahús – mondta a lovag pillanatnyi gondolkodás után –, akkor vörös Côte-de-Blessure-t. Azt az évjáratot, amelyikben az öreg Karoberta hercegnő dobta fel a talpát.

– Jó választás – bólintott a fogadós. – Nagyságtok szolgálatjára.

Egy fagyöngykoszorú, amelyet a szomszéd asztalnál ülő lány hajított ügyetlenül maga mögé, kis híján Geralt térdére esett. A lány társai nevetésben törtek ki. Ő meg bájosan elpirult.

– Semmi sem lesz belőle! – A lovag felemelte és visszadobta a koszorút. – Nem ő lesz a maga jövendőbelije. Már foglalt, kegyes kisasszony. Bizonyos zöld szemek rabja már...

– Hallgass el, Reynart.

A fogadós hozta, amit kellett. Ettek, ittak, hallgattak, a mulatozó emberek örömét figyelték.

– Yule – mondta Geralt, és félretolta a korsót. – Midinvaerne. A téli napforduló. Két hónapja gubbasztok itt. Két elvesztegetett hónap!

– Egy hónap – helyesbített Reynart fagyos józansággal. – Ha valamit elvesztegettél, az csak egy hónap. Utána hó torlaszolta el a hegyekben a hágókat, és ha összecsináltad volna magad, akkor sem tudtál volna elmenni Toussaint-ből. Hogy a Yule is itt ért, és bizonyára még a tavasz is itt talál, az magasabb erők műve, hiába hát a bánat meg a szomorkodás. Ami meg a bánkódást illeti, ne túlságosan tettesd. Úgy sem hiszem el, hogy annyira bánkódsz.

– Á, mit tudsz te, Reynart? Mit tudsz te?

– Nem sokat – erősítette meg a lovag, és töltött. – Nem sokat azon kívül, amit látok. De láttam a vele történt első találkozásodat. Beauclairben. Emlékszel a Puttony Ünnepére? A fehér bugyikra?

Geralt nem válaszolt. Emlékezett.

– Elbűvölő az a hely, Beauclair palotája, teli van szerelmi bűbájjal – morogta Reynart, a bor illatával élvezkedve. – Maga a látványa is képes elvarázsolni. Emlékszem, hogy elnémultatok, amikor megláttátok akkor, októberben. Nem jut eszembe, milyen kifejezést használt akkor Cahir?

– Takaros kis vár – mondta elismerően Cahir. – A mindenségit, egészen takaros és szemgyönyörködtető kis vár.

– Jó lakása van a hercegnőnek – mondta a vámpír. – El kell ismerni.

– Egész szép kis ház, bazmeg – tette hozzá Angoulême.

– Beauclair palotája – ismételte meg nem minden büszkeség nélkül Reynart de Bois-Fresnes. – Tündeépítmény, csak egy kicsinykét alakították át. Magának Faramondnak a műve, állítólag.

– Nem állítólag – ellenkezett Regis. – Hanem minden kétség nélkül. Hiszen első látásra szembeötlő Faramond stílusa. Elég ránézni azokra a tornyocskákra.

A vámpír által említett, cseréptetővel koronázott tornyok a vár lefelé szélesedő filigrán szerkezetéből kiemelkedő karcsú fehér obeliszkekkel törtek az ég felé. A látvány tagadhatatlanul gyertyákra hasonlított, mintha viaszfüzérek folytak volna le a mesterien megformált gyertyatartó-alakzatra.

– Beauclair alatt – magyarázott Reynart lovag – terül el a város. A falat magától értetődően később építették hozzá, hisz tudják, hogy a tündék nem körítették falakkal a városaikat. Nógassák a lovaikat nagyságtok. Hosszú út áll előttünk. Beauclair csak látszólag van közel, a hegyek eltorzítják a perspektívát.

– Induljunk.

Fürgén lovagoltak, vándorokat és csavargókat, sötét, szinte elmohosodott szőlővel megrakott szekereket és kétkerekű taligákat előztek meg. Beértek a város lármás, erjedő must illatát árasztó utcácskáiba, aztán egy nyárfákkal, tiszafákkal, borbolyákkal és puszpánggal teli homályos liget következett. Aztán rózsakertek, főként sokvirágú és százlevelű fajtákkal. Aztán már itt is voltak a palota faragott oszlopai, kapuzatai és archivoltjai, a libériás inasok és lakájok.

Aki üdvözölte őket, az Kökörcsin volt, hercegfihez illő frizurával és öltözetben.

– Hol van Milva?

– Egészséges, ne félj. A nektek előkészített szobákban ücsörög. Nem akar onnan kijönni.

– Miért nem?

– Erről később. Most gyere. Vár a hercegnő.

– Rögtön érkezés után?

– Ez volt a kívánsága.

Paradicsommadár színeiben pompázó emberekkel volt teli az a terem, amelybe beléptek. Geraltnak nem volt ideje körülnézni. Kökörcsin a márványlépcső felé taszigálta, ahol a sokaságból apródok és udvaroncok kíséretében két női alak vált ki jól láthatóan.

A csend egyre süketebb lett.

A nők egyikének hegyes pisze orra volt, átható tekintetű kék szeme kissé lázasan csillogott. Gesztenyebarna haja bársonyszalagokkal ékesített mesteri, sőt művészi frizurába volt elrendezve, a legkisebb részleteket is alaposan dolgozták ki, beleszámítva a homlokába hulló, hibátlan geometrikus félhold alakú fürtöt is. Kivágott ruhájának felső részén ezernyi kék és lila csík váltotta egymást a fekete alapon, alsó része fekete volt, apró arany krizantémokat ábrázoló szabályos mintázattal átszőve. Nyakát és dekoltázsát – bonyolult keret vagy kalitka gyanánt – művészi arabeszkekkel díszített, lakk, obszidián, smaragd és lapis lazuli nyakék fedte, amelyet szoros melltartóba préselt apró keblei közé benyúló jadekő kereszt ékesített. A dekoltázs nagy és mélyen kivágott volt, felfedte a vékony női vállakat, ami látszólag nem garantált elegendő tartást – Geralt bármely pillanatban azt várta, hogy a ruha lecsusszan a melléről. De nem csusszant le, megtartotta helyzetét valami titokzatos szabásrejtelemnek és a buggyos ruhaujjak ütközőinek köszönhetően.

A másik nő azonos termetű volt az előzővel. Ugyanolyan színű rúzs fedte ajkát. És itt aztán véget is ért a hasonlóság. Ez a második rövidre nyírt fekete haján hálószerű fejfedőt viselt, amely elöl apró orrhegyéig nyúló fátyolban végződött. A fátyol virágmintázata nem álcázta gyönyörű, csillogó, zöld árnyalattal erősen kihúzott szemét. Ugyanilyen virágos fátyol takarta a hosszú ujjú fekete ruha szerény kivágását, a ruhát csak látszólag véletlenszerűen odapöttyentett zafírok, akvamarinok, hegyikristályok és arannyal áttört csillagok szőtték át.

– A fényességes Anna Henrietta hercegnő – szólalt meg valaki félhangon Geralt mögött. – Térdelj le, uram.

Kíváncsi vagyok, melyik az a kettő közül, gondolta Geralt, miközben nagy erőfeszítéssel hajlította be fájós térdét, hogy eleget tegyen a szertartásnak. Mind a ketten, hogy a ménkű csapjon belém, ugyanolyan hercegien néznek ki. Sőt, királyian.

– Álljon fel, Geralt úr – oszlatta el kétségeit a művészi gesztenyebarna frizurás hegyes orrú. – Üdvözöljük önt és barátait a Toussaint-i Hercegségben, a Beauclair palotában. Örvendünk, hogy ily nemes küldetésben járó személyeket láthatunk vendégül. Akik kiváló barátságban vannak a szívünknek kedves Julian vikomttal.

Kökörcsin mélyen és erélyesen meghajolt.

– A vikomt – folytatta a hercegnő – felfedte előttünk az önök nevét, elárulta utazásuk jellegét és célját, elmondta, mi vezette önöket Toussaint-be. Ez a történet meghatotta szívünket. Örömünkre válna, ha magánkihallgatáson beszélhetnénk önnel, Geralt úr. Ennek azonban némi halasztást kell szenvednie, ugyanis állami kötelességek terhelnek meg bennünket. Befejezték a szüretet, a hagyomány azt parancsolja, hogy vegyünk részt a Puttony Ünnepén.

A másik nő, a fátyolos, odahajolt a hercegnőhöz, és gyorsan súgott neki valamit. Anna Henrietta a vajákra nézett, elmosolyodott, megnyalta az ajkát.

– Az az akaratunk – emelte fel a hangját –, hogy Julian vikomt oldalán Ríviai Geralt úr szolgáljon nekünk a Puttonynál.

Az udvaroncok és lovagok sorain szélfútta fenyők zúgásához hasonló susogás futott végig. Anarietta hercegnő újabb fátyolos tekintettel ajándékozta meg a vajákot, és társnőjével meg az apródok kíséretével együtt elhagyta a termet.

– Ezer villám – suttogta a Sakktábla Lovagja. – Ez aztán valami! Nem utolsó megtiszteltetés érte, vaják úr.

– Nemigen fogtam fel, miről van szó – ismerte el Geralt. – Milyen módon kell szolgálnom őmagasságát?

– Őszeretetreméltóságát – javította ki egy odalépő jó húsban lévő, cukrász külsejű illető. – Engedje meg, uram, hogy helyesbítsek, de az adott körülállásban ezt kell cselekednem. Mi itt Toussaint-ben nagyban tiszteljük a hagyományokat és a protokollt. Sebastian Le Goff vagyok, kamarás és udvarnagy.

– Örvendek.

– Anna Henrietta asszony hivatalos és protokolláris címe – a kamarás nemcsak külsejére nézve hasonlított cukrászra, cukormáz illatú is volt – a Fényességes. A nem hivatalos: Őszeretetreméltósága. Családiasan, az udvaron kívül: Hercegasszony. De mindig Szeretetreméltóságodnak kell szólítani.

– Köszönöm, megjegyzem. És a másik hölgy? Őt hogyan kell címezni?

– Az ő hivatalos címe: Tiszteletreméltó – oktatta komolyan a kamarás. – De megengedett az Asszonyom megszólítás. Ő a hercegnő rokona, és a neve Fringilla Vigo. Őszeretetreméltósága akarata szerint épp neki, Fringilla asszonynak kell majd szolgálatot teljesítenie a Puttonynál.

– És ennek a szolgálatnak mi a lényege?

– Semmi nehéz dolog. Máris megmagyarázom. Amint látja, már évek óta mechanikus prést használunk, mindazonáltal a hagyomány...

Az udvar zsivajtól és átható sípolástól, vad fuvolahangoktól, tamburinok elszánt csörgésétől visszhangzott. Az emelvényre állított puttony körül koszorúkkal ékeskedő csepűrágók és akrobaták ugrándoztak és bukfenceztek. Az udvar és a kerengők teli voltak lovagokkal, dámákkal, udvaroncokkal, gazdag öltözetű polgárokkal.

Sebastian Le Goff kamarás magasba emelt egy szőlővesszővel díszített botot, háromszor megkoppantotta a padlót.

– Hó, hó! – kiáltotta. – Nemes hölgyek, urak és lovagok!

– Hó, hó! – válaszolt a tömeg.

– Hó, hó! Ím az ősrégi szokás! Legyen gazdag a szőlő töve! Hó, hó! Érjen be a napfényben!

– Hó, hó! Érjen be!

– Hó, hó! Erjedjen meg a prés után! Kapjon erőt és ízt a hordókban! Folyjék ízesen serlegekbe, és szálljon a fejekbe, a fenség, a szép hölgyek, a nemes lovagok és a szőlőmunkások dicsőségére!

– Hó, hó! Erjedjen meg!

– Lépjenek elő a Szépségek!

Az udvar egymással szemközti oldalán felállított damasztsátrakból két női alak bontakozott ki – Anna Henrietta hercegnő és fekete hajú társnője. Mindketten szorosan beburkolóztak skarlátvörös köpenyükbe.

– Hó, hó! – A kamarás koppantott a bottal. – Lépjenek elő az Ifjak!

Az „Ifjak” ki voltak oktatva, tudták, mit kell tenniük. Kökörcsin a hercegnőhöz lépett, Geralt a fekete hajúhoz. Akit, amint már tudta, a tiszteletreméltó Fringilla Vigónak hívtak.

Mindkét nő egyszerre dobta le a köpenyét, a tömeg pedig hangos ovációban tört ki. Geralt nagyot nyelt.

A nőkön pókháló vékonyságú, még csípőig sem érő vállpántos fehér ingecske volt. És szorosan testhezálló fodros bugyi. Semmi más. Még ékszer sem. És mezítláb voltak.

Geralt ölbe vette Fringillát, aki meglehetősen buzgón átölelte a nyakát. Felfoghatatlan ámbra- és rózsaillatot árasztott. És nőiességet. Meleg volt, és ez a meleg dárdaszúrásként hatott. Lágy volt, és ez a lágyság perzselte és ingerelte az ujjait.

A puttonyhoz vitték őket, Geralt Fringillát, Kökörcsin a hercegnőt, segítettek nekik belépni a sűrű, szétfröccsenő szőlőfürtök közé. A tömeg rikoltozott.

– Hó, hó!

A hercegnő és Fringilla egymás vállára tette kezét, és így a másikra támaszkodva könnyebben egyensúlyoztak a szőlőmasszában, amelybe térdig belesüppedtek. Must fröccsent, loccsant. A két nő forgolódva taposta a szőlőszemeket, éretlen fruska módjára vihorásztak. Fringilla teljesen protokollmentesen a vajákra kacsintott.

– Hó, hó! – kiabálta a tömeg. – Hó, hó! Erjedjen meg!

Az összezúzott szőlőszemek levet eresztettek, a must zavarosan fortyogott, dúsan habzott a taposók térde körül.

A kamarás botjával a padlódeszkára koppantott. Geralt és Kökörcsin odalépett, kisegítették a nőket a puttonyból. Geralt látta, hogy az ölbe vett Anarietta beleharapott Kökörcsin fülébe, a szeme pedig veszedelmesen villogott. Neki pedig úgy tűnt, mintha Fringilla ajka az arcához ért volna, de nem tette volna rá a fejét, hogy eldöntse, szándékosan vagy véletlenül. A must erősen illatozott, a fejébe szállt.

Letette Fringillát a padlóra, beburkolta a skarlátvörös köpennyel. Fringilla gyorsan és erősen szorította meg a kezét.

– Ezek az ősrégi hagyományok – suttogta – izgatóak tudnak lenni. Igaz?

– Igaz.

– Köszönöm, vaják.

– Részemről az egész élvezet.

– Nem az egész. Biztosítalak róla, hogy nem az egész.

– Tölts, Reynart.

A szomszéd asztalnál újabb téli jóslás zajlott, aminek az volt a lényege, hogy hosszú spirális csíkban hámoztak meg egy almát, a héjat az asztalra dobták, és a jövendő társ nevének kezdőbetűjét találgatták aszerint, milyen alakban esik le az almahéj. Minden alkalommal S alakba görbült. Ennek ellenére vége-hossza nem volt a vidámkodásnak.

A lovag töltött.

– Mint kiderült, Milva – szólalt meg elgondolkozva a vaják – egészséges volt, habár még mindig kötés volt a bordáján. Mégis a szobákban gubbasztott, és nem akart kimenni, a világért sem akarta felvenni az ajándék ruhát. Protokolláris botrány volt kitörni készülőben, de a mindentudó Regis elsimította a helyzetet. Tucatnyi precedenst felidézve kényszerítette rá a kamarást, hogy az íjászlánynak férfiruhát hozasson. Angoulême a változatosság kedvéért örömmel szabadult meg a nadrágjától, lovaglócsizmájától és kapcáitól, és a szoknya, a szappan és a fésű egész csinos kisasszonyt csinált belőle. Kár a sok szóért, a fürdő és a tiszta ruha mindannyiunk kedvét megjavította. Még az enyémet is. Egészen jó öltözékben mentünk el mind arra az audienciára...

– Hagyd abba egy kicsit – intett a fejével Reynart. – Közelít az üzlet. Hohó, nem is egy, hanem két szőlőskert! Malatesta, a vevőnk hozza a társát... És konkurensét. Csodák csodája!

– Az a másik, az kicsoda?

– A Pomerol szőlőskert. Épp az ő borukat, a Côte-de-Blessure-t isszuk.

Malatesta, a Vermentino szőlőskert intézője észrevette őket, integetett, odajött, odahozta a társát, egy fekete bajuszkájú, dús fekete szakállú illetőt, aki inkább illett volna be rablónak, mint hivatalnoknak.

– Engedjék meg az urak – mutatta be a szakállast Malatesta. – Alcides Fierabras úr, a Pomerol szőlőskert intézője.

– Foglaljanak helyet.

– Csak egy szempillantásnyira. A vaják úrnak mondom, ami a mi kis barlangjainkban élő fenevadat illeti. Abból, hogy nagyságtok itt vannak, úgy vélem, a szörnyeteg már legyőzetett?

– Halálosan.

– A megbeszélt kvóta – bizonygatta Malatesta – legkésőbben holnapután folyik be a számlájára Cianfanelliékhez. Ó, köszönet önnek, vaják úr. Százszoros köszönet. Akkora barlangocska, száraz, aláboltozott, északi tájolású, se nem túl száraz, se nem túl nedves, richtig olyan, amilyen a bornak kell, és akkor egy mocskos dúvad miatt nem lehet használni. Ön is láthatta, azt az egész pincerészt be kellett volt falaznunk, de a bestia így is keresztül tudott rajta hatolni... Fuj, fuj, honnan került oda, ki nem találni... Biztos egyenesen a pokolból...

– A vulkáni tufában kimélyült barlangok mindig bővelkednek szörnyekben – okoskodott bölcs képet vágva Reynart de Bois-Fresnes. Már több mint egy hónapja társult a vajákkal, és mivel jó hallgató volt, sokat tudott tanulni. – A dolog világos, ahol tufa van, máris ott egy szörny.

– Hát jó, legyen tufa. – Malatesta rámeresztette a szemét. – Akárki légyen is az a tufa. De az emberek azt beszélik, hogy ez azért van, mert a pincéink mélyen fekvő odúkkal kapcsolódnak össze, egészen a föld közepéig érnek ezek. Sok ilyen üreg és barlang van nálunk...

– Vegyük a mi pincéinket, hogy ne menjünk messzire – szólalt meg a feketeszakállas Pomerol szőlőskert. – Mérföldekre húzódnak ezek az üregek, hogy merre, azt nem tudja senki. Akik fényt akartak deríteni erre a dologra, nem tértek vissza. És láttak ott iszonyú szörnyeteget is. Úgyszólván. Ennek folytán azt szeretném indítványozni...

– Kitaláltam – mondta szárazon a vaják –, mit akar nekem indítványozni. És az indítványt elfogadom. Átböngészem a pincéiket. A fizetséget aszerint állapítjuk meg, hogy mit találok ott.

– Nem fog rosszul járni – bizonygatta a szakállas. – Hüm, hüm... Van még valami...

– Mondja, figyelek.

– Ama szukkubusz, amelyik éjjelente a férjeket kísérti és gyötri... Aminek az elpusztításával megbízta önt a fényességes hercegasszony... Abban bizakodom, hogy megölni egyáltalán nem muszáj. Hiszen a lidérc nem bánt senkit, amúgy igazából... Hát, néha megkísért... Gyötörget kicsinyég...

– De csakis nagykorúakat – szólt közbe hamarjában Malatesta.

– A számból vetted ki a szót, komám. Így van, a szukkubusz nem árt senkinek. De az utóbbi időkben egyáltalán hírét sem hallani. Abban a hiszemben vagyok, mintha megijedt volna öntől, vaják úr. De hát mi értelme van őt üldözni? Hiszen ön, uram, készpénzben nem szűkölködik. És ha valamiben hiányt szenved...

– A Cianfanelliéknél vezetett számlámra – mondta Geralt kőmerev arccal – befolyhatna valami. A vajákok nyugdíjalapjára.

– Meglesz.

– És a szukkubusznak egyetlen szőke hajaszála sem görbül meg.

– Akkor minden jót. – A két szőlőskert felállt. – Lakomázzanak nyugodtan, nem fogjuk zavarni önöket. Ma ünnep van. Hagyomány. És nálunk, Toussaint-ben, a hagyomány...

– Tudom – mondta Geralt. – Szent dolog.

A szomszéd asztalnál ülő társaság most a Yule-jósláson hangoskodott, ezt kalács beléből gyúrt golyócskákkal és az elfogyasztott ponty szálkáival művelték. Jócskán ittak is hozzá. A fogadós és a leányzók úgy futkostak a korsókkal, mintha leforrázták volna őket.

– A híres szukkubusszal – jegyezte meg Reynart, és vett magának még a káposztából – egész sora vette kezdetét az emlékezetes vajákszerződéseknek, amelyeket Toussaint-ben vállaltál. Azután már gyorsan ment, el sem tudtad hessegetni magadtól az ügyfeleket. Csak az az érdekes, hogy nem emlékszem, melyik szőlőskert adta az első megbízást...

– Nem voltál ott. Ez a hercegnői audiencia másnapján történt. Egyébként azon sem voltál ott.

– Nem is csoda. Magánkihallgatás volt.

– Szép kis magánkihallgatás – nevette el magát Geralt. – Úgy húszan vehettek részt rajta, közben be sem számítom a szoborszerűen mozdulatlan figurákat, a lakájokat, a kiskorú apródokat és az unatkozó udvari bolondot. A számon tartottak között volt Le Goff, a cukrász külsejű és illatú kamarás, ott volt még egypár nagyság, akik meggörnyedtek az aranyláncaik súlya alatt. Ott volt még néhány feketébe öltözött pasas, tanácsosok, vagy talán bírák. Ott volt a Caed Myrkvidben megismert bikafejes címerű báró. Ott volt természetesen Fringilla Vigo, aki nyilván nagyon közel áll a hercegnőhöz.

– És ott voltunk mi, az egész kis csapat, beleszámítva a férfiruhás Milvát. De rosszul fejeztem ki magam, amikor azt mondtam, az egész csapat. Kökörcsin nem velünk volt. Kökörcsin, vagyis inkább Mittudomén Milyen vikomt, Őhegyesorrú Szeretetreméltósága, Anarietta oldalán ült egy karosszékben elterpeszkedve, és pávaként pöffeszkedett. Mint egy igazi kegyenc.

– Csak Anarietta, Fringilla és Kökörcsin ült. Senki másnak nem engedték meg, hogy leüljön. És én még így is elégedett voltam, hogy nem térdeltettek le.

– A hercegnő végighallgatta a történetemet, szerencsére ritkán szólt közbe. Amikor viszont röviden beszámoltam a druidalányokkal folytatott megbeszélések eredményeiről, a kezét tördelte olyan mozdulattal, amely őszinte, bár túlzó aggódást fejezett ki. Tudom, hogy úgy hangzik, mint valami fránya oximoron, de hidd el, Reynart, az ő esetében éppen így történt.

– Ah, ah – mondta Anna Henrietta hercegnő kezét tördelve. – Keserves aggódás fogott el bennünket ön miatt, Geralt úr. Valóban azt kell mondanunk, hogy bánat tölti el szívünket.

Szipogott hegyes orrával, kinyújtotta a kezét, és Kökörcsin azonnal beletett ebbe a kézbe egy monogramos batisztkendőt. A hercegnő a kendővel kétfelől végigsimította az arcát, de úgy, hogy a púdert le ne törölje.

– Ah, ah – ismételte meg. – Tehát a druidák nem tudtak semmit Ciriről? Nem voltak képesek segítséget nyújtani önnek? Tehát minden erőfeszítése kudarcot vallott, és az utazása hiábavaló volt?

– Hiábavaló biztosan nem – mondta meggyőződéssel a vaják. – Elismerem, arra számítottam, a druidáktól kapok valami konkrét információt vagy útmutatást, ami nagy vonalakban legalább arra deríthet fényt, miért lett Ciri ilyen elkeseredett vadászat célpontja. A druidák azonban nem tudtak vagy nem akartak nekem segíteni, ebből a szempontból tényleg nem vettem hasznukat. De...

Egy pillanatra megakadt a hangja. Nem a drámai hatás kedvéért. Azon tépelődött, mennyire lehet őszinte az egész hallgatóság előtt.

– Tudom, hogy Ciri él – mondta végül nyersen. – Valószínűleg megsebesült. Még mindig veszélyben van. De él.

Anna Henrietta felsóhajtott, megint igénybe vette a kendőt, és megszorította Kökörcsin karját.

– Kilátásba helyezzük – mondta – segítségünket és támogatásunkat. Vendégül látást Toussaint-ben, ameddig kedve tartja. Tudnia kell ugyanis, hogy megfordultunk Cintrában, ismertük és barátsággal viseltettünk Pavetta iránt, ismertük és kedveltük a kicsiny Cirit. Teljes szívünkkel önnel vagyunk, Geralt úr. Ha kell, igénybe veheti tudósaink és asztrológusaink segítségét. Nyitva állnak ön előtt könyvtáraink és gyűjteményeink. Mélyen hiszünk benne, hogy találnia kell valamilyen nyomot, valamilyen útmutatást vagy indítékot, amely rávezeti a helyes útra. Ne cselekedjék elhamarkodottan. Nem kell sietnie. Akarata szerint maradhat itt, kedves vendégünkként.

– Köszönöm szeretetreméltóságodnak – hajolt meg Geralt – jóindulatát és kegyét. De amint kissé kipihenjük magunkat, útnak indulunk. Ciri még mindig veszélyben van. És mi is veszélyben vagyunk. Ha túl soká maradunk egy helyben, a veszély nemcsak fokozódik, hanem a velünk jóakaratú embereket is fenyegetni kezdi. És a közönséges idegeneket is. Ezt semmi módon nem szeretném megengedni.

A hercegnő hallgatott egy ideig, közben lassú mozdulatokkal simogatta Kökörcsin csuklóját, mintha macska volna.

– Nemesek és igazak az ön szavai – mondta végül. – De nincs mitől félnie. Az önt hajszoló semmirekellőket lovagjaink úgy szétzúzták, hogy vereségüknek tanúja sem maradt, elmondta ezt nekünk Julian vikomt. Bárkit, aki önt zavarni merészelné, ugyanez a sors éri. Ön gondoskodásunk és védelmünk alatt van.

– Nagyra becsülöm ezt. – Geralt újból meghajolt, lélekben elátkozva fájó térdét, de nemcsak azt. – Ám nem szabad elhallgatnom azt, amit Kökörcsin vikomt elfelejtett szeretetreméltóságodnak elmondani. Azok a semmirekellők, akik Belhaventől üldöztek, és akiket szeretetreméltóságod vitéz lovagsága megvert Caed Myrkvidben, persze az első semmirekellő céh tagjai voltak, de nilfgaardi színekben.

– És akkor mi van?

Hát az, volt a nyelve hegyén, hogy ha a nilfgaardiak húsz nap alatt foglalták el Aedirnt, akkor a te piciny hercegségedhez húsz perc is elég lesz nekik.

– Háború van – mondta ehelyett. – Az, ami Belhavenben és Caed Myrkvidben történt, a hátországban végrehajtott diverziónak fogható fel. Ez rendszerint megtorlást idéz elő. Háborús időkben...

– A háború – szakította félbe a hercegnő, felhúzva hegyes orrát – már bizonyosan véget ért. Írtunk e tárgyban Emhyr var Emreis kuzinunknak. Memorandumot intéztünk hozzá, amelyben azt követeltük, hogy haladéktalanul vessen véget az értelmetlen vérontásnak. Már bizonyosan vége a háborúnak, bizonyosan megkötötték a békét.

– Nemigen – vágta rá hűvösen Geralt. – A Jarugán túl kard és tűz dőzsöl, vér folyik. Semmi sem utal arra, hogy ez a vége felé tartana. Azt mondanám, épp ellenkezőleg.

Villámgyorsan megbánta, amit mondott.

– Hogyhogy? – A hercegnő orra még hegyesebbnek tűnt, s ahogy beszélt, kellemetlen, csikorogva nyüszítő árnyalatok lettek úrrá a hangjában. – Jól hallom? Még tart a háború? Erről miért nem tájékoztattak bennünket, Tremblay miniszter úr?

– Szeretetreméltóságodat én... – dadogta térdet hajtva az egyik aranyláncos. – Nem akartam... Aggasztani... Nyugtalanítani... Szeretetreméltóságod...

– Őrség! – üvöltött fel Őszeretetreméltósága. – A toronyba vele! Kegyvesztett lett, Tremblay úr! Kegyvesztett! Kamarás úr! Titkár úr!

– Parancsára, fényességes...

– A kancelláriánk azonnal intézzen éles hangú jegyzéket kuzinunkhoz, Nilfgaard császárához. Követeljük, hogy azonnal, de azonnal hagyjon fel a háborúskodással, és kössön békét. A háború és a viszálykodás ugyanis rossz dolog! A viszálykodás rombol, az egyetértés épít!

– Szeretetreméltóságodnak – dadogta a kamarás-cukrász fehéren, mint a porcukor – teljes mértékben igaza van.

– Mit keresnek még itt az urak? Parancsot adtunk! Folytatni, fél lábon!

Geralt diszkréten körülnézett. Az udvaroncok arca megkövült, amiből az volt kikövetkeztethető, hogy ebben az udvarban messze nem újdonság az efféle incidens. Szilárdan elhatározta, hogy ezentúl kizárólag helyeselni fog a hercegasszonynak.

Anarietta meglegyintette a kendővel az orra hegyét, majd rámosolygott Geraltra.

– Amint látja – mondta –, a félelmei megalapozatlanok voltak. Nincs mitől tartania, és addig vendégeskedhet nálunk, ameddig kedve tartja.

– Igenis, szeretetreméltóságod.

A csendben világosan hallható volt a szú percegése valamelyik bútorműemlékben. És az átkok, melyeket egy lovász szórt a lovára egy távoli udvaron.

– Továbbá – törte meg a csöndet Anarietta – kérésünk lenne önhöz, Geralt úr, Mint vajákhoz.

– Igenis, szeretetreméltóságod.

– Több toussaint-i nemes dáma kérése ez, és egyúttal a miénk is. Egy éjszakai szörny gyötri a helyieket. Egy ördög, egy kísértet, egy szukkubusz hölgy alakjában, aki oly szégyenletes, hogy leírni sem bátorkodunk, gyötri az erényes és hűséges férjeket. Éjjel felkeresi a hálófülkéket, olyan parázna csínyekre és visszataszító perverziókra vetemedik, amelyeket a szerénység nem enged részletezni. Ön mint szakértő bizonyára tudja, miről van szó.

– Igenis, szeretetreméltóságod.

– A toussaint-i hölgyek azt kérik öntől, vessen véget ennek az undorítóságnak. És mi csatlakozunk ehhez a kéréshez. És biztos lehet a bőkezűségünkben.

– Igenis, szeretetreméltóságod.

Angoulême a palota parkjában talált rá a vajákra és a vámpírra, ahol séta közben diszkréten beszélgettek.

– Nem fogjátok elhinni – lihegte. – Nem fogjátok elhinni, amit mondok... De színigaz...

– Beszélj.

– Reynart de Bois-Fresnes, a Sakktábla Kóbor Lovagja más kóbor lovagokkal együtt áll sorba a kincstárnoknál. És tudjátok, miért? A havi fizetésért! Én mondom, fél nyíllövésnyi hosszú a sor, szinte káprázik az ember szeme a címerektől. Megkérdeztem Reynarttól, hogy van ez, ő meg erre hogy egy kóbor lovag is éhes szokott lenni.

– Mi ebben a szenzáció?

– Csak tréfálsz! A kóbor lovagok nemes elhivatottságból kóborolnak! Nem havi bérért!

– Az egyik – mondta nagyon komolyan Regis vámpír – nem zárja ki a másikat. Tényleg nem. Hidd el nekem, Angoulême.

– Hidd el, Angoulême – mondta Geralt szárazon. – Fejezd be, hogy szenzációt keresve szaladgálsz a palotában, menj Milvával társalogni. Szörnyű hangulatban van, nem kéne egyedül lennie.

– Igaz. A néninek biztos megjött, mert mérges, mint egy darázs. Azt hiszem...

– Angoulême!

– Megyek már, megyek.

Geralt és Regis a már kissé elkókadt százvirágú rózsaágynál álltak meg. De nem tudták folytatni a beszélgetést. Az üvegház mögül egy elegáns barna köpenyt viselő vézna férfi bukkant fel.

– Jó napot. – Meghajolt, nyusztprém fövege a térdét súrolta. – Szabad-e megkérdenem, nagyságtok közül melyikük kegyeskedik a Geraltnak nevezett, mesterségében elhíresült vaják lenni?

– Én vagyok az.

– Én meg Jean Catillon vagyok, a Castel Toricella szőlőskert intézője. A dolog ím úgy áll, hogy nálunk a szőlőskertben nagyon is elkelne egy vaják. Meg akartam bizonyosodni, nem kegyeskedne-e esetleg...

– Mi a lényeg?

– A következő – kezdett bele Catillon intéző. – Emiatt a háború miatt, hogy a ménkű csapna bele, ritkábban jönnek a kereskedők, gyarapodnak a készletek, fogyóban a hely a hordóknak. Arra gondoltunk, nem probléma, hiszen a várak alatt mérföldnyi hosszúságban vannak üregek, egyre mélyebbek és mélyebbek, talán a föld közepéig is leérnek ezek az üregek. A Toricella alatt itt találtunk volt ilyen üreget, szépet, az égnek hála, körben aláboltozottat, nem túl szárazat, nem túl nedveset, éppen megfelel annak, hogy a bort jól lehessen...

– És? – A vaják már nem bírta ki.

– Kiderült, hogy ezekben az üregekben valamilyen szörny grasszál, engedelmükkel, bizonyára a föld mélyéből mászott elő. Két embert perzselt meg, a testüket csontig leégette, egyet viszont megvakított, mert, uram, a szörny valamilyen maró lúgot köpköd és okád...

– Solpuga – állapította meg kurtán Geralt. – Mérgespóknak is hívják.

– Na tessék – mosolyodott el Regis. – Ön is láthatja, Catillon úr, hogy szakértővel van dolga. A szakértő, mondhatni, az égből pottyant le önöknek. És fordultak már ebben az ügyben az itteni híres kóbor lovagokhoz? A hercegnőnek egész ezrede van belőlük, az ilyen küldetés pedig az ő szakterületük, az életük értelme.

– Miféle értelme? – csóválta a fejét Catillon intéző. – Inkább az országutak, főutak, hágók őrzése, mert ha nem jutnak el ide kereskedők, akkor mind koldusbotra jutunk. Ezenfelül a lovagok merészek és harciasak, de csak lovon. A föld alá nem mászik be az ilyen. Ezenfelül drá...

Elharapta a szót, és elhallgatott. Olyan képet vágott, mint akinek – szakáll híján – nincs mibe köpködnie. És ezt nagyon sajnálja.

– Drágán vállalják el – fejezte be Geralt, még csak nem is különösebben gúnyosan. – Tudd meg hát, jóember, hogy én drágábban vállalom. Szabad a piac. És szabad a verseny. Mert én, ha ráütjük a szerződésre a pecsétet, leszállok a lóról, és bemászok a föld alá. Gondolja végig, de ne töprengjen sokat, mert nem időzöm sokáig Toussaint-ben.

– Meglepsz – mondta Regis, ahogy az intéző eltávozott. – Újjászületett benned hirtelen a vaják? Szerződéseket kötsz? Szörnyekre mész?

– Magam is meg vagyok lepődve – válaszolta őszintén Geralt. – Ösztönösen reagáltam, valami megmagyarázhatatlan impulzus érintett meg. Kivágom magam ebből. Valamennyi felajánlott összegre rámondhatom, hogy kevés. Mindvégig. Térjünk vissza ahhoz, amiről beszélgettünk...

– Álljunk meg. – A vámpír a fejével intett oda. – Valami azt súgja nekem, hogy újabb érdeklődők jönnek.

Geralt elmorzsolt az orra alatt egy káromkodást. A ciprusokkal szegélyezett fasorban két lovag tartott feléjük. Az elsőt rögtön megismerte, a hófehér alapon virító hatalmas bikafejet nem lehetett más címerrel összetéveszteni. A magas, deresedő, gránitfaragványhoz hasonló nemes arcélű másik lovag kék köpenyén aranyliliomos talpas kereszt díszelgett.

A lovagok, megtartva az előírásos kétlépésnyi távolságot, meghajoltak. Geralt és Regis viszonozta a meghajlást, majd mind a négyen a lovagi szokás szerinti tíz szívdobbanásnyi ideig hallgatásba merültek.

– Az urak engedelmével – mutatta be a társát a Bikafej – Palmerin de Launfal báró. Az én nevem, amint az urak talán emlékeznek rá...

– De Peyrac-Peyran báró. Hogyne emlékeznénk.

– A vaják úrral van ügyünk – tért a tárgyra Peyrac-Peyran. – Hogy úgy fejezzem ki magam, szakmai jellegű.

– Figyelek.

– Személyes.

– Nincsenek titkaim Regis úr előtt.

– De a nemes uraknak minden bizonnyal vannak – mosolyodott el a vámpír. – Ezért, az urak engedelmével, megyek, megnézem azt a bájos kis pavilont, bizonyára az elmélkedés szentélye. De Peyrac-Peyran úr... De Launfal úr...

Kölcsönösen meghajoltak.

– Csupa fül vagyok – törte meg a hallgatást Geralt, eszében sem volt megvárni, míg elhangzik a tizedik szívdobbanás.

– A lényeg – Peyrac-Peyran lehalkította a hangját, és félénken nézett körül – az a szukkubusz... Na, az az éjjeli lidérc, amelyik kísért. Amelyiknek az elpusztítására utasította a hercegnő és a dámák. Sokat ígértek önnek a kísértet megöléséért?

– Elnézést, ez szakmai titok.

– Nyilvánvaló – szólalt meg Palmerin de Launfal, a liliomos keresztes lovag. – Valóban tiszteletre méltó az ön álláspontja. Igazán erősen tartok tőle, hogy megsértem a javaslatommal, de ennek ellenére megteszem a javaslatot. Álljon el attól a szerződéstől, vaják úr. Ne cserkéssze be a szukkubuszt, hagyja békében. És közben ne mondjon semmit a hölgyeknek, sem a hercegnőnek. És becsületemre, mi, toussaint-i urak, megtetézzük a hölgyek ajánlatát. Ámulatba ejtjük önt a bőkezűségünkkel.

– Ez a javaslat – mondta a vaják fagyosan – lényegében nem áll messze a sértéstől.

– Geralt úr. – Palmerin de Launfal kemény és komoly arccal szólt. – Elmondom önnek, mi bátorított bennünket erre a javaslattételre. Azt terjesztette önről a fáma, hogy kizárólag olyan szörnyeket öl meg, amelyek veszélyesek. Valóban veszélyesek. Nem tudatlanságból vagy előítéletekből kifolyólag kitalált módon. Engedje meg, hogy azt mondjam, a szukkubusz nem fenyeget és nem is árt senkinek. Nos, álmunkban megkísért... Időnként... És egy kicsit meggyötör...

– De kizárólag a nagykorúakat – tette hozzá gyorsan Peyrac-Peyran.

– A toussaint-i dámák – mondta Geralt, és körülnézett – nem örülnének, ha értesülnének erről a beszélgetésről. Ahogy a hercegnő sem.

– Abszolúte egyetértünk önnel – mormogta Palmerin de Launfal. – Ajánlatos a teljes mértékű diszkréció. Nem szabad felébreszteni az alvó bigottokat.

– Nyissanak nekem számlát valamelyik itteni törpbankban – mondta lassan és halkan Geralt. – És ejtsenek ámulatba bőkezűségükkel. Előrebocsátom, hogy nem könnyű engem ámulatba ejteni.

– Azért igyekszünk – ígérte meg büszkén Peyrac-Peyran.

Kölcsönös meghajlással vettek búcsút.

Visszajött Regis, aki vámpírhallásával természetesen mindent hallott.

– Most is megállapíthatod természetesen – mondta mosolytalanul –, hogy ez ösztönös reagálás és megmagyarázhatatlan impulzus volt. De a megnyitott bankszámlából nehéz lesz kivágnod magad.

Geralt elnézett valahová a magasba, a ciprusok csúcsain is túl.

– Ki tudja – mondta –, hátha mégis eltöltünk itt pár napot. Figyelembe véve Milva bordáit, talán többet is, mint pár napot. Talán pár hetet? Nem árt meg tehát, ha erre az időre anyagi függetlenséget biztosítunk.

– Tehát innen van a Cianfanelliéknél vezetett számla – csóválta meg a fejét Reynart de Bois-Fresnes. – Nana. Ha ezt a hercegnő megtudta volna, egyből változás állott volna be a pozíciókban, újraosztották volna a kinevezéseket. Á, talán még én is előléptem volna? Szavamra, szinte kár, hogy az embernek nincsenek adottságai a besúgásra. Mesélj most arról a híres lakomáról, amelynek annyira megörültem. Annyira vágytam rá, hogy ott legyek azon a dínomdánomon, jól teleegyem és teleigyam magamat! De kiküldtek a határra, őrjáratba, abba a hideg kutya időbe. Hej, hola, hola, hol az őrangyala...

– Azt a zajosan beharangozott nagy lakomát – kezdett hozzá Geralt – komoly előkészületek előzték meg. Meg kellett találni Milvát, aki az istállóban bújt el, meg kellett győzni, hogy a banketten való részvételétől függ Ciri meg kis híján az egész világ sorsa. Csaknem erőszakkal kellett női ruhába öltöztetni. Aztán Angoulême-ből ki kellett kényszeríteni, hogy megesküdjék rá, úgy fog viselkedni, mint egy dáma, különösen pedig arra, hogy kerülni fogja a „bazmeg” és a „segg” kifejezéseket. Amikor végre mindezt elértük, és kicsit pihenni akartunk némi bor mellett, megjelent a cukormáz illatú Le Goff kamarás, aki olyan felfuvalkodott volt, mint egy disznóhólyag.

– Az adott körülállásokban meg kell jegyeznem – kezdte orrhangon Le Goff kamarás –, hogy Őszeretetreméltósága asztalánál nincsenek alábbvaló helyek, az asztalnál számára kijelölt helyet senkinek sincs joga sérelmesnek érezni. Azonban mi itt, Toussaint-ben, a régi hagyományoknak és szokásoknak megfelelő szabályokat pontosan megtartjuk, és e szokások szerint...

– Térjen a lényegre, uram.

– Holnap lakoma. Tiszt és rang szerint kell az asztali ültetést elvégeznem.

– Világos – mondta komolyan a vaják. – Már mondom is, hogy s mint legyen. Közülünk a legméltóbb, rang és tiszt szerint is, Kökörcsin.

– Julian vikomt úr – mondta a kamarás, és felhúzta az orrát – a rendkívüli díszvendég. Ilyeténképpen Őszeretetreméltósága jobbján foglal helyet.

– Világos – ismételte meg a vaják halálos komolysággal. – És ami bennünket illet, nem fedte fel, kinek mi a rangja, címe és tiszte?

– Csak annyit fedett fel – krákogott a kamarás –, hogy a nagyságos urak és hölgyek inkognitóban járnak lovagi küldetésben, de ennek részleteit, amint valódi nevüket, címerüket és címeiket elárulniuk nem szabad, mert azokat eskü védi.

– Épp így van. Mi hát a probléma?

– De hisz meg kell csinálnom az ültetést! Önök vendégek, ezenkívül a vikomt úr fegyvertársai, tehát amúgy is az asztalfő közelébe ültetem önöket... A bárók közé. De hiszen az nem lehetséges, hogy mindannyian egyenlőek volnának, nagyságos uraim és hölgyeim, mert az soha nem fordul elő, hogy mindenki egyenlő legyen. Ha önök közül valaki magasabb rangú vagy születésű, a főasztalnál, a hercegnő mellett kell lennie...

– Ő – a vaják habozás nélkül a vámpírra mutatott, aki kissé arrébb figyelmesen vizsgálgatta a csaknem az egész falat beborító gobelint – gróf. De erről csitt. Ez titok.

– Megértettem – a kamarás szinte fuldoklott meghatottságában. – Az adott körülállásban... Notturna grófnőnek, a hercegasszony nemes születésű nagynénjének a jobbjára ültetem.

– Nem bánja meg sem ön, sem a nagynéni. – Geralt arca kőkemény maradt. – Nincs hozzá hasonló, sem szokásaiban, sem a társalgás művészetében.

– Örvendek, hogy ezt hallom. Ön viszont, Ríviai uram, a tiszteletreméltó Fringilla asszony mellett fog ülni. Így parancsolja a hagyomány. Ön vitte a Puttonyhoz, ön... hmmm... az ő lovagja, mint...

– Megértettem.

– Akkor jó. Ó, gróf úr...

– Tessék? – hökkent meg a vámpír, aki épp ellépett az óriások és a küklopszok harcát ábrázoló faliszőnyeg mellől.

– Semmi, semmi – mosolyodott el Geralt. – Csak úgy fecserészünk.

– Ahá – bólintott Regis. – Nem tudom, megfigyelték-e az urak... De ez a küklopsz a gobelinen, itt ni, ez a buzogányos... Nézzék a lábujjait. Bátran kimondhatjuk, ennek két bal lába van.

– Tényleg – erősítette meg árnyalatnyi csodálkozás nélkül Le Goff kamarás. – Több ilyen gobelin is van Beauclairben. Az a mester, akit ezeket szőtte, igazi mester volt. De szörnyen sokat ivott. Ahogy egy művész szokta.

– Itt az idő – szólalt meg a vaják, kerülve a bortól felajzott lányok tekintetét, akik a jóslással szórakozók asztalától pillantgattak át. – Készülődjünk, Reynart. Fizessünk, üljünk lóra, és induljunk Beauclairbe.

– Tudom, hová sietsz annyira – vigyorgott a lovag. – Ne félj, megvár a te kis zöldszeműd. Alig ütötte el az éjfelet. Mesélj a lakomáról.

– Mesélek és indulunk.

– És indulunk.

A gigantikus patkó alakban felállított asztal látványa szemmel láthatóan emlékeztetett rá, hogy vége felé jár az ősz, közeledik a tél. A tálakon és tányérokon felhalmozott fogások között a vadhús dominált minden lehetséges változatban és fajtában. Volt ott hatalmas felnegyedelt vaddisznó, szarvascomb és -lapocka, mindenféle pástétom, kocsonya és rózsálló hússzelet, őszies körítéssel, gombával, áfonyával, szilvalekvárral és galagonyamártással. Voltak őszi madarak – fajdkakas és -tyúk, fácán, szárnyukkal-farktollaikkal mutatósan tálalva, volt sült gyöngytyúk, fürj és fogoly, réce, szalonka, császármadár és léprigó. Voltak ott olyan valóságos csemegék is, mint a kizsigereletlenül, egészben megsütött fenyőrigó, ugyanis e kicsiny madarak belsőségeit megtöltő borókabogyó természetes fűszerezést képez. Volt lazacpisztráng a hegyi tavakból, volt fogas, menyhal és csukamáj. A zöld hangnemet a galambbegy adta meg, ez a késő őszi saláta, amelyet szükség esetén még a hó alól is ki lehet kaparni.

Virágok helyett fagyöngy volt az asztalon.

Az asztal patkójának csúcsát képző díszhelyen, ahol Anarietta hercegnő és a legelőkelőbb vendégek ültek, óriási ezüsttálcára rakták az est dekorációját. Szarvasgombával, virág formájúra vágott sárgarépával, fél citromokkal és articsókabimbókkal körített hatalmas kecsege hevert rajta, a hátán pedig fél lábon állt egy egészben megsütött, magasra emelt csőrében aranygyűrűt tartó kócsag.

– A kócsagra esküszöm – kiáltott fel Peyrac-Peyran, a vaják által jól ismert, bikafejes címerű báró, felállt, és felemelte serlegét. – A kócsagra esküszöm, hogy megvédem a lovagi becsületet és a hölgyek tisztességét, és fogadom, hogy soha, de soha nem hátrálok meg senki előtt!

A fogadalmat zajos ovációval díjazták. És nekifogtak az evésnek.

– A kócsagra esküszöm! – ordított fel egy másik, kihívóan meredező söprűszerű bajuszú lovag. – Esküszöm, hogy utolsó csepp véremig megvédem a határokat és Anna Henrietta őszeretetreméltóságát! És hogy hűségemről bizonyságot tegyek, megfogadom, hogy kócsagot festetek a pajzsomra, és egy éven át harcolok inkognitóban, nevem és címerem eltitkolva, a Fehér Kócsag Lovagja néven! A szeretetreméltó hercegasszony egészségére emelem poharam!

– Egészségére! Boldogságára! Vivát! Éljen őszeretetreméltósága!

Anarietta gyémántos diadémmal ékesített fejének könnyed bólintásával köszönte meg. Annyi gyémánt volt rajta, hogy egyetlen lépésével üveget karcolhatott volna. Mellette Kökörcsin ült, és ostobán mosolygott. Kissé arrébb, két matróna között ült Emiel Regis. Fekete bársonykaftán volt rajta, ebben úgy nézett ki, mint egy vámpír. Kínálta a matrónákat, és társalgással szórakoztatta őket, azok meg elbűvölve hallgatták.

Geralt kezébe vette a petrezselymes fogasszeletekkel megrakott tálat, és felkínálta a balján ülő Fringilla Vigónak, aki lila atlaszruhában pompázott, csodálatos ametiszt nyakéke csinosan simult bele a ruha kivágásába. Fringilla fekete szempillái alól vizsgálgatta, felemelte a serlegét, és rejtélyesen elmosolyodott.

– A te egészségedre, Geralt. Örülök, hogy egymás mellé ültettek minket.

– Nyugtával dicsérd a napot – viszonozta a mosolyt a vaják, mert végtére is jó kedvében volt. – Épp hogy elkezdődött a lakoma.

– Ellenkezőleg. Már épp elég régen tart ahhoz, hogy bókokat mondj nekem. Meddig kell várnom?

– Elbűvölően gyönyörű vagy.

– Lassan, lassan, visszafogottabban! – nevette el magát, és Geralt megesküdött volna rá, hogy egészen őszintén nevetett. – Ebben a tempóban rossz rágondolni, meddig juthatunk el a lakoma végére. Kezdd azzal... Hmm... Mondd, hogy ízléses a ruhám, és jól áll nekem a lila.

– Jól illik neked a lila. Bár beismerem, a legjobban fehérben tetszettél.

Kihívást látott a smaragd szemekben. Félt elfogadni. Annyira jó azért nem volt a kedve.

Szemközt ültették Cahirt és Milvát. Cahir két szüntelenül csicsergő fiatalka nemeslány, talán bárókisasszony között ült. Az íjászlány társa viszont egy idősebb, komor és síri hallgatag lovag volt, akinek az arcát himlőhelyek csúfították el.

Kissé arrébb meg Angoulême ült, aki fiatal kóbor lovagokat tartott szóval, sőt, szóáradattal.

– Mi ez? – rikoltott fel, és felemelt egy kerek végű ezüstkést. – Nincs hegye? Attól félnek, hogy egymást kezdjük kinyírni, vagy mi?

– Beauclairben – magyarázta Fringilla – ilyen késeket használnak Karolina Roberta hercegnő, Anna Henrietta nagyanyja óta. Karoberta dührohamot kapott, amikor lakoma közben a vendégek késsel piszkálták a fogaikat. És lekerekített végű késsel nem lehet piszkálni.

– Nem lehet – helyeselt Angoulême, zsiványos fintort vágott. – Szerencsére adtak még villát!

A lány úgy tett, mintha szájába venné a villát, de Geralt fenyegető pillantására abbahagyta. A jobbján ülő ifjú lovag nyerítő fejhangon nevetett. Geralt felemelte a kacsakocsonyás tálat, odakínálta Fringillának. Látta, Cahir hogyan kettőződik, háromszorozódik meg, hogy teljesítse a bárókisasszonyok szeszélyeit, ők meg úgy néztek rá, mint a szivárványra. Látta, az ifjú lovagok hogyan sürgölődnek Angoulême körül, versenyben kínálják meg az egyes fogásokkal, és röhögnek ostoba viccein.

Látta, hogyan morzsolgatja a kenyeret Milva az abroszt bámulva.

Úgy látszott, Fringilla olvas a gondolataiban.

– Pocsékul jött össze – suttogta odahajolva – a szűkszavú bajtársnődnek. De hát előfordul ilyesmi az asztal összeállításakor. De Trastamara báró nem valami előzékeny. És nem is ékesszóló.

– Talán jobb is így – felelte halkan Geralt. – Rosszabb lenne egy nyálasan kellemkedő udvaronc. Ismerem Milvát.

– Biztos vagy benne? – Gyors pillantást vetett rá. – Nem ítéled meg őt esetleg a saját mércéd szerint? Ami, zárójelben mondva, elég kegyetlen?

Nem válaszolt, ehelyett bort töltött, és megkínálta. És úgy vélte, legfőbb ideje bizonyos kérdéseket tisztázni.

– Varázslónő vagy, igaz?

– Igaz – ismerte be Fringilla, egész ügyesen álcázva csodálkozását. – Miből ismerted fel?

– Megérzem az aurát. – Nem bocsátkozott részletekbe. – Van benne gyakorlatom.

– Hogy minden világos legyen – mondta Fringilla kisvártatva –, nem állt szándékomban senkit félrevezetni. De nem kötelességem világgá kürtölni a szakmámat, és az sem, hogy hegyes kalapot meg fekete köntöst hordjak. Miért kellene velem ijesztgetni a gyerekeket? Jogom van az inkognitóhoz.

– Tagadhatatlanul.

– Azért vagyok Beauclairben, mert itt van az ismert világon, ha nem is a legnagyobb, de a leggazdagabb könyvtár. Magától értetődően az egyetemi könyvtárak után. De az egyetemek féltve őrzik a polcokhoz a hozzáférést, itt meg Anarietta rokona és barátnője vagyok, és nekem mindent szabad.

– Irigylésre méltó.

– Az audiencián Anarietta azt sugallta, hogy számodra hasznos útmutatást rejthet a könyvgyűjtemény. Ne csüggesszen el a színpadias egzaltáltsága. Ő már csak ilyen. És valóban nincs kizárva, sőt, egészen valószínű, hogy találsz valamit a könyvekben. Elég annyit tudni, mit és hol kell keresni.

– Valóban. Semmi egyebet.

– A lelkes válaszaid tényleg lélekemelőek, és előreviszik a társalgást. – A varázslónő félig lehunyta a szemét. – Sejtem az okát. Nem bízol bennem, igaz?

– Még egy kis császármadarat?

– Esküszöm a kócsagra! – A patkó végén állt fel egy ifjú lovag, és bekötötte a szemét a szomszédnőjétől kapott vállszalaggal. – Fogadom, hogy ezt a szalagot nem veszem le, ameddig nem lesz a Cervantes-hágón a haramiák írmagja is kiirtva!

A hercegnő briliánsoktól villogó diadémja nagyúri biccentésével fejezte ki elismerését.

Geralt arra számított, hogy Fringilla nem folytatja a témát. Tévedett.

– Nem hiszel nekem, és nem bízol bennem – mondta. – Kétszeresen is fájdalmas csapást mértél rám. Nemcsak abban kételkedsz, hogy őszintén segíteni akarok neked, hanem ráadásul abban sem hiszel, hogy képes vagyok rá. Ó, Geralt! Elevenembe találtál, úgy sértetted meg a büszkeségemet és magasra törő ambíciómat.

– Figyelj csak...

– Nem! – Fringilla fenyegetően emelte fel a kést és a villát. – Ne magyarázkodj. Nem bírom elviselni a magyarázkodó férfiakat.

– És milyen férfiakat bírsz elviselni?

A nő lehunyta a szemét, a kést-villát továbbra is úgy tartotta, mint valami döfésre készülő tőrt.

– Hosszú a lista – mondta lassan –, és nem akarlak a részletekkel untatni. Csak annyit említek meg, hogy meglehetősen elöl foglalnak el rajta helyet az olyan férfiak, akik készek a szeretett személyért a világ végére is elmenni, rettenthetetlenek, fittyet hánynak a kockázatra és a veszélyre. És nem hátrálnak meg akkor sem, ha látszólag nincs esélyük a sikerre.

– És a lista többi helye? – A vaják nem bírta ki. – A gusztusodra való többi férfi? Ők is őrültek?

– Mi is hát az igazi férfiasság – hajtotta félre a fejét dévaj mozdulattal Fringilla –, ha nem stílus és őrültség, megfelelő arányban vegyítve?

– Hölgyeim és uraim, bárók és lovagok! – kiáltott nagyot Le Goff kamarás, felállt, és két kézzel emelt fel egy gigantikus serleget. – Az adott körülállásokban bátorkodom poharamat a fényességes Anna Henrietta hercegnő egészségére emelni!

– Egészségére és boldogságára!

– Hurrá!

– Éljen! Vivát!

– És most, hölgyeim és uraim... – A kamarás letette a serleget, ünnepélyes gesztussal intett a lakájoknak. – Most... A Magna Bestia!

Négy apród cipelt be egy tálat a terembe valami hordszékfélén, rajta egy hatalmas pecsenye árasztotta el a termet csodás aromájával.

– A Magna Bestia! – kurjantották a lakomázók kórusban. – Hurrá! A Magna Bestia!

– Miféle bestia ez megint, a fenébe is? – nyugtalankodott fennhangon Angoulême. – Nem fogok enni belőle, amíg nem tudom meg, mi ez.

– Jávorszarvas – magyarázta Geralt. – Jávorszarvassült.

– Nem is akármilee – szólalt meg Milva köhécselve. – A bika megvót vagy hét mázsa.

– Jávorbika. Hét mázsa negyvenöt font – mondta rekedt hangon a mellette ülő ragyás képű báró. Ezek voltak az első szavak, amelyeket a lakoma megkezdése óta kipréselt magából.

Lehetett volna ez akár a társalgás kezdete is, de az íjászlány elvörösödött, az abroszra mélyesztette a tekintetét, és folytatta a kenyérmorzsolgatást.

De Geralt megszívlelte Fringilla szavait.

– Csak nem ön volt az, báró úr – kérdezte –, aki leterítette ezt a kapitális bikát?

– Nem én – rázta meg a fejét a ragyás képű. – Az unokaöcsém. Kiváló lövész. De ez férfitéma, hogy úgy mondjam... Elnézést kérek. Nem untatnám a hölgyeket...

– Milee íjjaa? – kérdezte Milva, még mindig az abroszt bámulva. – Biztos nem gyöngébb hetvenesnéé.

– Laminátum. Rétegezett tiszafa, akác, kőris, inakkal ragasztva – felelt lassan a báró, láthatólag elcsodálkozva. – Duplán hajlított zefár. Hetvenöt font erejű.

– És az ideg?

– Huszonkilenc hüvelykes. – A báró egyre lassabban beszélt, mintha a szavakat egyenként köpködte volna ki.

– Ez ám a masina – mondta nyugodtan Milva. – Ez lefektet ám szarvast még száz lépésrőő is. Ha igazáá jó a lövész.

– Én – krákogott kissé megbántva a báró – negyedszáz lépésről eltalálom, hogy úgy mondjam, a fácánt.

– Negyedszázróó – Milva felemelte a fejét – én a mókust eltalálom.

A báró zavartan krákogott, hamarjában étellel-itallal kínálta az íjászlányt.

– Egy jó íj – nyögte ki – fél siker. De nem kevésbé fontos, hogy úgy mondjam, a nyílvesszők minősége. Hogy vélekedsz, nagyságos hölgyem, szerintem a nyílvessző...

– Őszeretetreméltósága Anna Henrietta egészségére! Julian de Lettenhove vikomt egészségére!

– Egészségére! Vivant!

– ...a lány meg odatartotta a seggét – fejezett be egy újabb buta anekdotát Angoulême. Az ifjú lovagok nyerítve röhögtek.

A Queline és Nique nevű bárókisasszonyok tátott szájjal, csillogó szemmel, kipirulva hallgatták Cahir történeteit. A felső asztalnál Regis fejtegetéseit hallgatta az egész előkelő arisztokrácia. Geralthoz – még az ő vajákhallásával is – csak egyes szavak jutottak el a lármában, de rájött, hogy kísértetekről, strigákról, szukkubuszokról és vámpírokról folyik a szó. Regis ezüstvillájával hadonászott, és azt bizonygatta, hogy a vámpírok ellen a legjobb szer az ezüst, ennek a fémnek a legkisebb érintése is abszolút gyilkos hatással van a vámpírokra. És a fokhagyma, kérdezték a hölgyek. A fokhagyma is hatásos, ismerte el Regis, de társasági szempontból problémás, ugyanis szörnyen büdös.

Egy emelvényen halkan játszott egy citera- és tilinkózenekar, akrobaták, zsonglőrök és tűznyelők léptek fel mutatványaikkal. A bolond is igyekezett megnevettetni a társaságot, de hol volt ő Angoulême-től. Aztán megjelent egy medveidomár, és a medve mindenki örömére a padlóra csinált. Angoulême elszomorodott és elcsöndesedett – ilyesmivel nehéz volt versenyeznie.

A hegyes orrú hercegnő váratlanul dühbe gurult, valami vigyázatlan szóért az egyik báró kegyvesztett lett, és kísérettel menetelt a toronyba. A közvetlenül érintetteken kívül alig törődött valaki ezzel.

– Annyira hamar te nem fogsz innen elmenni, hitetlenke – szólalt meg Fringilla Vigo, és a serlegét lóbálgatta. – Habár a legszívesebben azonnal elutaznál, ebből nem lesz semmi.

– Ne olvass, kérlek, a gondolataimban.

– Bocsánat. Olyan erős volt, hogy önkéntelenül is elolvastam.

– Nem is tudod, hányszor hallottam már ezt.

– Nem is tudod, mennyit tudok. Tessék, egyél articsókát, nagyon egészséges, jót tesz a szívnek. A szív egy férfinak fontos szerv. A második, ha a fontossági sorrendet nézzük.

– Azt hittem, a legfontosabb a stílus és az őrültség.

– A lélek tulajdonságainak összhangban kell lenniük a testi értékekkel. Ebből ered a tökéletesség.

– Senki sem tökéletes.

– Ez nem érv. Törekedni kell rá. Tudod mit? Mégiscsak kérek a császármadárból.

Olyan gyorsan és hevesen vágta fel a tányérján levő madárkát, hogy a vaják szinte beleremegett.

– Nem mész el innen olyan hamar – mondta Fringilla. – Először is, semmi nem kényszerít rá. Semmi sem fenyeget...

– Lényegében semmi, de semmi ám. – Nem bírta ki, és a szavába vágott. – A nilfgaardiak megijednek a hercegnő kancelláriájától kapott éles hangú jegyzéktől. De még ha kockáztatnának is, elűzik őket a kócsagra fogadalmat tevő, szemüket szalaggal eltakaró kóbor lovagok.

– Semmi sem fenyeget – ismételte meg Fringilla, ügyet sem vetve a szarkazmusra. – Toussaint-t általában mulatságos és irreális, mesebeli kis hercegségnek tartják, amely ezen kívül a bortermelésnek köszönhetően a permanens mámor és az állandó vidám dorbézolás állapotában van. Így aztán senki sem veszi komolyan, viszont privilégiumokat élvez. Végül is bort szállít, és köztudott, hogy bor nélkül nincs élet. Ezért nem működnek Toussaint-ben ügynökök, kémek vagy titkosszolgálatiak. És hadseregre sincs szükség, elegendőek az eltakart szemű kóbor lovagok. Nem támadja meg Toussaint-t senki. Látom az arcodon, hogy nem győztelek meg végleg.

– Teljesen nem.

– Milyen kár. – Fringilla behunyta a szemét. – Szeretek a végére érni. Nem viselem el a teljesületlenséget vagy a félmegoldásokat. Sem a kimondatlan szavakat. Hozzáteszem tehát: Fulko Artevelde, a riedbrunei prefektus azt hiszi, hogy meghaltál, a futárok tudatták vele, hogy a druidanők mindannyiótokat élve égettek el. Fulko megteszi, ami tőle telik, hogy az egész botrányszagú ügyet eltussolja. Egyébként ez az ő érdeke is, tekintettel a karrierjére. Még ha eljut is hozzá az a hír, hogy életben vagy, már túl késő lesz. Az a változat, amelyet a jelentéseiben megfogalmazott, már kötelezni fogja.

– Sokat tudsz.

– Soha nem titkoltam. Így tehát a nilfgaardi üldözőkről szóló érv kiesik. Több olyan pedig egyszerűen nincs, ami a gyors elutazás mellett szólna.

– Érdekes.

– De igaz. Toussaint-ből négy hágón át, négy világtáj felé lehet kijutni. Melyik hágót választod? A druidanők nem mondtak neked semmit, és megtagadták az együttműködést. A hegyi tünde eltűnt...

– Tényleg sokat tudsz.

– Ezt már megállapítottuk.

– És segíteni akarsz.

– És te ezt a segítséget elutasítod. Nem hiszel szándékaim őszinteségében. Nem bízol bennem.

– Idehallgass, én...

– Ne magyarázkodj. Egyél még egy kis articsókát.

Valaki megint fogadalmat tett a kócsagra. Cahir bókokkal szórta meg a bárókisasszonyokat. A becsípett Angoulême-et az egész asztal hallotta. A ragyás képű báró, aki felélénkült az íjakról és nyilakról folytatott társalgástól, szinte körülugrálta Milvát.

– Kérem, kóstolja meg, nagyságos kisasszony ezt a kis vaddisznósonkát. Eh, hogy úgy mondjam... Vannak a birtokaimon fekete mezők, ott, hogy úgy mondjam, bandástul turkálnak.

– Ó.

– Akadnak ott szép példányok, hárommázsásak... Főszezon van... Ha a nagyságos kisasszonynak az a kívánsága... Hogy úgy mondjam, vadászhatnánk közösen...

– Hiszee olyaa soká nem időzünk itt. – Milva furcsán, esengően nézett Geraltra. – Mer, nagyságod engedeemévee, vóna más dógunk is, mint vadászni.

– Bár – tette hozzá gyorsan, látva, hogy a báró elkomorodik – nagy szívességgee mennék nagyságoddaa fekete vadra.

A báró azonnal felderült.

– Ha vadászatra nem is – jelentette ki vidáman –, akkor legalább magamhoz meghívom. A rezidenciámra. Megmutatom az agancs- és szarvgyűjteményemet, hogy úgy mondjam, a pipákat meg a kardokat is...

Milva az abroszra meredt.

A báró megragadta a fenyőrigóval teli tálcát, odakínálta, majd bort töltött a serlegébe.

– Bocsásson meg – mondta. – Nem vagyok udvaronc. Szórakoztatni nem tudok. Nem vagyok jártas az udvari fecsegésben.

– Engem – köhécselt Milva – erdőbee neveetek. Nagyra értékelem a csöndet.

Fringilla az asztal alatt rátalált Geralt kezére, és erősen megszorította. Geralt a szemébe nézett. Nem tudta kitalálni, mi rejlik bennük.

– Megbízom benned – mondta. – Hiszek a szándékaid őszinteségében.

– Nem hazudsz?

– A kócsagra esküszöm.

A városi őr Yule alkalmából jól felöntött a garatra, támolyogva járt ugyanis, alabárdja bele-beleakadt a cégtáblákba, és hangosan, bár dadogva tette közhírré, hogy az óra már tízet mutat, bár a valóságban jóval elmúlt éjfél.

– Menj egyedül Beauclairbe – mondta váratlanul Reynart de Bois-Fresnes rögtön utána, hogy a fogadóból kiléptek. – Én a városban maradok. Holnapig. Minden jót, vaják.

Geralt tudta, hogy a lovagnak van a városban egy fehérszemély barátnője, akinek a férje sokat utazgatott üzleti ügyekben. Erről soha nem beszélgettek, mivel a férfiak nem beszélgetnek ilyesmikről.

– Minden jót, Reynart. Ügyelj a skoffinra. Nehogy megbüdösödjék.

– Fagy van.

Fagy volt. Az utcák üresek és homályosak voltak. A holdfény megvilágította a háztetőket, briliánsként csillogtak az ereszről lelógó jégcsapok, de a fény nem hatolt be a sikátorok mélyére. Csattogtak Keszeg patkói a kövezeten.

Keszeg, gondolta a vaják, miközben Beauclair palotája felé tartott. Csinos dióbarna kanca, Anna Henrietta ajándéka. És Kökörcsiné.

Megsürgette a lovát. Sietett.

A lakoma után mind a reggelinél találkoztak, megszokták, hogy a vár konyhatermeiben költik el. Mindig szívesen látták itt őket, ki tudja, miért. Mindig került itt nekik valami meleg étel, egyenesen a fazékból, a serpenyőből, vagy a nyársról, mindig került kenyér, zsír, szalonna, sajt és savanyított rizikegomba. Soha nem volt hiány a híres helyi szőlőskertek egy-két korsónyi fehér vagy vörös termékéből.

Végig oda jártak. A Beauclairben eltöltött két hét alatt. Geralt, Regis, Cahir, Angoulême és Milva. Csak Kökörcsin reggelizett valahol másutt.

– Neki – kommentált Angoulême, miközben a kenyerét kente – ágyba viszik a zsíros pörcöt! És mély meghajlással!

Geralt hajlott rá, hogy elhiggye, épp így volt. És épp ma határozta el, hogy meg is nézi.

A lovagteremben talált rá Kökörcsinre. A költő fején cipónyi kárminvörös sapka volt, a testén pedig hozzáillő, aranyzsinórral gazdagon hímzett mellény. Térdén lantot tartva ült egy karosszékben, és hanyag fejbólintásokkal reagált az őt körülvevő dámák és udvaroncok bókjaira.

Szerencsére Anna Henrietta nem volt még látótérben sem. Geralt tehát habozás nélkül megtörte a protokollt, és merész akcióba kezdett. Kökörcsin azonnal észrevette.

– Nagyságtok – fújta fel magát, és igazi királyi mozdulattal intett feléjük – szíveskedjenek magunkra hagyni bennünket. A szolgák is távozzanak!

Tapsolt egyet, és mire a taps visszhangja elhalt, már maguk voltak a lovagteremben, ahol nem maradt más, csak a fegyverek, a festmények, a páncélok és a dámák által otthagyott erős púderillat.

– Klassz móka – méltányolta túlzott kajánság nélkül Geralt – így szétkergetni őket, mi? Kellemes érzés lehet egyetlen uralkodói gesztussal, egyetlen tapssal, egyetlen fejedelmi szemöldökráncolással parancsokat osztogatni. Nézni, ahogy rák módjára háttal, görnyedező meghajlással vonulnak ki tőled. Klassz móka. Mi? Kegyenc úr?

Kökörcsin elfintorodott.

– Valami konkrét dologról van szó? – kérdezte savanyú arccal. – Vagy csak fecsegünk?

– Nagyon konkrét dologról van szó. Annyira, hogy ennél konkrétabbról nem is lehet.

– Beszélj hát, figyelek.

– Három lóra van szükségünk. Nekem, Cahirnak és Angoulême-nek. És két vezetéklóra. Összesen három jó hátaslóra plusz két csikóra. Csikóra, na persze végső szükségben öszvérek is lehetnek, élelemmel és takarmánnyal megrakodva. Ennyire csak becsül téged a hercegnőd, nem? Megszolgáltál ennyit, remélem.

– Nem lesz ezzel semmi probléma. – Kökörcsin, Geraltra rá sem nézve hozzáfogott a lant hangolásához. – Csak a sietségeden csodálkozom. Azt is mondhatnám, ugyanannyira csodálkozom rajta, mint az eszetlen szarkazmusodon.

– Csodálkozol a sietségen?

– Csak hogy tudd. Október vége felé járunk, az idő észrevehetően romlik. A hágókon bármikor havazni kezdhet.

– És te a sietségen csodálkozol – csóválta meg a fejét a vaják. – De jó, hogy említetted. Meleg ruhát is szerezz nekünk. Bundát.

– Azt hittem – mondta Kökörcsin lassan –, hogy itt várjuk ki a tél végét. Hogy itt maradunk...

– Ha akarsz – fortyant fel önkéntelenül Geralt –, akkor maradj.

– Akarok. – Kökörcsin hirtelen felállt, letette a lantot. – És maradok.

A vaják jól hallhatóan nagy lélegzetet vett. Hallgatott. A titán és sárkány küzdelmét ábrázoló gobelint nézte. A két bal lábán biztosan álló titán igyekezett eltörni a sárkány állkapcsát, a sárkányon pedig látszott, hogy ettől nincs elragadtatva.

– Maradok – ismételte Kökörcsin. – Szeretem Anariettát. Ő meg engem szeret.

Geralt továbbra is hallgatott.

– Meglesznek a lovaitok – folytatta a költő. – Neked egy fajtiszta kancát állíttatok ki, a neve természetesen Keszeg lesz. El lesztek látva felszereléssel, élelemmel és meleg ruhával. De őszintén azt tanácsolom, várjátok ki a tavaszt. Anarietta...

– Jól hallom? – A vaják végül visszanyerte beszélőképességét. – Nem csal a fülem?

– Az eszed – mordult fel a trubadúr – kétségtelenül eltompult. Ami a többi érzékszerved illeti, ki tudja. Ismétlem: Anariettával szeretjük egymást. Toussaint-ben maradok. Vele.

– Mint micsoda? Mint szerető? Mint kegyenc? Vagy talán mint hercegi férj?

– A formális jogi státus alapjában véve nem érdekel – ismerte be Kökörcsin őszintén. – De semmit sem lehet kizárni. A házasságot sem.

Geralt megint elhallgatott, a titán és a sárkány harcát bámulta.

– Kökörcsin – mondta végül. – Ha ittál, akkor józanodj ki. Ha nem ittál, akkor igyál. Majd akkor beszélünk.

– Nem nagyon értem – ráncolta össze a szemöldökét Kökörcsin –, miért mondod ezt.

– Gondolkozz el egy pillanatra.

– Ugyan min? Ennyire felháborított az Anariettához fűződő kapcsolatom? Talán az eszemre próbálsz hatni? Hagyd csak. Átgondoltam a dolgot. Anarietta szeret...

– Ismered azt a mondást – szakította félbe Geralt –, hogy a hercegi kegy szeszélyes, mint az április? Még ha ez a te Anariettád nem volna is szeszélyes, márpedig, bocsáss meg az őszinteségemért, bizony szeszélyesnek tűnik...

– Akkor mi van?

– A hercegnők csak a mesékben jönnek össze muzsikusokkal.

– Először is – pöffeszkedett Kökörcsin –, még egy olyan primitív embernek is, amilyen te vagy, hallania kellett a morganatikus házasságokról. Hozzak fel példákat a régi meg a legújabb korok történelméből? Másodszor, bizonyára elcsodálkozol rajta, de egyáltalán nem vagyok a legutolsó. A nemzetségem, a de Lettenhove onnan ered...

– Ahogy hallgatlak – szakította félbe megint Geralt, most már mérgesen –, egyre jobban elképedek. Valóban az én Kökörcsin barátom volna az, aki ilyen dőreségeket hord össze? Igazán az én Kökörcsin barátom veszítette el teljesen az eszét? Az a Kökörcsin, akit realistának ismertem meg, most hipp-hopp az illúziók világába került? Nyíljék már fel a szemed, te kretén.

– Ahá – mondta lassan Kökörcsin, és összeszorította a száját. – Micsoda érdekes szerepcsere. Én vagyok a vak, te meg hirtelen megfontolt és éles szemű lettél. Általában fordítva szokott lenni. És kíváncsi vagyok, mi az, amit én nem veszek észre a neked világos dolgokból? He? Szerinted mire kellene felnyílnia a szememnek?

– Legalább arra – sziszegte a vaják –, hogy a te hercegnőd egy elrontott gyerek, akiből elrontott, arrogáns és nagyzoló felnőtt lett. Arra, hogy az újdonságtól megbűvölve kölcsönözte neked a bájait, és azonnal szélnek ereszt, ha felbukkan egy új muzsikus, akinek új, még elbűvölőbb a repertoárja.

– Nagyon aljas és vulgáris dolgokat beszélsz. Remélem, tisztában vagy ezzel.

– Tisztában vagyok vele, mivel nem vagy te tisztában. Megtébolyodtál, Kökörcsin.

A költő hallgatott, a lant nyakát simogatta. Beletelt némi idő, mire megszólalt.

– Brokilonból – kezdte lassan – bolond küldetésben indultunk el. Őrült kockázatot vállaltunk, belevetettük magunkat egy tébolyult, a legkisebb eséllyel sem kecsegtető délibábkergetésbe. Lázálom, álomkép, őrült álmodozás, abszolút elérhetetlen ideál, amit keresünk. Ostobák, hibbantak módjára indultunk ebbe a hajszába. De én, Geralt, egyetlen szóval sem panaszkodtam. Nem neveztelek őrültnek, nem nevettelek ki. Mert reménykedés és szeretet volt benned. Ezek vittek téged ebbe az eszement küldetésbe. Egyébként engem is. De már eleget kergettem a délibábot, és volt akkora szerencsém, hogy az álmom megvalósult, a vágyaim teljesültek. A küldetésem véget ért. Megtaláltam, amit oly nehéz megtalálni. És az szándékom, hogy meg is tartom. Ez volna az őrültség? Az volna az őrültség, ha eldobnám, ha kiengedném a kezemből.

Geralt ugyanolyan hosszan hallgatott, mint az imént Kökörcsin.

– Színtiszta költészet – mondta végül. – És ebben nehéz veled versenyre kelni. Egy szót sem mondok már. Megcáfoltad az érvelésem. Elismerem, egészen találó érvek segítségével. Minden jót, Kökörcsin.

– Minden jót, Geralt.

A palota könyvtára tényleg óriási volt. Az a terem, amelyben helyet kapott, méreteiben legalább kétszerte felülmúlta a lovagtermet. És üvegtetejű volt. Ennek köszönhetően volt világos. Geralt azonban gyanította, hogy nyáron itt fenemód nagy lehet a hőség.

A polcok és szekrények között szűk folyosók vezettek, óvatosan ment, nehogy lelökjön egy könyvet. Át kellett lépdelnie a padlóra rakott köteteken is.

– Itt vagyok – hallotta.

A könyvtár közepe nem is látszott a halmokba és oszlopokba rakott könyvektől. Legtöbbjük teljes összevisszaságban hevert egyenként vagy festői rakásokban.

– Itt, Geralt.

Bemerészkedett a könyvek közötti kanyonokba és szorosokba. És rátalált.

Szertedobált nyomtatványok között térdelt, lapozgatta, szortírozta őket. Egyszerű szürke ruhában volt, kissé feljebb húzta, hogy kényelmesebb legyen. Geralt megállapította, hogy a látvány rendkívül mutatós.

– Ne rémülj meg ettől a rendetlenségtől – mondta, a csuklójával törölte meg a homlokát, mert vékony selyemkesztyűje a portól összepiszkolódott. – Itt épp leltározás és katalogizálás folyik. De az én kívánságomra félbehagyták a munkát, hogy egyedül lehessek a könyvtárban. Ha dolgozom, nem bírom, ha idegen tekintetek szegeződnek a hátamnak.

– Elnézést. Menjek el?

– Te nem vagy idegen. – Zöld szemét félig lesütötte. – A te nézésed... kellemes nekem. Ne állj így itt. Ülj le a könyvekre.

A világ leírására ült, az in folio kiadásúra.

– Ez az összevisszaság – Fringilla erélyes mozdulattal mutatott körbe – váratlanul megkönnyítette a munkámat. Olyan kötetekhez juthattam, amelyek rendszerint valahol egy mozdíthatatlan rakás alján fekszenek. A hercegi könyvtárosok titáni erőfeszítéssel mozgatták meg a halmokat, aminek köszönhetően napfényre került az írásbeliség néhány kincse, néhány igazi fehér holló. Nézd csak. Láttál valaha ilyesmit?

– A Speculum aureumot? Láttam.

– Bocsánat, elfelejtettem. Te sokat láttál. Ez bók akart lenni, nem szarkazmus. De vess egy pillantást erre ni. Ez a Gesta Regum. Ezzel kezdünk, hogy megértsd, kicsoda valójában a te Cirid, kinek a vére csörgedezik az ereiben... A szokásosnál is savanyúbb képet vágsz, tudod? Mi az oka?

– Kökörcsin.

– Mondd el.

Elmondta. Fringilla végighallgatta, keresztbe vetett lábakkal ült egy könyvhalmon.

– Hát – sóhajtott fel, amikor a vaják befejezte. – Beismerem, valami hasonlót vártam. Már rég megfigyeltem, hogy Anariettánál a szerelem jelei mutatkoznak.

– A szerelemé? – röhintett fel. – Vagy a nagyúri szeszélyé?

– Úgy tűnik – nézett rá átható tekintettel –, te nem hiszel az őszinte, tiszta szerelemben.

– Nem az én hitem most a vita tárgya – szólt közbe –, nincs is köze a lényeghez. Kökörcsinről van szó és az ő buta...

Hirtelen elbizonytalanodva elhallgatott.

– A szerelemmel – mondta lassan Fringilla – úgy áll a helyzet, mint a vesegörccsel. Amíg nem jön a roham, el sem tudod képzelni, milyen. És amikor valaki elmondja, nem hiszed el.

– Van ebben valami – helyeselt a vaják. – De van némi különbség. A vesegörcstől nem véd meg a józan ész. És nem is gyógyít ki belőle.

– A szerelem fütyül a józan észre. És ebben van a bája meg a szépsége.

– Inkább a butasága.

Fringilla felállt, hozzálépett, levette a kesztyűjét. Szempillái fátyla alatt sötét és mély volt a pillantása. Illatában egybevegyült ámbra, rózsa, könyvtári por, korhadt papír, nyomdafesték, gubacstinta, a könyvtár egerei ellen használt sztrichnin. Ennek az illatnak vajmi kevés köze volt az afrodiziákumhoz. Annál különösebb volt, hogy hatott.

– Nem hiszel – mondta Fringilla megváltozott hangon – a hirtelen impulzusokban? A heves vonzerőben? Az ellentétes röppályát leíró bolidák összeütközésében? A kataklizmában?

Kinyújtotta a kezét, megérintette a vaják vállát. Ő is megérintette Fringilla vállát. Arcuk még vonakodva közelítette meg egymást, elővigyázatosan és feszülten, szájuk óvatosan és gyöngéden találkozott, mintha attól féltek volna, hogy megriasztanak egy nagyon, de nagyon félénk kis teremtést.

Aztán összeütköztek a bolidák, és bekövetkezett a kataklizma.

Egy halom fóliánsra zuhantak, amelyek szanaszét csúsztak a súlyuk alatt. Geralt orrát belefúrta Fringilla ruhakivágásába, erősen átölelte, és megragadta a térdét. Abban, hogy a ruháját felhúzza a dereka fölé, mindenféle könyvek zavarták, olyanok, mint a művészi iniciálékkal és ábrákkal teli Próféták élete vagy az érdekes, de vitatható De haemorrhoidibus című orvosi értekezés. A vaják félretaszította a köteteket, türelmetlenül rángatta a ruhát. Fringilla készségesen felemelte a csípőjét.

Valami nyomta Fringilla vállát. Odafordult. A bábáskodás művészetének tudománya fehérszemélyek részére. Sebesen, hogy ne kísértse az ördögöt, a másik oldalára nézett. A forró kénes vizekről. Csakugyan, egyre nagyobb lett a forróság. A szeme sarkából látta a feje alatt lévő nyitott könyvnek címoldalát. Megjegyzések a biztos halálról. Még jobb, gondolta.

A vaják a bugyival kínlódott. Fringilla megemelte a csípőjét, de ezúttal csak egy kicsit, nehogy kihívó segítségnek, hanem csak véletlennek tűnjék. Nem ismerte Geraltot, nem tudta, hogyan viszonyul a nőkhöz. Az olyanokat kedveli inkább, akik tudják, mit akarnak, vagy az olyanokat, akik úgy tesznek, mintha nem tudnák. És nem lohad-e le a kedve, ha a bugyi nehezen jön le.

A vaják azonban a lohadásnak egyetlen szimptómáját sem mutatta. Azt lehetne inkább mondani, hogy épp ellenkezőleg. Fringilla, amikor látta, hogy már ideje van, lelkesen és nagy lendülettel tárta szét a lábát, közben ledöntött egy oszlopba rakott könyv- és irathalmot, amely lavinaként zúdult rájuk. A préselt bőrbe kötött Jelzálogjog a fenekét nyomta, a rézveretekkel díszített Codex diplomaticus pedig Geralt kezét. Geralt egy szempillantás alatt felmérte és kihasználta a helyzetet: a megfelelő helyre rakta a testes kötetet. Fringilla felsikkant, mert a rézveret hideg volt. De csak egy pillanatig.

Hangosat sóhajtott, elengedte a vaják haját, széttárta a karját, és két kézzel megragadott egy-egy könyvet, baljában az Ábrázoló geometriát, jobbjában a Kétéltűek és hüllők leírását tartotta. A derekát átölelő Geralt egy véletlen rúgással újabb könyvrakást döntött le, de túlságosan el volt foglalva ahhoz, hogy a ráomló fóliánsokkal törődjék. Fringilla görcsösen nyögdécselve lapozgatta fejével a biztos halálról szóló Megjegyzéseket...

A könyvek nagy zajjal csúszkáltak szanaszéjjel, régi por éles szaga ingerelte az orrukat.

Fringilla felkiáltott. A vaják nem hallotta, mert Fringilla combja a fülére szorult. Ledobta magáról a zavaró Háborúk történetét és a Boldog élethez szükséges összes tudományok magazinját. Miközben türelmetlenül küzdött a felsőruha gombjaival és kapcsaival, délről észak felé vándorolt, önkéntelenül is elolvasta a borítók, gerincek, címlapok és szennycímoldalak feliratait. Fringilla dereka alatt a Tökéletes gazda. A hóna alatt, nem messze a bájos apró, kihívóan meredező mellektől: A haszontalan és makacs bírókról. A könyöke alatt: Gazdaságtan avagy annak kifejtése, hogyan keletkezik, oszlik el és hasznosodik a gazdagság.

A Megjegyzések a biztos halálról akkor került a szeme elé, amikor szája már a nyakán volt, tenyere pedig A... bírókról közelében... Fringilla nehezen meghatározható hangot hallatott: nem volt az sem kiáltás, sem nyögés, sem sóhaj.

Rázkódtak a polcok, remegtek és leomlottak a könyvhalmok, heves földrengés után egymásra tornyosuló sziklatörmelékekre hasonlítottak. Fringilla felkiáltott. Nagy zajjal zuhant le a polcról egy fehér holló, a De larvis scenicis et figuris comicis első kiadása, magával rántva a Lovagláshoz szükséges általános vezényszavak gyűjteményét, őt követte Attrei János gyönyörű metszetekkel ékesített Heraldikája. A vaják felnyögött, kinyújtott lábával újabb példányokat rúgott arrébb. Fringilla még egyet kiáltott, hangosan, elnyújtva, cipősarkával odébb lökte az Elmélkedések vagy meditációk az egész év összes napjára című érdekes anonim művet, amely, nem tudni hogyan, Geralt hátára került. Geralt beleremegett, és olvasott Fringilla vállán keresztül, akaratlanul is megtudta, hogy a Megjegyzések...et doktor Albertus Rivus írta, az Academia Cintrensis adta ki, Johann Froben Junior tipográfus mester nyomtatta ki őfelsége Corbett király uralkodásának második évében.

A csendet csak a széthulló könyvhalmok robaja és a lapok zizegése szakította meg.

Mit csináljak, gondolta Fringilla, miközben lusta kézmozdulatokkal lapogatta meg Geralt csípőjét és az Elmélkedések a dolgok természetéről kemény sarkait. Javasoljam? Vagy várjam meg, amíg ő javasolja? Csak ne gondolja, hogy züllött meg beképzelt vagyok...

De mi lesz, ha nem javasolja?

– Menjünk, keressünk valahol egy ágyat – javasolta kissé rekedten a vaják. – Nem méltó így bánni könyvekkel.

Találtunk akkor ágyat, gondolta Geralt, miközben galoppra ösztökélte Keszeget a parki fasorban. Az ő szobáiban, az ő hálófülkéjében találtunk ágyat. Tébolyultan, mohón, telhetetlenül szeretkeztünk, mintha évek óta cölibátusban éltünk volna, mintha készleteket kellett volna gyűjtenünk belőle, mintha megint cölibátus fenyegetne bennünket.

Sok mindent mondtunk egymásnak. Nagyon triviális igazságokat mondtunk egymásnak. Nagyon szép hazugságokat mondtunk egymásnak. De ezek a hazugságok, noha hazugságok voltak, nem azt célozták, hogy becsapjuk egymást.

A galoppozástól felélénkülve egyenesen a behavazott rózsaágyak felé irányította Keszeget, és ugrásra kényszerítette a kancát.

Szeretkeztünk. És beszéltünk. És egyre szebbek lettek a hazugságaink. És egyre hazugabbak.

Két hónap. Októbertől Yuléig.

Két hónapnyi dühös, mohó, heves szerelem.

Keszeg patkói Beauclair palotájának udvarán a kövezeten csattogtak.

Gyorsan és zajtalanul ment végig a folyosókon. Nem látta, nem hallotta senki. Sem az őrködés unalmát fecserészéssel és pletykálgatással elűző alabárdos őrség, sem a szunyókáló lakájok és apródok. Még a gyertyák lángja sem rebbent meg, ahogy a kandeláberek előtt elhaladt.

A palota konyhájához közelített. De nem ment be, nem csatlakozott az ottani társasághoz, amely egy hordócskával és némi sülttel próbált megbirkózni. Az árnyékban állt meg, hallgatózott.

Angoulême beszélt.

– Valami kibaszott elvarázsolt hely ez az egész Toussaint. Varázslat van az egész völgy fölött. És a palota fölött meg különösen. Csodálkoztam Kökörcsinen, csodálkoztam a vajákon, de most nekem is valahogy ködös lett, összeszorul a hátsóm... Fuj, azon kaptam magam, hogy... De mit is beszélek itt nektek. Aszondom, menjünk innen. Menjünk innen el minél hamarabb.

– Geraatnak mongyad ezt – szólalt meg Milva. – Neki mongyad.

– Igen, beszélj vele – mondta Cahir meglehetős szarkasztikusan. – Azon kurta pillanatok egyikében, amikor elérhető. A varázslónő nyoszolyája és szörnyvadászat között. A két elfoglaltság között, amit két hónapja gyakorol, hogy felejtsen.

– Te magad is – röhögött Angoulême – főleg a parkban vagy elérhető, ahol célbadobóst játszol a bárókisasszonyokkal. Eh, akárhogy is, elvarázsolt ez a hely, ez az egész Toussaint. Regis éjszakánként eltűnik valahol, a néninek ott a ragyás képű báró...

– Dugujj ee, te taknyos! És ne híjjá néninek!

– Na, na! – avatkozott közbe békítőleg Regis. – Lányok, nyugodjatok meg. Milva, Angoulême. Legyen egyetértés. Az egyetértés épít, a viszálykodás rombol. Ahogy őszeretetreméltósága szokta mondani, Kökörcsinné hercegnő, ennek az országnak, a palotának, a kenyérnek, a zsírnak és az uborkának az úrnője. Kinek töltsek még?

Milva nagyot sóhajtott.

– Tú régee ülünk má itt! Tú régee, amondó vagyok, lustáákodunk itt. Ettő aztá eebutulunk.

– Jól mondtad – mondta Cahir. – Nagyon jól mondtad.

Geralt óvatosan kihátrált. Zajtalanul. Mint egy denevér.

Gyorsan és zajtalanul ment végig a folyosókon. Nem látta, nem hallotta senki. Sem az őrség, sem a lakájok, sem az apródok. Még a gyertyák lángja sem rebbent meg, ahogy a kandeláberek előtt elhaladt. A patkányok meghallották, hátsó lábukra állva felemelték bajuszos pofácskájukat. De nem ijedtek meg. Ismerték.

Gyakran járt erre.

A hálófülke bűbájtól és varázslattól, ámbrától, rózsától és női álmoktól illatozott. De Fringilla nem aludt.

Felült az ágyon, ledobta a takarót, a látvánnyal megbűvölte és hatalmába kerítette.

– Végre itt vagy – mondta elnyújtózva. – Szörnyen elhanyagolsz, vaják. Vetkőzz le, és gyere gyorsan. Nagyon, de nagyon gyorsan.

A nő gyorsan és zajtalanul ment végig a folyosókon. Nem látta, nem hallotta senki. Sem a posztján lustán pletykálkodó őrség, sem a szunyókáló lakájok, sem az apródok. Még a gyertyák lángja sem rebbent meg, ahogy a kandeláberek előtt elhaladt. A patkányok meghallották, hátsó lábukra állva felemelték bajuszos pofácskájukat, fekete szemeik egész füzére követte. De nem ijedtek meg. Ismerték.

Gyakran járt erre.

Volt Beauclairben egy folyosó, annak végén pedig egy szoba, amelynek létezéséről nem tudott senki. Sem a vár mostani úrnője, Anarietta hercegnő, sem a vár első úrnője, a szépanya, Ademarta hercegnő. Sem az épületet alaposan átformáló építész, a híres Faramond Péter, sem a Faramond tervei és útmutatásai szerint dolgozó építőmesterek. Sőt, még Le Goff kamarás sem tudott a folyosó és a szoba létezéséről, pedig róla úgy vélték, hogy mindent tud Beauclairről.

Az erős káprázattal álcázott folyosót és szobát kizárólag a palota eredeti megépítői, a tündék ismerték. És később, amikor tündék már nem voltak, és Toussaint-ből hercegség lett, a hercegi nemzetséggel kapcsolatban lévő varázslók szűk csoportja. Többek között Artorius Vigo, a mágikus rejtélyek mestere, a káprázat nagy szakértője. És az ő ifjú unokahúga, Fringilla, akinek különös tehetsége volt a káprázathoz.

Gyorsan és zajtalanul ment végig Fringilla Vigo Beauclair palotájának folyosóin, és megállt két akantuszlevelekkel díszített oszlop között, egy falrészlet előtt. Egy halkan kimondott varázsszó és egy gyors mozdulat után a fal – amely csak káprázat volt – eltűnt, felfedve egy látszólag zsákutcába vezető folyosót. A folyosó végén azonban káprázattal álcázott ajtó volt. És az ajtó mögött egy sötét szoba.

Fringilla odabent időt sem vesztegetve bekapcsolta a telekommunikátort. Az ovális tükör elhomályosodott, majd felfénylett, és megvilágított egy helyiséget, melynek homályában ősrégi, portól súlyos gobelinek takarták a falakat. A tükörben megjelent egy hatalmas, enyhe chiaroscuróba olvadt terem, egy kerek asztal és a mellette ülő nők. Kilenc nő.

– Hallgatjuk, Vigo kisasszony – mondta Filippa Eilhart. – Mi újság?

– Sajna – válaszolta némi torokköszörülés után Fringilla – semmi. A legutóbbi telekommunikáció óta semmi. Egyetlen letapogatási próbálkozás sem.

– Ez nem jó – mondta Filippa. – Nem titkolom, arra számítottunk, hogy valamit fel fog deríteni. Mondja el legalább nekünk... Megnyugodott már a vaják? Képes arra, hogy Toussaint-ben marasztalja legalább májusig?

Fringilla Vigo hallgatott egy pillanatig. A legkisebb szándéka sem volt említést tenni a páholynak arról, hogy csak az elmúlt héten kétszer szólította őt a vaják Yennefernek, méghozzá olyan pillanatban, amikor teljes joggal várhatta volna el, hogy a saját nevét hallja. De a páholynak viszont megvolt hozzá a joga, hogy az igazságot várja el tőle. Az őszinteséget. És a helyes következtetést.

– Nem – felelte végül. – Májusig biztosan nem. De megteszem, ami tőlem telik, hogy a lehető legtovább itt marasztaljam.

Korrány, szörny a Strigiformes (ld. ott) népes családjából, egyes vidékeken neveztetik korgánnak, rutterkinnek, rumpelstilcnek, pörgőnek v. meszmernek is. Egy valami mondható el róla: lehetetlenségig taszító. Annyira sátáni hányadék és disznó, annyira kutyafarok, hogy sem külsejéről, sem szokásairól írni nem fogunk, ugyanis igazat szólván kár is szót vesztegetni a kurafira.

Physiologus

Negyedik fejezet

A Montecalvo várának oszloptermében terjengő illatban egybekeveredett az ódon faburkolat, az olvadó gyertyák és vagy tízféle parfüm szaga. A tíz külön összeválogatott illatkeverék a kerek tölgyfaasztal körül felállított, szfinxfej formájúra faragott karfájú székben ülő tíz nőtől származott.

Fringilla Vigóval szemközt helyezkedett el Triss Merigold, nyakig begombolt világoskék ruhában. Triss mellett az árnyékba húzódva Keira Metz ült. Számos fazettából álló nagy citrin fülönfüggői minden mozdulatánál fényvillanások ezreivel vonzották a tekintetet.

– Kérem, folytassa, Vigo kisasszony – sürgette Filippa Eilhart. – Mielőbb meg kell tudnunk, hogyan végződött a történet. És meg kell tennünk a szükséges lépéseket.

Filippán – kivételesen – nem volt semmilyen ékszer a cinóbervörös ruhájára tűzött hatalmas szardonix kámeán kívül. Fringilla már idejében hallotta a pletykát, már tudta, kinek az ajándéka a kámea, és kinek az arcképét formázza.

A Filippa mellett ülő Sheala de Tancarville csupa feketébe öltözött, alig néhány briliáns csillogott rajta. Margarita Laux-Antille drágakövek nélküli vastag aranyat viselt bordó atlaszruháján, Sabrina Glevissig ellenben a nyakékén, a fülbevalóin és a gyűrűin is a kedvencét, a szeme és a ruhája színéhez illő ónixot választotta.

Fringillához két tünde ült a legközelebb – Francesca Findabair és Ida Emean aep Sivney. A Völgyek Százszorszépe szokásához híven királyi benyomást keltett, bár most kivételesen sem a hajviselete, sem kárminpiros ruhája nem volt imponálóan pompás, diadémjában és nyakékében nem rubin csillogott, hanem szerény, de ízléses gránátkő. Ida Emean viszont őszi hangulatú muszlin és tüll öltözetet viselt, ami annyira finom és lengeteg volt, hogy még a központi fűtéses levegő alig érezhető mozgásától is meglebbent, és hullámzott, mint a szellőrózsa.

Assire var Anahid, ahogy mostanában szokta, ámulatot keltett szerény, de választékos eleganciájával. A nilfgaardi varázslónő testhez álló sötétzöld ruhájának kicsiny kivágásában aranyláncon függő, arany foglalatú magányos smaragd kabosont viselt. Mélysötét zöldre lakkozott, ápolt körmei valódi varázslói különcségű zamattal egészítették ki a kompozíciót.

– Várunk, Vigo kisasszony – emlékeztette Sheala de Tancarville. – Rohan az idő.

Fringilla megköszörülte a torkát.

– Beköszöntött a december – folytatta a történetet. – Beköszöntött a Yule, majd az újév. A vaják megnyugodott már annyira, hogy nem bökte ki Ciri nevét minden beszélgetéskor. Rendszeresen járt ki szörnyekre vadászni, és úgy látszott, ez maradéktalanul lefoglalja. No, talán nem teljesen maradéktalanul...

Megakadt a hangja. Úgy látta, mintha Triss Merigold égszínkék szemében gyűlölet villant volna fel. De az is lehet, hogy csak a reszkető gyertyalángok visszfénye volt. Filippa nevetésben tört ki, a kámeájával játszadozott.

– Csak ne szerénykedjék annyira, Vigo kisasszony. Magunk között vagyunk. Mind olyan nők vagyunk, akik tudják, mire szolgál a szex az élvezeten kívül. Mindannyian élünk ezzel az eszközzel, ha kell. Folytassa.

– Nappal még csak-csak megőrizte a zárkózottság, a gőg és a büszkeség látszatát – folytatta Fringilla –, de éjjelenként teljesen a hatalmamban volt. Mindent elmondott. El kell ismerni, a korához képest szerfölött bőkezűen hódolt a nőiességemnek. Aztán elaludt. A karjaimban, ajkával a mellemen. Az általa soha nem ismert anyai szeretet pótlékát kereste.

Ezúttal biztos volt benne, hogy nem a gyertyaláng visszfénye volt. Jól van, csak tessék, irigyeljetek, gondolta. Irigyeljetek csak. Van mit.

– Teljesen – ismételte – a hatalmamban volt.

– Gyere vissza az ágyba, Geralt. Hisz még csak szürkül, az ördögbe!

– Várnak rám. Pomerolba kell mennem.

– Nem akarom, hogy Pomerolba menj.

– Megbeszéltük. A szavamat adtam. A szőlőskert intézője a kapuban fog várni.

– Ostobák és értelmetlenek ezek a szörnyvadászataid. Mit akarsz azzal bebizonyítani, hogy megölsz egy újabb barlangi maskarát? A férfiasságodat? Erre jobb módszereket tudok. Gyere még vissza az ágyba. Nem mész semmiféle Pomerolba. Legalábbis nem ilyen hamar. Az intéző várhat, végül is kicsoda egy ilyen intéző? Szeretkezni akarok veled.

– Bocsáss meg. Nincs rá időm. A szavamat adtam.

– Szeretkezni akarok veled!

– Ha együtt akarsz velem reggelizni, kezdj öltözködni.

– Te már biztos nem is szeretsz, Geralt. Nem szeretsz már? Válaszolj!

– Azt a gyöngyszürke ruhát vedd fel, a nercdíszítéseset. Nagyon megy az arcodhoz.

– Teljesen a bűverőm hatása alatt volt, minden kívánságomat teljesítette – ismételte meg Fringilla. – Mindent megcsinált, amit megköveteltem tőle. Így volt.

– De hát elhisszük– mondta fölöttébb szárazon Sheala de Tancarville. – Folytassa, kérem.

Fringilla a szája elé tartott markába köhintett.

– A problémát – folytatta – a csapata képezte. Az a fura banda, amelyet csapatnak nevezett. Cahir Mawr Fyffryn aep Ceallach, aki megbámult, és belevörösödött az erőfeszítésbe, hogy visszaemlékezzék. De nem emlékezhetett, mert Darn Dyffrában, az ősei családi várában akkor jártam, amikor ő hat vagy hét éves volt. Milva, ez a látszatra kötekedő és kemény lány, akit kétszer is sikerült rajtakapnom, ahogy az istálló egyik szögletében sírdogált. Angoulême, egy feslett gyerek. És Regis Terzieff-Godefroy. Az a fajta, akit nem tudtam kiismerni. Az egész bandának akkora befolyása volt rá, amit nem tudtam kiküszöbölni.

Jól van, jól van, gondolta, ne ráncoljátok a szemöldökötöket, ne fintorogjatok. Várjatok. Ez még nem a történet vége. Még meghalljátok, hogyan diadalmaskodtam.

– Ez az egész társaság – folytatta – minden reggel a Beauclair palota alagsorában lévő konyhában találkozott. A szakácsmester kedvelte őket, nem tudni egyébként, miért. Mindig kotyvasztott nekik valamit, ami annyira bőséges és ízletes volt, hogy a reggeli általában eltartott két óra hosszat, néha még hármat is. Többször étkeztem velük, Geralttal együtt. Innen tudom, milyen abszurd beszélgetéseket szoktak folytatni.

A konyhában két tyúk lépkedett félősen karmos lábain, az egyik fekete, a másik tarka. A reggeliző társaságra pislogatva csipegették fel a tyúkok a padlóról a morzsákat.

A társaság, mint minden reggel, a palota konyhájában gyülekezett. A szakácsmester kedvelte őket, nem tudni, miért, mindig volt részükre valami finomsága. Ma rántotta volt, savanyúleves, párolt padlizsán, nyúlpástétom, füstölt liba és fehér kolbász céklával, mindehhez pedig egy kiadós kerek kecskesajt. Mindannyian fürgén, csöndben ettek. Angoulême-en kívül, aki pletykálkodott.

– Én mondom nektek, alapítsunk itt egy kuplerájt. Mikor elintézzük, ami elintéznivalónk van, jöjjünk ide vissza, és alapítsunk egy nyilvánosházat. Körülnéztem a városban. Van itt minden. Csak fodrászból kilencet számoltam össze, patikából meg nyolcat. Bordély viszont csak egy van, az is förtelmes, budi az, aszondom, nem bordély. Ez nem konkurencia. Alapítunk egy luxuskupit. Veszünk egy emeletes kertes házat...

– Angoulême, könyörgöm.

– ...kizárólag nagyrabecsült klienseknek. Én leszek a kupimadám. Én mondom nektek, nagy gubát csinálunk, és úgy fogunk élni, mint valami úri népség. A végén valamikor megválasztanak tanácsosnak, és akkor biztosan nem hagylak benneteket elveszni, mert ha megválasztanak, akkor én meg titeket választalak ki, és alig néztek körül...

– Angoulême, megkértünk. Nesze, egyél pástétomos kenyeret.

Egy pillanatig csend volt.

– Mire vadászol ma, Geralt? Nehéz munka?

– A szemtanúk – a vaják felnézett a tányérjából – ellentmondó leírásokat közölnek. Tehát vagy póklárka, vagyis elég nehéz munka, vagy fecskőc, vagyis közepesen nehéz, vagy bögöly, vagyis közepesen könnyű. De az is lehet, hogy szerfölött könnyű a munka, mert a szörnyet utoljára tavaly Lammas előtt látták. Lehet, hogy már elhagyta Pomerolt, és azóta hetedhét országon is túl van.

– Kívánom is neki – mondta Fringilla, egy libalábat rágcsálva.

– És mi van – kérdezte a vaják hirtelenül – Kökörcsinnel? Olyan hosszú ideje nem láttam, hogy amit tudok róla, a városban énekelt gúnydalokból tudom.

– Nem vagyunk jobb helyzetben – mosolygott Regis összeszorított ajakkal. – Csak annyit tudunk, hogy a mi költőnk már annyira bensőséges kapcsolatban van Anarietta hercegasszonnyal, hogy megengedheti magának még tanúk előtt is, hogy eléggé bizalmas cognoment aggasson rá. Menyétkének szólítja.

– Ezzel telibe talált! – mondta tele szájjal Angoulême. – Ennek a hercegasszonynak tényleg olyan menyétféle orra van. A fogairól nem is szólva.

– Senki sem tökéletes – hunyta le a szemét Fringilla.

– Szentigaz.

A fekete és a tarka tyúk annyira felbátorodott, hogy Milva csizmáját kezdték csipdesni. Az íjászlány takaros rúgással kergette el őket, szitkozódott.

Geralt már régóta nézte. Most elhatározta magát.

– Maria – szólalt meg komolyan, szinte szigorúan. – Tudom, hogy a mi társalgásunkat nehéz volna komolynak, a tréfáinkat pedig választékosnak mondani. De nem muszáj ennyire tüntetően savanyú képet vágnod. Történt valami?

– Hát persze, hogy történt – mondta Angoulême. Geralt éles pillantással csitította el. Későn.

– Mit tudtok tik? – Milva hevesen felugrott, kis híján felborította a széket. – Mit tudtok tik, he? Ördög és fene vigyen titeket! Csókojjátok meg az ülepem, mind, mind, értitek?

Felkapta az asztalról a korsót, kiitta fenékig, majd gondolkozás nélkül földhöz vágta. És kiszaladt, az ajtót becsapta maga mögött.

– Komoly a dolog... – kezdett bele kis idő múlva Angoulême, de ezúttal a vámpír pisszegte le.

– A dolog nagyon komoly – állapította meg. – De nem vártam a mi íjászlányunktól ilyen szélsőséges reagálást. Rendszerint akkor szokás így reagálni, ha valaki kosarat kap, nem akkor, ha ad.

– Az ördögbe is, miről beszéltek? – kérdezte Geralt idegesen. – He? Esetleg elárulná végre valaki, miről van szó?

– Amadis de Trastamara báróról.

– Arról a ragyás képű vadászról?

– Róla bizony. Megkérte Milvát. Három napja egy vadászaton. Egy hónapja hívogatja meg vadászni...

– Az egyik vadászat – Angoulême pimaszul vigyorgott – kétnapos volt. Szállás a vadászkastélyban, értitek? A fejemet rá...

– Hallgass el, kislány. Beszélj, Regis.

– Formálisan és ünnepélyesen megkérte a kezét. Milva, úgy tűnik, elég élesen utasította vissza. A báró, noha értelmesnek látszott, úgy a szívére vette, mint egy ifjonc, megsértődött, és azonnal elutazott Beauclairből. És Milva azóta járkál lógó orral.

– Túl régen gubbasztunk itt – mormogta a vaják. – Túl régen.

– És ki szokta ezt mondani? – kérdezte az eddig csöndben levő Cahir. – Ki szokta ezt mondani?

– Bocsássatok meg. – A vaják felállt. – Majd beszélünk erről, ha visszajöttem. A Pomerol szőlőskert intézője vár. És a pontosság a vajákok udvariassága.

Milva heves kirohanása és a vaják távozása után a társaság maradéka csöndben reggelizett. A konyhában két tyúk lépkedett félősen karmos lábain, az egyik fekete, a másik tarka.

– Volna nekem – szólalt meg végül Angoulême, és a kenyérhéjjal kitörült tányérjáról Fringillára emelte szemét – egy problémám...

– Értem – bólintott a varázslónő. – Nem olyan szörnyű. Mikor volt az utolsó havibajod?

– Na de ilyet? – Angoulême hevesen felugrott, megriasztva a tyúkokat. – Semmi efféle! Egész másról van szó!

– Akkor hallgatlak.

– Geralt itt akar engem hagyni, amikor továbbmegy, hogy az útját folytassa.

– Ó.

– Azt mondja – prüszkölt Angoulême –, hogy nem szabad engem veszélynek kitenni meg hasonló butaságokat. De én vele akarok menni...

– Ó.

– Ne szakíts félbe, jó? Vele akarok menni, Geralttal, mert csak vele nem félek attól, hogy megint elkap a Félszemű Fulko, és itt, Toussaint-ben...

– Angoulême – vágott közbe Regis. – Fölöslegesen beszélsz. Vigo kisasszony hallja, de nem fogja fel. Csak egy dolog izgatja: a vaják távozása.

– Ó – mondta újra Fringilla, odafordult, és behunyta a szemét. – Miről kegyeskedett említést tenni, Terzieff-Godefroy úr? A vaják távozása? És mikor indul? Ha szabad tudnom.

– Ma talán nem, holnap sem – felelte szelíden a vámpír. – De egy nap biztosan. Nem bántva meg senkit.

– Nem érzem magam megbántva – vágott vissza Fringilla fagyosan. – Persze ha rám gondolt. De visszatérve rád, Angoulême, biztosítalak róla, hogy a Toussaint-ből való távozás ügyét megbeszélem Geralttal. Garantálom, hogy a vaják ebben a kérdésben meg fogja tudni, mi a véleményem.

– Hát persze – nevette el magát Cahir. – Honnan is tudtam, hogy épp így fog válaszolni, Fringilla kisasszony.

A varázslónő hosszan nézett rá.

– A vajáknak – mondta végül – nem kellene elmennie Toussaint-ből. Senkinek, aki jót akar neki, nem kellene erre késztetnie. Hol megy neki olyan jól, mint itt? Luxusban fürdik. Ott vannak a szörnyei, van mire vadásszék, és ezzel egészen jól keres. A pajtása és bajtársa az itt uralkodó hercegnő kegyence, maga a hercegnő is kegyes hozzá. Kivált a hálószobákat felkereső szukkubusznak köszönhetően. Igen, igen, uraim. Anarietta, ahogy az összes toussaint-i születésű hölgy, mérhetetlenül örül, hogy a vaják itt van. A szukkubusz ugyanis, mintha elvágták volna, felhagyott a kísértéssel. A toussaint-i hölgyek tehát külön jutalmat adtak össze, amely bármelyik napon befolyhat a vajáknak a Cianfanelliek bankjában vezetett számlájára. Megsokszorozva azt az összeget, amelyet a vaják ott már elhelyezett.

– Szép gesztus ez a hölgyek részéről. – Regis le sem vette róla a szemét. – Megérdemelt jutalom. Nem könnyű elérni, hogy a szukkubusz felhagyjon a kísértéssel. Nekem elhiheti, Fringilla kisasszony.

– El is hiszem. Ha már itt tartunk, a palota egyik őre azt állítja, látta a szukkubuszt. Éjjel, a Karoberta-torony egyik ablakmélyedésében. Egy másik kísértet volt vele. Olyan vámpírszerű. Az őr esküdözött, hogy a két démon ott járkált, a legnagyobb barátságban. Tudnak talán valamit erről, Regis úr? Meg tudják magyarázni?

– Nem. – Regisnek a szeme sem rebbent. – Nem tudjuk. Vannak dolgok égen s földön, amelyekről a filozófusok nem is álmodtak.

– Kétségtelenül vannak ilyen dolgok – bólintott Fringilla fekete fejecskéjével. – Azzal összefüggésben viszont, hogy útnak indulni készülődik-e a vaják, tudnak valami többet? Nekem ugyanis, láthatják, semmiféle ilyen szándékát nem említette, pedig mindent el szokott mondani.

– Világos – dörmögte Cahir. Fringilla ügyet sem vetett rá.

– Regis úr?

– Nem – mondta a vámpír, némi hallgatást követően. – Nem, Fringilla kisasszony, legyen nyugodt. A vaják egyáltalán nem tanúsít irántunk több jóindulatot és bizalmat, mint ön iránt. Semmi olyan titkot nem suttog a fülünkbe, amit ön elől rejtegetne.

– Akkor honnan vannak – Fringilla nyugodt volt, mint egy gránitszikla – ezek a hírek az indulásról?

– Hát mert ez úgy van – a vámpírnak ezúttal sem rebbent meg a szeme –, ahogy a mi drága Angoulême-ünk ifjonti bájjal telített mondása: eljön egyszer az az idő, amikor vagy szarni kell, vagy az ülőkét át kell engedni. Más szavakkal...

– Megtakaríthatja – szakította félbe éles hangon Fringilla – azokat a más szavakat. Ezek a bájjal telítettek épp eleget mondtak.

Hosszabb hallgatás következett. A két tyúk, a fekete meg a tarka, járkált, és csipegette, ami lehullott. Angoulême a ruhaujjába törülte céklától maszatos orrát. A vámpír elgondolkozva játszadozott a kolbász pálcikájával.

– Geralt – törte meg végül a csendet Fringilla – nekem köszönheti, hogy megismerte Ciri leszármazását, ennek a genealógiának csak kevesek által ismert homályait és titkait. Nekem köszönheti, hogy tudja azt, amiről egy éve még fogalma sem volt. Nekem köszönheti a rendelkezésére álló információkat, márpedig az információ fegyver. Nekem és mágikus védelmemnek köszönheti, hogy biztonságban van az ellenséges letapogatással, tehát az orgyilkosokkal szemben is. Nekem és mágiámnak köszönheti, hogy már nem fáj a térde, és be tudja hajlítani. Nyakában hord egy általam készített művészi medaliont, amely lehet, hogy nem olyan jó, mint az eredeti vajákmedalion, de azért mégis. Nekem és csak nekem köszönheti, hogy tavasszal vagy nyáron jól informálva, biztonságban, egészségesen, felkészülve és felfegyverkezve állhat ki megküzdeni az ellenséggel. Ha a jelenlevők közül bárki többet tett Geraltért, többet adott neki, az jelentkezzék. Szívesen megadom neki a tiszteletet.

Senki sem szólalt meg. A tyúkok Cahir csizmáját csipkedték, de az ifjú nilfgaardi ügyet sem vetett rájuk.

– Valóban – mondta csipkelődve –, közülünk senki sem adott a kisasszonynál többet Geraltnak.

– Honnan tudtam, hogy épp ezt fogod mondani?

– Nem ez a lényeg, Fringilla kisasszony – kezdte el a vámpír. A varázslónő nem hagyta, hogy befejezze.

– Akkor mi? – kérdezte kihívóan. – Az, hogy velem van? Hogy érzelmi kapcsolat van közöttünk? Az, hogy nem akarom, hogy most elmenjen innen? Hogy nem akarom, hogy bűntudat gyötörje? Ugyanaz a bűntudat, az a vezeklés, ami benneteket késztet indulásra?

Regis hallgatott. Cahir sem szólalt meg. Angoulême csak bámult, nyilvánvalóan nem sokat értett meg ebből.

– Ha az van megírva a sors könyvében – mondta a varázslónő kisvártatva –, hogy Geralt visszaszerzi Cirit, akkor úgy is lesz. Függetlenül attól, hogy a vaják a hegyekbe indul, vagy Toussaint-ben marad. Az embert utoléri a sorsa. És nem fordítva. Értik ezt? Ön érti, Regis Terzieff-Godefroy úr?

– Jobban, mint gondolná, Vigo kisasszony. – A vámpír az ujjai között pörgette a kolbászpálcikát. – De nekem, kegyeskedjék ezt megbocsátani, a sors nem a Nagy Démiurgosz kézzel írott lapjait jelenti, nem is az ég akaratát, nem is valamilyen gondviselés visszavonhatatlan ítéletét, hanem több, egymással látszólag össze nem függő tényezőt, eseményt és cselekedetet. Hajlamos volnék önnel egyetérteni abban, hogy az embert utoléri a sorsa... és nemcsak az embert. Ám nem nagyon meggyőző nekem az a nézet, hogy fordítva nem lehetséges. Mert ez a nézet kényelmes fatalizmus, az eltompultságot és a restséget dicsőítő ének, puha pihe és a női öl bódító melege. Röviden, álomban eltöltött élet. Az élet pedig, Vigo kisasszony, lehet, hogy álom, lehet, hogy álommal is végződik... De olyan álom ez, amelyet aktívan kell végigálmodni. Ezért vár ránk a vándorút, Vigo kisasszony.

– Szabad az út. – Fringilla csaknem ugyanolyan hevesen pattant fel, mint az imént Milva. – Csak tessék! Vár magukra a hágókon a hóvihar, a fagy és a végzet. És amire oly nagy szükségük van, a vezeklés. Szabad az út! De a vaják itt marad. Toussaint-ben! Velem!

– Úgy vélem – válaszolt a vámpír nyugodtan –, hogy tévedésben van, Vigo kisasszony. Az az álom, amelyet a vaják álmodik, készséggel elismerem, varázslatos és szép álom. De ha túl sokáig tart, bármely álom rémálommá változik. És az efféléből kiáltva riadunk fel.

A montecalvói várban a hatalmas kerek asztal körül ülő kilenc nő Fringilla Vigóra függesztette tekintetét. Fringillára, aki hirtelen hebegni kezdett.

– Geralt január nyolcadikán reggel indult el a Pomerol szőlőskertbe. És... Talán nyolcadikán éjjel jött vissza... Vagy kilencedikén délelőtt... Nem tudom... Nem vagyok benne biztos...

– Tömörebben – kérte szelíden Sheala de Tancarville. – Tömörebben kérjük, Vigo kisasszony. És ha a történet valamely részlete zavarja, tessék egyszerűen kihagyni.

A konyhában óvatosan lépkedett karmos lábain a tarka tyúk. Húslevesillat terjengett.

Nagy zajjal nyílt ki az ajtó. Geralt rontott be a konyhába. Széltől kivörösödött arcán kék folt és lilásvörös alvadt vér éktelenkedett.

– Gyerünk, csapat, pakolás – jelentette be fölösleges bevezetés nélkül. – Elmegyünk! Egy óra múlva, másodperccel sem később, valamennyiőtöket a város mögötti dombtetőn akarlak látni, ahol az az oszlop áll. Becsomagolva, nyeregben, messzi és nehéz útra készen.

Ennyi elég volt. Mintha régóta erre a hírre vártak volna, mintha régóta készen állnának.

– Mint a villám! – kiáltotta felpattanva Milva. – Én félóra alatt is készee leszek!

– Én is. – Cahir felállt, eldobta a kanalat, figyelmesen nézte a vajákot. – De tudni szeretném, mi ez. Szeszély? Szeretők összeveszése? Vagy igazából nyomon vagy?

– Igazán nyomon vagyok. Angoulême, miért vágsz ilyen képet?

– Geralt, én...

– Ne félj, nem hagylak itt. Változott a véleményem. Vigyázni kell rád, taknyos, nem lehet téged szem elől veszíteni. Indulás, azt mondtam, csomagolni, felmálházni. És egyesével, hogy ne látsszék, ki a városból, a dombra az oszlophoz. Ott találkozunk egy óra múlva.

– Holtbiztos, Geralt! – kiáltotta Angoulême. – Végre, bazmeg!

Egy pillanat múlva csak Geralt és a tarka tyúk maradt a konyhában. És a vámpír, aki nyugodtan tovább szürcsölte a csipetkés húslevest.

– Külön meghívóra vársz? – kérdezte fagyosan a vaják. – Miért ülsz még itt? Ahelyett, hogy felmálháznád a Draakul öszvért? És elbúcsúznál a szukkubusztól?

– Geralt – mondta nyugodtan Regis, és újra merített a tálból. – A szukkubusztól elbúcsúzni ugyanannyi időre van szükségem, mint neked a kis feketédtől búcsút venni. Feltételezve, hogy egyáltalán szándékodban áll elbúcsúzni a kis feketédtől. És csak köztünk szólva: az ifjoncokat elküldhetted csomagolni kiabálással, heveskedéssel és zajongással. Nekem egy kicsit több jár, legalább a koromra való tekintettel. Magyarázatot kérek, néhány szóban.

– Regis...

– Magyarázatot, Geralt. Minél hamarabb kezdesz hozzá, annál jobb. Segítek. Tegnap reggel a megbeszéltek szerint a kapuban találkoztál a Pomerol szőlőskert intézőjével...

Alcides Fierabras, a Pomerol szőlőskert feketeszakállas intézője, akivel Yule előestéjén a Fácánosban ismerkedtek meg, a kapuban várta a vajákot egy öszvérrel. Öltözete és felszerelése olyan volt, mintha azt terveznék, hogy messze-messze, a világ végére utaznak, a Solveiga-kapun és az Elskerdeg-hágón is túl.

– Lényegében nincs is annyira közel – válaszolt Geralt savanyú megjegyzésére. – Ön, uram, nagyvilági jövevény, a mi kis Toussaint-ünket isten háta mögötti helynek látja, azt gondolja, egyik határtól a másikig el tudja dobni a sapkáját, méghozzá szárazon. Nos, tévedésben van. Pomerol szőlőskertbe, ugyanis oda tartunk, jó kis darab az út, ha délre odaérünk, az siker lesz.

– Akkor az a hiba – mondta a vaják szárazon –, hogy ilyen későn indulunk.

– Hát, lehet, hogy hiba. – Alcides Fierabras rákacsintott, és felborzolta a bajuszát. – De nem tudtam, hogy az úr olyan, hogy virradatkor is hajlik felkelni. Mert ez nem gyakori a nagyuraknál.

– Nem vagyok nagyúr. Gyerünk, intéző úr, ne vesztegessük az időt hiábavaló fecsegéssel.

– A számból vette ki a szót.

A városon keresztül haladtak, hogy lerövidítsék az utat. Geralt eleinte tiltakozni akart, attól félt, hogy megrekednek az ismerős zsúfolt sikátorokban. De Fierabras intéző, mint kiderült, jobban ismerte a várost és azokat az időszakokat, amikor az utcákon nem volt tömeg. Zavartalanul és gyorsan haladtak.

Belovagoltak a piactérre, maguk mögött hagyták a vesztőhelyet. És az akasztófát, rajta akasztott emberrel.

– Veszélyes dolog – intett oda a fejével az intéző – rímeket fabrikálni meg nótákat dalolni. Különösen nyilvánosan.

– Szigorúak itt a bíróságok. – Geralt azon nyomban felfogta, mi a lényeg. – Másutt egy gúnydalért legföljebb pellengér jár.

– Attól függ, kiről szól a gúnydal – ítélte meg józan mértékkel Alcides Fierabras. – És milyenek a rímek. Jó és aranyos a mi hercegnőnk, de ha megsértődik...

– A dalt, ahogy egy ismerősöm szokta mondani, nem lehet elfojtani.

– A dalt nem. De a dalnokot nagyon is, íme.

Keresztülmentek a városon, a Bognár-kapun lovagoltak ki, egyenesen a fürge csobogású, habzó zúgókkal szeldelt Blessure völgye felé. A földeken csak a barázdákban és mélyedésekben ült meg a hó, de igen hideg volt.

Lovagcsapat haladt el mellettük, bizonyára a Cervantes-hágó, a Vedette határállomás felé igyekeztek. Káprázatos színekben ragyogtak a pajzsokra festett meg a köpenyekre és lótakarókra hímzett griffmadarak, oroszlánok, szívek, liliomok, csillagok, keresztek, címerállatok és más heraldikai himihumik. Csattogtak a patkók, lobogtak a zászlócskák, erős hangon szólt a kretén dal egy szegény lovagról és a kedveséről, aki ahelyett, hogy várt volna, máshoz ment.

Geralt a szemével követte a csapatot. A kóbor lovagok látványára eszébe jutott Reynart de Bois-Fresnes, aki csak nemrég jött vissza a szolgálatból, és egy polgárasszony karjai között nyerte vissza erejét, akinek a férje, egy kereskedő nem jött haza se reggel, se este, bizonyára valahol útközben megáradt folyók, állatokkal teli erdők és egyéb tébolyult elemek tartóztatták fel. A vajáknak esze ágában sem volt kiszakítani Reynartot a szeretője öleléséből, de igazán sajnálta, hogy a Pomerol szőlőskerttel kötött szerződést nem halasztotta el valami későbbi időpontra. Megkedvelte a lovagot, hiányzott a társasága.

– Gyerünk, vaják úr.

– Gyerünk, Fierabras úr.

Folyásiránnyal szemben haladtak az országúton. A Blessure kígyószerűen kanyargós volt, de bőven voltak rajta hidacskák, nem kellett tehát kerülőutat tenniük.

Gomolygott a pára Keszeg és az öszvér orrából.

– Mit gondol, Fierabras úr, sokáig tart a tél?

– Saovine-kor fagyott. És a mondás úgy szól: „Ha Saovine fagyot hoz, szokj a vastag gatyához.”

– Értem. És a szőlőjük? Nem árt neki a hideg?

– Volt már hidegebb is.

Csendben lovagoltak.

– Ott, figyelmezzék csak – szólalt meg Fierabras, előre mutatva. – Ott a völgyben fekszik a Rókalyuk nevű falucska. Az ottani mezőkön, csodák csodája, fazekak teremnek.

– Tessék?

– Fazekak. A föld méhében teremnek, maguktól, kizárólag a természet műve, minden emberi beavatkozás nélkül. Ahogy másutt a krumpli vagy a répa, Rókalyukban fazekak teremnek. Mindenféle fajtájúak és alakúak.

– Valóban?

– Úgy éljek. Ezért aztán Rókalyuk partnerkapcsolatban van a maechti Dudnóval. Ott ugyanis, azt híresztelik, a föld fazékfedőket terem.

– Mindenféle fajtájúakat és alakúakat?

– A lényegre tapintott, vaják úr.

Tovább lovagoltak. Hallgattak. A Blessure zúgott és habzott a köveken.

– Ott meg, figyelmezzék csak, vaják úr, az ősrégi Dun Tynne vár romjai vannak. Ha hihetünk a meséknek, borzalmas jelenetek tanúja volt ez a vár. Walgerius, akit Szálasnak is hívtak, kegyetlen kínzások közepette ontotta hűtlen felesége, annak kedvese, anyja, húga és öccse vérét. Aztán leült, és sírva fakadt, ki nem találni, miért...

– Hallottam róla.

– Járt itt valaha?

– Nem.

– Ha. Vagyis messzire eljut a mese.

– A lényegre tapintott, intéző úr.

– És az ott – mutatta a vaják –, az a csinos kis torony, ott, a borzalmas vár mögött? Az micsoda?

– Az? Az szentély.

– Melyik istenségé?

– Ugyan ki emlékezne rá.

– Tény. Ugyan kicsoda.

Dél körül látták meg a szőlőskertet, a Blessure partján elterülő, egyformára megmetszett, csúnya és siralmas látványt nyújtó kopár szőlőtőkék tüskézte szelíd lejtőjű domboldalakat. A legmagasabb domb tetején nyúlt a magasba Pomerol várának szél tépázta vastag tornya és körbástyája.

Geralt felfigyelt rá, hogy a vár felé vezető út nem volt kevésbé kitaposva, patkó- és kerékabroncsokkal kivájva, mint a főút, szemmel látható volt, hogy az országútról gyakran kanyarodott le valaki Pomerol vára felé. Egészen addig a pillanatig megállta, hogy ne kérdezősködjék, amíg észre nem vett a vár alatt tucatnyi ló nélküli, ponyvával fedett szekeret, távolsági szállításra használt jókora erős járműveket.

– Kereskedők – világosította fel a megkérdezett intéző. – Borárusok.

– Kereskedők? – csodálkozott Geralt. – Hogyhogy? Azt hittem, hogy a hegyi hágókat betemette a hó, és Toussaint el van vágva a világtól. Hogy jutottak el akkor ide a kereskedők?

– A kereskedők számára – mondta komolyan Fierabras intéző – nincsenek rossz utak, legalábbis azok számára, akik komolyan veszik az ügyletet. Nekik, vaják úr, az az elvük: mivel a cél szentesít, meg kell találni az eszközt.

– Csakugyan – mondta Geralt lassan –, célszerű és követendő elv. Minden helyzetben.

– Kétségtelenül. De az igazat megvallva, egyes árusok ősz óta vesztegelnek itt, nem tudván eltávozni. De nem csügged a lelkük, azt mondják, bah, hát aztán, majd tavasszal mi leszünk az elsők, mielőtt megjelenne a konkurencia. Náluk ezt hívják pozitív merengésnek.

– Nehéz felhozni bármit is – bólintott Geralt – ezzel az elvvel szemben. Egyvalamire vagyok még kíváncsi, intéző úr. Miért vesztegelnek a kereskedők itt, a pusztaságban, nem pedig Beauclairben? A hercegnő nem törekszik vendégül látni őket? Viszolyog talán a kereskedőktől?

– Korántsem – felelt Fierabras. – A hercegasszony mindig meghívja őket, ők pedig udvariasan elhárítják. És a szőlőskertek mellett szállnak meg.

– Miért?

– Beauclairben, ahogy ők mondják, nincs más, mint lakomák, bálok, tivornyák, ivászatok és szerelmeskedések. Azt mondják, az ember csak henyél, butul és az idejét vesztegeti ahelyett, hogy a kereskedéssel törődne. És törődni azzal kell, ami igazán fontos. A céllal, ami szentesít. Szüntelenül. Nem aprózva fel a gondolatokat holmi potomságokra. Akkor, és csak akkor lehet elérni a kitűzött célt.

– Valóban, Fierabras úr – mondta a vaják lassan. – Örülök, hogy együtt jöttünk. Sokat hasznosítottam a beszélgetésünkből. Igazán sokat.

A vaják várakozása ellenére nem Pomerol várába mentek, hanem egy kissé arrébb, a völgyön túli hegyhátra, amelyen újabb váracska állt, valamivel kisebb és sokkal elhanyagoltabb. A kastélyt Zurbarrànnak hívták. Geralt jobb kedvre derült a hamaros kilátásba helyezett munkától, a sötét és töredezett oromzattal fogazott Zurbarràn ugyanis, írd és mondd, olyan volt, mint egy elátkozott rom, amelyben kétségtelenül hemzsegnek a bájolók, csodalények és szörnyek.

Bent az udvaron csodalények és szörnyek helyett tucatnyi embert látott, akik olyan bűbájos tevékenységekkel voltak elfoglalva, mint a hordók hengergetése, deszkák gyalulása és összeszögelése. Friss fa, friss mész, nem oly friss macskák, megsavanyodott bor és borsóleves szaga vegyült egybe. A borsólevest hamarost fel is szolgálták.

Az úttól, a széltől és a hidegtől kiéhezve sebesen és csöndben ettek. Csatlakozott hozzájuk Fierabras intéző alárendeltje is, akit Simon Gilka néven mutattak be Geraltnak. Két szőke, jó kétkönyöknyi varkocsú leányzó szolgált fel. Mindketten olyan beszédes pillantásokat küldtek a vaják felé, hogy az úgy döntött, minél hamarabb neki kell a munkának fogni.

Simon Gilka nem látta a szörnyet. Kizárólag másodkézből tudta, hogy néz ki.

– Fekete volt, huh, mint a kátrány, de amikor a falon mászott, látni lehetett rajta keresztül a téglákat. Mint a kocsonya, olyan volt, érti, vaják úr, vagy olyan, már elnézést, mint a takony. És hosszúkás vékony mancsai voltak, de sok volt ám ezekből a mancsokból, nyolc volt neki, vagy még több is. Yontek meg csak állt, állt és nézett, míg végre fel nem ocsúdott, és hangosan felkiáltott: „Pusztulj, tűnj el!”, és még ördögűzést is rátett: „Dögölnél már meg, kurvapecér!”. Akkor meg a szörnyeteg, piff-paff! Ugrott egyet, és már nem is lehetett látni. Elmenekült a barlang üregeibe. Akkor a fiúk azt mondták: ha szörny van, akkor adjatok, huh, béremelést az egészségre káros körülmények közötti munkáért, és ha nem, akkor panaszra megyünk a céhhez. Erre meg én, a céhetek pattoghat nekem...

– Mikor látták a szörnyet – szakította félbe Geralt – utoljára?

– Hát úgy három vasárnapja. Valahogy egy kicsivel Yule előtt.

– Azt mondta – a vaják az intézőre nézett –, hogy Lammas előtt.

Alcides Fierabras elvörösödött a szakálltól szabadon maradt felületen. Gilka röhögött.

– Lám, lám, intéző úr, ha intézősködni akar, gyakrabban kell benéznie hozzánk, nem ám helyette Beauclairben az irodában az ülepével fényeznie a sámlit. Azt gondolom...

– Nem vagyok kíváncsi – vágott közbe Fierabras – a gondolataira. A szörnyről beszéljen.

– De hát már elmondtam. Mindent, ami volt.

– Áldozat nem volt? Senkit sem támadott meg?

– Nem. De a múlt évben egy legény nyomtalanul eltűnt. Egyesek azt mondták, a szörny bevonszolta egy üregbe, és ott elpusztította. Mások ellenben, hogy semmiféle szörny, hanem ez a legény saját szakállára illa berek, nádak erek, adósságok meg a tartásdíj miatt. Mert ő, idefigyeljenek, erősen kockázott, azonkívül kigömbölyítette a molnárlány hasát, és ez a molnárlány a bíróságra szaladt, a bíróság viszont tartásdíjat fizettetett a legénnyel...

– A szörny – Geralt minden teketória nélkül félbeszakította a fejtegetést – nem támadott meg senki mást? Nem látta senki más?

– Nem.

Az egyik leányzó, miközben töltött Geraltnak a helyi borból, a mellét a vaják füléhez dörgölte, majd bátorítóan kacsintott.

– Gyerünk – mondta gyorsan Geralt. – Ne húzzuk az időt fecsegéssel. Vezessenek a pincékbe.

Fringilla amulettje, akármilyen sajnálatos volt ezt megállapítani, nem tett eleget a hozzá fűzött reményeknek. Geralt egy pillanatig sem hitt benne, hogy az ezüst foglalatú csiszolt krizopráz pótolja a farkasos vajákmedalionját. Ezt Fringilla egyébként egyáltalán nem is ígérte. Csak arról biztosította erős meggyőződéssel, hogy miután az amulett ráhangolódott a viselője pszichikumára, különféle dolgokra lesz képes, többek között figyelmeztetni fogja a veszélyre.

De vagy Fringilla varázslata nem sikerült, vagy Geralt és az amulett nézete nem egyezett meg abban, mi számít veszélynek, és mi nem. A krizopráz alig érezhetően remegni kezdett, amikor a pincébe menet keresztezték egy nagy vörös macska útvonalát, amely felmeresztett farokkal masírozott át az udvaron. A macska egyébként nyilván fogott valami jelet az amulett felől, mert áthatóan nyávogva elinalt.

Amikor pedig a vaják leért a pincébe, a medalion minden lépésnél idegesen vibrált, még azokban a száraz, rendben tartott és tiszta üregekben is, amelyekben az egyetlen veszélyt a nagy hordókban tárolt bor képezte. Aki önkontrollját elveszítve nyitott pofázmánnyal a csap alá feküdt volna, azt súlyos leittasodás fenyegette volna. Több semmi.

Nem remegett viszont meg a medalion, amikor Geralt elhagyta a barlangok használatban álló részét, és lejjebb ment a lépcsőkön és az aknákban. A vaják már rég rájött, hogy a legtöbb toussaint-i pince alatt régi korokból maradt bányák vannak. Kétségtelenül az történt, hogy a telepített szőlő teremni kezdett, és nagyobb hasznot biztosított, a bányák kiaknázását abbahagyták, a bányákat otthagyták, a folyosók és járatok egy részét borozókká és borpincékké alakították át. Pomerol és Zurbarràn vára a régi palabánya fölött volt. Rengeteg akna és üreg volt itt, egy pillanatnyi figyelmetlenség is elegendő volt hozzá, hogy valaki az egyik fenekén feküdjék egy komplikált töréssel. A lyukak egy részét palaporral borított korhadt deszkák takarták, melyek alig különböztek a kövezettől. Veszélyes volt óvatlanul rálépni egy ilyenre – tehát a medalionnak figyelmeztetnie kellett volna őt. Nem figyelmeztette.

Akkor sem figyelmeztette, amikor nagyjából tíz lépéssel Geralt előtt a palatörmelékből kiugrott egy elmosódó szürke alak, karmaival a fekűt marcangolta, vad táncot topogott, átható üvöltést hallatott, majd visítozva és vihorászva végigvágtatott a folyosón, és kereket oldott a falban ásító egyik mélyedésben.

A vaják szitkozódott. A mágikus kütyü reagált a vörös macskára, de nem reagált a gremlinre. Beszélni kell majd erről Fringillával, gondolta, és ahhoz a lyukhoz lépett, amelyben a kis teremtmény eltűnt.

Az amulett erősen remegni kezdett.

Már késő, gondolta. De máris alaposabban végiggondolta. Végül is a medalion nem is lehet annyira buta. A gremlinek általános kedvenc taktikájának a lényege a menekülés és a csapdaállítás volt, üldözőiket sarlószerű éles karmaik váratlan csapásával lepték meg. A gremlin ott várhatott rá a sötétben, ezt jelezte a medalion.

Sokáig várt lélegzetvisszafojtva, a fülét hegyezte. Az amulett békésen, mozdulatlanul simult a melléhez. A lyukból kellemetlen dohos bűz áradt kifelé. De halálos csend volt. Pedig egyetlen gremlin sem bírná ki csöndben ilyen sokáig.

Töprengés nélkül bemászott a lyukba, négykézláb indult tovább, háta az érdes sziklafalnak dörzsölődött. Nem kellett soká mennie.

Valami megreccsent és megzörrent, a talaj engedett, és a vaják több mázsa homokkal és kaviccsal együtt csúszott le. Ez szerencsére nem tartott sokáig, nem feneketlen szakadék volt alatta, hanem egy közönséges verem. Úgy pottyant le, mint szar a csatorna csövéből, és nagy recsegéssel zuhant egy halom korhadt fára. A hajából kirázta, a szájából kiköpködte a homokot, nagyon rondát káromkodott. Az amulett szüntelenül remegett, úgy verdesett a mellén, mintha egy verebet dugott volna az inge alá. A vaják nehezen állta meg, hogy le ne szakítsa, és hajítsa el a fenébe. Először is, Fringilla dühös lenne. Másodszor, a krizopráznak állítólag más varázsos tulajdonságai is voltak még. Geralt reménykedett benne, hogy azokkal kevésbé lesz megtévesztő.

Amikor megpróbált felállni, egy kerek koponyára tapintott. És felfogta, hogy amin fekszik, egyáltalán nem fa.

Felállt, gyorsan megvizsgálta a csonthalmot. Valamennyi emberi volt. Ezek az emberek a halál bekövetkeztekor mind meg voltak bilincselve, méghozzá valószínűleg pucéron. A csontok össze voltak törve, és végig voltak harapdálva. A harapdáláskor az emberek talán már halottak voltak. De ez nem volt biztos.

Az aknából egy hosszú, nyílegyenes folyosó vezetett kifelé. A palakő falat meglehetősen simára csiszolták, nem látszott már a bánya részének.

Egyszer csak egy hatalmas sziklaüregbe jutott, amelynek boltozata beleveszett a sötétségbe. Az üreg közepén egy óriási fekete feneketlen lyuk volt, fölötte veszélyesen vékonykának látszó hidacska vezetett át.

Víz csöpögött a falakról, visszhangoztak a lehullott csöppek. A mélyből hideg bűz áradt. Az amulett nyugodtan viselkedett. Geralt óvatos összpontosítással lépett a hidacskára, igyekezett nem hozzáérni a mállófélben levő korlátokhoz.

A hidacska másik végén megint egy folyosó nyílott. A simára csiszolt falakon elrozsdásodott fáklyatartókat vett észre. Itt is voltak falmélyedések, némelyikben homokkő szobrocska volt, de az évek óta rájuk csöpögő víz kilúgozta és formátlan bálványokká mosta szét őket. A falakba domborműveket tartalmazó lapokat is illesztettek. Ezek, mivel ellenállóbb anyagból készültek, kivehetőbbek voltak. Geralt holdsarlós szarvú nőt, tornyot, fecskét, vadkant, delfint, egyszarvút ismert fel.

Hangot hallott.

Megállt, visszatartotta a lélegzetét.

Az amulett remegett.

Nem. Ez nem érzékcsalódás volt, nem a porladó pala surrogása, nem is a csöpögő víz visszhangja volt. Emberi hang volt. Geralt behunyta a szemét, erősen figyelt. Lokalizálta.

A vaják a nyakát tette volna rá, hogy a hang egy újabb mélyedésből jön, a következő szobrocska mögül, az is elmállott, de annyira nem, hogy elveszítse kerek női formáját. A medalion ezúttal a helyzet magaslatán volt. Megvillant, és Geralt hirtelen fém visszfényét vette észre a falban. Keményen átölelte a szétmállott női alakot, erősen elforgatta. Az egész mélyedés csikorogva fordult meg acél sarokvasain, feltárult egy csigalépcső.

A lépcső tetejéről megint hang hallatszott. Geralt nem habozott sokáig.

Fönt ajtóra talált, amely ellenállás nélkül nyílt, még csak nem is csikorgott. Az ajtó mögött kicsiny, boltozatos helyiség rejlett. A falakról négy hatalmas rézcső kígyózott le, végük kiszélesedett, mint egy trombita. Középen, a trombiták szájai között egy karosszék állt, azon pedig egy csontváz ült. A fogsorig besüppedt koponyatetőn rajta volt a sapka maradványa, a testen egykor gazdag öltözet rongyai lógtak, a nyakán aranylánc, a lábain kunkorodó orrú, a patkányok által igencsak összerágcsált kordováncsizma.

Az egyik trombitából tüsszentés hallatszott, annyira hangos és váratlan, hogy a vaják ugrott egyet. Aztán valaki az orrát fújta, a rézcső által megsokszorozódott hang pedig egyenesen pokoli volt.

– Egészségére – hangzott a csőből. – De taknyos lett, Skellen.

Geralt lelökte a székről a csontvázat, nem feledkezve meg róla, hogy az aranyláncot levegye róla és zsebre vágja. Aztán maga terpeszkedett el a lehallgató helyen. A trombita szájánál.

Az egyik lehallgatott hang mélyen dörgő basszus volt. Beszéd közben szinte vibrált tőle a rézcső.

– De taknyos lett, Skellen. Hol fázott meg ennyire? És mikor?

– Kár erről beszélni – válaszolt a megfázott. – Átkozott nyavalya, rám ragadt, és egyre tart, hol elenged, hol megint visszajön. Még a mágia sem segít.

– Akkor lehet, hogy mágust volna érdemes váltani? – szólalt meg egy újabb hang csikorogva, mint egy régi rozsdás sarokvas. – Ez a Vilgefortz egyelőre nem sok sikerrel büszkélkedhet, nahát. Szerintem...

– Hagyjuk ezt – szólt közbe valaki jellegzetesen elnyújtott szótagokkal. – Nem ezért szerveztük az összejövetelt itt, Toussaint-ben. A világ végén.

– A világ elveszett végén!

– Ez a világvége – mondta a náthás – az egyetlen általam ismert ország, amelyiknek nincs saját biztonsági szolgálata. A császárság egyetlen zuga, amely nincs teletűzdelve Vattier de Rideaux ügynökeivel. Ezt az örökké mulatozó és iszogató hercegséget mindenki komédiának tartja, és senki sem veszi komolyan.

– Az ilyen országocska – mondta a szótagnyújtó – mindig a kémek paradicsoma és kedvenc találkozóhelye volt. Ezért aztán vonzotta a kémelhárítókat és a spicliket, mindenféle hivatásos leskelődőt és lehallgatót.

– Régebben talán így volt. De nem a Toussaint-ben majdnem száz éve tartó asszonykormányzás alatt. Ismétlem, itt biztonságban vagyunk. Itt senki nem bukkan a nyomunkra, és nem is hallgat le. Kereskedőnek álcázva magunkat, nyugodtan beszélhetünk meg olyan kérdéseket, amelyek főként hercegséged szempontjából életbevágóak. A privát vagyona és birtokai szempontjából.

– Fütyülök a magánügyekre, nahát! – fortyant fel a csikorgó. – És nem a magánügyek miatt vagyok itt! Csakis és kizárólag a császárság javával törődöm. És a császárság javát, uraim, az erős dinasztia képezi! Nagy kár és igen rossz lesz viszont a császárságnak, ha valami rossz vér elkorcsosult, romlott gyümölcse, az északi kiskirályok fizikailag és erkölcsileg beteg sarjadéka ül a trónra. Nem, uraim! Ilyesmit én, a de Wettek de Wettje, a Nagy Napkorongra, nem fogok tétlenül szemlélni! Annál inkább, mert a lányomnak már majdnem megvolt a megígért...

– A te lányodnak, de Wett? – süvöltött a dörgő basszus. – És én mit szóljak? Én, aki támogattam volt azt az Emhyr kölyköt akkor, amikor a trónkövetelő ellen harcolt? Hiszen az én rezidenciámból indultak el a kadétok, hogy a palotát megrohamozzák! És előtte? Hiszen nálam rejtőzött el! Akkor ez a kis szélhámos nyájasan nézegette az én Eilanomat, mosolygott rá, bókokkal halmozta el, és azt is tudom, hogy a függöny mögött a cicijét is megszorongatta. Most meg... Másik császárné? Ilyen sértés? Ilyen megalázás? Az Örök Birodalom császára, aki régi nemzetségek lányai fölébe helyez egy cintrai fattyút! Mi? Az én kegyemből ül a trónon, és arra merészkedik, hogy megsértse az én Eilanomat? Nem, ezt nem viselem el!

– Én sem! – kiabálta egy másik vékony, egzaltált hang. – Engem is megalázott! Amiatt a cintrai fattyú miatt otthagyta a feleségemet!

– Szerencsés módon – szólalt meg a szótagnyújtó – a fattyút átküldték a másvilágra. Amint Skellen úr beszámolójából kiderül.

– Figyelmesen végighallgattam azt a beszámolót – mondta a csikorgó –, és arra a következtetésre jutottam, hogy semmi sem derül ki belőle azon kívül, hogy a fattyú eltűnt. Ha viszont eltűnt, akkor újból felbukkanhat. Tavaly óta jó párszor tűnt el és bukkant fel! Valóban, Skellen úr, jócskán kiábrándított bennünket, nahát. Maga és a maga Vilgefortz varázslója!

– Erre most nincs idő, Joachim! Nincs itt az ideje, hogy egymást vádoljuk és hibáztassuk, hogy éket verjünk az egységünkbe. Az egységtől kell erőseknek lennünk. És a határozottságtól. Nem az a fontos ugyanis, él-e az a cintrai lány, vagy sem. Az a császár, aki egyszer büntetlenül gyalázta meg az ősi nemzetségeket, továbbra is ezt fogja tenni! Nincs meg a cintrai lány? Néhány hónap múlva kész lesz bemutatni nekünk egy császárnét Zerrikániából vagy Zangvebárból! Nem, a Nagy Napkorongra, ezt nem engedjük!

– Nem engedjük, nahát! Helyesen szólasz, Ardal! Az Emreisek nemzetsége nem tett eleget az elvárásoknak, minden egyes pillanat, amelyet Emhyr a trónon tölt, árt a császárságnak, nahát. És van kit trónra ültetni. Az ifjú Voorhis...

Hangos tüsszentés, majd trombitáló orrfúvás hallatszott.

– Alkotmányos monarchia – mondta a tüsszentő. – Legfőbb ideje, hogy alkotmányos monarchia, haladó rendszer legyen. Aztán demokrácia... Népuralom...

– Voorhis az imperátor – ismételte meg nyomatékosan a mély hang. – Voorhis az imperátor, Stefan Skellen. Aki elveszi az én Eilanomat vagy Joachim valamelyik lányát. És akkor én leszek a korona nagykancellárja, de Wett a tábori marsall. Maga pedig, Stefan, gróf és belügyminiszter. Hacsak valami nép vagy pép híveként nem nyilatkoztatja ki, hogy lemond a címéről és az állásáról. Mi?

– Hagyjuk békén a történelmi folyamatokat – mondta engesztelően a náthás. – Azokat amúgy sem tartóztatja fel semmi. Ma azonban, kegyes aep Dahy nagykancellár, ha vannak fenntartásaim Voorhis herceg személyével kapcsolatban, annak főként az az oka, hogy annak az embernek olyan a jelleme, mint a vas, büszke és hajthatatlan, nem könnyű befolyásolni.

– Ha szabad valamit javasolnom– szólalt meg a szótagnyújtó. – Voorhis hercegnek van egy fia, a kis Morvran. Ő sokkal jobb jelölt. Először is, erősebb joga van a trónhoz, apai és anyai ágon egyaránt. Másodszor, gyerek, aki helyett régenstanács fog kormányozni. Vagyis mi.

– Butaság! Elboldogulunk az apjával is! Találunk rá módot!

– Megkínáljuk – javasolta az egzaltált – a feleségemmel!

– Csöndesebben, Broinne gróf. Ennek nincs most itt az ideje. Uraim, másvalamit kell megtanácskozni, nahát. Szeretnék ugyanis arra emlékeztetni, hogy Emhyr var Emreis még uralkodik.

– De még mennyire – helyeselt a náthás, zsebkendőbe trombitálva. – Uralkodik és életben van, testi és szellemi jólétnek örvend. Főleg az utóbbit nincs módunkban megkérdőjelezni azután, ahogy kegyes mindkettőjüket eltávolította Nilfgaardból, azokkal a csapatokkal együtt, amelyek önökhöz lettek volna hűségesek. Hogyan akar hát államcsínyt elkövetni, nagyságos Ardal herceg, amikor bármely pillanatban harcba kell szállnia a Kelet hadseregcsoport élén? És Joachim hercegnek is valószínűleg már a csapatainál kellene lennie, a Verden különleges operatív csoport élén.

– Hagyd a rosszmájúskodást, Stefan Skellen. És ne vágj olyan arcokat, amelyek csak a te elképzeléseid szerint tesznek hasonlóvá az új főnöködhöz, Vilgefortz varázslóhoz. És tudd meg azt is, Kuvik, hogy ha Emhyr is gyanít valamit, az épp a ti hibátok lesz, a tiéd meg Vilgefortzé. Ismerd be, el akartátok fogni a cintrai lányt, hogy üzleteljetek vele, hogy bevásároljátok magatokat Emhyr kegyeibe? Most, hogy a lány meghalt, nincs mivel üzletelni, igaz? Emhyr lovakkal tépet szét, nahát. Ki se dughatjátok a fejeteket, se te, se a varázsló, akivel ellenünk szövetkeztél!

– Egyikünk sem dughatja ki a fejét, Joachim – szólt közbe a basszus. – Szembe kell nézni az igazsággal. Egyáltalán nem vagyunk jobb helyzetben Skellennél. A körülmények úgy hozták, hogy mindannyian ugyanabban a hajóban ülünk.

– De a Kuvik ültetett be minket abba a hajóba! Titokban kellett volna cselekednünk, és most mi van? Emhyr mindent tud! Vattier de Rideaux ügynökei birodalomszerte üldözik a Kuvikot! És minket, hogy megszabaduljanak tőlünk, háborúba küldtek, nahát!

– Ennek még örülnék is – mondta a szótagnyújtó –, ki is használnám. A most folyó háborúból, biztosítom róla az urakat, már mindenkinek elege van. A hadseregnek, az egyszerű népnek, de mindenekelőtt a kereskedőknek és a vállalkozóknak. A háború befejezésének már a puszta ténye nagy örömöt fog kiváltani az egész császárságban, függetlenül attól, hogyan végződik a háború. De hiszen az uraknak mint hadseregparancsnokoknak, hogy úgy mondjam, folyamatosan a kezük ügyében van a háború kimenetelének befolyásolása. Nincs is egyszerűbb annál, mint egy fegyveres konfliktust győzelemmel befejezve babérokat aratni. Vereség esetén pedig a gondviselés küldötte, a tárgyalások szószólója, a vérontásnak véget vető államférfi szerepében fellépni?

– Igaz – mondta kisvártatva a csikorgó. – A Nagy Napkorongra, ez igaz. Helyesen szólt, Leuvaarden úr.

– Emhyr – mondta a basszus – kötelet hurkolt a saját nyakára, amikor minket a frontra küldött.

– Emhyr – mondta az egzaltált – még él, nagyságos herceg. Él, és jól van. Ne igyunk előre a medve bőrére.

– Ne – mondta a basszus. – Előbb öljük meg a medvét.

Hosszú hallgatás következett.

– Tehát államcsíny. Halál.

– Halál.

– Halál!

– Halál. Ez az egyetlen megoldás. Emhyrnek addig vannak hívei, amíg él. Ha Emhyr meghal, mindenki bennünket fog támogatni. A mi oldalunkra áll az arisztokrácia, mert az arisztokrácia mi vagyunk, és az arisztokrácia ereje a szolidaritásban rejlik. A mi oldalunkra áll a hadsereg jelentős része, főként a tisztikarnak az a része, amelyik emlékszik Emhyrnek a soddeni vereség utáni tisztogatásaira. És a mi oldalunkra áll a nép...

– Mert a nép sötét, ostoba és könnyen manipulálható – fejezte be orrát fújva Skellen. – Elég annyit kiáltani: „Hurrá!”, beszédet mondani a szenátus lépcsőjén, megnyitni a börtönöket és csökkenteni az adókat.

– Teljesen igaza van, gróf úr – mondta a szótagnyújtó. – Most már tudom, miért jártatja annyira a száját a demokráciáért.

– Figyelmeztetem az urakat rá – csikorogta a Joachimnak szólított –, hogy annyira simán nem fog menni. Az egész tervünk arra támaszkodik, hogy Emhyr meghal. De nem szabad szemet hunynunk afölött, hogy Emhyrnek sok a támogatója, honi csapattestei vannak, fanatikus gárdája van. Nem lesz könnyű átverekednünk magunkat az Impera dandáron, márpedig ők, ne ámítsák magukat, a végsőkig fognak küzdeni.

– És itt ajánl nekünk segítséget – jelentette ki Stefan Skellen – Vilgefortz. Nem kell bekerítenünk a palotát, nem kell átverekednünk magunkat az Imperán. Egyetlen merénylő elintézi az ügyet, ha mágikus védelem alatt áll. Ahogy Tretogorban történt, közvetlenül a mágusok thaneddi lázadása előtt.

– Redaniai Radovid király.

– Úgy van.

– Vilgefortznak van ilyen merénylője?

– Van. Hogy bebizonyítsuk az önökbe vetett bizalmunkat, uraim, elmondjuk, ki az. Yennefer varázslónő, akit börtönben tartunk fogva.

– Börtönben? Úgy hallottam, Yennefer a társa Vilgefortznak.

– A foglya. El van bájolva, hipnotizálva, beprogramozva gólem módjára hajtja végre a merényletet. Utána öngyilkos lesz.

– Nemigen van az ínyemre egy elbájolt boszorkány – mondta a szótagnyújtó, és rossz kedvében még jobban elnyújtotta a szótagokat. – Jobb volna egy hős, egy lángoló megszállott, egy bosszúálló...

– Egy bosszúálló nő – szakította félbe Skellen. – Pont ráillik, Leuvaarden úr. Yennefer a zsarnok által rajta ejtett sérelmeket fogja megbosszulni. Emhyr üldözte és halálra kínozta a nevelt lányát, egy ártatlan gyermeket. Ez a kegyetlen egyeduralkodó, ez az elfajzott ahelyett, hogy a császársággal és a néppel törődött volna, gyerekeket üldözött és irtott. Ezért sújtott le rá a bosszúálló kéz...

– Nekem – jelentette ki basszushangon Ardal aep Dahy – nagyon megfelel.

– Nekem is – csikorogta Joachim de Wett.

– Nagyszerű! – kiáltotta egzaltáltan Broinne gróf. – Mások feleségeinek megerőszakolásáért sújt le a zsarnokra, az elfajzottra a bosszúálló kéz. Nagyszerű!

– Még valami – nyújtotta a szótagokat Leuvaarden. – Hogy bebizonyítsa a belénk vetett bizalmát, Skellen gróf úr, árulja el nekünk, kérem, Vilgefortz úr jelenlegi tartózkodási helyét.

– Uraim, én... Nem tehetem...

– Ez lesz a garancia. Az őszinteség és az ügy iránti odaadás záloga.

– Ne tarts árulástól, Stefan – tette hozzá aep Dahy. – Senki sem árul el a jelenlevők közül. Ez paradoxon. Más körülmények között talán közöttünk is akadna, aki úgy akarná megváltani az életét, hogy a többieket elárulja. De mind nagyon is jól tudjuk, hogy hitszegéssel nem mennének semmire. Emhyr var Emreis nem bocsát meg. Nem képes megbocsátani. A szíve helyén jégtömb van. És ezért fog meghalni.

Stefan Skellen nem habozott tovább.

– Hát jól van – mondta. – Legyen ez az őszinteség záloga. Vilgefortz rejtekhelye...

A trombiták szájánál ülő vaják úgy szorította ökölbe a kezét, hogy szinte fájt. Feszülten figyelt. És mindent megjegyzett.

Ami Fringilla amulettjét illeti, a vaják kétségei alaptalanok voltak, és egy szempillantás alatt szétoszlottak. Amikor belépett a hatalmas kavernába, és a fekete szakadék fölötti kőhíd felé közelített, a nyakában függő medalion rángatózott és himbálózott, már nem verébre, hanem jókora erős madárra emlékeztetett. Mondjuk egy varjúra.

Geralt megmerevedett. Lecsillapította az amulettet. Egyetlen kicsiny mozdulatot sem tett, nehogy elkerülje a fülét egy zörej vagy egy hangosabb lélegzetvétel. Várt. Tudta, hogy valami volt a szakadék túloldalán, a hidacska után, valami ott rejtőzött a sötétségben. Nem zárta ki, hogy valami a háta mögött is rejtőzhetett, és a híd akár csapda is lehetett. Nem állt szándékában lépre menni. Várt. És nem hiába.

– Üdvözlünk, vaják – hallotta. – Itt vártunk rád.

Különös hangzású volt a homályból előszüremlő hang. De Geralt hallott már ilyen hangokat, ismerte őket. Olyan lényeké volt ez a hang, amelyek nem szoktak hozzá, hogy beszéd segítségével értessék meg magukat. Ezek a teremtmények, bár képesek voltak tüdejük, rekeszizmuk, légcsövük és gégéjük használatára, nem teljesen tudtak megbirkózni artikulációs szerveikkel, noha ajkuk, szájpadlásuk és nyelvük felépítése teljesen hasonló volt az emberekéhez. Az ilyen lények által kiejtett szavak, amellett, hogy furcsa volt a hangsúlyuk és az intonációjuk, tele voltak az emberi fülnek kellemetlen – néha kemény és taszítóan ugató, néha sziszegő és nyúlósan puha – hangokkal.

– Itt vártunk rád – ismételte a hang. – Tudtuk, hogy eljössz, ha idecsábítanak a pletykák. Hogy bemászol ide, a föld alá nyomozni, hajszolni, üldözni és gyilkolni. Innen már nem mész ki. Nem látod viszont a napot, amit annyira szerettél.

– Mutasd magad.

A hidacska mögötti sötétségben megmozdult valami. A homály egy helyütt mintha összesűrűsödött és emberszerű alakot öltött volna. A teremtmény látszólag egyetlen pillanatig sem maradt ugyanott és ugyanabban a pozícióban, gyors, ideges, villódzó mozdulatokkal váltogatta. A vaják látott már ilyen lényeket.

– Korrány – állapította meg fagyosan. – Számíthattam volna valami hozzád hasonlóra ezen a helyen. Szinte csoda, hogy nem akadtam össze veled korábban.

– Nahát, nahát. – Az illékony teremtmény hangja gúnyosan csengett. – Sötét van, mégis felismert. És őt felismered? És őt? És őt?

Zajtalanul, mint a szellemek, három újabb teremtmény vált ki a homályból. Az egyik, amelyik a korrány mögé rejtőzött, alakjára és általános külsejére nézve szintén humanoid volt, de alacsonyabb, görnyedtebb és majomszerűbb. Geralt tudta, hogy egy kilmulisz.

Ahogy helyesen gyanította, két másik szörny bújt meg a hidacska előtt, készen arra, hogy elvágják az útját, ha a hidacskára lépne. Az egyik, a bal oldali, úgy kapirgált a karmaival, mint egy óriási pók, számtalan lábát váltogatva mozdulatlanná dermedt. Egy póklárka volt. A másik teremtmény nagyjából csillárra hasonlított, úgy tűnt, mintha egyenesen a megrepedt palafalból hajolna ki. Geralt nem tudta megfejteni, micsoda. Ilyen monstrum egyetlen vajákkönyvben sem szerepelt.

– Nem akarok balhét – mondta, valamennyire számolva azzal, hogy a teremtmények beszélgetni kezdtek vele, ahelyett, hogy egyszerűen a sötétben a nyakába ugrottak volna. – Nem akarok veletek balhét. De ha rákerül a sor, védekezni fogok.

– Bekalkuláltuk ezt – közölte sziszegve a korrány. – Ezért vagyunk négyen. Ezért csalogattunk ide. Megmérgezted az életünket, hitvány vaják. Ezek a legszebb zugok a világnak ezen a részén, csodás ez a hely, hogy átteleljünk, szinte időtlen idők óta itt szoktunk áttelelni. Most meg idemásztál vadászni, gazfickó. Hogy üldözz, hajszolj minket, hogy pénzért ölj. Ennek vége. És neked is.

– Figyelj csak, korrány...

– Udvariasabban – vartyogta a teremtmény. – Nem tűröm a bunkóságot.

– Akkor hogy szólítsalak...

– Schweitzer úrnak.

– Tehát, Schweitzer úr – folytatta Geralt, látszólag készségesen és alázatosan –, a helyzet a következő. Nem titkolom, vajákként jöttem ide be, vajákfeladattal. Azt javaslom, borítsunk erre fátylat. Viszont itt a föld alatt olyasmi történt, ami gyökeresen megváltoztatta a helyzetet. Valami számomra rendkívül fontosat tudtam meg. Olyasmit, ami az egész életemet megváltoztathatja.

– És ebből minek kéne következnie?

– Azonnal – Geralt a nyugalom és a türelem szobra volt – ki kell innen mennem a felszínre, azonnal, halaszthatatlanul, útra kell kelnem. Olyan útra, amelyről lehet, hogy nem lesz visszatérés. Kétlem, hogy valaha visszajönnék erre a vidékre...

– Ezzel a módszerrel akarod megváltani az életedet, vaják? – sziszegte Schweitzer úr. – Ebből nem lesz semmi. Hiába könyörögsz. Kelepcébe csaltunk, és nem engedünk ki belőle. Megölünk, nemcsak magunkra gondolva, hanem a többi testvérünkre is. Hogy úgy mondjam, mindünk szabadságáért.

– Nem csak hogy nem jövök vissza erre a vidékre – folytatta Geralt türelmesen –, hanem általában felhagyok a vajáktevékenységgel. Soha többé nem ölök meg közületek senkit...

– Hazudsz! Félelmedben hazudsz!

– De – Geralt ezúttal sem hagyta félbeszakítani a mondandóját –, amint mondtam, sürgősen ki kell innen mennem. Tehát két lehetőség közül választhattok. Az első: hisztek az őszinteségemben, én meg kimegyek innen. A második: a hulláitokon keresztül megyek ki innen.

– A harmadik – krákogott a korrány –, hogy te leszel hulla.

A vaják kardja szisszenve röppent ki a hátán levő kardhüvelyből.

– Nem egyedül – mondta szenvtelenül. – Biztosan nem egyedül, Schweitzer úr.

A korrány kis ideig hallgatott. A mögötte álló kilmulisz himbálózott és krákogott. A póklárka szüntelenül behajlította és kinyújtotta a lábait. A csillár az alakját változtatgatta. Most úgy nézett ki, mint egy ferde karácsonyfa, amelyen két hatalmas szem foszforeszkál.

– Bizonyítsd be – mondta végül a korrány – őszinteséged és jó szándékod.

– Hogyan?

– A kardoddal. Azt állítod, nem leszel többé vaják. A vaják azonos a kardjával. Dobd le a szakadékba. Vagy törd össze. Akkor megengedjük, hogy elmenj.

Geralt mozdulatlanul állt egy pillanatig, a csendben csak a mennyezetről és a falakról lecsöpögő víz hangja hallatszott. Aztán lassan, sietség nélkül, függőlegesen bedugta a kardot egy mély sziklarepedésbe. És csizmájának egy erőteljes rúgásával törte meg a pengét. Éles jajdulással pattant el, végigvisszhangzott a barlangon.

Víz csöpögött a falakról, mintha könnyeznének.

– El sem tudom hinni – mondta lassan a korrány. – El sem tudom hinni, hogy valaki ennyire buta lehessen.

Valamennyien rávetették magukat, egy pillanat alatt, kiáltás, szó, parancs nélkül. Elsőként Schweitzer úr rohant fel a hidacskára, kimeresztett karmokkal és vicsorító agyarakkal, amelyek egy farkasnak sem váltak volna szégyenére.

Geralt közel engedte magához, majd egy csípőfordulatot tett, és odavágott, szétzúzva a korrány alsó állkapcsát és torkát. A következő pillanatban máris a hidacskán volt, és egy balkezes csapással rávágott a kilmuliszra. Összegörnyedt, a földhöz lapult, a legjobbkor: a ráugró csillár átrepült fölötte, karmaival alig karcolva a zekéjét. A vaják elugrott a póklárka elől, kikerülte vékony mancsait, amelyekkel az úgy hadonászott, mintha szélmalom lapátjai lennének. Az egyik mancs oldalt találta a fején, Geralt egy tánclépéssel cselt hajtott végre, és széles körvágást tett. A póklárka újból ráugrott, de eltévesztette. A korlátnak ütközött, kettétörte, és a záporozó kövekkel együtt a szakadékba zuhant. Mostanáig egyetlen hangot sem adott ki, de most a szakadékba estében felüvöltött. Soká halt el az üvöltés.

Kétfelől támadtak rá – az egyik oldalról a csillár, a másikról a vérző kilmulisz, amely sebesülése ellenére fel tudott állni. A vaják felugrott a hidacska korlátjára, érezte, hogy súrlódnak egymáshoz a szétcsúszó kövek, és hogy az egész hidacska megremeg. Egyensúlyozva jutott ki a csillár karmos mancsainak hatóköréből, és a kilmulisz hátába került. A kilmulisznak nem volt nyaka, Geralt hát a halántékára vágott. De a szörny koponyája mintha vasból lett volna, másodszor is oda kellett csapnia. Ezen egy kicsit túl sok időt veszített.

Kapott egyet a fejére, fájdalom villant fel a koponyacsontjában és a szemében. Pörgött egyet, széles parádvágással vette körbe magát, közben érezte, ahogy a vér szaporán ömlik a fejéből, igyekezett felfogni, mi történt. Csodával határos módon kerülte el a karmok második csapását, és megértette. A csillár alakot változtatott – most szinte valószínűtlenül hosszúra nyúlt mancsaival rohamozott.

Megvolt ennek a maga hátránya a megváltozott súlypont és egyensúly miatt. A vaják lebukott a mancsok alá, lerövidítette ezzel a távolságot. A csillár, felmérve, mi a helyzet, macska módjára a hátára fordult, kimeresztette az elülsőkhöz hasonlóan karmos hátsó mancsait. Geralt átugrotta, és ugrás közben csapott le rá. Érezte, ahogy a penge belevág a testbe. Összegörnyedt, megfordult, újra vágott, majd fél térdre ereszkedve ért földet. A teremtmény felkiáltott, és hevesen előrelökte a fejét, fogsorával vadul kaffogott közvetlenül a vaják mellkasa előtt. Nagy szeme világított a sötétben. Geralt a kardmarkolat erős ütésével taszította el magától, közelről szelte le a fél koponyáját. Ez a különös, egyetlen vajákkönyvben sem szereplő teremtmény még fél koponyával is jó tízegynéhány másodpercig csattogtatta a fogait. Aztán borzalmas, szinte emberi sóhajtással pusztult el.

A vértócsában fekvő korrány görcsösen reszketett.

A vaják megállt fölötte.

– El sem tudom hinni – mondta –, hogy valaki ennyire buta legyen, és hagyja magát rászedni egy ilyen egyszerű trükkel, mint ez a kardtörés.

Nem volt biztos benne, magánál van-e annyira a korrány, hogy megértse. De végeredményben mindegy volt neki.

– Figyelmeztettelek – mondta, és letörölte az arcán végigömlő vért. – Előre szóltam, hogy ki kell innen mennem.

Schweitzer úr erősen remegett, krákogott, süvített és csikorgott. Aztán elcsöndesedett, és nem mozdult többé.

A mennyezetről és a falakról csöpögött a víz.

– Meg vagy elégedve, Regis?

– Most már igen.

– Hát akkor – a vaják felállt – gyerünk, szaladj és csomagolj össze. De élénken.

– Nem kell ahhoz nekem sok idő. Omnia mea mecum porto.

– Mi van?

– Nincs nagy csomagom.

– Annál jobb. Fél óra múlva, a városon kívül.

– Ott leszek.

A vaják alábecsülte őt. Rajtakapták. De ő volt a hibás. Ahelyett, hogy kapkodott volna, hátramehetett volna a palota mögé, és otthagyhatta volna Keszeget a kóbor lovagok, a személyzet és a szolgák részére való nagyobbik istállóban, ahol a csapata is tartotta a lovait. Nem ezt tette, sietségből és megszokásból a hercegi istállót használta. És gondolhatta volna, hogy a hercegi istállóban nyilván van, aki jelentse.

A nő rekeszről rekeszre járt, a szalmát rugdalta. Kurta hiúzbunda, fehér atlaszblúz, fekete lovaglószoknya és magas szárú csizma volt rajta. A lovak prüszköltek, megérezték a belőle sugárzó dühöt.

– Na lám, na lám – mondta, amikor meglátta, a kezében tartott lovaglóostort hajlítgatva. – Megszökünk! Búcsú nélkül. Mert a levél, amely minden bizonnyal az asztalon hever, nem lehet búcsúzás. Nem lehet azok után, ami köztünk történt. Feltételezem, rendkívül súlyos érvek magyarázzák és igazolják az eljárásodat.

– Magyarázzák és igazolják. Bocsánat, Fringilla.

– Bocsánat, Fringilla – ismételte meg, dühös grimaszt vágva. – Milyen rövid, milyen takarékos, milyen szerény és milyen stílusos ez. A fejemet rá, hogy a nekem hagyott levél bizonyára hasonló választékossággal van megszerkesztve. Túlzott pazarlás nélküli, már ami a tintát illeti.

– Mennem kell – nyögte ki. – Gondolhatod, miért. És kiért. Bocsáss meg, kérlek. Az volt a szándékom, hogy titokban és csendben tűnök el, mert... Nem akartam, hogy megpróbálj velünk jönni.

– Fölöslegesen tartottál ettől – sziszegte a varázslónő, ívbe hajlítva az ostort. – Még akkor sem mennék veled, ha kérnéd, ha a lábam elé vetnéd magad. Ó, nem, vaják. Menj egyedül, pusztulj el egyedül, fagyj meg egyedül a hágókon. Ciri iránt nekem semmilyen kötelezettségem sincs. És irántad? Tudod, mennyien könyörögtek azért, amit te kaptál? És amit most megvetően elutasítasz, félredobsz?

– Soha nem felejtelek el.

– Ó – sziszegte. – Nem is tudod, mennyire nagy kedvem van hozzá, hogy tényleg így legyen. Ha nem is a mágiának, de legalább ennek a korbácsnak a segítségével!

– Nem teszel ilyet.

– Igazad van, nem teszek. Nem volnék rá képes. Úgy viselkedem, ahogy egy megvetett és otthagyott szeretőhöz illik. Klasszikusan. Emelt fővel távozom. Méltósággal és büszkeséggel. A könnyeimet nyelve. Aztán a párnámba zokogok. Aztán összejövök másokkal!

A végén már csaknem kiabált.

A vaják nem mondott semmit. Fringilla is hallgatott.

– Geralt – mondta végül, teljesen más hangon. – Maradj velem.

– Úgy tűnik, szeretlek – mondta, amikor látta, hogy a vaják késlekedik a válasszal. – Maradj velem. Kérlek. Soha senkit nem kértem, és nem hiszem, hogy valaha is kérnék ilyesmire. Téged kérlek.

– Fringilla – válaszolta kisvártatva. – Olyan nő vagy, akiről csak álmodozhat egy férfi. Az én hibám, csak az enyém, hogy nincs álmodozó természetem.

– Olyan vagy – mondta Fringilla kisvártatva, az ajkát harapdálva –, mint a halász horga, amelyet, ha egyszer beakadt, csak hússal-vérrel együtt lehet kiszakítani. Hát, én vagyok a hibás, tudtam, mit csinálok, amikor veszélyes játékot kezdtem játszani. Szerencsére azt is tudom, hogy boldoguljak a következményekkel. Ebből a szempontból előnyben vagyok a női nem többi tagjával szemben.

Nem kommentálta.

– Egyébként – tette hozzá – egy megtört szív, bár nagyon fáj, sokkal jobban, mint egy törött kéz, sokkal, sokkal gyorsabban forr össze.

Ezúttal sem kommentálta. Fringilla a vaják arcán a kék foltokat vizsgálta.

– Milyen az amulettem? Jól működik?

– Egyszerűen pompás. Köszönöm.

Bólintott.

– Hová mész? – kérdezte egészen más hangon és hangsúllyal. – Mit tudtál meg? Tudod, hol rejtőzik Vilgefortz, igaz?

– Igaz. Ne kérj rá, hogy elmondjam, hol van. Nem mondom el.

– Megveszem ezt az információt. Valamit valamiért.

– Ó, igen?

– Olyan hírem van – ismételte –, amelynek értéke van. És neked egyszerűen felbecsülhetetlen értéke. Eladom neked, cserébe a...

– A nyugodt lelkiismeretemért – fejezte be, és a szemébe nézett. – A beléd helyezett bizalmamért. Az előbb a szerelemről volt szó. Most meg üzletről kezdünk beszélni?

Fringilla sokáig hallgatott. Aztán hevesen, erősen rácsapott a lovaglóostorral a csizmájára.

– Yennefer – hadarta –, akinek a nevével néhányszor engem szólítottál éjszaka, az extázis pillanatában, soha nem árult el sem téged, sem Cirit. Soha nem volt Vilgefortz társa. Cirilla megmentéséért rettenthetetlenül vállalt hallatlan kockázatot. Vereséget szenvedett, Vilgefortz mancsai közé került. Azokra a letapogatásokra, amelyek tavaly ősszel történtek, biztosan kínzásokkal kényszerítették rá. Hogy él-e, nem tudni. Többet nem tudok. Esküszöm.

– Köszönöm, Fringilla.

– Menj.

– Bízom benned – mondta, de nem indult el. – És soha nem felejtem el, ami köztünk volt. Bízom benned, Fringilla. Nem maradok veled, de alighanem én is szerettelek... A magam módján. Arra kérlek, amit mindjárt megtudsz, tartsd a legmélyebb titokban. Vilgefortz rejtekhelye a...

– Várj csak – szakította félbe. – Később mondd el, később áruld ezt el. Most, mielőtt elmész, búcsúzz el tőlem. Úgy, ahogy el kell búcsúzni. Nem levélkékkel, nem kidadogott bocsánatkérésekkel. Úgy búcsúzz el tőlem, ahogy én kívánom.

Levette a hiúzbundát, a szalmarakásra dobta. Heves mozdulattal szakította le magáról a blúzt, amely alatt nem viselt semmit. A bundára roskadt, magával, magára húzva a vajákot. Geralt megragadta a nyakát, felhúzta a ruháját, és hirtelen rájött, arra már nem lesz ideje, hogy a kesztyűjét levegye. Fringillán szerencsére nem volt kesztyű. Bugyi sem. Még nagyobb szerencse, hogy sarkantyú sem, mert kis idő múlva a lovaglócsizma sarka szó szerint mindenütt ott volt, ha lett volna sarkantyú, rossz rágondolni, mi történhetett volna.

Amikor Fringilla kiáltott, megcsókolta. Elfojtotta a kiáltást.

A lovak, megorrontva dühös szenvedélyüket, nyerítettek, topogtak, a korlátoknak ütköztek, csak úgy záporozott a mennyezetről a por és a széna.

– A Rhys-Rhun erőd, Nazairban, a Muredach tó mellett – fejezte be diadalittasan Fringilla Vigo. – Ott van Vilgefortz rejtekhelye. Kihúztam a vajákból, mielőtt elment. Elég időnk van rá, hogy megelőzzük. Semmiképpen nem képes odaérni április előtt.

A Montecalvo várának oszlopcsarnokában összegyűlt kilenc nő bólogatott, elismerő tekintetekkel adóztak Fringillának.

– Rhys-Rhun – ismételte meg Filippa Eilhart, ragadozómosolyba villantva fel fogsorát, a ruhájára tűzött szardonix kámeát babrálva. – A nazairi Rhys-Rhun. Nos, akkor a mielőbbi találkozásra, Vilgefortz úr... A mielőbbi találkozásra!

– Mire a vaják odaér – sziszegte Keira Metz –, romokat talál, amelyeknek még égettbűzük sem lesz.

– Hullaszag se lesz – mosolygott el bájosan Sabrina Glevissig.

– Bravó, Vigo kisasszony – bólintott Sheala de Tancarville, ilyen gesztust Fringilla soha nem várt volna a híres varázslónőtől. – Kiváló munka.

Fringilla fejet hajtott.

– Bravó – ismételte Sheala. – Több mint három hónap Toussaint-ben... De nyilván érdemes volt.

Fringilla Vigo végignézett az asztalnál ülő varázslónőkön. Shealán, Filippán, Sabrina Glevissigen. Keira Metzen, Margarita Laux-Antille-en és Triss Merigoldon. Francesca Findabairon és Ida Emeanon, akiknek intenzív tündesminkkel körülrajzolt szemei abszolúte semmit sem fejeztek ki. Assire var Anahiden, akinek a szeme nyugtalanságot és aggódást fejezett ki.

– Érdemes volt – ismerte el.

Abszolút őszintén.

Sötétkékről lassacskán elfeketült az égbolt. Jeges szélvihar tombolt a szőlőskertek között. Geralt összehúzta magán a farkasbundát, gyapjúsállal burkolta be a nyakát. Pompásan érezte magát. A beteljesült szerelem szokás szerint fizikai, lelki és morális erejét a csúcspontra növelte, minden kétségének még a nyomát is eltörölte, gondolatai világosak és élénkek lettek. Csak azt sajnálta, hogy hosszabb időre meg lesz fosztva ettől a csodaszertől.

Reynart de Bois-Fresnes hangja riasztotta fel a töprengésből.

– Jön a rossz idő – mondta a kóbor lovag, és kelet felé nézett, ahonnan a vihar támadt. – Siessetek. Ha ez a szél havat hoz, ha a Malheur-hágón kap el titeket, csapdába kerültök. És akkor imádkozhattok az olvadásért az összes istenhez, akit csak imádtok, akit csak ismertek, és akiről csak hallottatok.

– Megértettük.

– Az első pár napban a Sansretour lesz a vezetőtök, tartsatok a folyó mentén. Elhagytok egy nyomkeresőtelepet, és elértek oda, ahol a Sansretourba ömlik a jobb oldali mellékfolyója. Ne felejtsétek: jobb oldali. Annak mentén vezet fölfelé az út a Malheur-hágóhoz. Ha pedig isteni segedelemmel leküzditek a Malheurt, akkor se örüljetek olyan nagyon, előttetek lesz még a Sansmerci- meg a Mortblanc-hágó. Ha mind a kettőt leküzditek, leereszkedtek a Sudduth völgyébe. A Sudduthban meleg mikroklíma uralkodik, majdnem olyan, mint Toussaint-ben. Ha nem volna olyan nyomorúságos a talaj, szőlőt termesztenének ott.

A feddő pillantások hatására elszégyellte magát, elhallgatott.

– Világos. – Megköszörülte a torkát. – A lényeg. A Sudduth kijáratánál van egy Caravista nevű városka. Ott lakik a kuzinom, Guy de Bois-Fresnes. Keressétek fel, és hivatkozzatok rám. Ha az derülne ki, hogy a kuzinom meghalt vagy megtébolyodott, jegyezzétek meg, hogy a további útirány a Mag Deira-síkság, a Sylte-folyó völgye. Utána, Geralt, már aszerint a térkép szerint menjetek, amelyet a városi kartográfusnál másoltál le. Ha már a kartográfusnál tartunk, nemigen értem, miért kérdezősködtél valami várakról...

– Ezt felejtsd el, Reynart. Nem történt semmi ilyesmi. Nem hallottál semmit, nem láttál semmit. Még ha kínpadra vonnak is. Érted?

– Értem.

– Egy lovas – figyelmeztetett Cahir, és megfékezte ficánkoló ménjét. – Egy lovas vágtat felénk a palota felől.

– Ha csak egy – vicsorított Angoulême, közben végigsimított a nyergén függő bárdon –, az nem nagy probléma.

A lovasról kiderült, hogy Kökörcsin az, aki hajszolja nyargaló lovát. Furcsa módon a ló Pegazus volt, a költő heréltje, amelyik nem szeretett és nem is szokott ugrani.

– No – mondta a trubadúr, és annyira lihegett, mintha ő vitte volna a heréltet, és nem a herélt őt. – No, sikerült. Féltem, hogy nem érlek el titeket.

– Csak azt ne mondd, hogy mégis velünk jössz.

– Nem, Geralt – Kökörcsin lehajtotta a fejét –, nem megyek. Itt maradok, Toussaint-ben, Menyétkével. Illetve Anariettával. De hisz nem tehettem, hogy el sem búcsúzom tőletek. Hogy ne kívánjak szerencsés utat.

– Köszönj meg mindent a hercegnőnek. És ments fel minket, hogy ilyen hirtelen és búcsú nélkül távoztunk. Magyarázz ki valahogy.

– Lovagi esküt tettetek, és kész. Toussaint-ben mindenki, Menyétkét is beleértve, megérti az ilyesmit. Ez itt meg... Tessék. Legyen ez az én hozzájárulásom.

– Kökörcsin. – Geralt átvett a költőtől egy súlyos erszényt. – Nem szenvedünk pénzhiányban. Nem szükséges...

– Legyen ez az én hozzájárulásom – ismételte meg a trubadúr. – A guba mindig jól jön. Azonkívül nem az enyém, Menyétke privát dobozkájából vettem ki ezeket a dukátokat. Mit néztek úgy? A nőknek nincs szükségük pénzre. Mert minek is? Nem isznak, nem kockáznak, a nőzés pedig, a fenébe, hisz ők azok. Na, minden jót! Menjetek, mert elsírom magam. És ha túl vagytok mindenen, visszafelé be kell ugranotok Toussaint-be, hogy mindent elmeséljetek. És meg akarom ölelni Cirit. Megígéred, Geralt?

– Megígérem.

– Na, akkor minden jót.

– Várj csak. – Geralt megfordította a lovát, odaügetett Pegazus közelébe, titokban kihúzott az ingéből egy levelet. – Igyekezz azon, hogy ez az írás jusson el...

– Fringilla Vigóhoz?

– Nem. Dijkstrához.

– Mit nem mondasz, Geralt? És szerinted hogy kellene ezt megcsinálnom?

– Találd meg a módját. Tudom, hogy képes vagy rá. És most minden jót. Add a pofád, vén tökfilkó.

– Add a pofád, pajtás. Várni foglak benneteket.

Utánabámultak, látták, ahogy elüget Beauclair felé.

Sötétedett az égbolt.

– Reynart! – A vaják megfordult a nyeregben. – Gyere velünk.

– Nem, Geralt – válaszolta egy pillanat múlva Reynart de Bois-Fresnes. – Kóbor vagyok. De kerge nem.

Montecalvo várának hatalmas oszlopcsarnokában rendkívüli izgalom uralkodott. A gyertyatartók megszokott finom clair-obscure-je helyett ma egy óriási bűvös képernyő tejszerű világossága áradt szét. A képernyőn remegett, pislákolt, el-eltűnt a kép, ami tovább fokozta az izgalmat és a feszültséget. És az idegességet.

– Hó – mondta Filippa Eilhart, ragadozó módjára mosolyogva. – Kár, hogy nem lehetek ott. Jót tenne nekem egy kis akció. És egy kis adrenalin.

Sheala de Tancarville kesernyés pillantást vetett rá, de nem szólt semmit. Francesca Findabair és Ida Emean varázsigékkel stabilizálta a képet, annyira felnagyították, hogy az egész falat elfoglalta. Világosan látták a gránátkék égbolt hátteréből kinyúló fekete hegycsúcsokat, a tó felszínén tükröződő csillagokat, a vár szögletes, sötét tömbjét.

– Még mindig nem vagyok benne biztos – szólalt meg Sheala –, nem volt-e hiba Sabrinát és a fiatal Metzet megbízni a csapásmérő csoport parancsnokságával. Keirának Thanedden összetörték a bordáit, kedve támadhat bosszút állni. Sabrina pedig... Hát, ő kissé túlságosan is szereti az akciót és az adrenalint. Nem igaz, Filippa?

– Erről már beszéltünk – vágott közbe Filippa, és a hangja olyan savanyú volt, mint az ecetes szilva. – Megállapodtunk abban, amiben meg kellett állapodni. Senkit nem ölnek meg, ha nincs rá feltétlenül szükség. Sabrina és Keira csoportja halkan, mint a kisegér, pszt, pszt, lábujjhegyen belopózik Rhys-Rhunba. Vilgefortzot élve fogják el, egyetlen karcolás, egyetlen kék folt nélkül. Ebben megállapodtunk. Habár továbbra is úgy vélem, hogy példát kellene statuálni. Hogy az a néhány ember ott a várban, aki túléli ezt az éjszakát, élete végéig kiáltva ébredjen fel, ha erről az éjszakáról álmodik.

– A bosszú – mondta szárazon a koviri varázslónő – a középszerű, gyönge és kicsinyes szellemek élvezete.

– Lehetséges – helyeselt látszólag közömbösen mosolyogva Filippa. – De azért mégis élvezet marad.

– Hagyjuk ezt. – Margarita Laux-Antille felemelte habzóborral teli serlegét. – Azt javaslom, igyunk Fringilla Vigo kisasszony egészségére, Vilgefortz rejtekhelyére az ő igyekezetének köszönhetően derült fény. Fringilla kisasszony, ez igazán jó, mintaszerű munka volt.

Fringilla a tósztra válaszul meghajolt. Filippa fekete szemében valami gúnyfélét vett észre, Triss Merigold égszínkék pillantásában ellenszenv volt. Francesca és Sheala mosolyát nem tudta megfejteni.

– Kezdik – mondta Assire var Anahid, és az elővarázsolt vízióra mutatott.

Kényelmesebben helyezkedtek el. Filippa, hogy jobban lássanak, egy varázsszóval elsötétítette a világítást.

Látták, ahogy a szikláktól fürge fekete alakok válnak el zajtalanul és könnyedén, mint a denevérek. Hogy mélyrepülésben zuhannak le Rhys-Rhun várának lőréseire és gyilokjáróira.

– Megvan száz éve is – morogta Filippa –, hogy nem volt a lábam között seprű. Nemsokára el is felejtem, hogy működik.

Sheala a vízióra meredve egy türelmetlen szisszenéssel lecsitította.

A vár fekete tömbjének ablakaiban hamarosan tüzek villantak fel. Egy, kettő, három. Tudták, mi volt az. A bereteszelt ajtók és zárak zúzódtak ízzé-porrá a gömbvillámok csapásai alatt.

– Bent vannak – szólalt meg halkan Assire var Anahid, ő volt az egyetlen, aki nem a falon látható képet nézte, hanem az asztalon álló kristálygömböt bámulta. – A csapásmérő csoport bent van. De valami nincs rendben. Nem úgy megy, ahogy kellene...

Fringilla érezte, hogy a szívéből a hasába tódul a vér. Ő már tudta, mi nincs rendben, ahogy kellene.

– Glevissig kisasszony – közvetített megint Assire – megnyitja a közvetlen kommunikátort.

A csarnok oszlopai közötti tér hirtelen kifényesedett, a materializálódó ovális formában meglátták a férfiruhás Sabrina Glevissiget, haját a homlokán átkötött vászonszalag szorította le, arcát álcázó festék csíkjai feketítették el. A varázslónő mögött piszkos kőfal volt, hajdani kárpitok rongyos maradványai borították.

Sabrina feléjük nyújtotta kesztyűs kezét, amelyről hosszú pókhálófonalak csüngtek le.

– Csak ez van itt bőségesen! – mondta, és hevesen gesztikulált. – Csak ez! A franc essen belé, micsoda ostobaság... Micsoda kompromittálás...

– Részletesebben, Sabrina!

– Mit részletesebben? – ordította a kaedweni mágusnő. – Mit lehet itt részletesebben? Nem látjátok? Ez Rhys-Rhun vára! Üres! Üres és koszos! Ez egy francos puszta romhalmaz! Nincs itt semmi! Semmi!

Sabrina mögül Keira Metz lépett elő, az arcát álcázó festéssel olyan volt, mint egy pokolbéli ördög.

– Ebben a várban – jelentette ki nyugodtan – nincs és nem is volt senki. Úgy ötven éve. Úgy ötven éve egy árva lélek sem volt itt, nem számítva a pókokat, a patkányokat és a denevéreket. Teljesen rossz helyen hajtottuk végre a deszantot.

– Megvizsgáltátok, hogy ez nem csak illúzió?

– Gyereknek nézel minket, Filippa?

– Figyeljetek ide mind a ketten. – Filippa Eilhart idegesen fésülte végig a haját az ujjaival. – A zsoldosoknak és a növendékeknek mondjátok azt, hogy ez gyakorlat volt. Fizessétek ki őket, és gyertek vissza. Gyertek vissza azonnal. És jó képet hozzá, halljátok? Vágjatok jó képet!

A kommunikátor oválisa kialudt. Csak a fali képernyőn volt még kép. Rhys-Rhun vára a csillagfényes fekete égbolt hátterében. És a tó, amely visszatükrözte a csillagokat.

Fringilla Vigo az asztal lapját nézte. Úgy érezte, hogy a lüktető vér egy pillanat múlva szétveti az orcáját.

– Én... igazán – mondta végül, amikor már nem tudta elviselni a Montecalvo várának oszlopcsarnokában uralkodó hallgatást. – Én... Igazán nem értem...

– De én igen – mondta Triss Merigold.

– Ezt a várat... – mondta Filippa gondolataiba merülve, oda sem figyelve társaira. – Ezt a várat... Rhys-Rhunt... Meg kell semmisíteni. Teljesen le kell rombolni. És amikor erről az egész botrányról legendák és mondák kezdenek születni, alapos cenzúrának kell őket alávetni. Értik a hölgyek, mire gondolok?

– Nagyon is jól – bólintott az eddig hallgató Francesca Findabair. Ida Emean, aki szintén hallgatott, egy meglehetősen sokatmondó tüsszentést engedett meg magának.

– Én... – Fringilla Vigo még mindig kábulatban volt. – Én igazán nem értem... Hogy történhetett ez meg...

– Ó – mondta nagyon hosszú hallgatás után Sheala de Tancarville. – Nem tesz semmit, Vigo kisasszony. Senki sem tökéletes.

Filippa halkan vihogott. Assire var Anahid sóhajtott, és szemét a plafonra függesztette.

– Végeredményben – tette hozzá Sheala ajkbiggyesztve – egyszer mindannyiunkat ért már ilyesmi. Mindannyiunkat, akik itt ülünk, becsapott, kihasznált és nevetségessé tett egyszer egy férfi.

„Ich liebe dich, mich reizt deine schöne Gestalt;

Und bist du nicht willig, so brauch’ ich Gewalt.”

Mein Vater, mein Vater, jetzt fasst er mich an!

Erlkönig hat mir ein Leids getan!

Johann Wolfgang Goethe

Már minden megvolt egyszer, már minden megtörtént egyszer. És már mindent megírtak egyszer.

Corvói Vysogota

Ötödik fejezet

Délben hőség és fülledtség áradt szét az erdőben, a tó nemrég még jádekő feketeségű sima felszíne arany színben lángolt, tükre csillogott. Cirinek a kezével kellett a szemét eltakarnia, a vízről visszaverődő fény elvakította, még a szemhéja és a halántéka is belefájdult.

A part menti sűrűben lovagolt, Kelpie-t a tóba léptette, olyan mélyre, hogy a víz térdig ért a kancának. Annyira áttetsző volt a víz, hogy a ló árnyékában Ciri még a nyereg magasságából is láthatta a fenék színes mozaikját, a kagylókat és a hullámzó, lebegő vízinövényeket. Látott egy kicsiny rákot, amint méltóságteljesen mászik a kavicsok között.

Kelpie felnyerített. Ciri megrántotta a zablát, kilovagolt a sekély részre, de a partra nem, mert homokos és kavicsos volt, ami kizárta a gyors előrejutást. A víz legszélén vezette a kancát, hogy a fenék kemény kövein tudjon haladni. És csaknem azonnal ügetésre váltott, ebben Kelpie olyan fürge volt, mint egy igazi, nem nyereghez, hanem kocsihoz vagy hintóhoz szoktatott ügetőló. De hamar megállapította, hogy azért az ügetés túl lassú. Egy sarokrúgással és egy kiáltással vágtára késztette a kancát. A körülöttük szétfröccsenő vízben nyargalt, a napfényben olvadt ezüst cseppek csillantak meg.

Akkor sem lassított, amikor a tornyot meglátta. Keményen száguldott, annyira keményen, hogy egy közönséges ló alighanem felbukott volna. De Kelpie lélegzésébe egy árnyalatnyi horkantás sem vegyült, végig könnyedén, erőfeszítés nélkül galoppozott.

Teljes lendületben, nagy patkócsattogással robbant be az udvarra, úgy állította meg a kancát, hogy annak patkója egy pillanatig áthatóan csikorogva csúszott meg a kőlapokon. Közvetlenül a torony lábánál várakozó tündelányok előtt állt meg. Az orruk előtt. Meg volt elégedve, mert, bár egyébként mozdulatlanok és szenvtelenek voltak, most kettőjük is önkéntelenül hátrább lépett.

– Nincs mit félni – nevetett. – Nem gázollak el! Csak ha úgy akarom.

A tündelányok hamar összeszedték magukat, arcuk megint nyugodtan kisimult, szemükbe visszatért a közömbös nemtörődömség.

Ciri leugrott, vagy inkább leröppent a nyeregből. Kihívóan nézett rájuk.

– Bravó – mondta egy ovális arcú szőke tünde, aki az árkádok alatti árnyékból lépett elő. – Szép bemutató, Loc’hlaith.

Akkor is ugyanígy köszöntötte. Amikor belépett a Fecske-toronyba, és virágzó tavaszban találta magát. De az régen volt, és Cirire már egyáltalán nem tettek hatást az ilyen dolgok.

– Nem vagyok semmiféle Tó Úrnője – vakkantotta. – Fogoly vagyok itt! Ti meg felügyelők vagytok! És ezen nincs mit elkendőzni!

– Tessék! – dobta oda a kantárt az egyik tündelánynak. – A lovat le kell csutakolni. Ha lehűlt, megitatni. És egyáltalán, gondját kell viselni!

A szőke tünde enyhén elmosolyodott.

– Ez a lényeg – mondta, és nézte, ahogy a tündelányok szó nélkül az istállóba vezették a kancát. – Szenvedő fogoly vagy itt, ők meg szigorú felügyelőnők. Látni is ezt.

– Jótett helyébe jót várj! – Csípőre tette a kezét, felhúzta az orrát, merészen a tünde fakó akvamarinkék, igen szelíd szemébe nézett. – Ugyanúgy bánok velük, ahogy ők velem! A börtön pedig börtön!

– Csodálkozásra késztetsz, Loc’hlaith.

– Te meg úgy bánsz velem, mintha buta lennék. És még csak be sem mutatkozol.

– Elnézést. Crevan Espane aep Caomhan Macha vagyok. És Aen Saevherne vagyok, ha tudod, mit jelent ez.

– Tudom. – Tekintete tele volt csodálattal, amit nem tudott időben eltitkolni. – Beavatott. Tündevarázsló.

– Így is lehet mondani. Az egyszerűség kedvéért az Avallac’h nevet használom, szólíthatsz te is így engem.

– Ki mondta – gurult méregbe –, hogy egyáltalán kedvem támad megszólítani téged? Beavatott vagy sem, felügyelő vagy, én meg...

– Fogoly – fejezte be a tünde szarkasztikusan. – Említetted. Ráadásul olyan fogoly, akivel rosszul bánnak. Bizonyára kényszerítenek rá, hogy kilovagolj a környékre, büntetésből viselsz kardot a hátadon, na meg elegáns és elég gazdag öltözéket, lényegesen ízlésesebbet és tisztábbat annál, amiben itt felbukkantál. De e borzalmas körülmények között sem adod meg magad. A kapott sérelmeket felfortyanó haraggal viszonzod. Nagy bátorsággal és lendülettel töröd össze a műalkotásokat képező tükröket is.

Elvörösödött. Nagyon mérges volt magára.

– Ó – mondta a tünde gyorsan. – Annyit törhetsz össze, amennyit csak kedved tartja, végül is ezek csak tárgyak, mit számít, hogy hétszáz éve készültek. Volna kedved sétálni velem egyet a tóparton?

A feltámadó szél valamennyire enyhítette a hőséget. Ráadásul a torony és a nagy fák is adtak árnyékot. Az öböl vize zavarosan zöldellt, sűrűn borították el a vízililiom levelei és a szerteszóródott sárga virágszirmok, ettől csaknem olyan volt, mint egy rét. A levelek között fürge vízityúkok keringtek kotyogva és piros csőrükkel bólogatva.

– Az a tükör... – dadogta Ciri, a nedves kavicsokat piszkálva a csizmája sarkával. – Elnézést miatta. Mérges voltam. Ennyi.

– Ah.

– Semmibe vesznek. Azok a tündelányok. Amikor beszélek hozzájuk, úgy tesznek, mintha nem értenék. És amikor ők beszélnek hozzám, szándékosan úgy csinálnak, hogy ne értsem. Megaláznak.

– Tökéletesen beszéled a nyelvünket – magyarázta nyugodtan a tünde. – De azért neked ez idegen nyelv. Azonkívül te a hen llingét használod, ők meg az ellylont. Van különbség, ha nem nagy is.

– Téged értelek. Minden szavadat.

– Ha hozzád beszélek, a hen llingét használom. A te világod tündéinek nyelvét.

– És te? – Ciri megfordult. – Melyik világból való vagy? Nem vagyok gyerek. Elég, ha éjjel felnézek. Egyetlen csillagkép sincs itt azok közül, amelyeket ismerek. Ez nem az én világom. Ez nem az én helyem. Véletlenül jöttem ide... És el akarok innen menni. El akarok távozni.

Lehajolt, felvett egy követ, olyan mozdulatot tett, mintha gondolkozás nélkül be akarná hajítani a tóba, az ott úszkáló tyúkok felé, de a tünde tekintetének hatására felhagyott szándékával.

– Egy mérföldnyit tehetek meg – mondta, nem is titkolva keserűségét –, és még mindig a tónál vagyok. És ezt a tornyot látom. Mindegy, merrefelé lovagolok, ha megfordulok, mindig ott a tó és ez a torony. Mindig. Nincs rá mód, hogy eltávolodjam tőle. Tehát ez börtön. Rosszabb, mint egy üreg, mint egy sötétzárka, rosszabb, mint egy rácsos ablakú szoba. Tudod, miért? Mert megalázóbb. Ellylon vagy sem, feldühít, amikor kigúnyolnak és semmibe vesznek. Igen, igen, nincs ezen semmi csodálkoznivaló. Te is semmibe vettél, te is gúnyt űzöl belőlem. És csodálkozol, ha dühös vagyok?

– Valóban csodálkozom. – Nagyra nyitott szemmel nézett rá. – Mérhetetlenül.

Ciri felsóhajtott, vállat vont.

– Több mint egy hete léptem be ebbe a toronyba – mondta, és nyugalmat erőltetett magára. – Egy másik világba kerültem. Itt vártál rám, ültél és fuvoláztál. Még el is csodálkoztál, hogy olyan sokáig halogattam az idejövetelemet. A nevemen szólítottál, csak később kezdted el ezt a hülyéskedést a Tó Úrnőjével. Aztán egy szó magyarázat nélkül eltűntél. Itthagytál a börtönben. Nevezd, ahogy akarod. Én ezt gúnyos és rosszindulatú lekicsinylésnek hívom.

– Zireael, az csak nyolc napja volt.

– Ah – grimaszolt. – Vagyis szerencsém van? Mert nyolc hét is lehetett volna? Vagy nyolc hónap? Vagy nyolc...

Elhallgatott.

– Messze kerültél – mondta a tünde halkan – Lara Dorrentől. Elveszítetted az örökséged, megszakadt a kapcsolatod a véreiddel. Nem csoda, ha a lányok nem értettek meg téged, és te sem őket. Te nemcsak másképpen beszélsz, másképp is gondolkozol. Egészen más kategóriákban. Mi az a nyolc nap vagy nyolc hét? Az időnek nincs jelentősége.

– Jól van! – kiáltotta mérgesen. – Rendben, nem vagyok okos tünde, buta ember vagyok. Számomra van jelentősége az időnek, én számolom a napokat, még az órákat is számolom. És kiszámoltam, hogy sok telt el, az egyikből is, a másikból is. Nem akarok már tőletek semmit, megvagyok felvilágosítás nélkül, nem érdekel, miért van itt tavasz, miért vannak itt egyszarvúak, és éjjel az égen miért látni más csillagképeket. Egyáltalán nem érdekel, honnan tudod a nevem, és hogyan tudtad meg, hogy itt bukkanok fel. Csak egyet akarok. Visszamenni. Az én világomba. Az emberekhez! Olyanokhoz, akik úgy gondolkoznak, ahogy én! Ugyanazokban a kategóriákban!

– Vissza fogsz menni hozzájuk. Némi idő múlva.

– Most rögtön akarok! – rikácsolta. – Nem csak némi idő múlva! Mert az az idő itt az örökkévalóság! Milyen jogon tartotok itt fogságban? Miért nem mehetek el innen? Magamtól jöttem ide! A saját akaratomból! Semmiféle jogotok nincs hozzám!

– Magadtól jöttél ide – helyeselt a tünde nyugodtan. – De nem a saját akaratodból. A sorsod vezetett ide, amiben egy kicsit mi is segítettünk. Sokáig vártunk ugyanis itt rád. Nagyon sokáig. Még a mi számításunk szerint is.

– Semmit sem értek ebből.

– Sokáig vártunk – mondta a tünde, oda sem figyelve. – Csak egyvalamitől féltünk: hogy nem leszel képes ide bejönni. Képes voltál. Hű maradtál a véredhez, a származásodhoz. És ez azt jelenti, hogy nem a dh’oinék között van a te helyed, hanem itt. Lara Dorren aep Shiadhal lánya vagy.

– Pavetta lánya vagyok! Azt sem tudom, kicsoda az a te Larád!

A tünde nagyon enyhe, alig észrevehető rosszalló mozdulatot tett.

– Ebben az esetben – mondta – az lesz a legjobb, ha megmagyarázom neked, kicsoda az én Larám. Mivel az idő sürget, a legszívesebben útközben fognék hozzá a magyarázathoz. De a balga demonstráció kedvéért csaknem agyonhajszoltad a kancádat...

– Agyonhajszoltam? Haha! Te még nem tudod, mennyit bír ki ez a kanca. Hová kell mennünk?

– Akkor, engedelmeddel, azt is útközben mondom el.

Ciri megállította a horkanó Kelpie-t, látta már, hogy az őrült galoppozás értelmetlen, és nem jó semmire.

Avallac’h nem hazudott. Itt, a nyílt terepen, kimeredő menhirekkel teleszórt réteken-mezőkön ugyanaz az erő működött, mint Tor Zireaelnél. Próbálkozhatott vele, hogy bármilyen irányban lóhalálában elvágtasson, nagyjából egy mérföldet megtéve valami láthatatlan erő hatására körbe ment.

Ciri meglapogatta a fel-felhorkanó Kelpie nyakát, a nyugodtan lovagló tündecsapatot nézte. Egy pillanattal korábban, amikor Avallac’h végre megmondta, mit akarnak tőle, vágtatni kezdett, hogy elmeneküljön tőlük, a lehető legmesszebbre hagyja maga mögött őket és a szemtelen, felfoghatatlan feladatukat.

Most azonban megint előtte voltak. Nagyjából egy mérföldnyire.

Avallac’h nem hazudott. Nem lehetett elmenekülni.

A galoppnak az volt az egyetlen jó hatása, hogy lehűtötte a fejét, lecsillapította a dühét. Már sokkal nyugodtabb volt. De még mindig egész teste reszketett a méregtől.

Jó kis csávába kerültem, gondolta. Minek is jöttem be ebbe a toronyba?

Összeborzongott az emlékezéstől. Eszébe jutott Bonhart, amint tajtékos fakóján feléje lovagol a jégen.

Még erősebben borzongott össze. És megnyugodott.

Élek, gondolta, körülnézett. Ez még nem a harc vége. A harc halállal végződik, minden egyéb csak megszakítja a harcot. Megtanították ezt Kaer Morhenben.

Lépésre fogta Kelpie-t, majd látva, hogy a kanca hősiesen emeli fel a fejét, ügetésre. Végiglovagolt a menhirek sorfala között. Kengyelig ért a fű és a cserje.

Meglehetős gyorsan utolérte Avallac’hot és a három tündelányt. A Beavatott szelíd mosollyal kérdően függesztette rá akvamarinkék szemét.

– Kérlek, Avallac’h – krákogott. – Mondd, hogy ez rossz tréfa volt.

A tünde arcán mintha árnyék futott volna át.

– Nem szokásom tréfálkozni – mondta. – És mivel ezt tréfának vetted, teljes komolysággal bátorkodom megismételni: gyereket akarunk tőled, Fecskemadár. Lara Dorren lánya. Csak akkor engedjük meg, hogy innen elmenj, hogy visszatérj a te világodba, ha megszülted. Világos persze, hogy a tiéd a választás. Feltételezem, hogy esztelen száguldásod segített a döntés meghozatalában. Hogyan hangzik a válaszod?

– Úgy hangzik: nem – felelte keményen. – Kategorikus és abszolút nem. Nem egyezem bele. Ennyi.

– Hát – vont vállat a tünde. – Beismerem, csalódott vagyok. De nincs mit tenni, ez a te választásod.

– Hogy lehet egyáltalán ilyesmit követelni? – kiáltotta reszkető hangon. – Hogy merészelsz ilyet? Milyen jogon?

Nyugodtan nézett rá. Ciri a tündelányok rá irányuló tekintetét is érezte.

– Úgy vélem – mondta –, részletesen elmondtam neked származásod történetét. Úgy tűnt, megértetted. Ezért meglepő a kérdésed. Jogunk van, és követelhetünk, Fecskemadár. Az apád, Cregennan elvette a gyerekünket. Te adod nekünk vissza. Megfizeted az adósságod. Nekem ez logikusnak és igazságosnak látszik.

– Az apám... Nem emlékszem az apámra, de Dunynak hívták. Nem Cregennannak. Már mondtam neked!

– Én meg már megválaszoltam ezt azzal, hogy néhány nevetséges emberi nemzedéknek számunkra nincs jelentősége.

– De én nem akarom! – ordította Ciri úgy, hogy a kancája táncba kezdett alatta. – Én nem akarom, érted? Nem akarooom! Viszolygok annak már a gondolatától is, hogy belém plántálnak valami francos élősködőt, émelygek tőle, ha arra gondolok, hogy az az élősködő növekedni kezd bennem, hogy...

Elhallgatott a tündelányok arcának látványára. Kettőjük arcán határtalan elképedés látszott. A harmadikén határtalan gyűlölet. Avallac’h jelentőségteljesen köhintett.

– Menjünk egy kicsit előre – mondta hűvösen –, és beszéljünk négyszemközt. Kissé túl radikálisak a nézeteid ahhoz, Fecskemadár, hogy tanúk előtt hangoztasd őket.

Szót fogadott. Sokáig lovagoltak csendben.

– Megszököm tőletek – szólalt meg elsőképp Ciri. – Nem fogtok akaratom ellenére itt tartani. Megszöktem Thanedd szigetéről, megszöktem a fogdmegektől és a nilfgaardiaktól, megszöktem Bonharttól és a Kuviktól. Tőletek is megszököm. Találok valami módot a ti varázslataitokra.

– Gondoltam – mondta kisvártatva a tünde –, hogy fontosabbak a barátaid. Yennefer. Geralt.

– Tudsz róluk? – sóhajtotta meglepődve. – Na igen. Igaz. Beavatott vagy! Akkor tudnod kell, hogy épp rájuk gondolok. Ott, az én világomban, veszélyben vannak, most, ebben a percben. És ti itt akartok fogva tartani... Nos, legalább kilenc hónapig. Magad is láthatod, hogy nincs választásom. Megértem, hogy nektek ez fontos, ez a gyerek, az Ősi Vér, de nem tehetem. Egyszerűen nem tehetem.

A tünde hallgatott egy kis ideig. Olyan közel lovagolt, hogy a térde hozzáért.

– Amint mondtam, a választás a tiéd. De valamit tudnod kell, nem volna tisztességes elhallgatni előled. Innen nem lehet megszökni, Fecskemadár. Ha tehát visszautasítod az együttműködést, örökre itt maradsz, soha nem látod viszont a barátaidat és a te világodat.

– Ez undorító zsarolás!

– Ha viszont – a tünde ügyet sem vetett a kiáltására – beleegyezel abba, amit kérünk, bebizonyítjuk, hogy az időnek nincs jelentősége.

– Nem értem.

– Itt az idő másképp telik, mint ott. Ha megteszed nekünk ezt a szolgálatot, viszonozzuk. Úgy alakítjuk, hogy visszanyered a közöttünk, az Égerfa Népe között itt elvesztegetett perceket.

Szemét Kelpie fekete sörényére függesztve hallgatott. Halogatásra játszani, gondolta. Ahogy Vesemir mondta Kaer Morhenben: ha fel akarnak akasztani, kérj egy pohár vizet. Soha nem tudni, mi történik, amíg odahozzák...

Az egyik tündelány hirtelen felkiáltott, füttyentett.

Avallac’h lova felnyerített, egy helyben topogott. A tünde megfékezte, valamit odakiáltott a lányoknak. Ciri látta, hogy egyikük íjat húz elő a nyeregre függesztett bőrtokból. Felállt a kengyelben, tenyerét a szeme elé tette.

– Maradj nyugton – mondta éles hangon Avallac’h. Ciri sóhajtott.

Nagyjából kétszáz lépésnyire tőlük egyszarvúak galoppoztak át a réten. Egész ménes, legalább harminc példány.

Ciri látott már néha egyszarvúakat, főként hajnalban jöttek le a Fecske-torony melletti tóhoz. De soha nem hagyták, hogy megközelítse őket. Eltűntek, mintha szellemek lettek volna.

A ménes vezére egy különös vöröses szőrű, hatalmas mén volt. Egyszer csak megállt, átható nyerítést hallatott, megmerevedett. Bármely ló számára teljesen kivihetetlen módon állt a hátsó lábára, az elülsőkkel a levegőben kalimpált.

Ciri elképedve állapította meg, hogy Avallac’h és a három tündelány mormognak, valami furcsa monoton dallamot dúdolnak kórusban.

Ki vagy?

Megrázta a fejét.

Ki vagy, a kérdés még egyszer elhangzott a fejében, döbögött a halántékán. A tündék éneke hirtelen egy hangnemnyit megemelkedett. A rőtvörös egyszarvú felnyerített, az egész ménes nyerítve válaszolt. A föld is beléremegett, amikor elfutottak.

Avallac’h és a tündelányok dalolása félbeszakadt. Ciri meglátta, hogy a Beavatott titokban letörli a szemöldökéről az izzadságot. A tünde ránézett a szeme sarkából, felfogta, hogy Ciri is látta.

– Nem minden olyan szép itt, mint amilyennek látszik – mondta szárazon. – Nem minden.

– Féltek az egyszarvúaktól? Hiszen okosak és barátságosak.

Nem jött válasz.

– Azt hallottam – Ciri nem tágított –, hogy a tündék és az egyszarvúak szeretik egymást.

A tünde elfordította a fejét.

– Akkor fogadd el – mondta fagyosan –, hogy amit láttál, az a szeretők veszekedése volt.

Több kérdést nem tett föl.

Elég volt a saját aggodalma.

A dombok tetejét kromlechek és dolmenek ékesítették. Látványukra Cirinek eszébe jutott az az ellanderi kő, amelynél Yennefer tanította meg rá, mi a mágia. De az régen volt, gondolta. Sok évszázada...

Az egyik tündelány megint felkiáltott. Ciri a mutatott irányba nézett. Mielőtt még megállapíthatta volna, hogy a rőtvörös mén vezette ménes visszatért, a másik tündelány is kiáltott. Ciri felállt a kengyelben.

Az ellenkező oldalról, egy kis domb mögül egy másik ménes bontakozott ki. Az élen haladó egyszarvú halványkék almásderes volt.

Avallac’h gyorsan néhány szót szólt. Ez a Cirinek annyira nehéz ellylon nyelven hangzott el, de felfogta, annál inkább, mivel a tündelányok mintegy parancsszóra az íjukért nyúltak. Avallac’h Ciri felé fordult, aki érezte, hogy zúgni kezd valami a fejében. Ez a zúgás teljesen hasonló volt ahhoz, amit a fülünkhöz érintett tengeri kagyló bocsát ki. De jóval erősebb volt.

Ne ellenkezz – hallotta a hangot. – Ne védekezz. Ugranom kell, át kell téged vinnem máshová. Halálos veszély fenyeget.

A távolból fütty hallatszott, átható kiáltás. És egy pillanat múlva megpatkolt lópatáktól remegett meg a föld.

A domb mögül lovasok tűntek elő. Egy egész osztag.

A lovakat lótakaró borította, a lovasok tarajos sisakot viseltek, vállukon a galoppozástól lobogó köpenyek cinóber-amaránt-karmazsinvörös színe a lenyugvó nap ragyogásától megvilágított égi tűzvészt idézte.

Füttyök, kiáltások. A lovasok feléjük vágtattak az ösvényen.

Mire félmérföldnyire értek, az egyszarvúak már nem voltak ott. Eltűntek a mezőn, csak a porfelhő maradt ott utánuk.

A lovasok vezére, egy fekete hajú tünde egy sárkány nagyságú sötétpej ménen ült, amelyet az osztag többi lovához hasonlóan sárkánypikkelyekkel hímzett takaró díszített, a fején pedig igencsak démoni bikafejet hordott. A többi tündéhez hasonlóan cinóber-karmazsin köpenye alatt a fekete hajún is hihetetlenül apró átmérőjű szemecskékből készült láncing volt, amely épp ezért olyan lágyan simult a testre, mintha gyapjúszövet volna.

– Avallac’h – mondta, és tisztelgett.

– Eredin.

– Egy szolgálattal vagy adósom. Megfizeted, ha követelem.

– Megfizetem, ha követeled.

A fekete hajú leszállt. Avallac’h is leszállt, egy mozdulattal utasította Cirit, hogy tegye ugyanezt. Felmentek a dombtetőre a különös formájú, kecskerágóval és virágzó törpemirtuszcserjékkel borított fehér sziklák között.

Ciri nézte őket. Termetre egyformák, vagyis mind a ketten rendkívül magasak voltak. De Avallac’h arca szelíd volt, a fekete hajú arca pedig ragadozó madáréra hasonlított. Világos és sötét, gondolta. Jó és rossz. Fény és homály...

– Engedd meg, Zireael, hogy bemutassam: Eredin Bréacc Glas.

– Örvendek. – A tünde meghajolt, Ciri viszonozta. Nem túl tetszetősen.

– Honnan tudtad – kérdezte Avallac’h –, hogy valami fenyeget bennünket?

– Egyáltalán nem tudtam. – A tünde figyelmesen szemügyre vette Cirit. – Őrjáratot tartunk a síkságon, mert elterjedt a híre, hogy az egyszarvúak nyugtalanok és támadó kedvűek lettek. Nem tudni, miért. Illetve most már igen. Miatta, nyilván.

Avallac’h nem erősítette meg, de nem is tagadta. Ciri pedig hetyke tekintettel viszonozta a fekete hajú tünde nézését. Egy pillanatig nézték egymást, egyikük sem akarta elsőként lesütni a szemét.

– Ez volna hát az Ősi Vér – állapította meg a tünde. – Aen Hen Ichaer. Shiadhal és Lara Dorren öröksége? Nemigen akaródzik elhinnem. Hisz ez egy közönséges kis dh’oine. Emberi nőstényke.

Avallac’h nem szólalt meg. Arca merev és közömbös maradt.

– Feltételezem – folytatta a fekete hajú –, hogy nem tévedtél. Sőt, biztosra veszem, hiszen te a pletykák szerint soha sem tévedsz. Ebben a teremtményben rejlik Lara génje mélyen elásva. Igen, ha alaposabban megnézzük, kivehetők bizonyos vonások, amelyek tanúsítják a kicsi származását. Tényleg van valami a szemében, ami Lara Dorrenre emlékeztet. Nem igaz, Avallac’h? Ki jogosultabb nálad ennek megítélésére?

Avallac’h ezúttal sem szólalt meg. De sápadt arcán Ciri észrevett egy árnyalatnyi pírt. Nagyon elcsodálkozott ezen. És eltöprengett.

– Összegezve – fintorodott el a fekete hajú – van ebben a kis dh’oinéban valami értékes, valami szép. Látom ezt. És az a benyomásom, mintha aranyrögöt látnék egy rakás trágyában.

Ciri szeme dühösen villant fel. Avallac’h lassan elfordította a fejét.

– Egészen úgy beszélsz – mondta lassan –, mint egy ember, Eredin.

Eredin Bréacc Glas fogsorát villogtatva nevetett. Ciri látott már ilyen fogakat, nagyon fehérek, nagyon aprók és nagyon nem emberszerűek voltak, egyenletesek, mintha simítófa alól kerültek volna ki, szemfogak nélkül. A kaedweni őrség udvarán sorban fekvő megölt tündéken látott ilyen fogakat. Szikra hasonló fogait is megbámulta. De ha Szikra mosolygott, az ilyen fogak szépnek hatottak, Eredinnél viszont kísértetiesnek.

– Ez a lányka – mondta –, aki épp azon igyekszik, hogy megöljön a tekintetével, tudja már az okot, amiért itt van?

– Persze.

– És kész együttműködni?

– Még nem egészen.

– Nem egészen – mondta utána. – Ó, az nem jó. Az együttműködés jellege ugyanis azt igényli, hogy egészen az legyen. Másként, mint egészen, egyszerűen nem megy. És mivel Tir ná Liától mintegy félnapi lovaglásra vagyunk, érdemes volna megtudni, hogy állunk.

– Minek kell türelmetlenkedni? – Avallac’h kissé lebiggyesztette az ajkát. – Mit nyerhetünk a sietséggel?

– Az örökkévalóságot. – Eredin Bréacc Glas elkomolyodott, zöld szemében valami felvillant egy röpke pillanatra. – De ez a te specialitásod, Avallac’h. A te specialitásod és a te felelősséged.

– Te mondád.

– Én mondám. És most bocsássatok meg, de hív a kötelesség. A biztonság okáért kíséretet hagyok itt nektek. Azt tanácsolom, éjszakázzatok itt, ezen a dombon, ha holnap pirkadatkor elindultok, a kellő időben lesztek Tir ná Liában. Va faill. Ahá, még valami.

Lehajolt, letört, leszakított egy virágzó mirtuszágat. Az arcához tartotta, majd egy meghajlással odaadta Cirinek.

– Ezt bocsánatkérésül – mondta röviden. – A meggondolatlan szavakért. Va faill, luned.

Gyorsan távozott, a föld egy pillanat múlva megremegett a patkódobogástól, amikor ellovagolt az osztag egy részével.

– Csak azt ne mondd – mordult fel –, hogy vele kellene... Hogy ő az... Ha ő az, akkor soha az életben.

– Nem – mondta Avallac’h tagadóan. – Nem ő az. Légy nyugodt.

Ciri az arcához emelte a mirtuszt. Hogy a tünde ne vegye észre növekvő izgatottságát és lelkesedését.

– Nyugodt vagyok.

A száraz tüskebozót és a kopár rét dús zöld fűnek, nedves páfrányoknak adta át a helyét, a felázott terület kökörcsintől sárgállott, csillagfürttől kéklett. Hamarosan meglátták a nyárfák között lustán hömpölygő folyót. A folyó vize kristálytisztán áttetsző volt, barnás árnyalata ellenére. Tőzegszagú volt.

Avallac’h mindenféle élénk kis dallamot játszott a fuvoláján. Az elkomorodott Ciri intenzíven töprengett.

– Ki lenne az apja annak a gyereknek – szólalt meg végül –, aki annyira fontos nektek? Vagy ez talán nem fontos?

– Fontos. Úgy értsem ezt, hogy meghoztad a döntést?

– Nem, ne értsd úgy. Egyszerűen világosan akarok látni egypár dolgot.

– Kész vagyok ebben segíteni. Mit akarsz tudni?

– Jól tudod, mit.

Egy pillanatig csendben lovagoltak. Ciri a folyón méltóságteljesen úszkáló hattyúkat látott.

– A gyerek apja – mondta nyugodt tárgyilagossággal Avallac’h – Auberon Muircetach lesz. Auberon Muircetach a mi... Hogy is mondjátok ti... Legfőbb vezérünk?

– A király? Az egész Aen Seidhe királya?

– Az Aen Seidhe, a Hegyi Nép, azok a te világod tündéi. Mi az Aen Elle vagyunk, az Égerfa Népe. És Auberon Muircetach valóban a királyunk.

– Égerfakirály?

– Így is lehet mondani.

Csendben lovagoltak. Nagyon meleg volt.

– Avallac’h.

– Tessék.

– Ha elhatározom magam, akkor utána... Később... Szabad leszek?

– Szabad leszel, és oda mész, ahová kedved tartja. Hacsak nem döntesz úgy, hogy itt maradsz. A gyerekkel.

– Döntöttél tehát? – kérdezte.

– Akkor döntök, ha megérkeztünk.

– Már megérkeztünk.

Ciri a zöld függönyként a folyóra hajló szomorúfűzfák ágai mögött palotákat látott. Soha életében nem látott semmi hozzájuk hasonlót. A paloták, noha márványból és alabástromból épültek, lugasszerűen csipkézettek voltak, olyan finomnak, röpkének és lengetegnek tűntek, mintha nem is épületek, hanem épületlátomások lettek volna. Ciri minden percben azt várta, hogy meglobban a szél, és a paloták eltűnnek a folyóból felszálló párával együtt. De amikor meglobbant a szél, amikor szétoszlott a pára, amikor megrezdültek a fűzfák ágai, és ráncot vetett a folyó, a paloták nem tűntek el, eszükbe sem jutott eltűnni. Csak még elbűvölőbbek lettek.

Ciri elragadtatva nézte a teraszokat, a vízből tavirózsaszirmokhoz hasonlóan kiálló tornyocskákat, a folyó fölött repkényfüzérként függő hidacskákat, a kisebb-nagyobb lépcsőket, korlátokat, árkádokat és kerengőket, az oszlopcsarnokokat, az oszlopokat és oszlopocskákat, a kupolákat és kupolácskákat, a karcsú, spárgára hasonlító csipkés tornyokat.

– Tir ná Lia – mondta halkan Avallac’h.

Minél közelebb értek, a hely szépsége annál szívhez szólóbb, annál torokszorítóbb, könnyfakasztóbb lett. Ciri nézte a szökőkutakat, a mozaikokat és a terrakottákat, a szobrokat és faragványokat. A csipkésen áttört szerkezeteket, amelyek rendeltetését nem értette. És azokat, amelyekről biztosan tudta, hogy semmire sem használhatók. Csak esztétikusak és harmonikusak.

– Tir ná Lia – ismételte Avallac’h. – Láttál már ilyet valaha?

– Persze. – Lenyelte a torkában támadt gombócot. – Láttam valaha ilyesminek a maradványait. Shaerraweddben.

Most a tündén volt a sor, hogy hosszan hallgasson.

A folyó másik oldalára egy ívbe hajló áttört hídon keltek át, amely annyira törékenynek látszott, hogy Kelpie hosszan húzódozott, fel-felhorkant, mire arra merészkedett, hogy rálépjen.

Ciri ideges és feszült hangulata ellenére alaposan körülnézett, semmit sem, a mesés Tir ná Lia városa által kínált egyetlen látnivalót sem akart elmulasztani. Először is, szinte égett a kíváncsiságtól, másodszor, szüntelenül a szökés járt az eszében, és szorgalmasan kereste a lehetőséget.

A hidakon és teraszokon, a fasorokban és az oszlopcsarnokokban, az erkélyeken és a kerengőkön hosszú hajú tündék járkáltak, szűk zekét és fantasztikus levélmotívumokkal hímzett köntöst viseltek. Kényes frizurájú, erősen kifestett tündelányokat látott lenge ruhákban vagy férfiviseletben.

Az egyik palota kapuja előtt Eredin Bréacc Glas üdvözölte őket. Kurta parancsára mindenfelől apró, szürkeruhás tündelánykák sürögtek körülöttük, gyorsan és csöndben látták el a lovakat. Ciri némileg meglepődve nézte ezt. Avallac’h, Eredin és az összes többi eddig látott tünde rendkívül magas termetű volt, csak felszegett fejjel tudott a szemükbe nézni. A szürke tündelánykák sokkal alacsonyabbak voltak nála. Másik faj, gondolta. Szolgák faja. Még itt, ebben a mesebeli világban is lennie kell valakinek, aki a semmittevőkért gürcöl.

Beléptek a palotába. Ciri felsóhajtott. Királyi vérből származó trónörökös volt, palotákban nevelkedett. De ilyen márványt és malachitot, ilyen stukkókat, parkettet, mozaikokat, tükröket és csillárokat soha nem látott. Ebben a pompázatos környezetben rosszul, kényelmetlenül érezte magát, nem illett ide porosan, izzadtan és az utazástól eltikkadva.

Avallac’h, épp ellenkezőleg, egyáltalán nem zavartatta magát. Kesztyűjével leporolta a nadrágját és a csizmáját, nem törődött vele, hogy por száll a tükrökre. Aztán nagyúri módon odavetette a kesztyűjét egy görnyedve meghajló tündelánykának.

– Auberon? – kérdezte röviden. – Vár?

Eredin elmosolyodott.

– Vár. Nagyon sürgős neki. Azt követelte, hogy a Fecskemadár azonnal menjen be hozzá, pillanatnyi késedelem nélkül. Lebeszéltem erről.

Avallac’h felvonta a szemöldökét.

– Zireaelnek – magyarázta Eredin nagyon nyugodtan – minden stressz, nyomás nélkül, pihenten, nyugodtan és jó hangulatban kell bemennie a királyhoz. A jó hangulatot fürdő, új ruha, új frizura és smink biztosítja majd. Auberon alighanem kibírja még ennyi ideig, úgy vélem.

Ciri nagyot sóhajtott, és a tündére nézett. Szinte meglepődött, annyira rokonszenvesnek találta. Eredin mosolyogva mutatta ki egyenletes, szemfogak nélküli fogsorát.

– Csak egyvalamitől vannak fenntartásaim – közölte. – Éspedig a mi Fecskemadarunk sólyomvillanású tekintete. A mi Fecskemadarunk jobbra-balra villogtatja a szemét, írd és mondd, mint egy ketrecében lyukat kereső hermelin. Úgy látom, a Fecskemadár még messze van a feltétel nélküli kapitulációtól.

Avallac’h nem kommentálta. Magától értetődik, Ciri sem.

– Nem is csodálom – folytatta Eredin. – Nem is lehet másképp, mivel Shiadhal és Lara Dorren vére. De nagyon figyelmesen hallgass ide, Zireael. Innen nincs menekülés. Nem lehetséges áttörni a Geas Garadhot, a Korlát Bűbáját.

Ciri tekintete világosan mondta ki, hogy nem hiszi el, amíg ki nem próbálta.

– Ha pedig valamilyen csoda folytán leküzdenéd a Korlátot – Eredin le sem vette róla a szemét –, akkor tudd meg, hogy az a vesztedet fogja jelenteni. Ez a világ csak látszólag szép. De halált hozó, kivált a tapasztalatlanoknak. Az egyszarv döfésének sebeit a mágia sem gyógyítja.

– Azt is tudd meg – folytatta, megjegyzésre időt sem hagyva –, hogy semmit sem segít az őstehetséged. Nem hajthatsz végre ugrást, ne is próbálkozz. És ha sikerülne is, tudd meg, hogy a Dearg Ruadhri, az én Vörös Lovasaim a legmélyebb időben és térben is utol tudnak érni.

Nemigen értette, miről beszél a tünde. De elgondolkodtatta, hogy Avallac’h hirtelen elkomorult és összeráncolta a homlokát, láthatóan nem volt megelégedve azzal, amit Eredin mondott. Mintha Eredin túl sokat mondott volna.

– Menjünk – mondta. – Engedelmeddel, Zireael. Most a hölgyek kezébe adunk. Szépen kell kinézned. Az első benyomás a legfontosabb.

Dörömbölt a szíve a mellében, zúgott a vér a halántékán, a keze kissé reszketett. Ökölbe szorította, úgy lett úrrá rajta. Lassú be- és kilélegzéssel nyugtatta magát. Meglazította a vállát, megmozgatta az idegességtől elmerevedett tarkóját.

Még egyszer megnézte magát a nagy tükörben. A látvány alapjában véve kielégítő volt. A fürdőtől még nedves haját úgy nyírták és fésülték, hogy legalább egy kicsit eltakarja a sebhelyét. A smink csinosan kihangsúlyozta a szemét és a száját, elég jól festett a félcombig kivágott ezüstszürke szoknya, a fekete mellény és a vékonyka gyöngyszürke kreppblúz is. Az egészet érdekesen hangsúlyozta a nyakára tett selyemkendő.

Ciri megigazította és elegyengette a kendőt, majd a combjai közé nyúlt, és ott is megigazította, amit kellett. A szoknya alatt igazán elképesztő holmikat viselt – pókháló finomságú bugyit és majdnem a bugyijáig érő, hihetetlen módon kötő nélkül is a combjához simuló harisnyát.

Megérintette a kilincset. Habozva tette, mintha nem is kilincs, hanem egy alvó kobra lett volna.

Pest, gondolta akaratlanul is tünde nyelven, kardforgató férfiakkal szálltam szembe. Most meg egy...

Behunyta a szemét, felsóhajtott. És belépett a szobába.

Bent nem volt senki. A malachit asztalon egy könyv hevert, egy régi kancsó állt. A falakon különös reliefek és domborművek, redőzött függönyök, virágos kárpitok voltak. Az egyik sarokban egy szobor állt.

A másik sarokban pedig egy baldachinos ágy. Megint dörömbölni kezdett a szíve. Nagyot nyelt.

A szeme sarkából mozgást vett észre. Nem a szobában. A teraszon.

Ott ült, félprofilban feléje fordulva.

Noha már egy kissé megtanulta, hogy a tündék között semmi sem olyannak látszik, amilyennek gondolatban megszokta, Cirit enyhén sokkolta a látvány. Amikor királyról volt szó, nem tudni, miért, mindig Verdeni Ervyll lebegett a szeme előtt, akinek valaha kicsi híján a menye lett. Amikor királyra gondolt, egy zsírhalmoktól mozgásképtelen, fokhagymától és sörtől bűzlő, vörös orrú, bozontos szakállából alig kilátszó véreres szemű hájas alakot látott. Aki barna foltoktól tarkálló puffadt kezében tartotta a jogart és az országalmát.

De a terasz korlátjánál egészen másféle király ült.

Nagyon karcsú volt, és láthatóan nagyon magas. Az övéhez hasonló ezüstszínű, fehér csíkokkal sűrűn átszőtt, hosszú, vállára és hátára hulló haja volt. Fekete bársonyzekét viselt. Tipikus tündecsizmáját teljes hosszában rengeteg kapocs fűzte össze. Keze keskeny, fehér, ujjai hosszúak.

Buborékeregetéssel volt elfoglalva. Kezében szappanhabos tálkát tartott meg egy szalmaszálat, amelybe bele-belefújt, a szivárványosan opalizáló buborékok a folyó felé úsztak le a levegőben.

Halkan megköszörülte a torkát.

Az Égerfakirály feléje fordult. Ciri önkéntelenül is felsóhajtott. Rendkívüli szemeket látott. Feneketlen fényük mint az olvadt ólom. És elképzelhetetlen bánattal teltek.

– Fecskemadár – szólalt meg. – Zireael. Köszönöm, hogy kegyeskedtél idejönni.

Nyelt egyet, egyáltalán nem tudta, mit mondjon. Auberon Muircetach a szájához emelte a szalmaszálat, és újabb buborékot küldött a semmibe.

Összefonta a kezét, az ujjait törögette, hogy úrrá legyen a reszketésen. Aztán idegesen végigszántott a haján. A tünde látszólag csak a buborékokra figyelt.

– Ideges vagy?

– Nem – hazudta kevélyen. – Nem vagyok az.

– Sietsz valahová?

– Hát persze.

Alighanem kissé túlságosan hanyagul csengett a hangja, érezte, hogy az illendőség határát súrolja. A tünde azonban nem törődött ezzel. Óriási buborékot formált a szalmaszál végén, ide-oda ingatta, így uborka formájú lett. Hosszan csodálta a művét.

– Nem minősül tolakodásnak, ha megkérdem, hová oly sürgős?

– Haza! – tört ki, de azonnal kijavította magát, nyugodt hangon tette hozzá. – Az én világomba!

– Micsodába?

– Az én világomba!

– Ah. Bocsáss meg. Megesküdnék rá, hogy azt mondtad: „Az én furaságomba.” És nagyon meglepődtem, tényleg. Nagyszerűen beszéled a nyelvünket, de a kiejtésen és a hangsúlyon még érdemes dolgozni.

– Fontos, hogyan hangsúlyozok? Hiszen nem társalgásra kellek neked.

– Semmi sem állhat a tökéletességre törekvés útjába.

A szalmaszál végén újabb buborék növekedett, elszabadulva lebegett, majd egy fűzfaágnak ütközve elpattant. Ciri sóhajtott.

– Tehát a te világodba oly sietős neked – szólalt meg kisvártatva Auberon Muircetach király. – A tiédbe! Ti, emberek, valóban nem estek a túlzott szerénység bűnébe.

A szalmaszállal belekavart a tálkába, látszólag hanyagul ráfújt, mire szivárványos apró buborékok sokasága vette körül.

– Ember – mondta. – Szőrös apai ősöd jóval később jelent meg a világban, mint a tyúk. És soha nem hallottam, hogy akármely tyúk igényt tartana a világra... Mit izegsz-mozogsz és topogsz egy helyben, mint egy kismajom? Érdekelnie kellene, amit mondok. Hisz ez történelem. Ah, engedd meg, hogy kitaláljam: ez a történelem nem érdekel, és untat.

Hatalmas, opalizáló buborék szállt a folyó felé. Ciri hallgatott, összeharapta az ajkát.

– Szőrös ősöd – folytatta a tünde, a szalmaszállal a tálkában kevergetve – hamar megtanulta, hogyan használja szemben álló hüvelykujját és csenevész intelligenciáját. Ezek segítségével csinált különféle, rendszerint egyaránt nevetséges és borzalmas dolgokat. Illetve azt akartam mondani, ha az ősöd által csinált dolgok nem lettek volna borzalmasak, akkor nevetségesek lettek volna.

Újabb buborék, rögtön utána a második, harmadik.

– Bennünket, az Aen Ellét, lényegében kevéssé érdekelt, mit művel az ősöd, az Aen Seidhével, kuzinjainkkal ellentétben mi már régen eltávoztunk abból a világból. Másik, érdekesebb univerzumot választottunk magunknak. Akkoriban ugyanis, csodálkozni fogsz, ha elmondom, eléggé szabadon lehetett a világok között mozogni. Némi tehetséggel és jártassággal, nyilván. Kétséget kizáróan megértheted, mire gondolok.

Ciri égett a kíváncsiságtól, de makacsul hallgatott, tudta, hogy a tünde egy kicsit gúnyt űz belőle. Nem akarta megkönnyíteni a feladatát.

Auberon Muircetach elmosolyodott. Megfordult. A nyakában arany nyakék függött, a hatalom jele, amelyet az Ősi Nyelven torc’h-nak neveztek.

– Mire, luned.

Óvatosan belefújt a szalmaszálba, könnyed mozdulattal megcsavargatta. A túlsó végén az előbbi egyetlen nagy buborékkal ellentétben több jelent meg.

– Buborék a buborékra, buborékra buborék – dúdolta. – Eh, így volt, így volt... Azt mondogattuk, mi a különbség, elleszünk egy kicsit itt, egy kicsit ott, mit számít, hogy a dh’oinék elszánták magukat rá, hogy saját magukkal együtt megsemmisítik a világukat? Elmegyünk valahová máshová... Egy másik buborékba...

Izzó tekintetére Ciri bólintott, megnyalta az ajkát. A tünde ismét elmosolyodott, megrázta a buborékokat, még egyet fújt, ezúttal úgy, hogy a szalmaszál végén nagy csoport keletkezett, rengeteg apró, egymáshoz tapadó buborék.

– Eljött az Együttállás... – A tünde felemelte a buborékoktól hemzsegő szalmaszálat. – Világból még több is lett. De az ajtók zárva vannak. Mindenki előtt zárva vannak, egy maroknyi kiválasztottat kivéve. És az idő sürget. Meg kell nyitni az ajtót. Sürgősen. Ez az imperativus. Megérted ezt a szót?

– Nem vagyok buta.

– Nem, nem vagy az – fordult feléje. – Nem is lehetsz. Hiszen Aen Hen Ichaer vagy, az Ősi Vérből. Gyere közelebb.

Amikor a király feléje nyújtotta a kezét, önkéntelenül is összeszorította a fogait. De csak a csuklóját, majd a kézfejét érintette meg. Kellemes bizsergést érzett. Merészen belenézett a rendkívüli szemekbe.

– Nem hittem el, amikor megmondták – suttogta. – De igaz. A szemed Shiadhalé. Lara szeme.

Lesütötte a tekintetét. Bizonytalanul és ostobán érezte magát.

Az Égerfakirály könyökét a korlátra, állát a tenyerébe támasztotta. Hosszú ideig úgy látszott, kizárólag a folyóban úszkáló hattyúk érdeklik.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondta végül, oda sem fordulva. – És most menj, és hagyj magamra.

Avallac’hot a folyó menti teraszon találta meg, épp abban a pillanatban szállt csónakba egy gyönyörű, szalmaszín hajú tündelány társaságában. A tündelány ajkán pisztáciaszín rúzs, szemhéján és halántékán aranybrokát csillám volt.

Ciri meg akart fordulni, hogy elmenjen, de Avallac’h egy mozdulattal feltartóztatta. Egy másikkal pedig a csónakba hívta. Habozott. Nem akart mások előtt beszélgetni. Avallac’h gyorsan mondott valamit a tündelánynak, és kezével csókot hintett feléje. A tündelány vállat vont, és elment. Csak egyszer fordult vissza, hogy a szemével jelezze Cirinek, mit gondol felőle.

– Ha lehet, tartózkodj a megjegyzésektől – mondta Avallac’h, amikor Ciri leült az orrhoz közelebbi kispadra. Ő is leült, elővette a fuvoláját, játszani kezdett, egyáltalán nem törődött a csónakkal. Ciri nyugtalanul nézett körül, de a csónak pontosan a sodorvonal közepén úszott, egy mákszemnyit sem közelítette meg a vízbe levezető lépcsőket, pilléreket és oszlopokat. Különös volt a csónak, Ciri soha nem látott ilyet, még Skelligén sem, ahol mindent alaposan megnézett, ami fennmaradt a vízen. Nagyon magas, karcsú, kulcs formájúra faragott orra volt, nagyon hosszú, nagyon keskeny és nagyon ingatag volt. Valóban, csak egy tünde volt képes egy ilyesfélében ülni és fuvolán cincogni, ahelyett, hogy a kormányt és az evezőt tartaná.

Avallac’h abbahagyta a cincogást.

– Mi nyomja a szívedet?

Elhallgatott, különös mosollyal vizsgálgatta.

– Csalódott vagy. – Nem kérdezte, megállapította. – Csalódott, kiábrándult, de mindenekelőtt fel vagy háborodva.

– Egyáltalán nem! Nem vagyok!

– És nem is kell annak lenned. – A tünde komolyra fordította a szót. – Auberon olyan tisztelettel kezelt téged, amilyen egy született Aen Ellének jár. Ne feledd, mi, az Égerfa Népe, soha nem sietünk. Van időnk.

– Valami egészen mást mondott nekem.

– Tudom, mit mondott neked.

– Azt is tudod, mi ennek a lényege?

– Persze.

Már sokat tanult. Egyetlen sóhajjal, egyetlen szemrezdüléssel sem árulta el a türelmetlenségét és bosszúságát, amikor a tünde ismét a szájához emelte a fuvolát, és játszani kezdett. Dallamosat, vágyakozót. Sokáig.

Úszott a csónak, Ciri számolta a fejük felett elvonuló hidakat.

– Több, mint komoly alapunk van feltételezni – szólalt meg a tünde rögtön a negyedik híd után –, hogy pusztulás fenyegeti a világodat. Óriási méretű éghajlati kataklizma. Növendékként biztosan találkoztál az Aen Ithlinne Speathtel, Itlina Jóslatával. A jóslatban szó esik a Fehér Fagyról. Szerintünk ez hatalmas eljegesedést jelent. És mivel úgy alakult, hogy a te világod szárazföldjeinek kilencven százaléka az északi félgömbön van, az eljegesedés az élőlények többségének a létezését fenyegetheti. Egyszerűen elpusztulnak a hidegtől. Akik túlélik, barbárságba süllyednek, kölcsönösen megsemmisítik egymást az élelemért vívott kegyetlen harcokban, az éhezésbe beleőrült ragadozók zsákmányául esnek. Idézd fel a jövendölés szövegét: a Megvetés Kora, a Fejsze Kora, a Farkasförgeteg Kora.

Ciri nem szólt közbe, attól félt, hogy a tünde játszani kezd.

– Az a gyermek, aki oly nagyon fontos nekünk – folytatta Avallac’h, a fuvolát forgatva –, Lara Dorren leszármazottja és génjeinek hordozója, olyan géneké, amelyeket külön erre alkottunk meg, amelyek megmenthetik annak a világnak a lakosait. Minden alapunk megvan rá, hogy feltételezzük, Lara és a te utódodnak ezerszer erősebb képességei lesznek a mienkénél, a beavatottakénál. Amilyenek töredékes formában neked is megvannak. Tudod, miről van szó, igaz?

Ciri már megtanulhatta, hogy az Ősi Nyelvben az ilyesfajta retorikai fogások, bár látszólag kérdések, nemcsak hogy nem követelték, hanem egyenesen meg is tiltották a választ.

– Röviden – folytatta Avallac’h – a világok közötti átjárás lehetőségéről van szó, nemcsak önmagunk, amúgy sem túl sokat jelentő személyünk számára. Az Ard Gaeth, egy nagy és állandó Kapu megnyitása a lényeg, amelyen keresztül mindenki átmenne. Nekünk az Együttállás előtt ez sikerült, most is ezt akarjuk elérni. Evakuáljuk a pusztuló világból az ott élő Aen Seidhét. A testvéreinket, akiknek segítenünk kell. Nem tudnánk együttélni azzal a gondolattal, hogy valamit elmulasztottunk megtenni a megmentésükért. Hihetsz nekem, semmit sem mulasztunk el. És kimentjük, evakuáljuk abból a világból valamennyi veszélyeztetettet. Valamennyit, Zireael. Az embereket is.

– Igazán? – Ciri nem bírta ki. – A dh’oinékat is?

– Őket is. Most már magad is láthatod, mennyire fontos vagy, mennyi függ tőled. Mennyire fontos, hogy türelmes légy. Mennyire fontos, hogy ma este elmenj Auberonhoz, és ottmaradj egész éjjel. Hidd el, az ő viselkedése nem az ellenszenv demonstrálása volt. Tudja, hogy neked ez nem könnyű, tudja, hogy tolakodó sietséggel megbánthat és megsérthet téged. Ő nagyon sokat tud, Fecskemadár. Nem kétlem, hogy észre is vetted.

– Észrevettem – robbant ki Ciri. – És azt is észrevettem, hogy a sodrás már jó messze vitt minket Tir ná Liától. Ideje evezőt ragadni. Amúgy nem is látok ilyesmit.

– Mert nincsenek. – Avallac’h felemelte a kezét, behajlította a tenyerét, pattintott egyet az ujjával. A csónak megállt. Egy pillanatig egy helyben maradt, majd elindult az árral szemben.

A tünde kényelmesebben terpeszkedett el, szájához emelte a fuvolát, és csak a muzsikával törődött.

Este az Égerfakirály vacsorával fogadta. Amikor csupa zizegő selyemben belépett, a király egy mozdulattal az asztalhoz invitálta. Szolgák nem voltak. A király maga szolgálta ki.

A vacsora több mint egy tucatnyi féle zöldségből állt. Gomba is volt, főve, sülve, mártásban párolva. Ilyen gombákat sem evett Ciri még sohasem. Némelyek fehérek és sziromnyi vékonyak voltak, ízük zamatos, enyhe, mások barnák meg feketék, húsosak és aromásak.

Auberon nem sajnálta tőle a rozébort sem. Könnyűnek tetszett, de a fejébe szállt, ellazult tőle, megoldódott a nyelve. Mire észbe kaphatott volna, olyan dolgokról kezdett mesélni, amilyenekről soha nem gondolta volna, hogy elmondja.

A király hallgatta. Türelmesen. Neki pedig egyszer csak eszébe jutott, miért van itt, elkomorodott és elhallgatott.

– Ha jól értem – mondta a király, és egészen másféle, fokhagymaillatú zöldes gombával kínálta meg –, azt feltételezed, azzal a Geralttal a sorsod köt össze?

– Épp így van. – Ciri felemelte a számos rúzsfolttal ékeskedő serleget. – A sorsom. Ő, vagyis Geralt az én sorsom, én meg az övé. Ez köt össze minket. Jobb volna tehát, ha elmennék innen. Rögtön. Érted?

– Beismerem, hogy nemigen.

– A sors! – Ivott egy kortyot. – Olyan erő, amelynek jobb nem az útjába állni. Ezért úgy gondolom... Nem, nem, köszönöm, ne szedj nekem, kérlek, annyira jóllaktam, hogy szinte kipukkadok.

– Említetted, hogy azt gondolod.

– Azt gondolom, hiba volt engem idecsábítani. És arra kényszeríteni... Na tudod, mire gondolok. El kell innen mennem, segítenem kell nekik... Mert az én sorsom...

– A sorsod – vágott közbe Auberon, és felemelte a serlegét. – Az elrendeltetés. Olyasmi, ami elkerülhetetlen. Olyan mechanizmus, amelynek köszönhetően gyakorlatilag végtelen számú előre nem látható eseménynek így meg így kell végződnie, és nem másképpen. Így van?

– Biztosan!

– Függetlenül a körülményektől és a feltételektől, a következménynek el kell jönnie. Ami elrendeltetett, annak meg kell lennie. Így van?

– Így!

– Akkor hová és minek akarsz elmenni? Idd a borodat, élvezd a pillanatot, örülj az életnek. Aminek el kell jönnie, az úgyis eljön, ha elkerülhetetlen.

– Na persze. Ennyire azért nem jó a helyzet.

– Magadat cáfolod meg hát.

– Nem igaz.

– Cáfolod a cáfolatot, és ez már egy bűvös kör.

– Nem! – rángatta a fejét. – Az nem lehet, hogy csak ülünk, és nem csinálunk semmit! Magától semmi sem következik be!

– Szofizma.

– Nem szabad az időt esztelenül elvesztegetni! Elszalaszthatjuk a megfelelő pillanatot... Az egyetlen megfelelő, megismételhetetlen pillanatot. Mert az idő soha nem ismétlődik meg!

– Engedd meg. – A király felállt. – Nézz csak ide.

A falra mutatott, ahol egy hatalmas pikkelyes kígyót ábrázoló dombormű volt látható. A nyolcas alakúra tekeredett hüllő fogaival a saját farkába harapott. Ciri már látott ilyet, de nem emlékezett rá, hol.

– Íme – mondta a tünde – Uroborosz, az ősrégi kígyó. Uroborosz a végtelent jelképezi, és ő maga is a végtelen. Ő az örök távozás és az örök visszatérés. Olyasmi, aminek nincs se kezdete, se vége.

– Az idő olyan, mint az ősrégi Uroborosz. Az idő a múló pillanat, a homokórában lehulló homokszem. Az idő azokból a pillanatokból és eseményekből áll, amelyekkel oly szívesen próbáljuk megmérni. De az ősrégi Uroborosz arra emlékeztet bennünket, hogy minden pillanatban, minden percben, minden eseményben benne rejlik a múlt, a jelen és a jövő. Minden pillanatban benne rejlik az örökkévalóság. Minden távozás egyúttal visszatérés is, minden búcsúzás üdvözlés is, minden visszatérés elválás is. Minden egyszerre a kezdet és a vég.

– És te is – mondta, miközben egyáltalán rá sem nézett – egyszerre vagy a kezdet és a vég. És mivel a sorsról volt az imént szó, tudnod kell, hogy éppen ez a sorsod. Hogy te légy a kezdet és a vég. Érted?

Egy pillanatig habozott. De a király izzó pillantása feleletre kényszerítette.

– Értem.

– Vetkőzz le.

Annyira hanyagul, annyira közömbösen mondta ezt, hogy a lány csaknem felordított mérgében. Reszkető kézzel kezdte a mellényét kigombolni.

Ujjai nem engedelmeskedtek, a hímzések, gombok és szalagok nem estek kézre, szorosak voltak. Noha Ciri tőle telhetően sietett, mivel minél hamarabb túl akart lenni az egészen, a vetkőzés idegesítően sokáig tartott. De a tünde nem keltett olyan benyomást, mint akinek sürgős. Mintha tényleg az egész örökkévalóság a rendelkezésére állott volna.

Ki tudja, gondolta, hátha úgy is van.

Már teljes neglizsében volt, egyik lábáról a másikra állt, fázott a talpa a padlón. Auberon észrevette, szó nélkül az ágyra mutatott.

Az ágynemű nyércbunda volt. Nagy darab nyércprémekből varrták össze. Puha, meleg, kellemesen bizsergető volt.

Auberon teljesen felöltözve feküdt melléje, még a csizma is rajta maradt. Amikor hozzáért, Ciri önkéntelenül megfeszült, egy kicsit bosszankodott, mert elhatározta magát, hogy mindvégig a büszkét és rendíthetetlent fogja játszani. De hiába, a fogai bizony csak vacogtak. De a király villanyos hatású érintésétől megnyugodott, ujjai tanítottak és parancsoltak. Útba igazították. Amikor annyira jól kezdte érteni az útmutatásokat, hogy szinte előre megérezte őket, behunyta a szemét, és elképzelte magában, hogy Mistle van ott. De nem sikerült. Mert nagyon más volt, mint Mistle.

A kezével oktatta ki, mit kell tennie. Engedelmeskedett. Méghozzá örömmel. Sietősen.

A király egyáltalán nem sietett. Simogatásaitól Ciri úgy ellágyult, mintha selyemszalag lett volna. Nyögdécselésre késztette. Arra, hogy összeharapja az ajkát. Arra, hogy egész teste heves, megrendítő görcsbe ránduljon.

Amit ezután tett Auberon, azt egyáltalán nem várta. Felkelt, és elment. Otthagyta felgyulladva, zihálva, reszketve.

Még csak oda sem nézett.

Cirinek az arcába és a halántékába szökött a vére. Összegömbölyödött a nyércbundákon. És zokogott. Dühében, szégyenében és megaláztatásában.

Reggel a palota mögötti oszlopcsarnokban, egy szoborsorban talált rá Avallac’hra. A szobrok – mily különös – tündegyerekeket ábrázoltak. Különféle, főként rakoncátlan pózokban. Kivált az volt érdekes, amelyik mellett a tünde állt: mérges fintorba torzult arcú, ökölbe szorított kezű, fél lábon álló kisfiút ábrázolt.

Ciri sokáig képtelen volt levenni róla a szemét, az ágyékában tompa fájdalmat érzett. Csak amikor Avallac’h nógatni kezdte, akkor mondott el mindent. Hímezve-hámozva, dadogva.

– A király – mondta komolyan Avallac’h, amikor befejezte – több mint hatszázötvenszer látta a Saovine füstjét. Hidd el, Fecskemadár, ez még az Égerfák Népéhez képest is sok.

– És nekem ehhez mi közöm van? – mordult fel. – Megállapodtam! Biztos megtanultátok a törpöktől, a fivéreitektől, mi az a szerződés. Én teljesítettem! Odaadtam magam! Mi közöm van hozzá, hogy ő képes-e vagy akar-e? Mi közöm van hozzá, hogy ez a kora tehetetlensége, vagy esetleg nem vagyok neki vonzó? Talán undorodik a dh’oinéktól? Talán, akárcsak Eredin, ő is csak aranyrögnek lát egy rakás trágyában?

– Remélem... – Avallac’h arca elképesztően megváltozott, összerándult. – Remélem, nem mondtál neki ilyesmiket.

– Nem mondtam. Bár kedvem lett volna hozzá.

– Vigyázz magadra. Nem tudod, mit kockáztatsz.

– Nekem mindegy. Én megállapodást kötöttem. Széna vagy szalma! Vagy teljesítitek, vagy érvénytelenítjük a megállapodást, és szabad leszek.

– Vigyázz magadra, Zireael – ismételte meg, és a rakoncátlan poronty alakjára mutatott. – Ne légy olyan, mint ez itt. Vigyázz minden szavadra. Igyekezz megérteni a dolgokat. És ha valamit nem értesz, semmi szín alatt ne cselekedj elhamarkodottan. Légy türelmes. Jusson eszedbe, az időnek nincs jelentősége.

– De van!

– Kértelek rá, ne légy makrancos gyerek. Még egyszer ismétlem: légy türelmes Auberonnal. Mert ez az egyetlen esélyed, hogy visszanyerd a szabadságod.

– Valóban? – Már csaknem kiabált. – Kételkedni kezdek benne! Kezdem gyanítani, hogy becsaptál! Hogy mind becsaptatok...

– Megígértem neked – Avallac’h arca ugyanolyan halottmerev volt, mint a kőszobrok –, hogy visszatérsz a világodba. A szavamat adtam. Egy Aen Ellének súlyos sértés, ha a szavában kételkednek. Hogy ezt elkerüld, azt javaslom, fejezzük be ezt a beszélgetést.

A tünde távozni akart, de Ciri elállta az útját. Avallac’h világoskék szeme összeszűkült, és Ciri megértette, hogy nagyon, de nagyon veszélyes tündével van dolga. De már késő volt visszalépni.

– Nagyon is tündeszerű – sziszegte, mint egy kígyó – megsérteni valakit, aztán a viszonzást nem megengedni.

– Vigyázz magadra, Fecskemadár.

– Ide figyelj. – A lány dölyfösen szegte fel a fejét. – A ti Égerfakirályotok nem tud eleget tenni a feladatának, ez több, mint világos. Nem lényeges, ő a probléma, vagy én magam. Ez mindegy, nincs jelentősége. De én teljesíteni akarom a megállapodást. És túl akarok lenni rajta. Csinálja meg akkor nekem valaki más ezt a nektek annyira fontos gyereket.

– Azt sem tudod, miről beszélsz.

– És ha én vagyok a probléma – mondta változatlan hangon és arckifejezéssel –, az azt jelenti, hogy tévedtél, Avallac’h. Nem azt csábítottad el ebbe a világba, akit kellett volna.

– Nem tudod, miről beszélsz, Zireael.

– Ha pedig – kiáltotta – mind undorodtok tőlem, akkor alkalmazzátok az öszvértenyésztők módszerét! Nem tudod, milyen az? A csődörnek megmutatnak egy kancát, aztán bekötik a szemét, és odavisznek egy nőstény szamarat!

Válaszra sem méltatta. Minden teketória nélkül otthagyta, és elindult a szoborsoron.

– Esetleg te? – ordította. – Ha akarod, odaadom magam neked! Nos? Nem áldozod fel magad? Hiszen állítólag olyan a szemem, mint Laráé!

A tünde két ugrással ott termett, a kezei kígyóként fonódtak a nyaka köré, acélfogóként szorultak össze. Ciri megértette, ha akarná, úgy fojtaná meg, mint egy madárfiókát.

Elengedte. Hozzáhajolt, és közelről nézett a szemébe.

– Ki vagy te – kérdezte rendkívül nyugodtan –, hogy így merészeld beszennyezni az ő nevét? Ki vagy te, hogy ilyen nyomorúságos alamizsnával merészelj engem megalázni? Ó, már tudom, már látom, ki vagy. Nem vagy Lara lánya. Cregennan lánya vagy, esztelen, arrogáns, beképzelt dh’oine, igen csak jellegzetes képviselője annak a fajnak, amely nem fog fel semmit, de mindent muszáj lerombolnia és megsemmisítenie, puszta érintésével bemocskolnia, puszta gondolatával undorítania és beszennyeznie. A te ősöd ellopta a szerelmemet, elvette tőlem, beképzelten és arrogánsan elvette tőlem Larát. De neked, az őhozzá méltó lányának nem engedem meg, hogy elvegye tőlem az emlékét.

Elfordult. Ciri leküzdötte összeszorított gégéje ellenállását.

– Avallac’h.

Rápillantott.

– Bocsáss meg. Esztelenül és aljasul viselkedtem. Bocsásd meg nekem. És ha lehet, felejtsd el.

Odalépett hozzá, átölelte.

– Már el is felejtettem – mondta meleg hangon. – Ne is térjünk vissza rá.

Amikor este megfürödve, beillatosítva és megfésülve belépett a királyi termekbe, Auberon Muircetach az asztalnál ült, a sakktábla fölé hajolt. Szó nélkül mutatta, hogy üljön le vele szemközt.

A király kilenc lépésben nyert.

Másodjára Ciri játszott világossal, a király pedig tizenegy lépésben nyert.

Csak ekkor emelte rá a tekintetét, azokat a rendkívülien világos szemeit.

– Vetkőzz le, kérlek.

Egy valamit kellett a javára írni: gyöngéd volt, és nem sietett egyáltalán.

Amikor – ahogy az előző alkalommal is – felkelt az ágyból, és szó nélkül otthagyta, Ciri békés lemondással vette ezt tudomásul. De majdnem reggel volt már, mire el tudott aludni.

És amikor az ablakokra rávetült a hajnali világosság, és végre elaludt, igen különös álom lepte meg.

Vysogota görnyedve mossa le a békalencsét a pézsmapocokcsapdáról. Zúg a szélfútta nádas.

Hibásnak érzem magam, Fecskemadár. Én voltam az, aki ezt az őrült kalandot sugallta neked. Én mutattam meg az utat ahhoz az átkozott Toronyhoz.

– Ne tégy magadnak szemrehányást, Vén Holló. A torony nélkül elkapott volna Bonhart. Itt legalább biztonságban vagyok.

Nem vagy itt biztonságban.

Vysogota felegyenesedik.

A háta mögött Ciri kopár, ovális dombot lát, mely úgy magasodik ki a fűből, mint egy zsákmányra leső szörnyeteg felpúposodó háta. A dombon egy óriási kőtömb van. A kő mellett két alak. Egy asszony és egy kislány. Szél szaggatja és zilálja össze a nő fekete haját.

A horizonton villámok lobbannak fel.

A Káosz nyújtja ki feléd a kezét, kislányom. Ősi Vér gyermeke, a Mozgás és Változás, a Pusztulás és Újjászületés leánya. Elrendeltetett, aki maga az elrendeltetés. A Káosz bezárt ajtó mögül nyújtja ki feléd a karmait, még mindig nem tudja, terveinek eszköze vagy akadálya leszel-e. Nem tudja, nem töltöd-e be véletlenségből egy homokszem szerepét a Sors Órájának fogaskerekei között. A Káosz fél tőled, Sors Gyermeke. És el akarja érni, hogy rettegj tőle. Ezért küld rád álmokat.

Vysogota lehajol, a pézsmapocokcsapdát tisztítja. De hiszen meghalt, gondolja Ciri józanul. Ez azt jelenti, hogy ott a túlvilágon a halottaknak pézsmapocokcsapdákat kell tisztítaniuk?

Vysogota felegyenesedik. A háta mögött tűzvészek visszfényétől lángol az égbolt. A síkságon sok ezer lovas vágtat. Vörös köpenyes lovasok.

Dearg Ruadhri.

Hallgass rám figyelmesen, Fecskemadár. Az ereidben keringő Ősi Vér nagy hatalmat ad neked. Tér és Idő Úrnője vagy. Hatalmas az Erőd. Ne engedd meg, hogy bűnözők és méltatlanok elvegyék tőled, és aljas céljaikra használják fel. Védekezz! Lépj ki méltatlan kezeik hatóköréből!

– Könnyű azt mondani! Valami bűvös korláttal vagy kötelékkel kerítettek körül...

Tér és Idő Úrnője vagy. Téged nem lehet fogságban tartani.

Vysogota felegyenesedik. A háta mögött fennsík van, sziklás síkság, rajta hajóroncsok. Több tucatnyi roncs. Messzebb egy hegyi tó fölött emelkedő vár, fekete, fenyegető, fogazott bástyákkal.

A segítséged nélkül elpusztulnak, Fecskemadár. Csak te mentheted meg őket.

Yennefer felhasadt és szétvert, vérző ajka hangtalanul mozog. Ibolyaszín szeme izzón villan ki lesoványodott, görcsbe rándult, kínoktól elsötétült arcából, melyre borzas, piszkos fekete hajzuhatag omlik rá. A padló mélyedésében bűzös tócsa, körös-körül patkányok motoznak. A kőfalak átható hidege. A csuklóra, bokára nehezedő bilincs hidege...

Yennefer kézfeje és ujjai egyetlen alvadt vércsomóban.

– Mamácska! Mit tettek veled?

Lefelé vezető márványlépcső. Három lépcsőfok.

Va’esse deireadh aep eigean... Valami véget ér... Micsoda?

Lépcső. Lent vaskosarakban égő tűz. Égő kárpitok.

Menjünk, mondja Geralt. Le a lépcsőn. Muszáj. Így kell lennie. Más út nincs. Csak ez a lépcső. Meg akarom látni az égboltot.

Geralt ajka nem mozog. Elkékült, vérzik. Vér, mindenütt vér... Az egész lépcső vérben úszik...

Más út nincs. Nincs, Csillagszemű.

– Hogyan? – kiáltott fel. – Hogyan segíthetnék nekik? Egy másik világban vagyok! Fogságban! És erőtlenül!

Téged nem lehet fogságban tartani.

Már mindent megírtak, mondja Vysogota. Ezt is. Nézz a lábad elé.

Ciri rémülten látja, hogy csonttengerben áll. Koponyák, sípcsontok és bordák között.

Csak te előzheted ezt meg, Csillagszemű.

Vysogota felegyenesedik. A háta mögött tél, hó, förgeteg. Vihar üvölt és fütyül.

Előtte a förgetegben Geralt lovagol. Ciri megismeri, noha a fején prémes sapka van, az arcát gyapjúsállal bugyolálta be. Mögötte a förgetegben más lovasok rémlenek elő, alakjuk elmosódik, olyan vastagon göngyölték be magukat, hogy nem lehet kibogozni, mifélék.

Geralt egyenesen Cirire néz. De nem látja. A hó a szemébe fúj.

– Geralt! Én vagyok az! Itt vagyok!

Nem látja. És nem is hallja a vihar süvöltésétől.

– Geraaaaalt!

Egy muflon, mondja Geralt. Ez csak egy muflon. Visszafordulunk.

A lovasok eltűnnek, feloldódnak a förgetegben.

– Geraaaalt! Neeeem!

Felébredt.

Reggel azonnal az istállóba ment. Nem is reggelizett. Nem akart Avallac’hhal találkozni, nem volt kedve vele beszélgetni. El kívánta kerülni a többi tünde tolakodó, kíváncsi, kérdő, ragacsos pillantásait. A korábban mindig tüntetően közömbös tündék a királyi hálószoba kérdésében kíváncsiak lettek, a palota falainak pedig fülük volt, Ciri biztos volt benne.

Megkereste az egyik állásban Kelpie-t, talált nyerget és lószerszámot. Mielőtt fel tudta volna nyergelni a kancát, máris ott termettek a szolgálók, a közönséges Aen Ellénél egy fejjel alacsonyabb, apró szürke tündelánykák. Hajlongva, kedvesen mosolyogva vették át tőle a kanca felszerszámozását.

– Köszönöm – mondta. – Egyedül is boldogultam volna, de köszönöm. Aranyosak vagytok.

A legközelebb álló tündelány szélesen elmosolyodott, Ciri pedig összerezzent.

Mert a kislány szájában szemfogak voltak.

Olyan gyorsan ugrott oda hozzá, hogy a lány csaknem leült rémületében. Félrehajtotta a füléről a haját. A fülének nem volt csúcsos a vége.

– Te ember vagy!

A kislány – akárcsak a többi – az összesöpört szalmára térdelt. Lehajtotta a fejét. A büntetést várta.

– Én... – kezdett hozzá Ciri, a zabla kantárját gyűrögetve. – Én...

Nem tudta, mit mondjon. A kislányok még mindig térdeltek. A lovak nyugtalanul nyerítettek és topogtak az állásokban.

Amikor már kint volt, nyeregben, ügetés közben, még akkor sem tudta összeszedni a gondolatait. Emberlányok. Szolgálók, de ez lényegtelen. Az a lényeg, hogy ezen a világon vannak dh’oinék...

Emberek, javította ki magát. Már úgy gondolkozom, mint ők.

A töprengésből Kelpie hangos nyerítése és szökkenése riasztotta fel. Felnézett, és Eredint látta meg.

Sötétpej ménjén ült, most nem volt rajta a démoni bikafej és a többi harci kellék zöme. De láncinget azért viselt a vörös többféle árnyalatában változó színű köpenye alatt.

A mén üdvözlésül horkanva nyerített fel, megrázta a fejét, és Kelpie-re vicsorította sárga fogait. Kelpie annak az elvnek a szellemében, mely szerint a dolgokat az úrral, és nem a szolgával kell elintézni, a tünde combja felé kapott. Ciri nagyot rántott a zablán.

– Vigyázz – mondta. – Tarts távolságot. A kancám nem kedveli az idegeneket. És tud harapni.

– Akik harapnak – mérte végig mérges tekintettel –, azokat vaszablával zabolázzák meg. Úgy, hogy a vér is kifröccsenjen. Pompás módszer a rossz szokások kiirtására. A lovaknál is.

Olyan erősen rántotta meg a mén kantárját, hogy a ló felhorkant, és néhány lépést hátrált, pofájából tajték csordult ki.

– Minek ez a láncing? – Most Ciri mérte végig a tündét. – Háborúba készülődsz?

– Épp ellenkezőleg. Békére vágyom. Van a kancádnak valamilyen előnye azon kívül, hogy makrancos?

– Miféle?

– Versenyezzünk futásban?

– Ha akarsz, miért ne. – Felállt a kengyelben. – Ott, arra, a kromlechek felé...

– Nem – szólt közbe. – Arra ne.

– Miért ne?

– Tiltott terület.

– Mindenkinek persze.

– Nem mindenkinek, természetesen. Túl értékes nekünk a társaságod, Fecskemadár, hogy megkockáztathassuk, hogy vagy te magad, vagy valaki más megfoszt tőle.

– Valaki más? Csak nem az egyszarvúakra gondolsz?

– Nem akarlak azzal untatni, amit gondolok. Sem azzal frusztrálni, hogy nem érted meg a gondolataimat.

– Nem értem.

– Tudom, hogy nem érted. Az evolúció nem alakított ki nálad elegendően barázdált agyat, hogy megérthesd. Figyelj, ha versenyezni akarsz, a folyópartot javaslom. Arra ott. A Porfir hídig, az a harmadik. Aztán a hídon át a túlpartra, onnan a parton a folyó mellett felfelé, a cél a folyóba ömlő kis patak. Készen vagy?

– Mindig.

A tünde egy kiáltással indította el a ménjét, a paripa hurrikánként kezdett száguldani. Mire Kelpie is elindult, messzire eltávolodott. Úgy vágtatott, hogy a föld is beleremegett, de Kelpie-vel nem tudta felvenni a versenyt. Hamar utolérte, még a Porfir híd előtt. A híd keskeny volt. Eredin kiáltott egyet, a mén pedig hihetetlen módon felgyorsult. Ciri egy szempillantás alatt felfogta, miről van szó. A hídon semmiképpen nem fért volna el két ló. Egyiküknek lassítania kellett.

Cirinek nem állt szándékában lassítani. A ló sörényéhez lapult, Kelpie pedig kilőtt nyílként tört előre. A tünde kengyelét súrolva rontott fel a hídra. Eredin felordított, a mén megmakacsolta magát, nekiütközött egy alabástrom szobornak, ledöntötte a talapzatáról, a szobor darabokra tört.

Ciri kísérteties kacajjal galoppozott át a hídon. Körül sem nézett.

A pataknál leszállt, és várt.

Pár pillanat múlva érkezett meg a tünde ügetve. Mosolygós és nyugodt volt.

– Elismerésem – mondta kurtán, és leszállt. – A kancának és az amazonnak is.

Ciri, bár büszkén feszített, akár egy páva, csak úgy hanyagul odavetette.

– Aha! Nem fogsz már minket véresen megzabolázni?

– Hacsak meg nem engeded. – Eredin mosolya kétértelmű volt. – Akadnak olyan kancák, amelyek a durva simogatást kedvelik.

– Nem is oly rég – nézett rá kevélyen – trágyához hasonlítottál. Most már simogatásról beszélünk?

A tünde odalépett Kelpie-hez, megdörzsölte és meglapogatta a kanca nyakát, fejét csóválta, mikor látta, hogy száraz. Kelpie a fejét himbálta, és szünet nélkül nyerített. Eredin Ciri felé fordult. Ha engem is meglapogat, gondolta, azt megbánja.

– Kövess.

A sűrű erdő borította meredek hegyoldalról a folyóba ömlő patak mentén mohos homokkődarabokból készült lépcső vezetett fölfelé. A lépcső igen régi volt, repedezett, gyökerek feszítették szét. Cikcakkban vitt föl, időnként kicsiny hidakkal keresztezte a patakot. Körülötte erdő volt, vad erdő, tele vén kőris- és gyertyánfákkal, tiszafákkal, jávor- és tölgyfákkal, a talajszintet sűrűn benőtték a mogyoró-, tamariszkusz- és ribizlibokrok. Üröm, zsálya, csalán, nedves kő, tavasz és penész illata keveredett egybe.

Ciri csöndben lépkedett, nem sietett, igyekezett egyenletesen lélegezni. Úrrá lett az idegességén. Fogalma sem volt, mit akarhatott tőle Eredin, de előérzetei nem a legjobbak voltak.

A sziklahasadékról zúgva aláhulló következő vízesés mellett egy kőterasz volt, azon pedig vadorgona árnyékában egy repkénnyel és pletykával beborított lugas állt. A mélyben a fák koronái, a folyó szalagja, Tir ná Lia tetői, oszlopcsarnokai és teraszai látszottak.

Megálltak egy pillanatra, nézték a látványt.

– Senki sem mondta meg nekem – Ciri törte meg elsőként a hallgatást –, mi a neve ennek a folyónak.

– Easnadh.

– Sóhaj? Szép. És ennek a pataknak?

– Tuathe.

– Suttogás. Az is szép. Miért nem mondta nekem el senki, hogy ebben a világban emberek élnek?

– Mert ez lényegtelen információ, és számodra nincs semmi jelentősége. Menjünk be a lugasba.

– Minek?

– Menjünk be.

Miután belépett, elsőként egy fából készült heverőt vett észre. Ciri érezte, hogy lüktetni kezd a halántéka. Világos, gondolta, ez előrelátható volt. Hisz olvastam a szentélyben Anna Tillernek egy regényét. Egy öreg királyról szólt, meg egy fiatal királynéről és egy hataloméhes trónkövetelő hercegről. Eredin elszánt, törekvő és határozott. Tudja, hogy akié a királyné, az az igazi király, az igazi uralkodó. Az igazi férfi. Aki magáévá tette a királynét, az magáévá tette a királyságot. Itt, ezen a heverőn kezdődik az államcsíny...

A tünde leült a márványasztalhoz, egy másik széket kínált oda Cirinek. Úgy tűnt, az ablakból látható panoráma jobban érdekli, mint Ciri, a heverőre egyáltalán rá sem pillantott.

– Örökre itt maradsz – tett meglepő kijelentést –, pillekönnyű amazonom. Pilleéleted végéig.

Ciri hallgatott, egyenesen szembenézett a tündével. Nem volt azokban a szemekben semmi.

– Nem engednek innen el – ismételte. – Nem veszik tudomásul, hogy a jóslatok és mítoszok ellenére senki és semmi vagy, jelentéktelen lény vagy. Nem hiszik ezt el, és nem engednek el. Ígéretekkel ámítottak, hogy biztosítsák, engedelmes leszel, de sohasem állt szándékukban ezeket az ígéreteket megtartani. Sohasem.

– Avallac’h – szólalt meg rekedten – a szavát adta. Állítólag sértés egy tünde szavában kételkedni.

– Avallac’h beavatott. A beavatottaknak saját becsületkódexük van, ebben minden második mondat arról szól, hogy a cél szentesíti az eszközt.

– Nem értem, miért mondod el nekem mindezt. Hacsak... Mert valamit akarsz tőlem. Hacsak mert van valamim, amire vágysz. És üzletelni akarsz. Nem? Eredin? A szabadságomat a... Miért is?

Eredin hosszan nézett rá. És Ciri hiába keresett a tekintetében valami útmutatót, valami jelzést, valami jelet. Akármit.

– Már biztosan – fogott bele lassan – alkalmad volt egy kicsit megismerni Auberont. Már biztosan észrevetted, hogy egyenesen elképzelhetetlenül ambiciózus. Vannak dolgok, amelyeket soha nem fogad el, amelyeket soha nem vesz tudomásul. Inkább meghal.

Ciri hallgatott, az ajkába harapott, és a heverőre sandított.

– Auberon Muircetach – folytatta a tünde – soha nem fog mágiához vagy más eszközökhöz folyamodni, hogy megváltoztassa a meglévő helyzetet. Márpedig léteznek ilyen eszközök. Jó, erős, biztos eszközök. Sokkal hatásosabbak azoknál a serkentőknél, amelyeket Avallac’h szolgálólányai kevernek bele az illatszereidbe.

Kezével gyorsan végigsimította a sötéten erezett asztallapot. Amikor visszahúzta a kezét, az asztalon egy szürkészöld nefritből készült kicsiny üvegcse maradt.

– Nem – mondta rekedt hangon Ciri. – Abszolúte nem. Ebbe nem egyezem bele.

– Nem hagytad, hogy befejezzem.

– Ne nézz ostobának. Nem adom be neki, ami ebben az üvegcsében van. Ilyesmikre nem fogsz engem felhasználni.

– Nagyon elhamarkodott következtetéseket vonsz le – mondta Eredin lassan, és a szemébe nézett. – Azon erőlködsz, hogy megelőzd saját magadat a versenyben. És az ilyesmi mindig bukással végződik. Nagyon fájdalmas bukással.

– Azt mondtam: nem.

– Jól gondold meg. Függetlenül attól, mit tartalmaz ez az edény, te mindig győzöl. Mindig győzöl, Fecskemadár.

– Nem!

A tünde az előzőhöz hasonló fürge, mutatványoshoz méltó mozdulattal tüntette el az üvegcsét az asztalról. Aztán hosszan hallgatott, a fák közül kicsillogó Easnadh-folyót nézte.

– Itt halsz meg, pillécske – mondta végül. – Nem engednek el innen. De ez a te választásod.

– Megállapodtam. Szabadságomat a...

– Szabadság – kiáltott fel Eredin. – Állandóan arról a szabadságról beszélsz. És mit csinálnál, ha visszakapnád? Hová mennél? Értsd meg végre, attól a te világodtól ebben a pillanatban nemcsak a tér választ el, hanem az idő is. Itt másképp múlik az idő, mint ott. Akiket gyermeknek ismertél meg, azok most roskatag aggastyánok, és akik veled egyidősek voltak, már rég meghaltak.

– Nem hiszem.

– Jussanak eszedbe a legendáitok. Olyan emberekről szóló legendák, akik titokzatosan tűntek el, és sok év múlva tértek vissza, de csak azért, hogy megláthassák szeretteik fűvel benőtt sírhalmait. Azt hiszed talán, hogy ezeket a fantasztikus dolgokat az ujjukból szopták? Tévedsz. Évszázadokon át raboltak el, vittek el embereket azok a lovasok, akiket Zord Vadászoknak hívtok. Elrabolták, kihasználták, aztán eldobták őket, mint egy kiszürcsölt tojás héját. De veled még ez sem fog megtörténni, Zireael. Te itt halsz meg, még az sem fog megadatni neked, hogy megláthasd a barátaid sírját.

– Nem hiszem el, amit mondasz.

– Hogy mit hiszel el, az a te magánügyed. Magad választottad a sorsodat. Menjünk vissza. Van egy kérésem hozzád, Fecskemadár. Volna kedved elfogyasztani velem némi könnyű étket Tir ná Liában?

Ciriben néhány szívdobbanásnyi ideig küzdött egymással az éhség és az esztelen csábítás a bosszúsággal, a megmérgezéstől való félelemmel és az általános ellenszenvvel.

– Szívesen. – Lesütötte a szemét. – Köszönöm az ajánlatot.

– Én köszönöm. Induljunk.

A lugasból kifelé menet még odapillantott a heverőre. És arra gondolt, hogy Anna Tiller mégiscsak buta és egzaltált grafomán volt.

Lassan, csendben, menta-, zsálya- és csalánillatfelhőben mentek le a Sóhaj-folyóhoz. Lefelé a lépcsőn. A Suttogás nevű patak mentén.

Amikor este beillatosítva, az aromás fürdőtől még nedves hajjal belépett a királyi szobába, Auberont egy könyvbe mélyedve a szófán találta. A király szó nélkül, csak egy mozdulattal kínálta hellyel maga mellett.

A könyv gazdagon volt illusztrálva. Igazság szerint nem is volt benne más az illusztrációkon kívül. Cirinek, bár igyekezett a nagyvilági hölgyet eljátszani, az arcába szökött a vére. Az ellanderi szentély könyvtárában látott néhány hasonló művet. De azok az Égerfakirály könyvével sem a pozíciók gazdagságában és változatosságában, sem ábrázolásuk művésziességében nem kelhettek versenyre.

Sokáig nézegették, hallgattak.

– Vetkőzz le, kérlek.

Ezúttal a király is levetkőzött. Karcsú, fiús teste volt, olyan sovány, mint Giselheré, mint Kayleighé, mint Reefé, akiket sokszor látott, amikor patakokban vagy hegyi tavacskákban fürödtek. De Giselherről és a Patkányokról szinte sugárzott az életerő, szinte sugárzott róluk az élet, az élet akarása a szertefröcskölő ezüst vízcseppek között.

Róla azonban, az Égerfakirályról az örökkévalóság hidege sugárzott.

Auberon türelmes volt. Néha már-már úgy tűnt, hogy meglesz. De nem lett belőle semmi. Ciri bosszús volt magára, biztos volt benne, hogy ez az ő tudatlansága és a jártasság bénító hiánya miatt van. A király észrevette ezt, és megnyugtatta. Mint mindig, nagyon hatásosan. Ő pedig elaludt. A karjaiban.

De reggel nem volt mellette senki.

Másnap este az Égerfakirályon először mutatkozott meg a türelmetlenség.

Az asztalon fekvő borostyánkeretes tükör fölé hajolva találta. A tükör fehér porral volt telehintve.

Kezdődik, gondolta.

Auberon egy apró késsel kaparta össze a fiszteket, majd két kis hengert formált belőle. Felvett az asztalról egy ezüst csövecskét, és a szert felszívta előbb a bal, majd a jobb orrlyukába. Máskor csillogó szeme mintha fikarcnyit elsötétült és elhomályosult, könnybe lábadt volna. Ciri azonnal tudta, hogy nem ez volt az első adag.

A király két újabb hengert formált az üvegen, egy mozdulattal kínálta meg, odanyújtva a csövecskét. Hát aztán, gondolta Ciri. Könnyebb lesz.

A szer hallatlanul erős volt.

Pár pillanat múlva mindketten az ágyon ültek összeölelkezve, és könnyes szemmel bámulták a holdat.

Ciri tüsszentett.

– Lakályos éj – mondta, és beletörölte az orrát a selyemblúz ujjába.

– Bűbájos – javította ki a király, és megdörzsölte a szemét. – Ensh’eass, nem en’leass. Még dolgoznod kell a kiejtéseden.

– Dolgozni fogok.

– Vetkőzz le.

Eleinte úgy látszott, hogy rendben lesz, hogy a szer ugyanolyan izgató hatással volt Auberonra, mint Cirire. Rá pedig úgy hatott, hogy aktív és vállalkozó kedvű lett, sőt, néhány – szerinte – igen illetlen szót is belesuttogott a fülébe. Ez egy kicsit felélénkítette, a hatás, hmm, tapintható volt, egy pillanatra Ciri biztos volt benne, hogy már-már meg is lesz. De nem lett meg már-már. Legalábbis nem teljesen.

És a király épp ekkor lett türelmetlen. Felkelt, karcsú vállára cobolyprémet dobott. Így álldogált elfordulva, az ablakot és a holdat nézve. Ciri felült, karjaival átölelte a térdét. Csalódott és mérges volt, ugyanakkor valahogy furcsa elérzékenyülés fogta el. Ez az erős fisztek összetéveszthetetlen hatása volt.

– Mindez az én hibám – motyogta. – A sebhelyem elcsúfít, tudom. Tudom, mit látsz, ha rám nézel. Nem maradt bennem sok tündeség. Aranyrög egy rakás trágyában...

A király hevesen fordult feléje.

– Rendkívül szerény vagy – sziszegte. – Inkább úgy mondanám: gyöngyszem a disznószarban. Briliáns egy rothadó hulla ujján. A nyelvgyakorlás során találj ki magadnak további hasonlatokat. Holnap kikérdezlek belőlük, kicsi dh’oine. Emberi lény, akiben semmi, abszolúte semmi tündeség nem maradt.

Az asztalhoz lépett, felemelte a csövecskét, a tükör fölé hajolt. Ciri megkövülve ült. Úgy érezte magát, mint akit leköptek.

– Nem szerelemből járok hozzád! – tört ki dühösen. – Fogva tartanak és zsarolnak, jól tudod! De hajlandó vagyok, ezt azért teszem...

– Miért is? – vágott közbe hevesen, egyáltalán nem tündéhez illően Auberon. – Értem? A te világodban fogva tartott Aen Seidhéért? Ostoba lány! Magadért teszed, magadért jársz ide, és próbálod hasztalanul magadat odaadni. Mert ez az egyetlen reményed, az egyetlen szalmaszálad. És még egyet mondok neked: imádkozz, szenvedélyesen imádkozz emberi bálványaidhoz, istenségeidhez vagy totemjeidhez. Mert vagy én jövök, vagy Avallac’h és a laboratóriuma jön. Hidd el, nem szeretnél a laboratóriumba kerülni és az alternatívával megismerkedni.

– Nekem mindegy – mondta tompán, az ágyon összekucorodva. – Mindenbe belemegyek, csakhogy visszakapjam a szabadságom. Hogy végre megszabadulhassak tőletek. Hogy elmehessek. Az én világomba. A barátaimhoz.

– A barátaidhoz! – gúnyolódott. – Nesze, a barátaid!

Villámgyorsan megfordult, és odadobta a fisztekkel beszóródott tükröt.

– Nesze, a barátaid – ismételte. – Nézd csak meg.

Kiment, a bunda csak úgy suhogott.

Eleinte csak a saját elmosódott tükörképét látta a bepiszkolódott üvegen. De a tükör szinte azonnal tejfehérre világosodott, füsttel telítődött. Aztán képekkel.

Yennefer a mélyben lebeg kifeszülve, feltartott kézzel. Ruhaujja mint a tépett madárszárny. Haja hullámzik, kicsiny halacskák úszkálnak benne. Egész csapatnyi villódzó, fürge halacska. Némelyik már a varázslónő arcát és szemét csipkedi. Yennefer lábáról kötél vezet a tó fenekére, a kötél végén a mocsaras iszapba merülő, jókora kövekkel teli kosár. Fent, magasan fénylik és csillámlik a víz felszíne.

Yennefer ruhája ugyanabban az ütemben hullámzik, mint a vízinövények.

A fisztektől összekoszolódott tükör felszínét füst lepi el.

Geralt, üvegesre sápadva, csukott szemmel ül a szikláról lelógó hosszú jégcsapok alatt, mozdulatlan, dér borítja, egyre jobban ellepi a vihar által ráhordott hó. Fehér haja már fehér jégfonat, fehér jégcsapok lógnak a szemöldökéről, a szempilláiról, az ajkáról. A hó szüntelenül hull és hull, nő a Geralt lábát betakaró réteg, nő a vállára nehezedő puha hósapka. A vihar üvölt és süvít...

Ciri felugrott az ágyról, nagy lendülettel a falhoz vágta a tükröt. A borostyánkeret megrepedt, az üveg milliónyi darabra fröccsent szét.

Felismerte, ismerte az efféle látomásokat, emlékezett rájuk. Régi álmaiból.

– Ez mind nem igaz! – sikította. – Hallod, Auberon? Én ezt nem hiszem el! Ez nem igaz! Ez csak a te rosszindulatod, olyan tehetetlen, mint te magad! Ez a te rosszindulatod...

Leült a padlóra. És sírva fakadt.

Gyanította, hogy a palotában a falaknak füle van. Másnap nem tudta elkerülni a kétértelmű pillantásokat, érezte, hogy a háta mögött nevetnek, suttogások jutottak a fülébe.

Avallac’h nem volt sehol. Tudja, gondolta, tudja, mi történt, és kerül engem. Még időben, mielőtt felkeltem volna, elhajózott vagy ellovagolt valahová messzire a bearanyozott tündelánnyal. Nem akar velem szóba állni, nem akarja beismerni, hogy egész terve romba dőlt.

Eredin sem volt sehol. De ez inkább volt rendjén való, gyakran távozott el a Dearg Ruadhrival, a Vörös Lovasaival.

Ciri kivezette Kelpie-t az istállóból, és a folyóhoz lovagolt. Mindvégig lázasan töprengett, nem figyelt semmire, ami körülötte volt.

Elszökni innen. Nem fontos, hazugok vagy igaziak voltak azok a látomások. Egy biztos – Yennefer és Geralt ott van, az én világomban, és ott van az én helyem is, mellettük. El kell innen szöknöm, haladéktalanul el kell szöknöm! Hisz kell lennie valami módnak rá. Magam jöttem ide, arra is képesnek kell lennem, hogy magam menjek el. Eredin azt mondta, őstehetségem van, ugyanerre gyanakodott Vysogota. A Tor Zireaelben, amelyet alaposan átkutattam, nem volt kijárat. De hátha van itt valahol egy másik torony...

A messzeségbe nézett, a messzi hegy felé, a rajta magasodó kromlech körvonalai felé. Tiltott terület, gondolta. Á, látom, hogy túl messze van. A Korlát aligha enged oda. Kár a fáradságért. Inkább a folyó mentén megyek felfelé. Arra még nem jártam...

Kelpie felnyerített, a fejét hányta-vetette, erősen ficánkolt. Nem hagyta magát eltéríteni, ehelyett gyors ügetésben indult el a hegy felé. Ciri annyira megdermedt, hogy egy pillanatig reagálni sem tudott, hagyta, hadd fusson a kanca. Csak kis idő múlva kiáltott fel, és rántotta meg a zablát. Ennek az lett a hatása, hogy Kelpie megmakacsolta magát, kirúgott, a hátsóját emelgette, majd galoppra váltott. Továbbra is ugyanabba az irányba.

Ciri nem tartóztatta fel, nem próbálta irányítani. Határtalanul elképedt. De túlságosan is jól ismerte Kelpie-t. A kanca szeszélyes volt, de ennyire nem. Ennek a viselkedésnek valamit jelentenie kellett.

Kelpie lelassított, ügetésre váltott. Nyílegyenesen a kromlechhel megkoronázott hegy felé.

Nagyjából egy mérföld, gondolta Ciri. Mindjárt működésbe lép a Korlát.

A kanca körben álló kövek közé vágtatott, sűrűn álló, mohos, elferdült, tüskés szederbokrok bozótjából kiálló monolitok közé, és földbe gyökerezett lábbal megállt. Csak a füle mozgott, ahogy vigyázva hegyezte.

Ciri megpróbálta visszafordítani. Aztán elindítani. Eredménytelenül. Ha nem lüktettek volna a ló forró nyakán az erek, megesküdött volna rá, hogy nem lovon, hanem szobron ül. Hirtelen valami a hátához ért. Valami hegyes, valami, ami átlyukasztotta a ruháját, és fájdalmasan megszúrta. Meg sem tudott fordulni. A kövek mögül a legapróbb zaj nélkül bukkant ki egy rőt szőrű egyszarvú, és a szarvát határozott mozdulattal bedugta a hóna alá. Erősen. Élesen. Érezte, hogy az oldalán vérpatak folyik le.

A másik oldalról újabb egyszarvú bukkant elő. Ez teljesen fehér volt, a füle hegyétől a farka végéig. Csak az orrlyuka volt rózsaszínű, a szeme meg fekete.

A fehér egyszarvú odajött. És lassan, lassacskán az ágyékára fektette a fejét. Cirinek olyan erős gerjedelme támadt, hogy szinte felnyögött.

Megnőttem, hangzott a fejében. Megnőttem, Csillagszemű. Akkor, a pusztában nem tudtam, hogyan kell viselkedni. Most már tudom.

– Lovacska? – nyögte ki, miközben továbbra is szinte függve maradt a két szúrós szarvon.

Az én nevem Ihuarraquax. Emlékszel rám, Csillagszemű? Emlékszel, hogy gyógyítottál meg? Hogy mentettél meg?

Hátralépett, megfordult. Meglátta a lábán a sebhely nyomát. Megismerte. Emlékezett.

– Lovacska! Te vagy az! De hiszen más bundád volt...

Megnőttem.

A fejében váratlan összevisszaság, suttogások, hangok, kiáltások, nyerítések. A szarvak visszahúzódtak. Észrevette, hogy a másik egyszarvú, a háta mögötti, almásderes volt.

Az idősebbek tanulnak téged, Csillagszemű. Általam tanulnak téged. Egy pillanat, és maguk is képesek lesznek beszélni. Maguk mondják majd el, mit akarnak tőled.

Ciri fejében a kakofónia vad lármában tört ki. És csaknem azonnal megszelídült, érthető és világos gondolatfolyamként hömpölygött tovább.

Segíteni akarunk neked a szökésben, Csillagszemű.

Hallgatott, bár a szíve erősen dörömbölt a mellkasában.

Hol van az őrült öröm? Hol a köszönet?

– És mitől van egyszerre – kérdezte kötekedve –, hogy segíteni támadt kedvetek? Ennyire szerettek engem?

Egyáltalán nem szeretünk. De ez nem a te világod. Ez nem neked való hely. Nem maradhatsz itt. Nem akarjuk, hogy itt maradj.

Összeszorította a fogait. Bár a perspektívától fellelkesült, megcsóválta a fejét. Lovacska – Ihuarraquax – a fülét hegyezte, a földet kaparta patáival, fekete szemével rápillantott. A rőtvörös egyszarvú olyan erősen toporzékolt, hogy a föld is beleremegett, fenyegetően forgatta szarvát. Haragosan prüszkölt, és Ciri megértette.

Nem bízol bennünk.

– Nem bízom – ismerte el fagyosan. – Itt mindenki a saját játékát játssza, és engem, aki nem vagyok ezzel tisztában, ki akar használni. Miért pont bennetek bízzam? Közöttetek és a tündék között nyilvánvalóan nincs barátság, magam is láttam ott, a legelőn, ahogy kis híján ütközetre került sor. Nyugodtan el tudom fogadni, engem akartok felhasználni arra, hogy a tündéket bosszantsátok. Én sem vagyok oda értük, végül is fogságba ejtettek, és olyasmire kényszerítenek, amit egyáltalán nem akarok. De kihasználni nem engedem magam.

A Rőt megrázta a fejét, a szarvával ismét veszélyes mozdulatot tett. A deres felnyerített. Ciri feje úgy kongott, mint egy kút, a felfogott gondolat pedig nem volt kellemes.

– Aha! – kiáltotta. – Ugyanolyanok vagytok, mint ők! Vagy alávetettség és engedelmeskedés, vagy halál? Nem félek! És kihasználni nem hagyom magam!

Megint zűrzavart és káoszt érzett a fejében. Eltartott egy darabig, mire a káoszból olvasható gondolat bontakozott ki.

Az jó, Csillagszemű, hogy nem szereted, ha kihasználnak. Épp ez a lényeg a számunkra. Épp ezt akarjuk garantálni neked. Magunknak. És az egész világnak. Minden világnak.

– Ezt nem értem.

Veszélyes fegyver vagy, veszedelmes eszköz. Nem engedhetjük meg, hogy ez a fegyver az Égerfakirály, a Róka és a Karvaly kezébe kerüljön.

– Kiébe? – nyögött fel. – Á...

A Róka, crevan. Avallac’h. És hogy a Karvaly kicsoda, hiszen azt nagyon is jól tudom.

Az Égerfakirály öreg. De a Róka a Karvallyal nem szerezhet hatalmat Ard Gaeth, a Világok Kapuja fölött. Egyszer már megszerezték. Egyszer már el is vesztették. Most nem képesek semmi másra, mint hogy apró lépésekkel kószáljanak, tévelyegjenek a világok között, egyedül, erőtlenül, látomásként. A Róka Tir ná Béa Arainne-ben, a Karvaly és a lovasai a Spirál táján. Tovább nem tudnak, nincs hozzá erejük. Ezért vágynak Ard Gaethre és a hatalomra. Megmutatjuk, hogyan használták már fel egyszer az efféle hatalmat. Megmutatjuk neked, Csillagszemű, amikor eltávozol innen.

– Nem tudok elmenni innen. Bűbájt bocsátottak rám. Ez a Korlát. A Geas Garadh...

Téged nem lehet fogságban tartani. A Világok Úrnője vagy.

– Na persze. Nincs semmilyen őstehetségem, semmin sem uralkodom. Az Erőmről pedig lemondtam akkor, a pusztában, egy éve. A Lovacska a tanú rá.

A pusztában a szemfényvesztésről mondtál le. A véredben levő Erőről nem lehet lemondani. Még mindig megvan. Megtanítunk rá, hogyan kell használni.

– Nem az-e a helyzet véletlenül – kiáltotta –, hogy ezt az erőt, ezt a világok feletti hatalmat, amellyel úgymond rendelkezem, ti akarjátok megszerezni?

Nem bizony. Nekünk nem kell ezt az erőt megszereznünk. Mivel mindig is rendelkeztünk vele.

Bízz bennük, kérlelte Ihuarraquax. Bízz bennük, Csillagszemű.

– Egy feltétellel.

Az egyszarvúak felkapták a fejüket, orrlyukaik kitágultak, a szemükből pedig, esküdni lehetett volna rá, szikrákat lövelltek. Nem szeretik, gondolta Ciri, ha feltételeket szabnak nekik, ennek a szónak még a hangzását sem szeretik. Pest, nem tudom, jól csinálom-e... Csak nehogy tragédiával végződjék...

Halljuk. Mi az a feltétel?

– Ihuarraquax velem marad.

Estefelé beborult, fülledt meleg lett, a folyóról sűrű, ragacsos pára szállt fel. És amikor Tir ná Liát elborította a sötétség, a távolból tompán mordult fel a vihar, villámok fénye világította meg a látóhatárt szüntelenül.

Ciri már rég készen állt. Feketébe öltözött, a hátára kardot tűzött, ideges és feszült volt, türelmetlenül várta a homályt.

Csendben haladt át az üres előcsarnokon, keresztülosont az oszlopcsarnokon, kilépett a teraszra. Az Easnadh-folyó szurokfeketén csillogott a sötétben, zúgtak a fűzfák.

Távoli mennydörgés gördült végig az égbolton.

Ciri kivezette Kelpie-t az istállóból. A kanca tudta a dolgát. Engedelmesen elügetett a Porfir híd irányába. Ciri egy kis ideig követte a szemével, majd a teraszra nézett, ahol a csónakok voltak kikötve.

Nem tehetem, gondolta. Még egyszer megmutatom neki magam. Talán ezzel sikerül az üldözést késleltetni? Kockázatos, de nem tehetek mást.

Elsőre úgy vélte, hogy nincs itt, hogy a királyi termek üresek. Mert halotti csend uralkodott bennük.

Csak némi idő elteltével vette észre. A sarokban ült egy karosszékben, sovány mellkasán kigombolt fehér ingben. Az inget olyan finom anyagból készítették, hogy mintha nedves lett volna, úgy tapadt a testre.

Az Égerfakirály arca és keze majdnem ugyanolyan fehér volt, mint az inge.

Ráemelte a tekintetét, üresség volt azokban a szemekben.

– Shiadhal? – suttogta. – Jó, hogy itt vagy. Tudod, azt mondták, meghaltál.

Szétnyitotta a kezét, valami a szőnyegre pottyant. A szürkészöld nefrit üvegcse volt az.

– Lara. – Az Égerfakirály egy fejmozdulatot tett, megérintette a nyakát, mintha fojtogatta volna a királyi arany torc’h. – Caemm a me, luned. Gyere ide, lányom. Caemm a me, elaine.

Ciri halált érzett a leheletében.

– Elaine blath, feainne wedd... – dúdolta. – Mire, luned, kioldódott a szalagod... Engedd meg...

Fel akarta emelni a kezét, de nem tudta. Mélyet sóhajtott, hitelen felemelte a fejét, Ciri szemébe nézett. Ezúttal józan tudattal.

– Zireael – mondta. – Loc’hlaith. Tényleg te vagy a sors, Tó Úrnője. A jelek szerint az én sorsom is.

– Va’esse deireadh aep eigean... – mondta rövid idő múlva, és Ciri rémülten állapította meg, hogy a király szavai és mozdulatai kezdenek iszonyúan lelassulni.

– De azért – fejezte be felsóhajtva – jó, hogy valami el is kezdődik.

Az ablakon túl elnyújtott dörgés hangját hallották. Még messze volt a vihar. De gyorsan közeledett.

– Mindennek ellenére – mondta – szörnyen nincs kedvem meghalni, Zireael. És szörnyen sajnálom, hogy muszáj. Ki gondolta volna? Azt hittem, nem fogom sajnálni. Sokáig éltem, mindent megtapasztaltam. Mindent meguntam... De most úgy érzem, bánatos vagyok. És tudod, mit érzek még? Hajtsd ide a fejed. A füledbe mondom. Legyen ez a mi titkunk.

Odahajolt.

– Félek – suttogta.

– Tudom.

– Velem vagy?

– Veled vagyok.

– Va faill, luned.

– Isten veled, Égerfakirály.

Mellette ült, fogta a kezét, amíg teljesen el nem csöndesedett, és nem hunyt ki könnyű lehelete. Nem törölte le a könnyeit. Hagyta, hadd folyjanak.

Közeledett a vihar. A horizonton villámok lángoltak.

Gyorsan szaladt le a márványlépcsőn az oszlopos teraszra, ahol a csónakok ringatóztak. Eloldotta az egyiket, a legszélsőt, amelyiket még este nézte ki magának. Hosszú mahagóni rúddal – amelyet előrelátóan egy karnisból szerelt ki – lökte el magát a terasztól. Kételkedett ugyanis benne, hogy a csónak ugyanúgy engedelmeskedik neki is, mint Avallac’hnak.

A csónak zajtalanul siklott a folyón lefelé. Tir ná Lia csöndes és sötét volt. Csak a teraszok szobrai kísérték őt halott tekintetükkel. Ciri a hidakat számolta.

Az erdő fölött villámfény ragyogott fel az égen. Kis idő múlva folyamatos dörgés mordult fel.

A harmadik híd.

Valami megmozdult a hídon, halkan, fürgén, mint egy nagy fekete patkány. A csónak megingott, amikor az alak az orrába ugrott. Ciri eldobta a rudat, kihúzta a kardját.

– Nocsak – sziszegte Eredin Bréacc Glas –, mégis meg akarsz fosztani minket a társaságodtól?

Ő is kihúzta a kardját. Ciri egy rövid villámlobbanás fényénél szemügyre tudta venni a fegyvert. A penge egyélű volt, enyhe görbületű, csillogó és nyilvánvalóan éles peremű, a markolata hosszú, kerek, áttört lemezes kézvédővel. Azt azonnal látni lehetett, hogy a tünde jól tud bánni ezzel a karddal.

Váratlanul meghimbálta a csónakot, lábával erősen rátaposott a peremre. Ciri ügyesen kiegyensúlyozta, mély testhajlással szintbe hozta a csónakot, majd szinte azonnal maga is megpróbálkozott ezzel a fogással, mindkét lábával a peremre ugrott. A tünde megingott, de megtartotta az egyensúlyát. És rárohant a karddal. Ciri kivédte a csapást, ösztönösen fedezte magát, mert alig látott valamit. Gyors alsó vágással viszonozta. Eredin kivédte, odacsapott, Ciri visszaverte. A pengékről tűzszerszámhoz méltó szikraeső hullott.

Eredin még egyszer erősen meghimbálta a csónakot, kis híján felborította. Ciri eltáncolt, kinyújtott karjával egyensúlyozott. A tünde visszalépett az orr felé, leeresztette a kardját.

– Hol tanultad ezt, Fecskemadár?

– Csodálkoznál.

– Kétlem. Arra, hogy a folyón haladva le lehet küzdeni a Korlátot, magad jöttél rá, vagy valaki elárulta?

– Nem fontos.

– Fontos. És ki is vizsgáljuk. Vannak erre módszereink. És most dobd el a kardot, visszamegyünk.

– Na persze.

– Visszamegyünk, Zireael. Auberon vár. Ma éjjel, kezeskedem érte, erőteljes lesz, férfias.

– Na persze – ismételte meg. – Túladagolta azt a férfiasító szert. Amelyiket te adtál neki. Vagy talán az egyáltalán nem is a férfiasságára hatott?

– Miről beszélsz?

– Meghalt.

Eredin hamar felocsúdott meglepetéséből, hirtelen rátámadt, a csónakot himbálva. Egyensúlyozás közben néhány dühös vágást váltottak egymással, a víz messzire vitte az acél hangos pengését.

Villám borította fénybe az éjszakát. Fejük fölött híd suhant el. Tir ná Lia utolsó hídjainak egyike. Vagy talán az utolsó?

– Biztosan megérted, Fecskemadár – mondta rekedten –, hogy csak elodázod, ami elkerülhetetlen. Nem engedhetem meg, hogy elmenj innen.

– Miért? Auberon meghalt. Én pedig senki vagyok, és nem jelentek semmit. Magad mondtad nekem.

– Mert ez az igazság. – Felemelte a kardot. – Semmit sem jelentesz. Lám, egy piciny molylepke, amelyet csillogó porrá morzsolhatok az ujjammal, de amely, ha hagyják, kilyukaszthat egy értékes szövetet. Lám, egy borsszem, kis semmiség, de ha figyelmetlenül ráharap valaki, a legfinomabb levest is elrontja, arra készteti, hogy kiköpje az ízletesnek szánt falatot. Lám, ez vagy. Semmiség. Bosszantó semmiség.

Villámlott. A fényben Ciri meglátta, amit látni akart. A tünde felemelte a kardját, meglengette, a csónak padjára ugrott. Magassági fölényben volt. A következő összecsapásból győztesen kellett kikerülnie.

– Nem kellett volna fegyvert emelned rám, Zireael. Most már késő. Ezt nem bocsátom meg neked. Nem öllek meg, ó, nem. De az ágyban, bekötözve töltött pár hét biztosan jót fog neked tenni.

– Várj. Előbb valamit mondani akarok neked. El akarok árulni egy titkot.

– Ugyan mit mondhatsz nekem? – kacagott fel. – Mit árulhatsz el nekem, amit nem tudok? Miféle igazságot fedhetsz fel előttem?

– Azt, hogy nem férsz el a híd alatt.

A tündének nem volt ideje reagálni, a tarkója a hídnak ütközött, előrebukott, teljesen elvesztette az egyensúlyát. Ciri egyszerűen kilökhette volna a csónakból, de attól félt, hogy ez nem elég, hogy nem hagy fel az üldözéssel. Ezenkívül ő volt az, aki, szándékosan vagy sem, de megölte az Égerfakirályt. És ezért rászolgált a fájdalomra.

Rövid vágást intézett a combjára, közvetlenül a láncing széle alá. A tünde fel sem kiáltott. Kizuhant a csónakból, a folyóba csobbant, a víz összecsapott fölötte.

Ciri megfordult, és odanézett. Soká tartott, mire kiúszott. Mire kievickélt a folyóba nyúló márványlépcsőre. Mozdulatlanul hevert, víz és vér folyt róla.

– Jót tesz neked – morogta Ciri – az ágyban, bekötözve töltött pár hét.

Megragadta a rudat, erősen eltaszította a csónakot. Az Easnadh folyása egyre sebesebb lett, a csónak gyorsabban úszott lefelé. Hamarosan maga mögött hagyta Tir ná Lia utolsó épületeit.

Nem nézett hátra.

Először nagyon sötét lett, mivel a csónak egy vén erdőbe került, fák közé, az ágak a folyó fölött hajoltak össze boltozatot képezve. Aztán világosabb lett, az erdő véget ért, mindkét partot égerbokrok, nádasok, kákacsomók borították. Az addig tiszta folyóban gazos zsombékok, vízből kiálló növények, fatörzsek jelentek meg. Amikor villám lobbant fel az égen, köröket látott a vízen, amikor dörgés görgött végig, riadt halak csobbanásait hallotta. Valami folyton loccsant, csobbant, csámcsogott és nyammogott. Néhányszor nagy foszforeszkáló szemeket látott a csónaktól nem messze, néhányszor meg is remegett a csónak, amikor valami nagy élőlénynek ütközött. Nem minden szép itt, a járatlanoknak ez a világ halált hozó, ismételte el gondolatban Eredin szavait.

A folyó jócskán kiszélesedett, elterpeszkedett. Szigetek és oldalágak jelentek meg. Hagyta, hogy a csónak a szerencsére bízza magát, arra haladjon, amerre az áramlat viszi. De elfogta a félelem. Mi lesz, ha eltéved, és nem a megfelelő elágazásba jut?

Alig gondolta ezt végig, a partról, a nádasból Kelpie nyerítése és az egyszarvú erős mentális jelzése lepte meg.

– Itt vagy, Lovacska!

Siessünk, Csillagszemű. Kövess.

– Az én világomba?

Előbb meg kell mutatnom neked valamit. Így parancsolták az Ősök.

Előbb az erdőben, majd egy szurdokokkal és vízmosásokkal sűrűn szabdalt mezőn haladtak. Villámok lobbantak, dörgés görgött. A vihar egyre közelebb volt, feltámadt a szél.

Az egyszarvú az egyik vízmosáshoz vezette Cirit.

Itt van.

– Mi van itt?

Szállj le, és nézd meg.

Engedelmeskedett. A talaj egyenetlen volt, botladozott. Valami megroppant és elmozdult a lába alatt. Villám villant, Ciri pedig tompa kiáltást hallatott.

Csonttengerben állt.

A szurdok homokos fala lecsúszott, valószínűleg az esők mosták alá. És feltárult az, amit rejtett. Egy temető. Hullaház. Óriási csonthalom. Sípcsontok, medencecsontok, bordák, combcsontok. Koponyák.

Felemelte az egyiket.

Villám lobbant fel, és Ciri felkiáltott. Rádöbbent, kiknek a maradványai hevernek itt.

A koponyán kardvágás nyoma látszott, a fogsorában szemfogak voltak.

Most már érted, hangzott a fejében. Most már tudod. Ők tették ezt, az Aen Elle. Az Égerfakirály. A Róka. A Karvaly. Ez a világ egyáltalán nem volt az ő világuk. Csak azzá lett. Amikor meghódították. Amikor megnyitották az Ard Gaethet, miközben úgy csaptak be és használtak ki bennünket akkor, ahogy most téged próbáltak meg becsapni és kihasználni.

Ciri elhajította a koponyát.

– Latrok! – kiáltotta bele az éjszakába. – Gyilkosok!

Az égbolton dörgés dörömbölt végig. Ihuarraquax hangosan riadót nyerített. Megértette. Egy ugrással a nyeregben termett, egy kiáltással galoppozásra késztette Kelpie-t.

Nyomában voltak az üldözők.

Ez egyszer már volt, gondolta, galoppozás közben a szelet kortyolva. Ez már volt egyszer. Ez a vad száguldás a sötétben, a rettegéssel, látomásokkal és tüneményekkel teli éjszaka közepén.

– Előre, Kelpie!

Vad vágta, a szeme is könnybe lábadt a rohanástól. Egy villám vágja ketté az eget, a felvillanásban Ciri égerfákat lát az út mindkét oldalán. Az eltorzult fák mindenünnen feléje nyújtják göcsörtös ágkarjaikat, odúik fekete állkapcsát csattogtatják, átkokat és fenyegetéseket hajigálnak utána. Kelpie átható hangon nyerít, olyan gyorsan nyomul előre, hogy a patkói szinte nem is érintik a földet. Ciri a kanca nyakához simul. Nemcsak azért, hogy csökkentse a légellenállást, hanem azért is, hogy elkerülje az égerfák ágait, amelyek össze akarják zúzni vagy legalább le akarják rántani a nyeregből. Az ágak fütyülnek, csapkodnak, suhognak, igyekeznek belekapaszkodni a ruhájába és a hajába. Ingadoznak a torz fatörzsek, csattognak és pattognak a faodúk...

Kelpie vadul felnyerít. Az egyszarvú nyerítéssel válaszol. Hófehér folt a homályban, mutatja az utat.

Vágtass, Csillagszemű! Vágtass, ahogy csak bírsz!

Egyre több az égerfa, egyre nehezebben lehet az ágakat kikerülni. Nemsokára az egész utat eltorlaszolják...

Mögöttük kiáltások. Az üldözők hangja.

Ihuarraquax nyerít. Ciri veszi a jelzést. Érti, mit jelent. Kelpie nyakára tapad. Nem kell hajszolnia. A rettegés űzte kanca nyaktörő vágtában száguld.

Újabb jelzés az egyszarvútól, ez érthetőbb, behatol az agyába. Ez utasítás, szinte parancs.

Ugorj, Csillagszemű. Ugranod kell. Másik térbe, másik időbe.

Ciri nem érti, de igyekszik megérteni. Nagyon igyekszik megérteni, koncentrál, olyan erősen koncentrál, hogy a vér zúgni és lüktetni kezd a fülében...

Villámlik. Utána váratlan sötétség, puha és fekete sötétség, olyan fekete, hogy semmi sem oszlatja szét.

A füle zúg.

Szél legyinti meg az arcát. Hideg szél. Esőcseppek. Fenyőillat csapja meg az orrát.

Kelpie topog, horkant, ficánkol. Nedves és forró a nyaka.

Villámlik. Röviddel utána dörög. Ciri a fényben Ihuarraquaxot látja, amint a fejét és a szarvát rázza, patáival hevesen kaparja a földet.

– Lovacska?

Itt vagyok, Csillagszemű.

Az égbolt tele van csillagokkal. Tele van csillagképekkel. A Sárkány. A Téli Szűz. A Hét Kecske. A Korsó.

És csaknem a horizont alján – a Szem.

– Sikerült – sóhajtott fel. – Sikerült, Lovacska. Ez az én világom!

A jelzés olyan világos, hogy Ciri megért mindent.

Nem, Csillagszemű. Elszöktünk a másikból. De ez még mindig nem az a hely, nem az az idő. Még sok van előttünk.

– Ne hagyj egyedül.

Nem hagylak. Adósságom van veled szemben. Vissza kell fizetnem. Az egészet.

Az égbolt a feltámadó széllel együtt sötétedett el nyugaton, a hullámokban érkező fellegek sorban kioltották a csillagképeket. Kialudt a Sárkány, kialszik a Téli Szűz, a Hét Kecske, a Korsó. Kialudt a legerősebben és a legtovább világító Szem.

Egy villám rövid villanással világította meg az ég peremét a horizont teljes hosszában. A mennydörgés fülsiketítő zajjal gördült a nyomában. Hevessé vált a vihar, porral és száraz levelekkel szórta tele a szemüket.

Az egyszarvú felnyerített, mentális jelzést küldött.

Nincs vesztenivaló időnk. Egyetlen reményünk a gyors menekülés. A megfelelő térbe, a megfelelő időbe. Siessünk, Csillagszemű.

A Világok Úrnője vagyok. Az Ősi Vér vagyok.

Lara Dorrennek, Shiadhal lányának a vére vagyok.

Ihuarraquax sürgetően felnyerített. Kelpie hosszú prüsszentésekkel válaszolt. Ciri megigazította a kesztyűjét.

– Készen állok – mondta.

Zúgás a fülben. Villanás és világosság. Utána a sötétség.

Joachim de Wett perét, elítélését és kivégzését a történészek többsége Emhyr császár heves, kegyetlen és zsarnoki természetének szokta tulajdonítani, jócskán akadnak – kivált a szépirodalmi hajlamú szerzők esetében – olyan hipotézisek is, melyek fölöttébb magánjellegű bosszúállással és leszámolással keresnek párhuzamot. Legfőbb ideje elmondani az igazságot – azt az igazságot, amely napnál világosabb minden figyelmes kutató előtt. De Wett herceg olyan módon vezette a Verden operatív csoportot, amire a „tehetetlenség” kifejezés szembeszökően enyhe. Miközben kétszer gyengébb erőkkel került szembe, késlekedett az északi offenzívával, és minden aktivitását a verdeni gerillák elleni harcra korlátozta. A Verden csoport hallatlan kegyetlenségekre ragadtatta magát a lakossággal szemben. A következmény könnyen előrelátható és elkerülhetetlen volt: míg télen a felkelők erőinek létszámát nem egész ezer főre becsülték, addig tavasszal csaknem az egész ország fellázadt. Lemészárolták a Császársághoz hű Ervyll királyt, a felkelés élére pedig a nordlingokkal rokonszenvező fia, Kistrin királyfi állt. De Wett, aki oldalba kapta a skelligei kalózok deszantjait, szembe a cidarisi nordlingok offenzíváját, hátába pedig a lázadást, kusza harcokba bonyolódott, egyik vereséget a másik után szenvedte el. Ezzel késleltette a Közép hadseregcsoport offenzíváját – amint kiderült, ahelyett, hogy a nordlingok szárnyát kötötte volna le, a Verden csoport Menno Coehoornt kötötte le. A nordlingok azonnal kihasználták a helyzetet, és ellencsapást intéztek, szétszakítva a Mayena és Maribor köré font gyűrűt, meghiúsítva annak esélyét, hogy gyorsan visszafoglalják ezeket a fontos erődöket.

De Wett tehetetlenségének és ostobaságának lélektani jelentősége is volt. Szertefoszlatta a legyőzhetetlen Nilfgaard mítoszát. Százával kezdtek áramlani az önkéntesek a nordlingok seregébe...

Restif de Montholon,

Az Északi Háborúk, mítoszok, hazugságok és féligazságok

Hatodik fejezet

Jarre, mit is mondhatnánk, nagyon csalódott volt. Szentélybeli neveltetése és nyílt természete következményeképpen hitt az emberekben, jóságukban, előzékenységükben és önzetlenségükben. Nem sok maradt ebből a hitből.

Már két éjszakát aludt át egy udvaron, valami kazalmaradványban, és most úgy nézett ki, hogy a harmadik éjszakát is hasonló módon fogja eltölteni. Mindegyik faluban, ahol szállást vagy egy darab kenyeret kért, vagy mély hallgatás, vagy átkozódás és fenyegetőzés fogadta a szorosan bezárt kapuk mögül. Az sem segített, ha megmondta, kicsoda, hová és milyen céllal vándorol.

Nagyon-nagyon kiábrándult az emberekből.

Gyorsan alkonyodott. A fiú frissen és hősiesen menetelt a földek közötti ösvényen. Kazlat keresett, lemondó és levert volt attól a perspektívától, hogy még egy éjszakát kell eltöltenie a szabad ég alatt. Igaz, kivételesen meleg március volt, de az éjjel valóban hideg lett. És valóban szörnyű.

Jarre felnézett az égre, ahol, mint csaknem egy hete minden éjjel, az égboltot nyugatról keletre átszelő vörös-arany üstökös volt látható, amely tündöklő tűzcsóvát húzott maga után. Eltöprengett, mit jövendöl valójában ez a különös, több jóslatban is megemlített jelenség.

Felgyorsította lépteit. Egyre sötétebb lett. Az ösvény lefelé vitt, a félhomályban ijesztő alakot öltő, sűrű bokrok közé. Lentről, ahol még sötétebb volt, hideg gomolygott, rothadó növények taszító szaga terjengett, meg még valamié. Valami nagyon rossz dologé.

Jarre megállt. Megpróbálta meggyőzni magát, hogy ami a hátán és a vállán kúszik végig, az nem rettegés, hanem a hideg. Hatástalanul.

A frissen kiömlött szurokhoz hasonlóan feketén csillogó csatorna göcsörtös fűzfákkal és cserjékkel benőtt partjait egy lapos kis híd kötötte össze. Azokon a helyeken, ahol a deszkák elkorhadtak és besüllyedtek, a hídon jókora lyukak ásítottak, a korlát letört, oszlopai a vízbe merültek. A híd túlsó oldalán sűrűbb volt a füzes. Noha az igazi éjszaka még messze volt, noha a csatornán túli távoli réteken még fénylettek a ködfátylak a fű fölött, a fűzfák között sötétség uralkodott. Jarre a homályban valami épület elmosódott romjait látta meg – bizonyára malom, zsilip vagy angolnázó lehetett.

Át kell mennem ezen a hídon, gondolta a fiú. Hiába, nincs mit tenni! Bár a bőrömön érzem, hogy ott, abban a szurkosban valami rossz leselkedik, át kell mennem a csatorna túloldalára. Át kell kelnem ezen a csatornán, amint az a mitikus vezér vagy hős tette, akiről a Melitele-szentély málladozó kézirataiban olvastam. Átkelek a csatornán, és akkor... Hogy is volt? A kártya ki lesz osztva? Nem, a kocka el lesz vetve. Mögöttem marad a múltam, kitárul előttem a jövőm...

Rálépett a hídra, és rögtön tudta, hogy az előérzete nem csalta meg. Mielőtt még meglátta volna őket. És meghallotta volna.

– Na mi van? – hördült fel az útjába állók egyike. – Nem megmondtam? Megmondtam, hogy csak egy csöppet kell várni, majd csak gyün valaki.

– Helyes, Okultich. – Egy másik, aki szintén husánggal volt felfegyverkezve, enyhén selypített. – Kész jós vagy táltos lehetne belőled. Na, kedves magányosan kószáló vándor! Odaadod, amid van jószántadból, vagy nem úszod meg bunyó nélkül?

– Nincs nálam semmi! – ordította Jarre, amilyen hangosan csak bírta, bár nem volt sok reménye rá, hogy valaki meghallja, és a segítségére siet. – Szegény vándor vagyok! Egy árva garasom sincs! Mit adjak oda nektek? Ezt a furkósbotot? A ruhámat?

– Azt is – mondta a selypítő, és volt a hangjában valami, amitől Jarre reszketni kezdett. – Mert tudnod kell, szegény vándor, hogy az igazat megvallva mi itten sürgős szükségünkben valami lányokra várnánk. Na de már nyakunkon az éccaka, már nem gyün senki, hát ha ló nincsen, a szamár is jó lesz! Kapjátok el, legények!

– Kés van nálam! – ordította Jarre. – Figyelmeztetlek!

Tényleg volt nála kés. A szentély konyhájából fújta meg a szökése előtti napon, és a poggyászában tartotta. De nem vette elő. Megbénította és megrémítette annak tudata, hogy nincs értelme, és hogy nem segít semmi.

– Kés van nálam!

– Na tessék, tessék – gúnyolódott a selypítő, és közelebb jött. – Kés van nála. Ki gondolta vóna.

Jarre képtelen volt elmenekülni. Rémületében a lábai földbe vert oszlopokká változtak. Az adrenalin úgy ragadta torkon, mint a hurokra kötött lasszó.

– Hé, hé! – kiáltotta hirtelen a harmadik fickó fiatalos és furcsán ismerős hangon. – Azt hiszem, ismerem! Igen, igen, ismerem! Hagyjátok, mondom, hogy ismerős! Jarre? Megismersz? Melfi vagyok! Hej, Jarre! Megismersz?

– Meg... ismerlek... – Jarre teljes erejével küzdött egy undok, erőteljes, eddig nem tapasztalt érzés ellen. Csak akkor értette meg, mi volt ez az érzés, amikor megfájdult a csípője attól, hogy nekiesett a híd deszkájának.

Az eszméletvesztés érzése.

– Jaj, micsoda meglepetés – ismételte Melfi. – Na, telitalálat! Na, földire sikerült találnom! Ellanderi ismerősre! Jópajtásra! Mi, Jarre?

Jarre lenyelt egy falatot abból a kemény és nyúlós szalonnaszeletből, amellyel ez a fura kompánia kínálta meg, elrágcsált egy sült répát. Nem válaszolt, csak a fejével biccentett a tüzet körülülő hat másik felé.

– És merre visz az utad, Jarre?

– Vizimába.

– Á! Hát mi is Vizimába tartunk! Na, telitalálat! Mi, Milton? Emlékszel Miltonra, Jarre?

Jarre nem emlékezett. Nem volt biztos benne, hogy egyáltalán találkozott-e vele. Egyébként Melfi is enyhén túlzott, amikor jópajtásának nevezte. Egy ellanderi bognár fia volt. Amikor együtt jártak a szentély elemi iskolájába, Melfi rendszeresen és fájdalmasan megverte Jarrét, és közben csalánban fogant apátlan-anyátlan fattyúnak hívta. Ez nagyjából egy évig tartott, utána a bognár kivette a fiát az iskolából, kiderült ugyanis, hogy a csemetéjének kizárólag a hordókhoz van tehetsége. Így hát Melfi ahelyett, hogy arca verejtékével az olvasás és írás rejtelmeit sajátította volna el, arca verejtékével dongákat faragott apja műhelyében. És amikor Jarre befejezte a tanulást, és a szentély ajánlásával a járásbíróság segédírnoka lett, a bognár fia – apja mintájára – kétrét hajlott előtte, megajándékozta, és kinyilvánította barátságát.

– ...megyünk Vizimába – folytatta elbeszélését Melfi. – A hadseregbe. Mi mind egy emberként a seregbe megyünk. Ezeket itt, látod, Miltont és Ograbeket, mert parasztfiúk, telkes kötelezettségből jelölték ki, hisz tudod...

– Tudom. – Jarre végigmérte a szőke parasztfiúkat, úgy hasonlítottak egymásra, mintha fivérek lettek volna, valami hamuban sült felismerhetetlen ennivalót majszoltak. – Tíz lánconként egyet. Lánckontingens. És te, Melfi?

– Velem – sóhajtott fel a bognárfiú –, láthatod, a helyzet ilyen: először, amikor a céheknek regrutát kellett adniuk, akkor engem apám kimentett a golyóhúzásból. De jött a szegénység, másodikra is sorsolni kellett, mert ezt tanácskozta meg a város... Hisz tudod...

– Tudom – helyeselt ismét Jarre. – Az ellanderi városi tanács január tizenhatodikán rendeletben határozott a kontingens pótsorsolásáról. A nilfgaardi veszély miatt volt ez szükséges...

– Figyeljél csak, Csuka, miket fecseg ez – vágott közbe rekedt hangon egy tagbaszakadt, kopaszra nyírt, Okultich nevű fickó, aki nemrég elsőnek kiáltott rá a hídon. – Úrficska! Valami okostojás!

– Nagyokos! – utánozta elnyújtott hangon egy másik jókora legény, akinek kerek képére állandóan egyfajta bárgyú mosoly ragadt rá. – Okoskodó!

– Dugulj el, Klaproth – selypítette lassan a kompánia legidősebbje, akit Csukának szólítottak, egy jól megtermett, lógó bajuszú, felnyírt tarkójú férfi. – Ha okostojás, illik meghallgatni, ha szövegel. Pör is lehet belőle. Tanulhatunk. És a tanulás még soha senkinek meg nem ártott. Na, majdnem soha. És majdnem senkinek.

– Ami igaz, az igaz – közölte Melfi. – Ő, vagyis Jarre, tényleg nem buta, olvasástudó meg írástudó is... Tudós! Hisz Ellanderben bírósági írnok a munkája, a Melitele szent helyén penig egész rakás könyv van rábízva...

– Akkor már kíváncsi vónék rá – vágott közbe Csuka, és közben a füstön meg a szikrákon keresztül Jarrét vizsgálgatta –, mit művel egy ilyen bírósági-templomi szaros könyves a vizimai úton?

– Amit ti – mondta a fiú –, a hadseregbe megyek.

– És ugyan már – Csuka tekintete felizzott, úgy tükröződött benne a fény, mint egy csónak orrában tartott fáklya fénye az igazi halak szemében – mit szándékszik keresni egy bírósági-templomi tudós a seregben? Mer hisz nem regrutának megy. He? Azt minden hülye tudja, hogy a szentélyeket kivették a kontingensből, nem muszáj nekik regrutát kiállítani. És azt is tudja minden hülye, hogy minden egyes bíróságnak lehetősége van az írnokát a szolgálatból kivonni és mentesíteni. Hogy is van ez, hivatalnok úr?

– Önként megyek a seregbe – jelentette ki Jarre. – Magam jelentkeztem, saját akaratomból, nem kontingensre. Részben személyes indokokból, de főként patrióta kötelességérzetből.

A kompánia zajos, dübörgő kacajának kórusa válaszolt.

– Nézzétek, legények – szólalt meg végre Csuka –, miféle ellentétek ülik meg olykor az embert. Kétfélék. Itt egy ifjonc, látszatra tanult meg jártas, ráadásul nyilván nem született butának. Tudnia kell, mi történik egy háborúban, ismernie kell, ki kivel verekszik, és kit fog hamarosan egészen elverni. Ő meg, ahogy magatok is hallottátok, kényszer nélkül, a saját akaratából, pateróta kötelességből akar csatlakozni a vesztes félhez.

Senki sem tett megjegyzést. Jarre sem.

– Az ilyen pateróta kötelesség – mondta végül Csuka – általában csak az elmebetegekre jellemző, de hát, még a templomban-bíróságon felcseperedettekre is ráillik. De itt valamely személyes indokokról is szó esett. Szörnyen kíváncsi volnék, mifélék ezek a személyes indokok?

– Azok annyira személyesek – vágta ki magát Jarre –, hogy nem fogok beszélni róluk. Annál inkább nem, mert neked, nagyuram, valahogy szintén nem sietős az indokaidról beszélni.

– Nézzenek oda – mondta némi hallgatás után Csuka –, ha valami bunkó beszélne így velem, kapásból pofán csapnám. Na de ha egy tudós írnok... Az ilyennek elnézem... ez egyszer. És azt felelem: én is a seregbe megyek. És én is önkéntesnek.

– Hogy mint egy elmebeteg, csatlakozz a vesztesekhez? – Jarre maga is csodálkozott, honnan lett egyszerre benne ennyi vakmerőség. – Útközben megkopasztva az utasokat a hidakon?

– Még mindig neheztel ránk – röhögött Melfi, megelőzve Csukát –, amiért lestünk rá a hídon. Hagyd már el, Jarre, hisz csak hecc volt! Olyan ártatlan trufa! Igaz, Csuka?

– Igaz. – Csuka ásított, összecsattantotta fogsorát. – Olyan ártatlan trufa. Az élet szomorú és komor, richtig mint egy borjúé, akit bárd alá visznek. Ilyenkor egy trufa vagy hecc felvidíthat. Nem gondolod, írnok?

– De gondolom. Lényegében.

– Akkor jó. – Csuka le sem vette róla izzó tekintetét. – Mert másképp pocsék társaság lenne belőled, és jobb vóna, ha magányosan vándorolnál tovább Vizimába. Akár most rögtön.

Jarre hallgatott. Csuka nyújtózott egyet.

– Amit mondtam, megmondtam. Na legények, akkor kitrufáltuk, kihecceltük, kimulattuk magunkat, most pedig ideje a pihenőnek. Ha szürkületkor Vizimában akarunk lenni, akkor alighogy megvirrad, indulnunk kell.

Nagyon hideg volt az éjszaka, Jarre a fáradtság dacára sem tudott elaludni, köpenyébe burkolózva kuporodott össze, a térde majdnem az állát érte. Amikor végre elaludt, gyakran felserkent, minduntalan felébresztették az álmai. A legtöbbre nem emlékezett. Kettő kivételével. Az első álomban az ismerős Ríviai Geralt vaják szikláról lelógó hosszú jégcsapok alatt ült mozdulatlanul, eljegesedve, egyre sűrűbben behavazva. A másik álomban Ciri fekete lovon, a sörényhez lapulva száguldott göcsörtös égerfák között, amelyek görbe ágaikkal igyekeztek őt megragadni.

Ah, és röviddel hajnal előtt Triss Merigoldról álmodott. Amióta tavaly a szentélyben járt a varázslónő, a fiú jó párszor álmodott róla. Ezek az álmok olyasmire késztették Jarrét, amit aztán nagyon szégyellt.

Most magától értetődően semmiféle szégyenletesre nem került sor. Mindközönségesen túl hideg volt.

Reggel, tényleg alig pirkadt, mind a heten útnak indultak. Milton és Ograbek, a lánckontingenses parasztfiúk katonanótával öntöttek lelket magukba.

Mén a lován a katona, szépen cseng a kardja

Fuss el, kislány, ne várd meg, míg utolér a csókja!

Csókoljon, ha kedve tartja, nem tilthatja senki,

Szembeszáll az ellenséggel, a hazáját védi!

Csuka, Okultich, Klaproth és a rájuk tapadó bognárfiú, Melfi anekdotákat és történetkéket meséltek egymásnak, ezek az ő szemükben hallatlanul mulatságosak voltak.

– ...azt kérdi a nilfgaardi: „Mi bűzlik itten?” Erre a tünde: „A szar”. Haaa, haa, haaaa!

– He, he, he, heee!

– Ha, ha, ha, ha! És ezt ismeritek? Megy a nilfgaardi, a tünde és a törp. Hát látják, hogy arra száll egy egérlány...

Ahogy telt az idő, egyre több hasonló vándorral, parasztszekérrel, bírósági végrehajtóval, menetelő katonai egységgel találkoztak. Némely szekér mindenféle jóval volt megrakva, a Csuka bandája vizsla módjára csaknem földig görnyedve követte őket, összeszedték, ami lehullott – hol egy répát, hol egy krumplit, hogy egy petrezselyemgyökeret, néha még hagymát is. A zsákmány egy részét megfontoltan eltették szűkös időkre, más részét mohón felfalták, közben folyamatosan mesélték a vicceket.

– ...a nilfgaardi meg: pruuuu! És fülig összeszarta magát! Ha, ha, ha, ha, ha, ha!

– Haa, haaa, haa! Az istenekre, nem bírom ki... Összeszarta magát... Haaaa, haaa, haaa!

– He, heeee, heee!

Jarre csak az alkalomra meg az ürügyre várt, hogy elválhasson tőlük. Nem tetszett neki Csuka, nem tetszett neki Okultich. Nem tetszettek neki azok a tekintetek, amelyekkel Csuka és Okultich méregette a mellettük elhaladó kereskedőszekereket, paraszti fogatokat és a kocsikon ülő lányokat és asszonyokat. Nem tetszett neki Csuka gúnyos hangneme, amikor lépten-nyomon kérdezgette az önkéntesnek jelentkezés célszerűségét a biztos és nyilvánvaló vereség és pusztulás tudatában.

Megcsapta az orrukat a felszántott föld szaga. A füst szaga. A völgyben, a rétek, ligetek és tükörként csillogó halastavak szabályos sakktábláján háztetőket pillantottak meg. Időnként távoli kutyaugatás, ökörbőgés, kakaskukorékolás jutott a fülükbe.

– Látni, hogy jómódúak ezek a kis falvak – selypítette Csuka, és megnyalta az ajkát. – Nem nagyok, de csinosak.

– Itt a völgyben – sietett a felvilágosítással Okultich – félszerzetek élnek és gazdálkodnak. Náluk minden csinos és tetszetős. Takarékos népecskék ezek a törpék.

– Átkozott másfajúak – krákogott Klaproth. – Koboldfajzatok! Űk itt gazdálkodnak, az igaz ember meg miattuk nyomorog szegényen. Ezeknek még a háború sem árt.

– Egyelőre. – Csuka visszataszító mosolyra húzta a száját. – Jegyezzétek meg, legények, azt a falucskát. Azt a szélsőt, a nyírfák között, rögtön a fenyves mellett. Jegyezzétek meg jól. Ha egyszer oda vágynék vendégségbe, nem szeretnék eltévedni.

Jarre elfordította a fejét. Úgy tett, mint aki nem hallja. Mint aki csak az utat látja maga előtt.

Meneteltek. Milton és Ograbek, a lánckontingenses parasztfiúk új nótába kezdtek. Ez nem volt annyira katonás. Inkább egy kissé pesszimista. Rossz előjelnek is lehetett tartani – kivált Csuka korábbi utalásai után.

Jó emberek, hallgassátok

Halál kínját megtudjátok,

Akár ifjú, akár vén vagy

Halál soha békén nem hagy;

Akit gyötör már a halál

Menedéket sosem talál...

– Ennek – saccolta komoran Okultich – biztos van cucca. Ha nincs cucca, akkor kisöprűzhettek.

Az az egyén, akire Okultich ilyen szörnyen hazardírozott, egy szamár húzta kétkerekűje mellett ballagó vándorkereskedő volt, akit épp utolértek.

– A cucc az cucc – selypítette Csuka –, de a szamaracska is megér valamit. Nyújtsátok meg a lépteiteket, legények.

– Melfi. – Jarre megragadta a bognárfiú ruhaujját. – Nyisd már ki a szemed. Nem látod, mi készül itt?

– Hisz ez csak tréfa, Jarre. – Melfi kiszabadította magát. – Csak tréfa...

A kereskedő kocsija – ez közelről jól látható volt – egyben bolt is lehetett, pár pillanat alatt lehetett kiszélesíteni és elárusítóhellyé változtatni. A szamár vontatta szerkezet teljes hosszában festőien felmázolt feliratok rikítottak, ezek alapján a kereskedő kínálatában volt mindenféle gyógyító balzsam és kenőcs, védő talizmán és amulett, bűvös elixír, szűrő és tapasz, mosószer, azon kívül fém- érc- és szarvasgomba-keresők, továbbá holtbiztos hal-, kacsa- és leánycsalétkek.

A sovány, az idő súlyától erősen meggyötört kereskedő körülnézett, meglátta őket, káromkodott, és nógatni kezdte a szamarat. De a szamárnak, ahogy szamárhoz illik, esze ágában sem volt gyorsítani.

– Jó kis gúnya van rajta – becsülte meg halkan Okultich. – És a kiskocsin is biztos találunk valamicskét...

– Na, legények – vezényelt Csuka. – Egy, kettő! Birkózzunk meg a dologgal, amíg kevés tanú van az úton.

Jarre, maga sem győzvén eléggé csodálkozni hősiességén, néhány gyors lépéssel kiugrott a csapat elé, és szembefordult velük, közöttük meg a kereskedő között.

– Nem – mondta, nagy nehezen erőltetve ki a hangot összeszorult torkából. – Nem engedem...

Csuka lassan széttárta a köpenyét, és rámutatott az övébe dugott, jól láthatóan borotvaéles, hosszú késre.

– Állj már odébb, írnok – selypített vészjóslóan. – Ha tiszteled a nyakad. Azt gondoltam, beleillesz a csapatunkba, de nem, már látom, a szentélyedben túlságosan elszenteskedtél, túlságosan bebüdösített az istenes tömjén. Úgyhogy állj odébb az útból, mert egyébként...

– Mit műveltek itt? He?

Az utat szegélyező, az Ismena völgyében a táj legközönségesebb alkotórészeit képező vastag, szétágazó fűzfák mögül két különös alak bontakozott ki.

Mindkét férfinak viaszkosra kent, fölfelé csavarodó jókora bajsza volt, színes buggyos nadrágot, szalagokkal tűzdelt kaftánt és hatalmas, puha, tollkötegekkel ékesített bársonysapkát viseltek. A széles övükön függő bárdon és tőrön kívül mindkét férfi könyöknyi markolattal és hajlított nagy kézvédővel ellátott, karhosszúságú kétkezes kardot hordott a hátán.

A landsknechtek ugrándozva gombolták a nadrágjukat. Egyikük sem tett egyetlen mozdulatot sem az iszonyú kardok vagy a markolat felé, de Csuka és Okultich így is megjuhászodott egy pillanat alatt, a nagy Klaproth pedig úgy összezsugorodott, mint egy disznóhólyag, ha kiment belőle a levegő.

– Mi itt... Mi itt semmit... – selypítette Csuka. – Semmi rosszat...

– Csak tréfa! – visította Melfi.

– Senkinek sem lett bántódása – szólalt meg váratlanul a görnyedt kereskedő. – Senkinek!

– Mi – szólt közbe gyorsan Jarre – Vizimába megyünk, a hadseregbe jelentkezünk. Talán önöknek is arra visz az útja, harcos urak?

– Hát persze. – A landsknecht felröhögött, azonnal rájött, miről van szó. – Mi is Vizimába. Aki akarja, velünk jöhet. Biztonságosabb lesz.

– Biztonságosabb, élve – tette hozzá jelentőségteljesen a másik, hosszú pillantást vetve Csukára. – Mindazonáltal illő hozzátenni, hogy nemrég láttuk itt a környéken a vizimai bíró lovas patrulját. Nagyon is hajlanak akasztásra, nyomorú a sorsa annak a rablónak, akit szembe kapnak.

– Mi is tudjuk. – Csuka visszanyerte a lélekjelenlétét, kivicsorította a fogsorát. – Jól tudjuk, nagyságtok, hogy törvény és büntetés jár a latrokra, helyes ez a rend. Induljunk hát útnak Vizimába, a seregbe, mert hív a pateróta kötelesség.

A landsknecht hosszan és igencsak megvetően nézett rá, majd vállat vont, megigazított a hátán a kardját, és továbbindult. Társa, Jarre meg a szamaras-szekeres kereskedő követték, mögöttük pedig nem sokkal lemaradva araszolt a Csuka-banda.

– Köszönet nektek – szólalt meg egy idő múlva a kereskedő, és egy pálcával nógatta a szamarát –, katona urak. És neked is köszönet, fiatalúr.

– Semmiség – legyintett a landsknecht. – Megszoktuk már.

– Mindenféle emberek jelentkeznek a hadseregbe. – A társa a válla fölött hátranézett. – Egy falura vagy kisvárosra az a kötelesség jut, hogy minden tizedik láncra egy főt ki kell választani, néha arra használják ezt, hogy ezen a módon elsőbben is a legrosszabb gazfickóktól szabaduljanak meg. És aztán tele lesznek az utak olyanokkal, mint ott azok a semmirekellők. Na de majd a seregben engedelmességre okítja őket a káplár botja, móresre tanítja a söpredéket, ha egyszer-kétszer végigmennek a vesszőfutáson, a pálcák utcájában...

– Én – magyarázta gyorsan Jarre – önként megyek jelentkezni, nem kényszerből.

– Dicséretes, dicséretes. – A landsknecht ránézett, megpödörte bajsza viaszkos hegyét. – Azt is látom, hangyányit más anyagból vagy gyúrva, mint amazok. Minek közösködöl velük?

– A sors hozott össze bennünket.

– Láttam már – a katona hangja elkomolyodott – ilyen sors összehozta találkozásokat és pajtáskodásokat, ami után a pajtások közös bitóra kerültek. Vond le ebből a tanulságot, fiú.

– Levonom.

A felhő takarta nap már magasan járt, mire elérték az országutat. Útjukon itt szünetet kellett tartaniuk. Az előttük ideérkező vándorcsoportokhoz hasonlóan Jarrénak és csapatának is meg kellett állnia – az utat ugyanis dugig töltötte a vonuló hadsereg.

– Délre – kommentálta jelentőségteljesen a menet irányát az egyik landsknecht. – A frontra. Maribor és Mayena felé.

– A jelekre figyelj – intett a másik a fejével.

– Redaniaiak – mondta Jarre. – Ezüst sas a karmazsinon.

– Jól találtad el – paskolta meg a vállát a landsknecht. – Valódi agyas ifjonc vagy. Ez a redaniai sereg, Hedvig királynő küldte a segítségünkre. Erős a mi egységünk, Temeria, Redania, Aedirn, Kaedwen, most mi mind szövetségesek vagyunk, bajtársak egyazon ügyben.

– Már késő – szólalt meg mögöttük Csuka érezhetően kötekedve. A landsknecht hátranézett, de nem mondott semmit.

– Nosza, üljünk le – indítványozta Melfi –, pihentessük a virgácsainkat. Ennek a seregnek nem látni a végét, jócskán beletelik, mire felszabadul az út.

– Üljünk le – mondta a kereskedő – ottan, a kis dombon, onnan jobb a kilátás.

Elvonult a redaniai lovasság, utána nagy port felverve meneteltek a számszeríjászok és a pajzsosok. Mögöttük már látni lehetett a páncélos lovasság lépésben haladó hadoszlopát.

– Amazok ott – mutatott a páncélosokra Melfi – másféle jelvény alatt mennek. Valami fehéressel tarka fekete a lobogójuk.

– Na, a sötét vidéki – nézett rá megvetően a landsknecht. – Saját királya címerét nem ismeri meg. Ezüst liliom az, tompa agyú...

– Fekete mezőbe hintett ezüst liliom – mondta Jarre, és egyből be akarta bizonyítani, hogy akárki volna is, de nem sötét vidéki.

– A temeriai királyság régi címerében – kezdett hozzá – lépegető oroszlán volt látható. De a temeriai koronahercegek másféle címert használtak, mégpedig olyat, hogy a pajzsra újabb mezőt tétettek, és ebben három liliom volt. Ugyanis a heraldikai szimbolikában a liliom virága a trónörökös, a királyfi, a trón és a jogar várományosa jele...

– Szaros nagyokos – vakkantotta Klaproth.

– Hagyd békén, és tartsd a pofád, baromarcú – mondta a landsknecht fenyegetően. – Te meg, fiú, mondjad tovább. Érdekes.

– És amikor Goidemar királyfi, az öreg Gardik király fia hadba szállt az ördögfajzat Falka felkelőivel, a temeriai hadsereg épp ebben a jelben, a liliomos címerrel harcolt, és nagy fölényre tett szert, és amikor Goidemar megörökölte apjától a trónt, e győzelem, továbbá feleségének és gyermekeinek az ellenség kezéből való csodás megmenekülése emlékére a fekete mezőben álló három ezüst liliomot tette meg a királyság címeréül. Később pedig Cedric király külön rendelettel úgy változtatta meg az állami címert, hogy a fekete pajzsot ezüst liliomokkal hintette be. És ez Temeria címere mind a mai napig. Mind könnyűszerrel győződhettek meg erről, mivel éppen a temeriai kopjások vonulnak ott.

– Nagyon formás – mondta a kereskedő –, ahogy ezt nekünk kifejtetted, úrfi.

– Nem én – sóhajtott fel Jarre –, hanem Attrei János, a tudós heraldikus.

– Te sem vagy nála tanulatlanabb, ez látható.

– Éppen elmegy – tette hozzá félhangon Csuka – regrutának. Hogy hagyja magát összezúzni az ezüst leliomok jelében, a királyért és Temeriáért.

Énekszót hallottak. Fenyegetőt, harciasat, úgy zúgott, mint a szélverte hullámverés, mint a közelgő vihar dörgése. A temeriaiak nyomában másféle sereg jött egyenletes zárt sorokban. Szürke, csaknem színtelen lovasság, se zászló, se lobogó nem lengett fölöttük. A hadoszlop élén lovagló parancsnokok előtt lófarkakkal ékesített póznát vittek, a keresztrúdjára három emberi koponyát erősítettek.

– A Szabadcsapat – mutatott a szürke lovasokra a landsknecht. – Kondottierék. Zsoldossereg.

– Rögtön látni – sóhajtotta Melfi –, hogy milyen vitézek. Legények a javából! És tartják a lépést, mintha parádén...

– A Szabadcsapat – ismételte a landsknecht. – Nézzétek csak meg, parasztocskák, simaszájúak, milyen az igazi katona. Voltak már csatában, épp ők, a kondottierék, Adam Pangratt, Molla, Frontin és Abatemarco bandériumai voltak a mérleg nyelve Mayenánál, nekik köszönhetően tört meg a nilfgaardi gyűrű, nekik lehet meghálálni, hogy az erőd felszabadult.

– Hitemre – tette hozzá a másik –, harcias és hősies ez a nép, a kondottierék, a csatában engesztelhetetlenek, mint ez a szikla. Habár pénzért szolgál a Szabadcsapat, ahogy a dalukból is könnyűszerrel kiveheted.

Az osztag lépésben közelített, erősen és hangosan, bár különös komorsággal, csikorgó dallammal szólt az ének.

Szolgái nem leszünk jogarnak, trónnak

Nem leszünk pártján királynak sohase

Napfényben csillogó fényes dukátnak

Vagyunk vitéze!

Esküvés lobogó nekünk az semmi

Fejet már egy zászló előtt sem hajtunk

Arany dukáthoz hűségesnek lenni

Ez a dalunk!

– Óh, ezeknél szolgálni – sóhajtott megint Melfi. – Ilyen társaságban harcolni... Dicsőséget meg zsákmányt szerezhetne az ember...

– A szemem csal meg, vagy mi van? – Okultich összeráncolta az arcát. – A második szakasz élén... Egy fehérnép? Egy fehérnép vezérsége alatt harcolnak ezek a zsoldosok?

– Fehérnép az – erősítette meg a landsknecht. – De nem akármilyen fehérnép. Ez Julia Abatemarco, akit Cuki Ribinek hívnak. Olyan harcos, hogy hohó! A kondottierék az ő parancsnoksága alatt verték vissza a Feketék és a tündék támadását Mayenánál, habár csak kétszer öt századdal voltak háromezer ellen.

– Mellékesen azt hallottam – szólalt meg Csuka fura, behízelgően szolgálatkész, egyben rosszindulatú hangon –, hogy azzal a diadallal nem mentek sokra, ablakon lettek kidobálva a zsoldosokra kiadott dukátok. Nilfgaard összekapta magát, és megint jócskán adott a mieink fejére, de jó nagyot. És újra bekerítette Mayenát. Lehet, hogy már be is vette az erődöt? Lehet, hogy már erre tart? Lehet, hogy bármelyik nap itt is lehet? Lehet, hogy ezeket a megvásárolható kondottieréket rég megvásárolták nilfgaardi arannyal? Lehet, hogy...

– Lehet, hogy – vágott közbe dühösen a katona – akarsz egyet a pofádba, paraszt? Vigyázz, a hadseregünk elleni csaholásért kikötés a büntetés! Tartsd hát a szád, amíg finom vagyok!

– Óóó! – A vasgyúró Klaproth nagyra tátott szájjal enyhített a helyzeten. – Óóó, nézzétek mán! Micsoda neveccséges seggdugaszok jönnek ott!

Az úton üstdobok tompa döngésére, dudák elkeseredett süvöltésére, sípok vad sipítására masírozott egy alabárddal, guisarmával, csatabárddal, cséphadaróval és szöges buzogánnyal felfegyverkezett gyalogoscsapat. A prémes köpenyt, láncinget és csúcsos sisakot viselő katonák tényleg rendkívül alacsonyak voltak.

– Hegyi törpök – világosította föl a landsknecht. – A Mahakami Önkéntes Osztag valamelyik ezrede.

– Én meg azt gondótam – mondta Okultich –, hogy a törpök nem velünk, hanem ellenünk vannak. Hogy elárultak minket a ronda korcsok, és hogy a Feketékkel beszéltek össze...

– Gondoltad? – A landsknecht szánalommal nézett rá. – És mivel, érdekelne. Te balek, ha a leveseddel lenyelnél egy svábbogarat, több eszed lenne a beleidben, mint a fejedben. Akik ott masíroznak, azok annak a törp gyalogságnak az egyik ezrede, amelyiket Brouver Hoog, a mahakami elöljáró küldött a segítségünkre. Többségük már volt csatában, nagy veszteségeik lettek, ezért Vizimához vonták vissza őket átcsoportosításra.

– Vitéz népség a törp – erősítette meg Melfi. – Amikor egyszer Ellanderben egy fogadóban az egyik fülön vágott Saovine-kor, Yuléig csöngött bele a fülem.

– A törpök ezrede az utolsó az oszlopban – a landsknecht a szeme elé tartotta a kezét. – Vége a menetnek, rögtön szabad lesz az út. Induljunk, mert mindjárt dél lesz.

– Annyi hadi népség masírozik délre – mondta az amulett- és csodaszerárus –, hogy biztos nagy háború lesz. Nagy szerencsétlenség éri az embereket! Nagy vereségek a hadsereget! Ezrek fognak pusztulni kardtól és tűzvésztől. Figyeljék csak meg, uraim, hogy az az üstökös, amelyik éjszakánként az égbolton látható, vörös tüzes farkat húz maga után. Ha az üstökös farka elkékül vagy elfakul, az hidegrázást, lázat, mellbajt, harákolást és taknyosságot, na meg vízi szerencsétlenségeket, árvizeket, kiöntéseket vagy nagy esőzéseket jósol. Viszont a vörös szín azt mutatja, hogy ez a láz, a vér és a tűz, meg a tűzben születő vas üstököse. Szörnyű, szörnyű bajok érik a népet! Nagy pogromok meg mészárlások lesznek. Amint a jóslatban áll: tizenkét könyöknyi magasan hevernek majd a hullák, a puszta földön farkas üvölt, és egyik ember a másikénak lába nyomát fogja csókolgatni... Jaj nekünk!

– Miért nekünk? – szólt közbe fagyosan a landsknecht. – Az üstökös magasan repül, Nilfgaardból is látni, nem szólva az Ina völgyéről, ahonnan, úgy beszélik, Menno Coehoorn közeledik. A Feketék is az eget nézik, ők is látják az üstököst. Mér’ ne gondolhatnánk, hogy nem nekünk, hanem nekik jósol bajokat? Hogy az ő hulláik hevernek majd rakásra?

– Így van! – morogta a másik landsknecht. – Nekik jaj, a Feketéknek!

– Formásan gondolták ezt ki, uraim.

– Hát persze.

Elhagyták a Vizima körüli erdőket, réteken és legelőkön mentek tovább. Egész ménesek legelésztek itt, mindenféle lovak – hátaslovak, kocsi elé valók, nehéz léptű igáslovak. Március lévén annyi volt a réteken a fű, mint a macskanyom, de szénával teli szekerek, nagy asztagok álltak mindenütt.

– Lássátok? – nyalta meg a szája szélét Okultich. – Á, lovacskák! És senki se őrzi őket! Csak ki kell választani, oszt vihetjük...

– Tartsd a pofád – sziszegte Csuka, és szolgálatkészen vicsorította a landsknechtekre csorba fogsorát. – Arról álmodozott, uraim, hogy a lovasoknál szolgál, ezért nézi olyan mohón azokat a paripákat.

– A lovasoknál! – röhögött a landsknecht. – Nacsak, mire vágyik a parasztja! Hamarabb lesz lovász, villával hányja, talicskával cipeli a lótrágyát!

– Jól beszél, uram.

Továbbmentek, végül elértek egy tavak és vizesárkok között húzódó töltéshez. És az égerfák csúcsai fölött egyszer csak megpillantották a vizimai vár tó fölé magasodó tornyának piros tetőcserepeit.

– Na, akkor mi már majdnem helyben vagyunk – mondta a kereskedő. – Érzik?

– Ú-úú! – fintorgott Melfi. – Micsoda bűz! Mi ez?

– Biztos azok a katonák, akik királyi zsoldon éhen döglöttek – morogta a hátuk mögött Csuka, de úgy, hogy a landsknechtek ne hallják.

– Épp hogy az orrod bele nem vásik, he? – nevette el magát az egyik. – Hát, ezrével állomásozott itt a katonaság téli szálláson, a katonaságnak pedig ennie kell, és ha eszik, akkor szarik is. Ilyen formán rendezte el a természet, és ez ellen nincs mit tenni! És amit kiszartak, azt ide hozták, ezekbe az árkokba, belehányták, és be se temették. Télen, amíg a fagy hidegen tartotta a szart, valahogy ki lehetett bírni, de tavasszal... Fuj!

– És folyton újabbak jönnek, és rápakolnak a régi rakásra. – A másik landsknecht is kiköpött. – És halljátok ezt a nagy döngést? Legyek. Felhőkben jönnek, kora tavasszal elképesztő ez! Takarjátok el a képeteket, amivel csak tudjátok, mert ellepik szemetek-szájatok, teringettét. És fürgén, minél hamarabb hagyjuk ezt itt, annál jobb.

Elhagyták az árkokat, de nem sikerült megszabadulniuk a bűztől. Ellenkezőleg, Jarre a fejét tette volna rá, hogy minél közelebb jutnak a városhoz, annál rosszabb lett a levegő. Mindössze változatosabban, mértékben és árnyalatokban gazdagabban. Bűzlött az erődöt körülvevő katonai sátortábor. Bűzlött a hatalmas tábori kórház. Bűzlött a zsúfolt és mozgalmas váralja, bűzlöttek a sáncok, bűzlött a kapu, bűzlött a sáncok alja, bűzlöttek a kicsiny terek és utcák, bűzlöttek a város fölé emelkedő várfalak. Szerencsére orruk hamar hozzászokott, és rövidesen mindegy volt nekik, trágya vagy hulladék, macskahúgy vagy egy újabb étkezde.

Mindenütt legyek voltak. Visszataszítóan dönögtek, rá-rászálltak a szemükre, fülükre, orrukra. Nem lehetett elkergetni őket. Könnyebb volt az arcukon szétnyomni. Vagy szétharapni.

Ahogy kijutottak a kapualj árnyékából, jókora mázolmányt pillantottak meg a falon, ujjával rájuk mutató lovagot ábrázolt. A mázolmány alatti felirat nagy betűkkel kérdezte: ÉS TE? MÁR JELENTKEZTÉL?

– Már, már – morogta a landsknecht. – Sajnos.

Sok volt a hasonló festmény, úgy is lehet mondani: ahány fal, annyi. Többségükön az ujját nyújtó lovag volt, gyakori volt a zilált ősz hajú patetikus Anyaföld, a háttérben égő falvak és nilfgaardi lándzsahegyre tűzött csecsemők. Tündéket is ábrázoltak a képek, fogaik között vértől csepegő késsel.

Jarre hirtelen körülnézett, és megállapította, hogy magukra maradtak, ő, a landsknechtek és a kereskedő. Nyoma sem volt Csukának, Okultichnak, a kijelölt parasztfiúknak és Melfinek.

– Igen, igen – erősítette meg a feltételezését a landsknecht, és figyelmesen végigmérte. – Megpattantak a pajtásaid az első alkalommal, elhúzták a csíkot az első sarkon. És tudod, mit mondok neked, fiú? Jó, hogy szétváltak az útjaitok. Ne igyekezz találkozni velük.

– Melfiért kár – mormogta Jarre. – Végső soron jó fiú.

– Mindenki maga választja meg a sorsát. Te meg gyere velünk. Megmutatjuk, hol van a toborzás.

Kiértek egy kis térre, közepén egy kőemelvényen pellengér állt. A pellengér körül mulatságra vágyó polgárok és katonák gyülekeztek. A megbilincselt elítélt, akit épp akkor talált arcon egy sárkupac, köpködött és sírt. A tömeg visítva röhögött.

– Ejha! – kiáltott fel a landsknecht. – Nézzétek mán, ki les ki a deszkából? Hisz ez Fuson! Kíváncsi volnék, ugyan miért?

– Gazdálkodásért – sietett felvilágosítani egy farkasbundás, filcsapkás kövér polgár.

– Miért?

– Gazdálkodásért – ismételte meg a pocakos nyomatékkal. – Azért, mert keltetett!

– Á, mostan aztán ezt úgy eltrafálták, már elnézést, mint ökör a padlót – nevette el magát a landsknecht. – Én ismerem Fusont, varga ő, varga fia, varga unokája. Életében nem szántott, nem vetett, nem szüretelt. Eltrafálták, mondom, azzal a keltetéssel, lelkemre.

– A bíró maga mondta így! – vörösödött el a polgár. – Pirkadatig fog a kalodában állni azért, mert keltetett! Méghozzá nilfgaardi felbujtásra, nilfgaardi ezüstökért keltetett a gonosztevő... Igaz, valami fura, állítólag tengerentúli gabonát keltetett... Mindjárt eszembe jut... Ahá! Defetizmust!

– Igen, igen! – kiáltotta az amulettárus. – Hallottam, beszéltek erről! A nilfgaardi kémek és a tündék dögvészt terjesztenek, a kutakat, a forrásokat és a patakokat mindenfélével megmérgezik, méghozzá beléndekkel, csomorikával, leprával és defetizmussal.

– Hát – bólintott a farkasos polgár. – Tennap felakasztottak két tündét. Biztos éppen azért a mérgezésért.

– Ennek a kis utcának a végén – mutatta a landsknecht – van egy fogadó, abban működik a toborzóbizottság. Nagy vásznat aggattak ki, temeriai liliomosat, hisz ismered, fiú, gond nélkül odatalálsz. Járj egészséggel. Adják meg az istenek, hogy jobb időkben találkozzunk. Járjon maga is egészséggel, házaló úr.

A kereskedő hangosan megköszörülte a torkát.

– Kegyes uraim – szólalt meg, és beleturkált a bőröndjeibe meg a dobozaiba –, engedjétek meg, hogy a segítségetekért... Hálám jeléül...

– Ne fáradjon, jóember – mondta mosolyogva a landsknecht. – Segítettünk, és kész, nincs mit beszélni róla...

– Esetleg egy lövés elleni csodakenőcsöt? – A kereskedő kibányászott valamit a doboz fenekéről. – Esetleg egy univerzális és csalhatatlan gyógyszert bronchitiszre, podagrára, bénulásra, korpára meg görvélykórra? Esetleg egy gyantás balzsamot méhcsípésre, kígyó- és vámpírharapásra? Esetleg egy szemmel verés következményeitől megvédő talizmánt?

– Van esetleg valamije – faggatta komoly arccal a másik landsknecht – a rossz kaja következményei elleni védelemre?

– Van! – kiáltotta lelkesen a kereskedő. – Itt van egy bűvös gyökerekből készült, illatos füvekkel feljavított, nagyon hatásos csodaszer. Elég belőle étkezés után három csepp. Tessék, fogadják el, kegyes uraim.

– Kösz. Akkor minden jót, uram. Neked is minden jót, fiú. Sok sikert!

– Becsületesek, politikusak és udvariasak – ismerte el a kereskedő, amikor a katonák eltűntek a tömegben. – Nem találsz ilyet minden nap. No de veled is jól jártam, úrfi. Mit adjak hát neked? Villámhárító amulettet? Bezoárt? Boszorkányos bűbáj ellen hatásos epekövet? Á, van tömjénezésre való hullafogam, van egy darab szárított ördögtrágyám, az ilyet a jobb csizmában kell hordani...

Jarre levette a tekintetét azokról, akik elszántan mosták le egy ház faláról a feliratot: LE A SZAROS HÁBORÚVAL.

– Hagyja csak – mondta. – Rajtam a sor...

– Aha – kiáltotta a kereskedő, és egy szívecske alakú réz medaliont húzott elő a dobozból. – Ez föltétlenül jól jön neked, fiatalember, mert ez a dolog pont fiataloknak való. Nagy ritkaság, csak egy van belőle. Varázserejű amulett. Úgy hat, hogy aki viseli, arról nem feledkezik meg a kedvese, még ha idő és sok mérföld választja is el őket egymástól. Nézd csak, itt kell kinyitni, egy cédulka van benne vékony papiruszból. Erre a cédulkára bűvös vörös téntával, van ilyen nálam, elegendő felírni a kedves nevét, és nem fog elfelejteni, nem fordítja el a szívét, nem csal meg, és nem dob ki. Nos?

– Hmmm... – Jarre kissé elpirult. – Nem is tudom...

– Milyen nevet – az árus bemártott egy pálcikát a bűvös tintába – írjak rá?

– Ciri. Illetve Cirilla.

– Kész. Fogd.

– Jarre! Mit csinálsz itt, ezer ördög?

Jarre hirtelen fordult meg. Abban reménykedtem, gondolta gépiesen, magam mögött hagyom az egész múltamat, minden új lesz ezentúl. És csaknem lépten-nyomon régi ismerősökbe botlom.

– Dennis Cranmer úr...

A súlyos subát, mellvértet, karvasat és forgóval díszített rókaprémes süveget viselő törp éles pillantást vetett a fiúra, a kereskedőre, majd megint a fiúra.

– Mit csinálsz itt, Jarre? – kérdezte szigorúan, a szemöldökét, a szakállát és a bajuszát megpödörve.

A fiú egy pillanatig eltöprengett rajta, ne hazudjék-e, és a hitelesség kedvéért ne keverje-e bele a hazug változatba a jóindulatú kereskedőt. De csaknem azonnal elvetette az ötletet. Dennis Cranmer, aki egykor az ellanderi hercegi gárdában szolgált, olyan törp hírében állt, akit nehéz becsapni. Próbálkozni sem érdemes vele.

– Jelentkezni akarok a hadseregbe.

Tudta, mi lesz a következő kérdés.

– Nenneke megengedte?

Nem kellett felelnie.

– Megszöktél – csóválta meg a szakállát Dennis Cranmer. – Egyszerűen megszöktél a szentélyből. Nenneke és a papnők pedig a hajukat tépik...

– Levelet hagytam ott – dadogta Jarre. – Cranmer úr, nem tudtam... Muszáj volt... Nem illett tétlenül ülni, amikor ellenség van a határon... Abban a percben, amikor a haza veszélyben van... Ráadásul ő... Ciri... Nenneke anya semmiképpen sem akart beleegyezni, bár a szentélyből a lányok háromnegyedét elküldte a hadseregbe, engem nem engedett... Nem tudtam...

– Tehát megszöktél. – A törp szigorúan ráncolta össze a szemöldökét. – Ezer démoni szakramentum, bothoz kötve, futárpostával kellene Ellanderbe küldenem téged! Egy vár alatti üregbe kellene záratnom téged, ameddig a papnők nem jelentkeznek érted, hogy átvegyenek! Meg kellene...

Mérgesen zihált.

– Mikor ettél utoljára, Jarre? Mikor volt a szádban utoljára meleg étel?

– Igazi meleg? Három... Nem, négy napja.

– Gyere.

– Lassabban egyél, fiacskám – figyelmeztette Zoltan Chivay, Dennis Cranmer egyik bajtársa. – Nem egészséges kapkodva zabálni, nem rágod meg rendesen. Hova olyan sürgős? Hidd el, nem veszi el senki ezt az ételt tőled.

Jarre nem volt ebben annyira biztos. A Szőrös Mackó vendéglő nagytermében éppen ökölpárbaj zajlott. Két zömök és kemenceszéles törp náspángolta egymást ököllel, hogy csak úgy puffogott, az önkéntes osztagbeli bajtársaik harsogásától és a helyi prostituáltak tapsától kísérve. Recsegett a padló, bútorok és edények szóródtak szanaszét, a szétvert orrokból fröcsögő vér esőként hullott mindenfelé. Jarre azt várta, melyik küzdő fél zuhan rá tiszti asztalukra, hogy összetörjön a disznócsülökkel teli fatányér, a párolt borsós tál meg az agyagkorsók. Gyorsan lenyelte a leharapott zsíros falatot, abból indulva ki, hogy amit lenyelt, az az övé.

– Nemigen értettem meg, Dennis. – A másik törp, akit Sheldon Skaggsnak hívtak, a fejét sem fordította el, bár az egyik küzdő fél egy horogütés után kis híján nekiütközött. – Ha ez a fiú pap, akkor mi módon jelentkezhet? A papoknak nem szabad vért ontaniuk.

– Ő a szentély növendéke, nem pap.

– A teringettét, soha nem bírtam megérteni ezeket a zavaros emberi babonákat. Na de mások hitén nem illik gúnyolódni... De kiderült, hogy ennek az ifjoncnak itt, bár szentélyben nevelkedett, semmi kifogása a vérontás ellen. Főleg, ha nilfgaardiakról van szó. Igaz, fiatalember?

– Hagyd, Skaggs, hadd egye meg nyugodtan.

– Szívesen válaszolok... – Jarre lenyelt egy falatnyi csülköt, és a szájába pakolt egy maréknyi borsót. – A következőképpen áll a dolog: igazságos háborúban szabad vért ontani. Magasabb érdekek védelmében. Ezért jelentkeztem... Az Anyaföld hívása...

– Magatok is láthatjátok – Sheldon Skaggs végignézett a társain –, milyen sok igazság van abban a megállapításban, hogy az emberi faj közeli rokonunk, hogy azonos a gyökerünk, nekünk is, nekik is. A legjobb bizonyíték erre, ni, itt ül előttünk, és borsót majszol. Más szóval: rengeteg ugyanilyen buta rajongót találni az ifjú törpök között is.

– Kivált a mayenai kudarc után – jegyezte meg fagyosan Zoltan Chivay. – Győztes ütközet után mindig több az önkéntes jelentkező. A lendület alábbhagy, ha elterjed a híre, hogy az Inán fölfelé tart Menno Coehoorn serege, és csak a puszta föld meg a víz marad utána.

– Csak nehogy az ellenkező irányba induljon meg akkor a lendület – morogta Cranmer. – Valahogy nincs bizalmam az önkéntesekben. Érdekes, hogy minden második dezertőr pont önkéntes.

– Hogy mondhattok... – Jarre kis híján fuldokolni kezdett. – Hogy támadhat ilyen gondolatotok, uraim... Én eszmei ösztönzésre... Igazságos és helyes háborúba... Az Anyaföld...

Egy olyan ütés után, hogy a fiúnak úgy tűnt, hogy az épület alapjai is belerázkódnak, az egyik küzdő törp úgy elzuhant, hogy a padló réseiből fél ölnyi magasra kavarodott fel a por. Ezúttal azonban a leütött, ahelyett, hogy felpattant volna és odavágott volna ellenfelének, fekve maradt, ügyetlenül és összevissza kalimpált a végtagjaival, hátára fordított hatalmas cserebogár képzetét keltve.

Dennis Cranmer felállt.

– A kérdés eldőlt! – harsogta hangosan, és végighordozta tekintetét a kocsmán. – A mayenai csatatéren elesett Elkana Foster hősi halálával megüresedett szakaszparancsnoki tisztséget átveszi... Hogy is hívnak, fiam? Mert elfelejtettem.

– Blasco Grant! – Az ökölharc győztese a padlóra köpte egyik fogát.

– ...átveszi Blasco Grant. Van még előléptetéssel kapcsolatos vitás kérdés? Nincs? Akkor jó. Gazda. Sört!

– Miről volt is szó?

– Az igazságos háborúról – kezdte sorra venni az ujjait behajlítva Zoltan Chivay. – Az önkéntesekről. A dezertőrökről...

– Hát persze – szólt közbe Dennis. – Tudtam, hogy valamihez hozzá akartam szólni, a téma a dezertőrökre meg az áruló önkéntesekre vonatkozott. Jusson eszetekbe Vissegerd régi cintrai hadteste. Kiderült, hogy a kurafiak még zászlót sem változtattak. A Szabadcsapat, Julia, a Cuki Ribi osztaga kondottieréitől tudom. Mayenánál Julia osztaga ütközött meg a cintraiakkal. A nilfgaardi előőrs élén haladtak, ugyanazzal az oroszlános lobogóval...

– Az anyaföld szólította őket – szúrt közbe komoran Skaggs. – És Ciri császárné.

– Csöndesebben – sziszegte Dennis.

– Igaz – szólalt meg az eddig hallgató negyedik törp, Yarpen Zigrin. – Csöndesebben, még a csöndnél is csöndesebben! És nem a spicliktől való félelem miatt, hanem azért, mert nem szokás olyasmiről fecsegni, amiről halvány fogalmunk sincs.

– Neked viszont, Zigrin – düllesztette ki a szakállát Skaggs – van róla fogalmad, igaz?

– Van. És egyet mondok: senki, legyen az Emhyr var Emreis, a thaneddi lázadó varázslók, vagy maga az ördög, nem tudnák semmire sem rákényszeríteni azt a lányt. Nem tudnák megtörni. Tudom ezt. Mert ismerem. Misztifikáció Emhyrrel az az egész házasság. Misztifikáció, amivel mindenféle tökfilkó hagyta magát rászedni... Én mondom nektek, más sors vár arra a lányra. Egész más.

– Úgy beszélsz – morogta Skaggs –, mintha tényleg ismernéd, Zigrin.

– Hagyd – tört ki váratlanul Zoltan Chivay. – Azzal a sorssal igaza van. Hiszek ebben. Megvan rá az okom.

– Á – legyintett Sheldon Skaggs. – Minek beszéljünk a levegőbe. Cirilla, Emhyr, a sors... Távoli dolgok ezek. Ami viszont közelebb van ennél, uraim, az Menno Coehoorn és a Közép hadseregcsoport ügye.

– Hát – sóhajtotta Zoltan Chivay. – Úgy rémlik, nem ússzuk meg a nagy ütközetet. Talán a legnagyobbat a történelemben.

– Sok minden – mormogta Dennis Cranmer. – Valóban, sok minden dől el...

– És még több dolognak lesz vége.

– Mindennek... – Jarre böffentett, illedelmesen eltakarta tenyerével a száját. – Mindennek vége lesz.

A törpök egy darabig csak csöndben nézték.

– Fiatalember – szólalt meg végül Zoltan Chivay –, nem egészen értettem meg. Lennél szíves megmagyarázni, mire gondoltál?

– A hercegi tanácsban... – nyögte ki Jarre. – Azaz Ellanderben azt beszélték, hogy azért olyan fontos a győzelem ebben a nagy háborúban, mert... Mert ez egy nagy háború, amely véget vet minden háborúnak.

Sheldon Skaggs felröhögött, és sörrel köpködte tele a szakállát. Zoltan Chivay hangosan hahotázott.

– Másként vélitek, urak?

Most Dennis Cranmeren volt a röhögés sora. Yarpen Zigrin megőrizte komolyságát, figyelmesen, némi aggodalommal nézett végig a fiún.

– Fiam – mondta végül nagyon komolyan. – Nézz oda. Ott ül a söntésnél Evangelina Parr. El kell ismerni, mutatós. Sőt, jó nagy. De a méretei ellenére minden kétségen felül áll, hogy nem olyan kurva, aki képes volna véget vetni ennek az egész kurvaságnak.

Dennis Cranmer bekanyarodott egy szűk, kihalt sikátorba, és megállt.

– Meg kell hogy dicsérjelek, Jarre – mondta. – Tudod, mér’?

– Nem.

– Ne tettesd magad. Előttem nem kell. Dicséretre méltó, hogy a szemed sem rebbent, amikor arról a Cirilláról volt szó. Még dicséretesebb, hogy akkor tartottad a szádat... Nana, ne vágj ostoba képet. Sok mindent megtudtam róla, mi történt Nennekénél a szentély falai között, elhiheted nekem, sok mindent. És ha ez kevés lenne, tudd meg, hallottam, milyen nevet írt rá a kereskedő a medalionra.

– Tartsd magad így tovább. – A törp figyelmesen úgy tett, mintha nem venné észre a fiú arcát elöntő pirosságot. – Tartsd magad így tovább, Jarre. És nemcsak Ciri dolgában... Mit bámulsz úgy?

A sikátor kijáratánál levő magtár falán girbegurba betűkkel felmeszelt felirat ötlött a szemükbe: SZERETKEZZ NE HÁBORÚZZ. Közvetlenül alatta jóval kisebb betűkkel mázolta oda valaki: SZARJ NAGYOT MINDEN REGGEL.

– Te csak ne azt nézd, te ostoba – vakkantotta Dennis Cranmer. – Egy ilyen feliratnak csak a megnézéséért lebukhatsz, és ha valamit rosszkor mondasz, póznához kötve korbácsolnak meg, véresre nyúzzák a hátadon a bőrt! Gyors az itteni ítélkezés. Fölöttébb gyors.

– Láttam – morogta Jarre – egy vargát kalodában. Állítólag defetizmus keltéséért.

– Az a keltés – jelentette ki a törp komolyan, és megrántotta a fiú kabátujját – valószínűleg abból állt, hogy amikor elkísérte a fiát az egységéhez, sírva fakadt, ahelyett, hogy hazafias kiáltásokat hallatott volna. A komolyabb vetést másképp büntetik. Gyere, megmutatom.

Egy kis térre értek. Jarre visszahőkölt, a kabátujjával takarta el a száját és az orrát. Tucatnyi hulla lógott egy jókora kőbitón. Némelyikük – külsejük és szaguk után ítélve – régóta lóghatott már.

– Ez itt – mutatott rá Dennis, miközben a legyeket hajtotta el – buta feliratokat mázolt a falakra és a kerítésekre. Amaz meg azt állította, hogy a háború az urak ügye, és hogy a nilfgaardi kontingenses parasztok neki nem ellenségei. Az ott részegen mondta el a következő anekdotát: „Mi a dzsida? A méltóságosak fegyvere, olyan bot, aminek mind a két végén szegény ember van.” Az meg ott a végén, látod azt a fehérnépet? Egy mozgó tábori bordély madámja, aki a szekerét a következő felirattal ékesítette fel: „Kettyints ma, harcos! Mert holnap már lehet, hogy nem tudsz.”

– És csak ezért...

– Az egyik lánynak ráadásul, mint kiderült, trippere volt. És arra már a diverzióról és a harcképesség csökkentéséről szóló paragrafus érvényes.

– Megértettem, Cranmer úr. – Jarre katonásnak gondolt pózba vágta magát. – De ne féltsen engem. Én nem vagyok semmiféle defetista...

– Szart értettél meg, és ne szakíts félbe, mert még nem végeztem. Annak az utolsó akasztottnak, amelyik már jó büdös, csak annyi volt a vétke, hogy a provokátor spicli fecsegésére azt kiáltotta válaszul: „Jól beszél, uram, igazsága van, így van, és nem másképpen, ahogy kétszer kettő négy!” Most mondd, hogy megértetted.

– Megértettem. – Jarre lopva körülnézett. – Vigyázni fogok. De... Cranmer úr... Hogy is áll a dolog igazából...

A törp is körülnézett.

– Igazából – mondta halkan – úgy áll a dolog, hogy Menno Coehoorn marsall Közép hadseregcsoportja valami százezernyi legénnyel északra tart. Igazából, ha nem tört volna ki felkelés Verdenben, már itt lennének. Igazából az volna jó, ha tárgyalásokra kerülne sor. Igazából Temeriának és Redaniának nincs elég ereje hozzá, hogy feltartóztassák Coehoornt. Igazából a stratégiai határ, a Pontar előtt semmiképp.

– A Pontar-folyó – suttogta Jarre – tőlünk északra van.

– Éppen ezt akartam mondani. De ne feledd el: erről lakatot a szádra.

– Óvatos leszek. Ha már az egységnél vagyok, ott is kell? Ott is összeakadhatok spiclivel?

– Az arcvonalban levő egységnél? A fronthoz közel? Nem annyira. A spiclik azért olyan igyekvők a hátországban, mert attól félnek, hogy kikerülnek a frontra. Ráadásul, ha minden katonát felakasztanának, aki zúgolódik, panaszkodik és gyalázkodik, nem volna, aki harcoljon. De Jarre, te csak mindig tartsd a szád, mint abban a Ciri-dologban. Hallgass a szavamra, csukott szájba soha nem jut be egyetlen döglégy sem. Most gyere, elviszlek a bizottsághoz.

– Szól értem ott egy-két szót? – Jarre reménykedve nézett a törpre. – Igen? Cranmer úr?

– Á, buta vagy, írnok. Ez a hadsereg! Ha szólnék az érdekedben, és protezsálnálak, az olyan lenne, mintha arany cérnával hímezném a hátadra: „balek”! Élni sem hagynának az egységnél, fiacskám.

– És magukhoz... – mormogta Jarre. – A maga egységéhez...

– Ne is gondolj rá.

– Mert maguknál – mondta keserűen a fiú – csak a törpök számára van hely, igaz? Számomra nincs, igaz?

– Igaz.

Számodra nincs, gondolta Dennis Cranmer. Számodra nincs, Jarre. Mert még mindig megfizetetlen adósságom van Nennekénél. Ezért szeretném, ha épségben jönnél vissza ebből a háborúból. A törpökből, ebből az idegen és alacsonyabb fajú személyekből álló Mahakami Önkéntes Osztagot pedig mindig a legundorítóbb feladatokkal, a legrosszabb szakaszokra fogják küldeni. Oda, ahonnan nincs visszatérés. Oda, ahová embereket nem küldenének.

– Akkor hogy lehetne elérni – folytatta Jarre elkomorodva –, hogy jó egységhez kerüljek?

– Szerinted melyik olyan extra, hogy oda igyekezz?

Jarre megfordult, mert énekszót hallott, amely úgy sűrűsödött, mint a hullámverés, úgy növekedett, mint a gyorsan közeledő vihar dörgése. Hangos, kevély, erős, acélkemény volt ez az énekszó. Hallott már ilyet.

A vár felé tartó sikátorban hármas sorokban haladt el egy kondottiere-csapat. Élükön szürke lovon, emberi koponyákkal díszített pózna alatt léptetett a parancsnok, egy deresedő, sasorrú férfi, varkocsba font haja páncéljára hullott.

– Adam „Adieu” Pangratt – morogta Dennis Cranmer.

A kondottierék éneke dörgött, zúgott, süvöltött. A kövezeten csattogó patkók csengését ellenpontozva egészen a háztetőkig töltötte ki a sikátort, majd magasra, a város fölötti kék égboltig emelkedett.

Könnyet nem ont se szerető se asszon

Ha véres földet ölel a két karunk

Mert sok száz dukát vöröslik a napon

Ezért harcolunk!

– Azt kérdezi, melyik egység... – szólalt meg Jarre, és le sem tudta venni a szemét a lovasokról. – Akár olyan, mint ez! Ilyenben szeretnék...

– Mindegyiknek megvan a maga nótája – szólt közbe halkan a törp. – És mindegyik a maga módján öleli a véres földet. Úgy, ahogy adódik. És vagy megsiratják őket, vagy nem. A háborúban, írnok, csak énekelnek, és egyenletesen masíroznak, szabályosan sorba állnak. Aztán a csatában mindnek az jut, ami meg van neki írva. Akár „Adieu” Pangratt Szabadcsapatában, akár a gyalogságban, akár a táborban... Akár csinos tollforgós csillogó páncélban, akár papucsban és tetves gubában... Akár fürge paripán, akár gyalogpajzzsal... Mindnek más. Ahogy adódik! Na, itt a bizottság, látod a bejárat fölött a táblát? Oda visz az utad, ha már azt találtad ki, hogy katonának állsz. Menj, Jarre. Minden jót. Találkozunk, ha mindennek vége lesz.

A törp a szemével kísérte a fiút egészen addig, amíg el nem tűnt a toborzóbizottság székhelyéül szolgáló fogadó ajtajában.

– Vagy nem találkozunk – tette hozzá halkan. – Nem tudni, kinek mi van megírva. Kinek mi adódik.

– Lovagolni tudsz? Tudsz bánni íjjal vagy számszeríjjal?

– Nem, biztos úr. De tudok írni és kalligrafálni, meg az Ősi Rúnákat is... Ismerem az Ősi Nyelvet...

– Karddal elbírsz? Értesz a kopjához?

– ...olvastam A háborúk történetét. Pelligram marsall műveit... És Roderick de Novembre-t...

– Akkor talán főzésben vagy jártas?

– Nem, nem vagyok... De számolni egész jól...

A biztos fintorgott, és legyintett.

– Könyvmoly okostojás! Hanyadik ma már? Írjátok a papírjára, esz-eny-gyé. Az esz-eny-gyében fogsz szolgálni, fiatalember. Ezzel a cédulával irány a város déli széle, aztán a Maribori-kapun túl, a tó.

– De...

– Biztosan odatalálsz. A következőt!

– Hej, Jarre! Hej! Várj!

– Melfi?

– Persze hogy én! – A bognárfiú megszédült, a falnak támaszkodott. – Itten vagyok, hehe!

– Mi van veled?

– Hogy velem? Hehe! Semmi! Iszogattunk egy kicsinkét! Nilfgaard vesztére iszogattunk! Uh, Jarre, örülök, hogy látlak, mert azt gondoltam, hogy valahol eltűntél... Hát, pajtás...

Jarre úgy lépett hátra, mint akit megütöttek. A bognárfiúból nemcsak hitvány sör és még hitványabb kerítésszaggató, hanem hagyma, fokhagyma és ördög tudja, még mi minden áradt. De iszonyúan.

– És hol van – kérdezte csipkelődve – a nagyszerű kompániád?

– Csukára gondolsz? – fintorgott Melfi. – Azt mondom: a kutya se törődik vele! Tudod, Jarre, azt gondolnám, nem volt jó ember.

– Bravó. Erre hamar rájöttél.

– Hát aztán! – Melfi felfújta magát, nem vette észre a gúnyt. – Óvatos volt, de kapja be az ördög, aki engem be tud csapni! Tudom ám én, mit gondolt ki! Minek cipelt ide, Vizimába! Biztos azt gondolod, Jarre, hogy ő meg a többi akasztófavirág a seregbe jött, ahogy mi? Á, akkor jó nagyot tévedsz! Tudod-e, mit gondoltak ki? El sem hinnéd!

– Elhinném.

– Neki – fejezte be diadalmasan Melfi – lovakra volt szüksége meg uniformisokra, itt akart valahol ilyeneket lopni. Mert azt találta ki, hogy katonának öltözve járjon rabolni!

– A hóhér fényeskedjék neki.

– Minél előbb! – A bognárfiú kissé megingott, a fal mellé állt, és kigombolta a nadrágját. – Csak azt sajnálom, hogy Ograbek és Milton, az a két ostoba falusi bunkó hagyta magát elámítani, Csukát követték, így nekik is kész a hóhér fényeskedni. Na de le vannak szarva, fafejek! És veled mi van, Jarre?

– Amennyiben?

– Beosztott valahova a biztos? – Melfi lelocsolta a meszes falat. – Azért kérdem, mert engem már bevettek. A Maribori-kapu felé kell mennem, az erőd déli végébe. És neked hova kell?

– Nekem is délre.

– Ha! – A bognárfiú ugrált egypárat, megrázta magát, begombolta a nadrágját. – Akkor lehet, hogy együtt fogunk csatázni?

– Nem hiszem. – Jarre fensőbbségesen nézett rá. – A szakképesítésemnek megfelelő beosztást kaptam. Az esz-eny-gyéhez.

– Hát biztos. – Melfi csuklott egyet, és ráásította borzalmas keverékét. – Tudós vagy! Ilyen okostojásokat biztos valamilyen fontos dologba vesznek be, nem ám akármibe. Na, mit csináljunk? De addig is, egy kicsit még együtt gyalogolunk. Az erőd déli végébe mégis csak egyfelé vezet az utunk.

– Így alakul.

– Akkor menjünk.

– Menjünk.

– Ez biztosan nem itt lesz – ítélte meg Jarre, amikor végignézett a sátrakkal körülvett térségen, ahol vállukon hosszú botokkal masírozó toprongyos alakok verték fel a port. A fiú megfigyelte, hogy mindegyik toprongyosnak egy köteg szénát kötöztek a jobb lábához, egy szalmacsomót a balhoz.

– Biztos eltévedtünk, Melfi.

– Szalma! Széna! – hallatszott végig a téren a toprongyosokat vezénylő káplár kiáltása. – Szalma! Széna! Lépést tarts, a kurva anyátokat!

– Zászló leng a sátrak fölött – mondta Melfi. – Nézd meg magad, Jarre. Ugyanazok a leliomok, amikről útközben beszéltél. A zászló megvan? Megvan. A sereg megvan? Megvan. Vagyis ez az. Jó helyre jöttünk.

– Te esetleg. Én biztosan nem.

– Ott ni, a kerítésnél áll valami sarzsi. Kérdezzük meg őt.

Aztán már gyorsan ment.

– Újak? – robbant ki az őrmester. – A toborzóból? Ide a papírokat! Mit állsz itt, bazmeg, egyik a másik mellett? Helybenjárás! Mit állsz itt, bazmeg! Balra át! Vissza, bazmeg, jobbra! Futás indulj! Vissza, bazmeg! Figyel és megjegyzi! Előbbször is, bazmeg, a szállásmesterhez! Fölvenni a fölszerelést! Láncinget, szíjat, pikát, bazmeg, sisakot és kardot! Aztán mustrára! Napnyugtára, bazmeg, sorakozóra készen állni! Iiiiiindulj!

– Egy pillanat. – Jarre bizonytalanul nézett körül. – Mert nekem alighanem mégis más beosztásom van...

– Miiiiiiiiiiiiiii?!?

– Bocsánat, tiszt úr. – Jarre elvörösödött. – Csak arról van szó, hogy megelőzzük az esetleges tévedést... Ugyanis a biztos úr egyértelműen... Egyértelműen az esz-eny-gyéhez történő beosztásról beszélt, tehát én...

– Otthon vagy, fiú – röhögött az őrmester, akit kissé megenyhített a „letisztezés”. – Ez épp a te beosztásod. Üdvözöllek a Szegény Nyomorék Gyalogságnál.

– És ugyan miért – ismételte meg Rocco Hildebrandt – és miféle alapon kellene nagyságtoknak adót fizetnünk? Már megfizettünk mindet, amit kellett.

– Hoppá, nézzétek mán meg az okostojás félszerzetet! – Csuka a lopott ló nyergében pöffeszkedve a cimboráira vigyorgott. – Már megfizette! És úgy képzeli, mindet. Nyilván, írd és mondd, mint az a pulyka, aki a vasárnapról képzelődött. De szombaton elvágták a nyakát!

Okultich, Klaproth, Milton és Ograbek helyeslően röhögött. Hisz kiváló volt a tréfa. És a mulatság még kiválóbbnak ígérkezett.

Rocco észrevette a banditák visszataszító, ragacsos tekintetét, körülnézett. A kunyhó küszöbén ott állt Incarvilia Hildebrandt, a felesége, valamint Aloë és Yasmin, a két lánya.

Csuka és kompániája álnokul mosolyogva nézte a hobbitlányokat. Igen, nyilvánvaló, pompásnak ígérkezett a mulatság.

Az út túloldalán levő élősövényhez lépett Hildebrandt unokahúga, az Impinek becézett Impatientia Vanderbeck. A lányka igazi szépség volt. A banditák mosolya még álnokabb és visszataszítóbb lett.

– Na, kis törpe – sürgette Csuka. – Adjál a királyi seregnek pár fillért, adjál zabálnivalót, adjál lovakat, hozd ki az istállóból a teheneket. Nem fogunk itt állni napnyugtáig. Máma még jó pár faluba el kell ugranunk.

– Miért kell fizetnünk, miért kell bármit is adnunk? – Rocco Hildebrandt hangja kissé remegett, de konok ellenállás volt belőle kiérezhető. – Azt mondjátok, hogy a seregnek, hogy a védelmünkért. És az éhezéstől, kérdem én, ki véd meg minket? Megfizettük már a téli ellátást is, az élelemjáradékot is, a fejadót is, az ekeadót is, a füstadót is, az állatadót is, a kalászadót is meg a fene tudja, még mit! Kevés tán, hogy a faluból négyen, köztük a saját fiam is, fogatot teljesítenek a hadi táborokban? És nem más, mint a sógorom, Milo Vanderbeck, akit Rustynak is hívnak, tábori seborvos, fontos személy a hadseregben. Vagyis már duplán teljesítettük a lánckontingenst... Milyen alapon kéne akkor fizetnünk? Mi okból és mire? És miért?

Csuka átható tekintettel vizsgálgatta a félszerzet feleségét, a Biberveldtnek született Incarvilia Hildebrandtot. Kövérkés lányait, Aloët és Yasmint. A festményre való, csinoska, zöld ruhácskát viselő Impi Vanderbecket. Sam Hofmeiert és a nagyapját, a vén Holofernest. Petunia mamát, aki kapájával elszántan kapargatta a virágágyást. A település többi félszerzetét, főleg nőket és kamaszokat, akik félénken lestek ki a házakból és a kerítések mögül.

– Azt kérded, miért? – sziszegte a nyeregből kihajolva, és a félszerzet rémült szeme közé bámulva. – Megmondom neked, miért. Azért, mert mocskos félszerzet vagy, idegen, korcs, és aki téged, undorító nem-ember, megkopaszt, az megörvendezteti az isteneket. Aki neked, nem-ember, odapörköl, az jó és pateróta tettet hajt végre. És még azért is, mert eszméletlen kedvem van hozzá, hogy ezt a te nem-emberi fészkedet porrá égessem. Azért, mert igencsak vásik a fogam rá, hogy megdugjam a kis törpécskéidet. És azért, mert öten vagyunk itt, kemény legények, ti meg egy marék seggdugasz koszfészek vagytok. Most már tudod, miért?

– Most már tudom – mondta lassan Rocco Hildebrandt. – Menjetek el innen, Nagy Emberek. Menjetek el, gazfickók. Nem adunk nektek semmit.

Csuka kiegyenesedett, a nyergén függő kardjáért nyúlt.

– Üssétek! – ordította. – Öljétek meg!

Rocco Hildebrandt szemmel követhetetlenül gyors mozdulattal a kordéjához hajolt, elővette a gyékény alá rejtett számszeríjat, arcához emelte a tusát, és egy nyilat küldött egyenesen Csuka ordításra kitátott szájába. A Biberveldtnek született Incarvilia Hildebrandt meglengette balját, a levegőben végigbukfencező sarló tévedhetetlenül és nagy lendülettel találta torkon Miltont. A parasztfiú vért hányt, és a lábával komikusan kapálózva átbucskázott a lova hátsóján. Ograbek visítva zuhant a lova patkója alá, hasából Holofernes nagypapa sövénynyírójának csak a fafogója állt ki. A vasgyúró Klaproth buzogányával célozta meg az öreget, de embertelen sivítással repült ki a nyeregből, mert pont a szemébe talált az Impi Vanderbeck által elhajított palántázótű. Okultich megfordította a lovát, menekülni akart, de Petunia mama odaugrott, és a fogazott kapával a combjába vágott. Okultich felrikoltott, leesett, a lába beleakadt a kengyelbe, a megriadt ló kerítéseken, hegyes karókon vonszolta keresztül. A rabló vonszolás közben rikoltozott és üvöltözött, és mint két nőstényfarkas, úgy eredt a nyomába Petunia mama a kapájával meg Impi egy görbe oltókéssel.

Holofernes papa hangosan kifújta az orrát.

Az egész jelenet – Csuka kiáltásától Holofernes papa orrfújásáig – nagyjából annyi ideig tartott, mint annak a mondatnak az elhangzása: „A félszerzetek hallatlanul gyorsak, és tévedhetetlenül hajítanak el mindennemű lövedéket.”

Rocco leült a kunyhó lépcsőjére. Mellé huppant le a felesége, a Biberveldtnek született Incarvilia Hildebrandt. Lányaik, Aloë és Yasmin, Sam Hofmeier segítségére siettek, hogy leszúrják a sebesülteket, és kirabolják a halottakat.

Impi visszajött, zöld ruhácskájának ujja könyékig véres volt. Petunia mama is visszajött, lassan járt, lihegett, nyögdécselt, összevérzett kapájára támaszkodott, a keresztcsontját nyomogatta. Ajaj, öregszik a mamánk, öregszik, gondolta Hildebrandt.

– Hová ássuk el a rablókat, Rocco úr? – kérdezte Sam Hofmeier.

Rocco Hildebrandt átölelte a felesége vállát, felnézett az égre.

– A nyírfaligetbe – mondta. – Az előzőek mellé.

A braemore-i Malcolm Guthrie úr szenzációs kalandja sok újság hasábjaira jutott el, még a londoni Daily Mail is több sort szentelt neki a Bizarr rovatban. Mivel azonban távolról sem minden olvasónk olvassa a Tweedtől délre kiadott sajtót, és ha igen, akkor inkább a Daily Mailnél komolyabb újságokat, felidézzük a történteket. Idén március 10-én Malcolm Guthrie úr horgászni ment a Loch Glascarnochhoz. Ott aztán Guthrie úr találkozott egy ködből és semmiből (sic!) kibontakozó fiatal lánnyal, akinek csúnya sebhely volt az arcán (sic!), és egy fekete kancán (sic!) lovagolt egy fehér egyszarvú (sic!) társaságában. A lány olyan nyelven szólította meg az elképedt Guthrie urat, amelyet Guthrie úr a következőképpen volt szíves leírni, idézzük: „francia talán vagy valamilyen más kontinentális dialektus”. Mivel Guthrie úr nem jártas a franciában, sem egyetlen más kontinentális dialektusban, társalgásra nem került sor. A lány és a kíséretében levő állatok eltűntek, hogy újfent Guthrie urat idézzük, „mint aranyló álom”.

Kommentárunk: Guthrie úr álma minden bizonnyal ugyanolyan aranyló színű lehetett, mint az a single malt whisky, amit Guthrie úr, amint megtudtuk, gyakran és nagy mennyiségben szokott inni, ami megmagyarázza, miért lát fehér egyszarvúakat, fehér egereket és tavi szörnyeket. És szeretnénk föltenni a következő kérdést: mit volt szíves Guthrie úr a horgászbotjával művelni a Loch Glascarnochnál négy nappal a tilalmi időszak lejárta előtt?

Inverness Weekly, 1906. március 18.

Hetedik fejezet

Az égbolt a feltámadó széllel együtt sötétedett el nyugaton, a hullámokban előrenyomuló fellegek sorban kioltották a csillagképeket. Kialudt a Sárkány, kialudt a Téli Szűz, kialudt a Hét Kecske. Kialudt a legerősebben és legtovább világító Szem.

Az égen a horizont teljes hosszában villant végig egy kurta fényű villám. A mennydörgés tompán gördült a nyomában. Hirtelen nagy vihar támadt, porral és száraz levelekkel szórta tele a szemüket.

Az egyszarvú felnyerített, és mentális jelzést küldött. Ciri azonnal megértette, mit akart mondani.

Nincs vesztenivaló időnk. Egyetlen reményünk a gyors menekülés. A megfelelő helyre, a megfelelő időbe. Siessünk, Csillagszemű.

A Világok Úrnője vagyok, idézte emlékezetébe. Az Ősi Vér vagyok, hatalmam van időn és téren.

Lara Dorren véréből vagyok.

Ihuarraquax sürgetően felnyerített. Kelpie hosszú prüsszentésekkel válaszolt. Ciri megigazította a kesztyűjét.

– Készen állok – mondta.

Zúgás a fülben. Villanás és világosság. Utána a sötétség.

A tó vize és az alkonyi csend messze vitte a Halászkirály átkozódását, aki csónakjában ráncigálta és cibálta a zsinórt, megpróbálta kiszabadítani a fenéken megakadt villantót. Tompán kopogott az eleresztett evező.

Nimue türelmetlenül köszörülte meg a torkát, Condwiramurs elfordult az ablaktól, ismét a rézkarcok fölé hajolt. Kivált az egyik lap vonzotta a tekintetet. Zilált hajú lány egy ágaskodó fekete kanca hátán. Mellette fehér egyszarvú, az is ágaskodik, a sörénye ugyanolyan zilált, mint a lány haja.

– A legendának alighanem ez az egyetlen olyan része – összegezte a növendék –, amellyel a történészek soha nem foglalkoztak, egyhangúlag kitalálásnak és mesés dísznek, esetleg hallucinációs metaforának tartották. A festők és a grafikusok viszont a tudósok bosszantására megkedvelték ezt az epizódot. Tessék: ahány kép, mindegyiken Ciri és az egyszarvú. Mit látunk itt? Cirit és az egyszarvút egy tengerparti szakadék fölött. Itt meg, tessék: Ciri és az egyszarvú a tájban, mintha narkotikus transzban látnánk, éjszaka, két hold világít.

Nimue hallgatott.

– Szóval – Condwiramurs az asztalra ejtette a lapokat –, mindenütt Ciri és az egyszarvú. Ciri és az egyszarvú világok labirintusában, Ciri és az egyszarvú az idők mélyén...

– Ciri és az egyszarvú – szólt közbe Nimue, s az ablakra nézett, a tóra, a csónakra és a benne himbálódzó Halászkirályra. – Ciri és az egyszarvú úgy bontakozik ki a semmiből, mint egy jelenés, valamelyik tó felszíne fölött függenek... De talán ez ugyanaz a tó, és ez a tó kapocsként köti össze az időket és tereket, mind más, de mindig mégis ugyanaz?

– Tessék?

– Jelenések. – Nimue nem nézett rá. – Más dimenziókból, más síkokból, más helyekről, más időkből érkező jövevények. Látomások, amelyek megváltoztatják valakinek az életét. Megváltoztatják a saját életüket, a saját sorsukat is. Anélkül, hogy tudnának róla. Számukra ez egyszerűen... csak egy újabb helyszín. Nem az a hely, nem az az idő... Újból, sokadszor nem az a hely, nem az az idő...

– Nimue – vágott közbe kényszeredetten mosolyogva Condwiramurs. – Én vagyok itt az álomlátó, emlékeztetlek rá, rám tartoznak az álomképek és a jóslások. Te meg hipp-hopp jósolgatni kezdesz. Mintha azt, amit mondasz... álmodban láttad volna.

A Halászkirálynak, hangja hirtelen felerősödéséből és a káromkodásokból ítélve, nem sikerült kiszednie a villantót, a zsinór elszakadt. Nimue hallgatott, a grafikát nézte. Cirit és az egyszarvút.

– Amiről beszéltem – mondta végül nagyon nyugodtan –, tényleg láttam álmomban. Sokszor láttam álmomban. És egyszer ébren.

A Schlochautól Malborkig vezető út bizonyos körülmények között köztudomásúlag öt napig is eltarthat. És mivel a schlochaui komturnak Winrich von Kniprodéhoz, a rend nagymesteréhez intézett levelei mindenképpen legkésőbb pünkösdig kell hogy a címzetthez eljussanak, Heinrich von Schwelborn lovag nem habozott, és Exaudi Domine vasárnapja után már másnap elindult, hogy nyugodtan utazhasson, és ne kockáztassa meg, hogy elkésik. Langsam, aber sicher. A lovagnak ez a hozzáállása igencsak tetszett a kíséretének, hat lovas lövésznek, akiket Hasso Planck, egy kölni pék fia vezetett. Az íjászok és Planck inkább olyan felövezett urakhoz szoktak, akik szitkozódtak, ordibáltak, hajtották, és nyaktörő vágtára kényszerítették őket, később pedig, ha így sem értek oda időben, minden hibát a szegény lovasokra hárítottak, lovaghoz, ráadásul szerzetes lovaghoz nem méltóan hazudozva.

Meleg, bár felhős idő volt. Időnként eső szitált, köd gomolygott a szurdokokban. A dús növényzettel borított magaslatokról az otthoni Türingia jutott eszébe Heinrich lovagnak, aztán az anyja, aztán az, hogy több mint egy hónapja nem volt nővel. A hátul haladó íjászok álmosan dúdolták Walther von der Vogelweide egyik balladáját. Hasso Planck a nyeregben bóbiskolt.

Wer guter Fraue Liebe hat

Der schämt sich aller Missetat...

Az utazás nyugodtan folyt, és ki tudja, talán mindvégig így is maradt volna, ha dél körül Heinrich lovag nem vette volna észre az út alatt csillogó tó víztükrét. És mivel másnap már péntek volt, és illett idejében beszerezni a böjti ételt, a lovag megparancsolta, hogy lovagoljanak le a vízpartra, és keressenek valamilyen halászszállást.

A tó nagy volt, még sziget is volt rajta. Senki sem tudta a nevét, de bizonyára valamilyen Szent volt. Ebben a pogány országban – mintha gúnynak szánták volna – minden második tavat Szentnek hívtak.

A patkók alatt ropogtak a partot ellepő kagylók. A tó fölött köd lógott, de így is látni lehetett, hogy lakatlan, nyoma sem volt csónaknak, hálónak, bármely élő léleknek. Valahol másutt kell keresgélni, gondolta Heinrich von Schwelborn. És ha nem megy, nincs mit tenni. Eszünk, amit a tarisznyában találunk, még ha füstölt hús is, Malborkban majd meggyónunk, a káplán kirója a vezeklést, és a bűnnek annyi.

Már épp kiadta volna a parancsot, amikor valami zúgni kezdett a fejében a sisak alatt, Hasso Planck pedig rémülten felordított. Von Schwelborn odanézett, és kővé dermedt. És keresztet vetett.

Két lovat látott – egy fehéret és egy feketét. Ám egy pillanat múlva rémülten vette észre, hogy a fehér ló domború homlokán spirális csavart szarvat visel. Azt is látta, hogy a fekete lovon egy lány ül, ezüstös haja úgy van az arcára fésülve, hogy eltakarja. Úgy tűnt, mintha a csoportos látomás nem érintené sem a földet, sem a vizet – úgy látszott, mintha a tó felszínén gomolygó köd fölött függene.

A fekete ló felnyerített.

– Puuuff... – mondta teljesen érthetően az ezüstös hajú lány. – Ire lokke, ire tedd! Squaess’me.

– Szent Orsolya, védelmezőnk... – hebegett Hasso halálsápadtan. Az íjászok tátott szájjal meredtek meg, keresztet vetettek.

Von Schwelborn is keresztet vetett, majd reszkető kézzel kihúzta a kardját a nyeregkápára szíjazott hüvelyből.

– Heilige Maria, Mutter Gottes! – rikoltotta. – Steh mir bei!

Heinrich lovag ezen a napon nem hozott szégyent vitéz őseire, a von Schwelbornokra, köztük Dietrich von Schwelbornra, aki hősiesen küzdött Damiettánál, és egyike volt azon keveseknek, akik nem menekültek el, amikor a szaracénok előbűvölték és a keresztesekre uszították a fekete démont. Heinrich von Schwelborn megsarkantyúzta a lovát, és felidézve tántoríthatatlan ősét, úgy rohant neki a jelenésnek, hogy csak úgy fröccsentek lova patkói alól a kagylók.

– A rendért és Szent Györgyért!

A fehér egyszarvú címerállathoz méltóan ágaskodott fel, a fekete kanca táncba kezdett, a lány megijedt, első pillantásra látni lehetett. Heinrich von Schwelborn rohamozott. Ki tudja, hogy végződött volna mindez, ha hirtelen nem lebbent volna meg a tó fölötti köd, a furcsa csoportozat képe pedig elpattant, színfoltokra hullott szét, mintha követ dobtak volna egy vitrázsra. És eltűnt minden. Minden. Az egyszarvú, a fekete ló, a különös lány...

Heinrich von Schwelborn paripája nagy fröcsköléssel ügetett be a vízbe, megállt, a fejét csóválta, prüszkölt, a zablát harapdálta.

Hasso Planck, nehezen fékezve meg ellenszegülő lovát, odaléptetett a lovaghoz. Von Schwelborn zihált és lihegett, szinte hörgött, szeme úgy dülledt ki, mint a böjti halé.

– Szent Orsolya, Szent Kordula és mind a tizenegyezer kölni szűz mártír csontjaira... – nyögte ki Hasso Planck. – Mi volt ez, edler Herr Ritter? Csoda? Jelenés?

– Teufelswerk! – jajdult fel von Schwelborn, csak most sápadt el rémületében, vacogott a foga. – Schwarze Magie! Zauberey! Átkozott pogány varázslat...

– Jobb, ha odébbállunk, uram. Minél hamarabb... Nincs messze Pelplin, csak már hallanánk a templomi harangokat...

Az erdő szélén emelkedő domb tetején utoljára nézett hátra Heinrich lovag. A szél szétkergette a ködöt, az erdő fái által nem árnyékolt területen a tó tükörfényes felszíne elhomályosult, ráncokat vetett.

A víz fölött hatalmas halászsas keringett.

– Istentelen, pogány vidék – motyogott Heinrich von Schwelborn. – Sok-sok munka, sok fáradság és munka vár ránk, mire a Német Ispotályos Lovagrend kiűzi innen végre az ördögöt.

– Lovacska – mondta Ciri szemrehányóan, egyben némi gúnnyal. – Nem szeretnék kötekedni, de kissé sietős már, hogy a világomba jussak. Szükségük van ott rám a barátaimnak, hisz tudod. Mi meg először kikötünk valami tónál, beleakadunk egy kockás ruhájú bunkóba, aztán egy csapat koszos, rikoltozó, buzogánnyal hadonászó szőrmókba, végül egy fekete keresztes köpenyes ámokfutóba. Nem jó az idő, nem jó a helyszín! Nagyon kérlek, jobban igyekezz. Nagyon kérlek.

Ihuarraquax felnyerített, biccentett a szarvával, és egy gondolatot küldött feléje. Ciri nem teljesen értette meg. Gondolkodásra nem volt ideje, ugyanis az agyát ismét hűvös világosság árasztotta el, a füle zúgni, a tarkója bizseregni kezdett.

És megint a fekete lágy semmi ölelte körül.

Nimue vidáman nevetve ragadta meg a férfi kezét, leszaladtak a tóhoz, cikázva kerülgették az alacsony nyírfákat és égerfákat, fatörzseket és kiálló gyökereket. Nimue, miután a homokos partra futott, ledobta a szandálját, felemelte a ruháját, mezítláb csobogott be a sekély vízbe. A férfi is lehúzta a csizmáját, de nem igyekezett a vízbe gázolni. Levette és a homokra terítette a köpenyét.

Nimue hozzáfutott, átfonta karjaival a nyakát, és lábujjhegyre állt, hogy megcsókolja, a férfinak így is jócskán le kellett hajolnia. Nimuét nem ok nélkül hívták Könyöknyinek – de most, hogy már tizennyolc éves lett, és a mágikus tudományok növendéke volt, kizárólag a legközelebbi barátainak járt az a privilégium, hogy így szólítsák. És egyes férfiaknak.

A férfi, anélkül, hogy elvonta volna a száját a Nimue szájától, benyúlt a ruhája alá.

Aztán már gyorsan ment. A homokra leterített köpenyre kerültek, Nimue ruhája a dereka fölé csúszott, combjait erősen rászorította a férfi csípőjére, kezeit a hátába mélyesztette. Amikor a férfi szokásához híven türelmetlenül beléhatolt, Nimue összeszorította a fogait, de hamar utolérte felajzottságában, egy szintre került, lépést tartott vele. Volt ebben gyakorlata.

A férfi mulatságos hangokat hallatott. Nimue az égen végigúszó, fantasztikus formájú bárányfelhőket figyelte a válla fölött.

Valami megcsendült, mintha egy óceán fenekére süllyedt harang kongott volna. Nimue füle erősen zúgni kezdett. Mágia, gondolta, odafordult, kiszabadította magát a rajta fekvő férfi arca és karja alól.

A tó partjánál – a víz színe fölött függve – egy fehér egyszarvú állt. Mellette egy fekete ló. És a fekete ló nyergében nem más ült...

De hisz én ismerem ezt a legendát, futott át Nimue agyán. Ismerem ezt a mesét! Gyerek voltam, kisgyerek, amikor ezt a mesét hallottam, Szélykoma apó, a vándor mesemondó mesélte... Ciri, a vajáklány... Az arcán sebhely... Kelpie, a fekete kanca... Az egyszarvú... A tündék országa...

A férfi egyáltalán nem vette észre a jelenséget, mozdulatai egyre hevesebbek, az általa kiadott hangok egyre mulatságosabbak lettek.

– Puff – mondta a fekete kancán ülő lány. – Megint tévedés! Nem ez az a hely, nem ez az az idő. Ráadásul, amint látom, egyáltalán nem jókor. Elnézést.

A kép elhomályosult és elpattant, úgy pattant el, ahogy a festett üveg pattan el, hirtelen szétoszlott, szikrák, csillámok és aranyfények szivárványos remegésévé hullott szét. Aztán minden eltűnt.

– Nem! – kiáltotta Nimue. – Nem! Ne tűnj el! Nem akarom!

Kiegyenesítette a térdét, ki akart szabadulni a férfi alól, de nem tudott – amaz nagyobb és nehezebb volt. A férfi nyögdécselt és nyöszörgött.

– Óóóó, Nimue... Óóóó!

Nimue felkiáltott, és a vállába harapott.

A bundán feküdtek, ziláltan és forrón. Nimue a tópartot nézte, a hullámok felvert habját. A szél hajtotta nádast. A színtelen, reménytelen ürességet, azt az ürességet, amelyet az eltűnő legenda hagyott hátra.

A növendéknek könnyek folytak az orrára.

– Nimue... Történt valami?

– Persze, hogy történt. – Hozzásimult, de még mindig a tavat nézte. – Ne mondj semmit. Ölelj át, és ne mondj semmit.

A férfi fensőbbségesen mosolyodott el.

– Tudom, mi történt – mondta büszkén. – Megrendült a föld?

Nimue szomorúan mosolygott.

– Nemcsak az – felelte némi hallgatás után. – Nemcsak az.

Villanás. Sötétség. A következő helyszín.

A következő helyszín homályos, vészjósló és visszataszító helyszín volt.

Ciri önkéntelenül görnyedt össze a nyeregben, meg volt rendülve – szó szerint és a szó átvitt értelmében is. Kelpie patkói ugyanis erősen kopogtak valami fájdalmasan kemény, sima és sziklaszilárd felszínen. A puha nemlétben megtett hosszú repülés után a keménység érzése annyira meglepően kellemetlen volt, hogy a kanca felnyerített, és hevesen kitört oldalra, staccatót kopogott a kövezeten, Cirinek a foga is belecsendült.

A másik, a metaforikus megrendülést a szaglószerve váltotta ki. Ciri felnyögött, és a ruhaujjával takarta el a száját és az orrát. Érezte, ahogy a szemét pillanatok alatt elönti a könny.

Körülöttük savanyú, maró, sűrű és tapadós bűz terjengett, iszonyú, fojtó, meghatározhatatlan, a Ciri által korábban bármikor érzettek közül egyikre sem hasonlító szag. Abban viszont biztos volt, hogy ez a bűz a bomlásé volt, a végső megszűnés és pusztulás hullaszaga, a szétesés és a megsemmisülés büdössége – miközben az volt a benyomása, hogy ami itt elpusztult, annak élve egyáltalán nem volt jobb szaga. Még virágzó korszakában sem.

A hányingertől meggörnyedt, nem tudott rajta úrrá lenni. Kelpie prüszkölt, és a fejét rázta, orrlyukait összeszorította. A mellettük materializálódott egyszarvú a hátsójára ült, felugrott és kirúgott. A kemény padló beleremegett, erősen visszhangzott.

Körös-körül éjszaka volt, sötét és piszkos éjszaka, ragacsos és büdös rongyokba burkolt homály.

Ciri felnézett, csillagokat keresett, de fönt nem volt semmi, csak a szakadék, helyenként bizonytalan vöröses visszfény világította meg, valami távoli tűzvész lehetett.

– Puff – mondta, és elfintorodott, érezte, hogy savanykás rothadt pára telepszik a szájára. – Böá-áááá-á! Nem ez az a hely, nem ez az az idő! Semmiképpen sem!

Az egyszarvú prüsszentett, és a fejét csóválta, a szarva rövid, heves kört írt le.

A Kelpie patkói alatt kopogó felszín szikla volt, de különös, természetellenesen egyenletes, égés és piszkos hamu intenzív bűze áradt róla. Eltartott egy darabig, míg Ciri rájött, hogy amit lát, az út. Elege volt ebből a kellemetlen és idegesítő keménységből. A kancát az út szélére irányította, amit olyasvalami jelzett, ami valamikor fasor volt, most viszont taszító kopár váz. Szertelógatott rongyfoszlányok maradékai, megrothadt leplek töredékei.

Az egyszarvú nyerítéssel és mentális jelzéssel figyelmeztette. De már késő volt.

Nem sokkal a különös út és a kiszáradt fák után egy görgeteg következett, majd egy éles szögben lefelé vezető meredély, szinte szakadék. Ciri felordított, sarkát a megcsúszó kanca oldalába nyomta. Kelpie erőlködött, patkóival szétzúzta azt, amiből a görgeteg összeállt. Hulladék volt. Többségében valamilyen furcsa edény. Ezek az edények nem törtek össze a patkók alatt, nem ropogtak, hanem undorító puhasággal repedtek el, ragacsosan, mint a nagy halak hólyagjai. Valami megloccsant, megbuggyant, a kitörő büdösség kis híján letaszította Cirit a nyeregből. Kelpie vadul nyerített, a szeméthalmot taposta, felfelé igyekezett, az útra. Ciri fulladozott a bűztől, megszorította a kanca nyakát.

Sikerült. A különös út kellemetlen szilárdságát örömmel és megkönnyebbülve üdvözölték.

Ciri egész testében reszketve nézett le, a szeméthalom a katlan fenekét kitöltő tó fekete tükrénél ért véget. A tó felszíne simán csillogott, mintha nem is víz, hanem megdermedt szurok lett volna. A tó, a szemét, a hamu- és salakdombok mögött távoli fények vöröslöttek az égen, a vörösséget füstoszlopok tarkították.

Az egyszarvú prüsszentett. Ciri a kabátujjába akarta könnyező szemét megtörülni, de hirtelen rájött, hogy a ruháját por borítja. Porszemcsék borították el a combját, a nyerget, Kelpie sörényét és nyakát is.

Fojtogató volt a bűz.

– Förtelem – motyogta. – Undorító... Úgy érzem, mindenem ragad. Menjünk innen... Menjünk innen sürgősen, Lovacska.

Az egyszarvú a fülét hegyezte, felhorkant.

Csak te tudod megtenni. Csináld.

– Én? Egyedül? A segítséged nélkül?

Az egyszarvú meghajtotta a szarvát.

Ciri megvakarta a fejét, sóhajtott, behunyta a szemét. Koncentrált.

Eleinte csak hitetlenség, lemondás, félelem volt. De hamar ráborult a hideg világosság, a tudás és az erő világossága. Fogalma sem volt, honnan ered ez a tudás és ez az erő, mi a gyökere és a forrása. De tudta, hogy meg tudja tenni. Hogy képes rá, ha akarja.

Még egyszer végigpillantott a megdermedt halott tavon, a füstölgő hulladékhegyeken, a kopár fákon. A távoli fényekkel megvilágított égbolton.

– Jó – meghajolt és kiköpött –, hogy ez nem az én világom. Nagyon jó!

Az egyszarvú sokatmondóan nyerített. Megértette, mit akart mondani.

– Ha az enyém lenne is – zsebkendőjébe törölte szemét, száját és orrát –, akkor sem az enyém, mert időben távol esik. Eltéveszthetetlenül távoli időben. Ez a múlt vagy...

Elhallgatott.

– A múlt – ismételte tompán. – Mélyen hiszek benne, hogy ez a múlt.

A zuhogó esőt, az igazi felhőszakadást, ami a következő helyszínen érte őket, igazi áldásként köszöntötték. Az eső meleg volt és aromás, nyártól, zöld növényzettől, sártól és erjedéstől illatozott, az eső lemosta róluk a szennyet, megtisztította őket, valódi katharsist váltott ki bennük.

Mint minden katharsis, hosszabb távon ez is monoton lett, eltúlzott és elviselhetetlen. Az őket lemosó víz egy idő elteltével idegesítően nedves lett, beömlött a gallérjuk mögé, és kellemetlenül hideg lett. Elhagyták hát ezt az esős helyszínt.

Mert ez sem az a hely volt. És nem is az az idő.

A következő helyszínen nagyon meleg volt, hőség uralkodott itt, tehát Ciri, Kelpie és az egyszarvú száradás közben úgy gőzölgött, mint három teáskanna. Napégette réten találták magukat, egy erdő szélén. Azonnal fel lehetett mérni, nagy volt ez az erdő, kész őserdő, sűrű, vad és áthatolhatatlan dzsungel. Ciri szívében reményt keltett – a Brokiloni Erdő lehetett ez, tehát végre egy ismert és megfelelő helyszín.

Az őserdő szélén haladtak szép lassan. Ciri keresett valamit, ami útmutatóul szolgálhatott. Az egyszarvú felhorkant, magasra emelte fejét és szarvát, körülkémlelt. Nyugtalan volt.

– Úgy véled, Lovacska – kérdezte –, üldözhetnek minket?

A horkanás telepátia nélkül is érthető és egyértelmű volt.

– Nem tudtunk még eléggé messze menekülni?

Amit gondolatban kapott válaszul, nem értette. Nem létezik a messze és a közel? Spirál? Milyen spirál?

Nem értette, mire gondolt az egyszarvú. De osztozott nyugtalanságában.

A forró rét nem a megfelelő helyszín és a megfelelő idő volt.

Estefelé jöttek rá erre, amikor a hőség enyhült, és az erdő fölötti égbolton egy helyett két hold kelt fel. Egy nagyobb és egy kisebb.

A következő helyszín tengerpart volt, meredek szirtfokkal, ahonnan látni lehetett, hogy törnek meg a hullámok a furcsa formájú sziklákon. Tengeri szél illatozott, csérek, kacagósirályok és viharmadarak vijjogtak, mozgó fehér tömegük elborította a kiemelkedő szirteket.

A tenger a látóhatáron gyülekező sötét felhőkig ért.

Lent a köves parton Ciri hirtelen egy iszonyúan nagy fejű, gigászi halcsontvázat vett észre, amely félig a kavicsok közé volt eltemetve. A kifehéredett állkapcsok között meredező fogak legalább három arasznyi hosszúak voltak, úgy látszott, ebbe a szájba akár lovon is be lehet férni, és nyugodtan végig lehetett masírozni a bordák között anélkül, hogy attól kelljen tartani, beüti a lovas a fejét a gerincoszlopba.

Ciri nem volt biztos benne, léteztek-e ilyen halak az ő világában és az ő idejében.

A szirtfalak szélén mentek tovább, a sirályok és az albatroszok egyáltalán nem ijedtek meg tőlük, kelletlenül tértek ki az útjukból, sőt, megpróbálták megcsipkedni, megharapdálni Kelpie és Ihuarraquax csüdjét. Ciri pontosan megértette, hogy ezek a madarak soha nem láttak sem embert, sem lovat. Sem egyszarvút.

Ihuarraquax horkantott, megrázta a fejét és a szarvát, láthatóan nyugtalan volt. Kiderült, joggal.

Valami megreccsent, pontosan úgy, ahogy egy vászon szakad szét. A csérek nagy rikácsolás és szárnycsapkodás közepette szálltak fel, egy pillanatra mindent ellepett a fehér madárfelhő. A szirtfal fölött hirtelen megreszketett a levegő, elhomályosult, mint a vízzel elöntött üveg. És úgy is repedt ketté, mint az üveg. És a repedésből sötétség omlott ki, a sötétségből pedig lovasok áradtak elő. Vállukon köpeny lobogott, amelynek cinóber-amarant-karmazsin színe a lenyugvó nap ragyogásától megvilágított égi tűzvészt idézte fel.

Dearg Ruadhri. A Vörös Lovasok.

Ciri, még mielőtt a madarak hangja és az egyszarvú riadóztató nyerítése elült volna, már meg is fordította és galoppra késztette a kancát. De a levegő a másik oldalon is megrepedt, és a repedésből újabb, szárnyként lebegő köpenyt viselő lovasok rontottak elő. A bekerítés félkörben zárult be, a szakadék felé szorították őket. Ciri felkiáltott, kirántotta hüvelyéből a Fecskét.

Az egyszarvú éles jelzést küldött, ami tűhegyesen fúródott Ciri agyába. Ezúttal azonnal megértette. Megmutatta az utat. A rést a gyűrűben. Ő pedig felágaskodott, kihívóan felnyerített, és fenyegetően előreszegzett szarvval a tündékre rohant.

– Lovacska!

Mentsd magad, Csillagszemű! Ne engedd, hogy elkapjanak!

A ló sörényéhez lapult.

Két tünde állta el az útját. Hosszú nyelű lasszó volt náluk. Megpróbálták a hurkot rávetni Kelpie nyakára. A kanca könnyedén elkerülte a fejével, galoppja egy pillanattal sem lassult le. Ciri egyetlen kardvágással szelte ketté a másik hurkot, kiáltva sürgette Kelpie-t, hogy gyorsabban fusson. A kanca ment, mint a vihar.

De mások már ott voltak a sarkában, hallotta kiáltozásukat, a patkócsattogást, a köpenyek lobogását. Mi van Lovacskával, jutott eszébe, mit tettek vele?

Nem volt ideje morfondírozni. Az egyszarvúnak igaza volt, nem hagyhatta, hogy újból elfogják. Kereket kellett oldania a térben, el kellett rejtőznie, el kellett vesznie a helyszínek és idők labirintusában. Koncentrált, rémülten érezte, hogy a fejében csak üresség van, meg különös, gyorsan fokozódó, csengő zaj.

Átkokkal szórnak meg, gondolta. Varázslattal akarnak elámítani. Hiába! A varázslatnak hatóköre van. Nem hagyom, hogy megközelítsenek.

– Vágtass, Kelpie!

A fekete kanca kinyújtotta a nyakát, és száguldott, mint a vihar. Ciri a nyakára feküdt, hogy minimálisra csökkentse a légellenállást.

A háta mögött az előbb még hangos és fenyegetően közeli kiáltások elhalkultak, elnyomta őket a felriasztott madarak sivítozása. Aztán teljesen elcsendesedtek. Messze elmaradtak.

Kelpie úgy futott, mint a vihar. Süvöltött a fülükben a tengeri szél.

Az üldözők távoli kiáltásaiban dühös felhangok csengtek. Megértették, hogy kudarcot vallanak. Hogy semmiképpen nem érik utol ezt a fekete kancát, amely a fáradtság legkisebb jele nélkül száguldott, könnyedén, puhán és rugalmasan, mint a gepárd.

Ciri nem nézett hátra. De tudta, hogy sokáig üldözték. Egészen addig, ameddig az ő lovaik nem kezdtek horkantani és zihálni, botladozni, csaknem földig csüggeszteni vicsorgó, tajtékzó pofájukat. Csak ekkor mondtak le róla, mindössze átkokat és erőtlen fenyegetéseket küldtek a nyomába.

Kelpie úgy száguldott, mint a vihar.

Az a helyszín, ahová menekült, száraz és szeles volt. Az élesen süvöltő szél hamar felszárította arcán a könnyeket.

Egyedül volt. Megint egyedül. Egyedül, mint az ujja.

Vándor, örök bujdosó, eltévedt hajós a végtelen tengeren, a helyszínek és idők szigetei között bolyongva.

Reményvesztett hajós.

A szélvihar süvöltött és vonított, a repedezett talajon elszáradt gazcsomókat görgetett maga előtt.

A szélvihar felszárította a könnyeit.

Agyában hideg fény, a fülében zúgás, egyhangú zúgás, mint egy tengeri kagyló zegzugos belsejében. Bizsergés a tarkón. Fekete és puha semmi.

Új helyszín. Másik helyszín.

A helyszínek szigetcsoportja.

– Ma – mondta Nimue, bundájába burkolózva – jó lesz az éjszaka. Érzem.

Condwiramurs nem tett megjegyzést, holott már jó néhányszor hallott hasonló bizonykodásokat. Mert nem ez volt az első este, amikor kiültek a teraszra, előttük a napnyugtában felizzó tó, mögöttük a bűvös tükör és a bűvös gobelin.

A tó felől a felszínről sokszoros visszhanggal görgött feléjük a Halászkirály káromkodása. A Halászkirály gyakran szokta élénkebb szavakkal hangsúlyozni halászkudarcaival – sikertelen bevágásokkal, alávágásokkal, zsinórokkal vagy más eszközökkel – kapcsolatos elégedetlenségét. Ezen az estén, amennyire az átkok erejéből és tárházából kivehető volt, kivételesen rosszul mentek a dolgok.

– Az időnek – mondta Nimue – nincs sem kezdete, sem vége. Az idő olyan, mint az Uroborosz kígyó, amely a saját farkába mélyesztette fogait. Minden pillanatban benne rejlik az örökkévalóság. Az örökkévalóság pedig az őt alkotó pillanatokból áll. Az örökkévalóság a pillanatok szigetcsoportja. Végig lehet hajózni e szigetek között, bár a navigáció nagyon nehéz, eltévedni viszont veszélyes. Jó, ha van egy világítótornyunk, amelynek a fénye eligazít bennünket. Jó, ha a ködben meghallunk egy szólítást...

Elhallgatott egy pillanatra.

– Miként végződik a minket érdeklő legenda? Úgy tűnik nekünk, neked és nekem, tudjuk, miként végződik. De Uroborosz kígyó a fogai között tartja a saját farkát. Az, hogy miként végződik a legenda, most dől el. Ebben a pillanatban. A legenda befejezése attól fog függeni, észreveszi-e, és ha igen, mikor veszi észre a pillanatok szigetei között eltévedt hajós a világítótorony fényét. Meghallja-e a szólítást.

A tó felől szitok, csobbanás, odahallatszott az evezők nyikorgása a tartókban.

– Ma jó éjszaka lesz. Az utolsó a nyári napforduló előtt. Fogy a hold. A Nap a Harmadik Házból a Negyedikbe lép, a Bakhal jegyébe. Ilyenkor legjobb jósolgatni... Ilyenkor a legjobb... Koncentrálj, Condwiramurs.

Condwiramurs, ahogy korábban többször is tette, engedelmesen koncentrált, lassacskán transzállapotba kezdett kerülni.

– Keresd meg – mondta Nimue. – Ott van valahol a csillagok között, a hold fényében. A helyszínek között. Ott van. Egyedül. Segítségre vár. Segítsünk neki, Condwiramurs.

Koncentrálás, ököl a halántékon. A fülében zúgás, mint a tengeri kagyló bensejében. Villanás. És hirtelen a puha és fekete semmi.

Volt olyan hely, ahol Ciri égő máglyákat látott. Az oszlopokhoz láncolt nők vadul és átható hangon üvöltöztek irgalomért, a körülöttük összegyűlt tömeg pedig rikoltozott, nevetett és táncolt. Volt olyan hely, ahol egy nagyváros égett, süvöltött a tűzvész, lángok fröccsentek az összeomló tetőkről, fekete füst borította az égboltot. Volt olyan hely, ahol hatalmas kétlábú gyíkok harcoltak egymással összekapaszkodva, fogaik és karmaik élénkpiros vért ontottak.

Volt olyan hely, ahol több száz egyforma fehér szélkerék őrölte az eget karcsú szárnyaival. Volt olyan hely, ahol több száz kígyó sziszegett és tekerődzött a köveken pikkelyeivel sercegve és zörögve.

Volt olyan hely, ahol csak sötétség volt, a sötétben pedig hangok, suttogások és rettegés.

Voltak még más helyek is. De egyik sem a megfelelő volt.

Átlépni az egyik helyről a másikra már annyira jól ment, hogy elkezdett kísérletezgetni. Azon kevés helyek egyike, ahol nem félt, az a vad erdő szélén elterülő mező volt, amely fölött két hold világított. Ciri, miután emlékezetébe idézte ezeknek a holdaknak a látványát, és gondolatban elismételgette, mit akar, koncentrált, megfeszült, belemerült a semmibe.

Már másodjára sikerült.

Elbizakodottságában merészebb kísérletre szánta el magát. Nyilvánvaló volt, hogy a helyszíneken kívül különböző időket is felkeresett, beszélt erről Vysogota, beszéltek erről a tündék, említették az egyszarvúak is. Meg tudta ezt csinálni – igaz, nem tudatosan – már korábban is! Amikor megsebesítették az arcát, az időben menekült el az üldözők elől, négy napot ugrott előre, aztán Vysogota nem tudott elszámolni ezekkel a napokkal, sehogy sem jött ki neki...

Lehet, hogy ez lenne az esélye? Az időugrás?

Úgy döntött, megpróbálja. Hiszen az égő város például nem égett örökké. És ha a tűzvész előtt kerülne oda? Vagy utána?

Kis híján a tűzvész kellős közepébe pottyant, megperzselődött a szemöldöke és a szempillája, és iszonyú pánikot keltett az égő városból menekülő szerencsétlenek között.

A barátságos rétre menekült. Talán nem érdemes így kockáztatni, gondolta, a fene tudja, hogyan végződhet a dolog. A helyszínekkel jobban megy, akkor tartsuk magunkat a helyválasztáshoz. Próbáljunk meg helyszínekre jutni. Ismert helyekre, olyanokra, amelyekre jól emlékszem. És olyanokra, amelyekhez valami kedves dolog kapcsolódik.

Melitele szentélyével kezdte, elképzelte magában a kaput, az épületet, a parkot, a műhelyt, a növendékek hálótermét, azt a szobát, amelyikben Yennefer lakott. Öklét halántékára szorítva koncentrált, emlékezetébe idézve Nenneke, Eurneid, Katje, a Második Iola arcát.

Mindebből nem lett semmi. Valami ködös, moszkitóktól hemzsegő mocsárba került, körös-körül teknősök füttyentgetésétől, békák hangos brekegésétől visszhangzott.

Utána végigpróbálta – szintén eredménytelenül – Kaer Morhent, a Skellige-szigeteket, azt a Gors Velen-i bankot, ahol Fabio Sachs dolgozott. Cintrával nem mert kísérletezni, tudta, hogy a várost a nilfgaardiak tartják megszállva. Helyette Vizimával próbálkozott, azzal a várossal, ahová egyszer Yenneferrel vásárolni mentek.

Aarhenius Krantz, a bölcs alkimista, csillagász és csillagjós izgett-mozgott a kemény sámlin, szemét a teleszkóp lencséjére szorította. Az a rendkívüli nagyságú és erejű üstökös, amely majd egy hete megfigyelhető volt az égbolton, és tűzvörös csóvát húzott maga után, Aarhenius Krantz jól tudta, nagy háborúkat, tűzvészeket és mészárlásokat jelent. Az üstökös most igazság szerint elkésett a jóslattal, mert javában folyt a Nilfgaard elleni háború, tűzvészeket és mészárlásokat pedig bekötött szemmel és csalhatatlanul lehetett előrejelezni, nem volt ugyanis olyan nap, hogy ne fordultak volna elő. Az égi szférák mozgásában jártas Aarhenius Krantz mégis abban reménykedett, hogy ki tudja számolni, mikor, hány év vagy évszázad múlva jelenik meg újból az üstökös, hírül adva a soron következő háborút, amelyre, ki tudja, talán jobban fel lehetne készülni, mint a mostanira.

A csillagász felállt, megmasszírozta a fenekét, és kiment, hogy könnyítsen a hólyagján. A teraszról, a korláton keresztül. Mindig a teraszról locsolt rá egyenesen a pünkösdirózsa-ágyásokra, semmibe véve a háziasszonya dorgálásait. Az illemhely egyszerűen túl messze volt, a szükség elvégzésére irányuló távoli séták értékes gondolatok elvesztésével fenyegettek, és ezt egyetlen tudós sem engedhette meg magának.

Megállt a korlát mellett, kigombolta a gatyáját, Vizimának a tó vizében tükröződő fényeit nézte. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, a csillagokra emelte a tekintetét.

A csillagok, gondolta, és a csillagképek. A Téli Szűz, a Hét Kecske, a Korsó. Egyes elméletek szerint nem pislogó fényecskék, hanem világok. Más világok. Olyan világok, amelyektől elválaszt bennünket az idő és a kozmosz... Mélyen hiszek benne, gondolta, hogy egykor el lehet majd utazni ezekre a más helyekre, ezekbe a más időkbe és kozmoszokba. Igen, egyszer ez biztosan lehetséges lesz. Kerül rá mód. De ez teljesen újfajta gondolkozást, új élénkítő eszmét fog megkövetelni, amely széttöri a ma még korlátozó, racionális megismerésnek nevezett nyűgöt...

Ó, gondolta ugrándozva, ha így menne... Ha így érné a megvilágosodás, nyomra bukkanna! Ha egy megismételhetetlen, egyedüli alkalom...

Lent a terasz alatt valami megvillant, az éjszakai sötétség csillanva repedt meg, a villanásból egy ló bontakozott ki. A hátán egy lovas. A lovas lány volt.

– Jó estét – köszöntötte a lány udvariasan. – Elnézést, ha rosszkor. Megtudhatnám, micsoda ez a hely? Melyik időben vagyok?

Aarhenius Krantz nagyot nyelt, kitátotta a száját, és hebegni kezdett.

– Hely – ismételte türelmesen és érthetően a lány. – Idő.

– Ehe.. Izé... Bee..

A ló prüszkölt. A lány felsóhajtott.

– Hát, biztos megint mellé találtam. Rossz helyre, rossz időbe! De felelj, ember! Csak egyetlen érthető szóval. Mert hisz csak nem lehet, hogy olyan világba kerültem, ahol az emberek elfelejtették az artikulált beszédet!

– Eeee...

– Egyetlen szócskát.

– Hee...

– Akkor a franc essen beléd, ostoba tökfilkó – mondta a lány.

És eltűnt. A lóval együtt.

Aarhenius Krantz becsukta a száját. Egy pillanatig állva maradt a korlátnál, belebámulva az éjszakába, a tóba és Vizima benne tükröződő távoli fényeibe. Aztán begombolta a nadrágját, és visszament a teleszkópjához.

Az üstökös gyorsan szelte át az égboltot. Meg kellett figyelni, nem volt szabad lencse és szem elől téveszteni. Nyomon kellett követni, amíg el nem tűnik a kozmosz mélységeiben. Jó alkalom volt ez, és egy tudósnak nem szabad elszalasztania az alkalmat.

Talán más oldalról kellene próbálkozni, gondolta, és a rét fölötti két holdat nézte, most két sarlónak látszottak, az egyik kicsinek, a másik nagyobbnak és kevésbé sarlószerűbbnek. Talán nem helyeket vagy arcokat kellene elképzelni, gondolta, hanem erősen akarni kell... Erősen kívánni kell valamit, nagyon erősen, gyomorból...

Mit árthat, ha megpróbálom?

Geralt. Geralthoz akarok. Nagyon akarok Geralthoz.

– Na ne! – kiáltotta. – Szépen beletaláltam, az ördögbe is!

Kelpie nyerítéssel erősítette meg, hogy ő is így gondolja, dőlt a pára az orrlyukaiból, topogott a hóba merülő patáival.

Fütyült és süvített a vakító hóvihar, az apró hókristályok Ciri arcát és kezét vagdosták. Keresztüljárta a hideg, farkasfogakkal mart bele az ízületeibe. Ciri reszketett, karjait összehúzta, tarkóját a semmilyen védelmet nem nyújtó, felhajtott nyomorúságos gallérja mögé rejtette.

Balra is, jobbra is fenyegető hegyek, szürke sziklaóriások magasodtak fenségesen, csúcsaik valahol magasan belevesztek a ködbe és a förgetegbe. A völgy aljában gyors, jócskán megduzzadt folyó vágtatott, teli jégtáblákkal, jégdarabkákkal. Körös-körül minden fehér volt. És hideg.

Ennyire telik a képességeimből, gondolta Ciri, érezte, hogy az orra lassan befagy. Ennyi telik tőlem. Szép kis Világok Úrnője vagyok, szó se róla! Geralthoz akartam eljutni, és valami reménytelen vad tél és vihar kellős közepébe kerültem.

– Na, Kelpie, mozdulj, mert csonttá fagysz! – rántotta meg a gyeplőt a fagytól elgémberedett ujjaival. – Tovább, tovább, kis fekete! Tudom, hogy ez nem az a hely, ami nekünk kell, mindjárt elviszlek innen, mindjárt visszamegyünk a mi meleg rétünkre. De össze kell magamat szednem, ez eltarthat egy darabig. Ezért mozdulj meg! Na, indulj!

Kelpie orrlyukaiból pára gőzölgött.

Süvített a vihar, a hó az arcára tapadt, a szempilláin olvadt el. Fenyegetően süvöltött és fütyült a jeges szél.

– Nézzétek! – szólalt meg Angoulême, túlkiabálva a szélvihart. – Nézzetek oda! Nyomok vannak ott! Valaki ott haladt el!

– Mit mondasz? – Geralt félrehajtotta a sálat, amelyet a fejére tekert, hogy védje a lefagyástól a fülét. – Mit mondasz, Angoulême?

– Nyomok! Lónyomok!

– Hogy kerülne ide egy ló? – Cahirnak is kiabálnia kellett, a hóvihar erősödött, a Sansretour folyó pedig, úgy tetszett, mintha egyre hangosabban zúgott és morajlott volna. – Hogy került volna ide egy ló?

– Nézzétek meg magatok!

– Tényleg – állapította meg a vámpír, a csapatban egyedül ő nem mutatta semmi jelét annak, hogy teljesen átfagyott volna, mert természetesen ugyanolyan kevéssé volt érzékeny az alacsony, mint a magas hőmérsékletre. – Nyomok. De lónyomok volnának?

– Lehetetlen, hogy lónyomok volnának. – Cahir hevesen megmasszírozta az arcát és az orrát. – Ebben a pusztaságban. Biztosan valami vadállat hagyta itt a nyomait. Legvalószínűbb, hogy muflon.

– Te vagy a muflon! – ordította Angoulême. – Ha azt mondom, ló, akkor ló!

Milva szokás szerint a gyakorlatot helyezte az elmélet fölé. Leugrott a nyeregből, lehajolt, hátrahajtotta a rókaprémes csuklyát.

– A taknyosnak igaza vaa – szögezte le egy pillanat múlva. – Ló ez. Taláá még meg is vaa patkolva, de nehéz megmondani, a széé befútta a nyomokat. Arra ment, abba a szurdokba.

– Ha! – Angoulême lendületesen csapta össze a tenyerét. – Tudtam! Valaki lakik erre! A környéken! Kövessük a nyomait, hátha valami meleg viskóra találunk. Hátha megengedik, hogy megmelegedjünk. Hátha megvendégelnek.

– Aligha – mondta Cahir csúfondárosan. – Leginkább íjjal és nyíllal.

– Az lesz a legokosabb, ha a tervhez és a folyóhoz tartjuk magunkat – döntötte el a maga mindentudó hangján Regis. – Akkor nem fenyeget az, hogy eltévedünk. És a Sansretour völgyében kell egy nyomkeresőtelepnek lennie, ott sokkal nagyobb a valószínűsége, hogy vendégül látnak.

– Geralt? Te mit mondasz?

A vaják hallgatott, a viharban kavargó hópelyheket bámulta.

– Követjük a nyomokat – határozott végül.

– Az az igazság... – kezdte el a vámpír, de Geralt azonnal a szavába vágott.

– A patkónyomokban! Indulás, gyerünk!

Megnógatták a lovaikat, de nem jutottak messzire. Negyed mérföldnyit sem ereszkedtek lefelé a szurdokba.

– Vége – szögezte le a tényt Angoulême, a sima szűz havat nézve. – Volt-nincs. Mint egy tündecirkuszban.

– Mi legyen most, vaják? – Cahir megfordult a nyeregben. – Véget érnek a nyomok. Befújta a szél.

– Nem fújta be – mondott ellent Milva. – Ide a szorosba nem fúj be.

– Akkor mi történt azzal a lóval?

Az íjászlány vállat vont, összegörnyedt a nyeregben, behúzta a fejét.

– Hová lett az a ló? – Cahir nem tágított. – Eltűnt? Elrepült? Vagy csak úgy rémlett mindünknek? Geralt! Mit szólsz ehhez?

Süvöltött a vihar a szurdok fölött, felkavarta a porhavat.

– Geralt – kérdezte a vámpír, figyelmesen végignézett a vajákon –, miért mondtad, hogy kövessük ezeket a nyomokat?

– Nem tudom – ismerte be egy pillanat múlva. – Valamit... Valamit éreztem. Valami megérintett. Nem fontos. Igazad volt, Regis. Menjünk vissza a Sansretourhoz, és haladjunk a folyó mentén, rosszul végződhető kitérők és kerülők nélkül. Aszerint, amit Reynart mondott, az igazi tél és rossz idő csak a Malheur-hágónál vár ránk. Mire odajutunk, teljében kell lennünk az erőnknek. Ne álljatok így, visszafordulunk.

– Ki sem derítjük, mi történt azzal a furcsa lóval?

– Mit derítsünk ki? – vetette oda keserűen a vaják. – A nyomok elmosódtak, ennyi. Egyébként hátha tényleg muflon volt?

Milva furcsán nézett rá, de tartózkodott a megjegyzésektől.

Mire visszaértek a folyóhoz, már ott sem voltak meg a titokzatos nyomok, befújta, behintette őket a nedves hó. A Sansretour ólomfekete vizét sűrűn lepték el a jégtáblák, jégdarabkák örvénylettek és forogtak.

– Mondok nektek valamit – szólalt meg Angoulême. – De ígérjétek meg, hogy nem fogtok nevetni.

Felé fordultak. A lány, fülére húzott pomponos gyapjúsapkájában, a fagytól kipirosodott arcával és orrával, formátlan bundájában mulatságosan festett, írd és mondd, akár egy kicsiny tömzsi kobold.

– Mondok nektek valamit ezekkel a nyomokkal kapcsolatban. Amikor a Fülemülénél voltam a hanzában, azt beszélték, hogy télen a hágókat járja elátkozott fakó lován a Hegyek Királya, a jégdémonok uralkodója. Szemtől szembe találkozni vele a biztos halál. Mit mondasz erre, Geralt? Lehetséges, hogy...

– Minden – szakította félbe. – Minden lehetséges. Gyerünk, csapat. Előttünk a Malheur-hágó.

Csapkodott és vagdosott a hó, süvített a szél, visítottak és üvöltöztek a förgetegben a jégdémonok.

Azt, hogy nem az ismerős rétre talált, azonnal felfogta Ciri. Még az estét sem kellett megvárnia, biztos volt benne, hogy itt nem látna két holdat.

Az az erdő, amelynek a szélén végiglovagolt, ugyanolyan vad és áthatolhatatlan volt, mint a másik, de látható különbségekkel. Itt például sokkal több volt a nyírfa, és sokkal kevesebb a bükk. Ott se hallani, se látni nem lehetett madarakat, itt rengeteg volt. Ott a hanga mellett csak homok és moha volt, itt zöld korpafűszőnyeggel volt teli a rét. Még a Kelpie patái alól felpattanó szöcskék is valahogy másfélék voltak. Olyan sajátosak. És azután...

Gyorsabban kezdett verni a szíve. Egy elgazosodott, elhanyagolt ösvényt vett észre. Az erdő mélyébe vezetett.

Ciri alaposan körülnézett, és megbizonyosodott róla, hogy a különös út nem megy tovább, itt ér véget. Nem az erdőbe vezet, hanem onnan kifelé vagy rajta keresztül. Nem tanakodott sokáig, megbökte a kanca oldalát a csizmasarkával, és belovagolt a fák közé. Délig megyek, gondolta, ha délig nem találok semmit, megfordulok, és elmegyek az ellenkező irányba, a réten túlra.

Ágak baldachinja alatt ügetett, figyelmesen nézett körül, igyekezett, hogy semmi fontos ne kerülje el a figyelmét. Ennek köszönhetően nem kerülte el a figyelmét egy tölgyfa mögül kikukkantó öregember.

Az alacsony, de egyenes tartású öregen lenvászon ing és ugyanabból az anyagból készült gatya volt. Lábán jókora, nevetséges háncspapucsot viselt. Egyik kezében görcsös botot, a másikban vesszőkosarat tartott. Az arcát Ciri nem látta pontosan, eltakarta a szalmakalap szakadozott, lelógó karimája, csak napégette orra és kusza ősz szakálla látszott ki alóla.

– Nincs mitől félned – mondta Ciri. – Nem teszek veled semmi rosszat.

Az ősz szakállas öreg papucsos lábait váltogatta, és levette a kalapját. Arca kerek volt, öreges foltokkal csúfított, de keményre szikkadt, és nemigen ráncos, szemöldöke ritkás, az álla kicsi, erősen csapott. Hosszú ősz haját varkocsba fonta a tarkóján, viszont a feje felül teljesen kopasz volt, sárgán csillogott, mint egy dinnye.

Látta, hogy a kardját, a válla fölül kilátszó markolatot nézi.

– Ne félj – ismételte meg.

– Hej, hej! – szólalt meg az öreg, kissé nyammogva. – Hej, hej, kisasszonykám. Erdőapó nem fél. Nem olyan félős, ó, nem.

Elmosolyodott. Fogai nagyok voltak, erősen előreálltak aránytalan, csapott állkapcsa miatt. Ez okozta, hogy annyira nyammogott.

– Erdőapó nem fél a vándoroktól – ismételte. – Még a rablóktól sem. Erdőapó szegény nyomorult ördög. Erdőapó békés, nem árt senkinek. Hej!

Megint elmosolyodott. Ha mosolygott, úgy látszott, mintha kizárólag elöl lennének fogai.

– És te, kisasszonykám, nem félsz Erdőapótól?

Ciri felkacagott.

– Képzeld csak, nem. Én sem vagyok olyan félős.

– Hej, hej, hej! Ez igen!

Egy lépést tett feléje botjára támaszkodva. Kelpie prüszkölt. Ciri megrántotta a zablát.

– Nem szereti az idegeneket – figyelmeztette az öreget. – És harapni is tud.

– Hej, hej! Erdőapó tudja. Rossz, illetlen a paripácska! És kíváncsi volnék, merről jött a kisasszony? És például merre tart?

– Hosszú történet. Hová vezet ez az út?

– Hej, hej! A kisasszony nem tudja?

– Ne válaszolj a kérdésre kérdéssel, légy szíves. Hová jutok ezen az úton? Mi ez a hely egyáltalán? És melyik... idő ez?

Az öreg megint kimutatta, nutria módjára mozgatta a fogsorát.

– Hej, hej – nyammogta. – Ez igen. Melyik idő, kérdezi a kisasszony? Ó, messziről, látni, hogy messziről vándorolt a kisasszony Erdőapóhoz!

– Persze, elég messziről – bólintott egykedvűen. – Más...

– Helyekről és időkből – fejezte be az öreg. – Apó tudja. Apó rájött.

– Mire? – kérdezte izgatottan. – Mire jöttél rá? Mit tudsz?

– Erdőapó sokat tud.

– Beszélj!

– A kisasszony bizonyára éhes? – Kivicsorította a fogait. – Szomjas? Fáradt? Ha van kedve, Erdőapó elvezeti a kunyhójához, megeteti, megitatja. Megvendégeli.

Cirinek hosszú ideje nem volt sem ideje, sem gondja, hogy pihenésre és evésre gondoljon. Most a különös öreg szavaitól görcsbe rándult a gyomra, a belei összebonyolódtak, nyelve pedig valahová mélyre süllyedt. Az öreg a kalap karimája alól nézte.

– Erdőapónak – nyammogta – van a kunyhóban étele. Van forrásvize. Van szénája is a paripácskának, a rossz paripácskának, aki meg akarta harapni a tisztes Apót. Hej! Minden van Erdőapó kunyhójában. Helyekről és időkről is lehet majd beszélgetni... Egyáltalán nincs messze, ó, egyáltalán. Élne vele a vándor kisasszony? Nem veti meg a szegény nyomorult Apó vendéglátását?

Ciri nagyot nyelt.

– Vezess.

Az Erdőapó megfordult, és elcammogott a sűrűből alig kilátszó ösvényen, botja energikus lendítéseivel mérte ki az utat. Ciri követte, lehajtotta fejét az ágak miatt, és visszatartotta Kelpie-t a zablájánál fogva, mert a ló igencsak igyekezett, hogy megharaphassa az öreget, vagy legalább a kalapját ehesse meg.

A bizonykodások ellenére egyáltalán nem volt a cél közel. Mire odaértek a tisztásra, a nap már csaknem a zeniten járt.

Az Apó kunyhója cölöpökön álló festői viskó volt, a tetőt szemmel láthatóan gyakran reparálta, azzal, ami épp a keze ügyébe esett. A kunyhó falait szemre disznóbőrnek látszó valami borította. A kunyhó előtt akasztófa alakú faszerkezet állt, meg egy alacsony asztal és egy fatuskó, benne fejsze. A kunyhó mögött kőből és agyagból készült tűzhely volt, jókora összekormozódott üstök álltak rajta.

– Íme Erdőapó háza. – Az öreg nem minden büszkélkedés nélkül mutatott rá a botjával. – Itt lakik Erdőapó. Itt alszik. Itt készíti az ételét. Ha van mit készíteni. Bajos, fölöttébb bajos ennivalót szerezni az őserdőben. A vándor kisasszony szereti az árpagyöngykását?

– Szereti. – Ciri megint nagyot nyelt. – Mindent szeret.

– Husikával? Zsírral? Pörccel?

– Mhm.

– Nem úgy tűnik – az Apó egyetlen pillantással becsülte fel –, hogy a kisasszony mostanában gyakran kóstolt volna husikát és pörcöt, de nem ám. Soványka a kisasszony, soványka. Csont és bőr! Hej, hej! Hát az meg micsoda? A kisasszony mögött?

Ciri hátranézett, a világ legrégebbi és legprimitívebb trükkjével hagyta magát rászedni.

A göcsörtös bot iszonyú csapása pont halántékon találta. Csak annyira volt elég a reflexe, hogy felemelje a kezét, a tenyere részben enyhítette az ütést, amely tojásként zúzhatta volna szét a koponyáját. De Ciri így is süketen, kábultan és teljesen megzavarodva került a földre.

Az Apó vicsorogva odaugrott, és még egyszer rávágott a bottal. Ciri megint el tudta takarni a kezével a fejét, aminek következtében mindkét keze tehetetlenül csüngött. A bal egész biztosan lebénult, valószínűleg eltört a kézközépcsontja.

Az Apó ugrándozva támadt rá a másik oldalról, és a bunkóval hasba vágta. Ciri felkiáltott, összegörnyedt. Ekkor az öreg héja módjára ugrott rá, hasra fordította, rátérdelt. Ciri kiegyenesedett, erősen hátrarúgott, eltévesztette, majd hevesen odacsapott a könyökével, ez talált. Az Apó dühösen felrikoltott, és ököllel akkorát ütött a nyakszirtjére, hogy Ciri arca a homokba fúródott. Megragadta a haját a tarkóján, és orrát-száját a földbe nyomta. A lány úgy érezte, fulladozik. Az öreg rátérdelt, és miközben a földre nyomta a fejét, letépte Ciri hátáról a kardot, és elhajította. Ezután a nadrágját kezdte babrálni, megtalálta a csatot, kikapcsolta. Ciri felüvöltött, hánykolódott, és homokot köpködött. Az öreg még erősebben szorította le, mozgásképtelenné tette azzal, hogy a haját az öklére csavarta. Egy erős rántással leszakította róla a nadrágot.

– Hej, hej – nyammogta, hörögve lihegett. – Csinos egy seggecske került Apónak. Hu-huuu, régen, régen nem volt az Apónak ilyenje.

Ciri, megérezve a száraz, karmos kéz undorító érintését, felordított, bár szája homokkal és fenyőtűvel volt tele.

– Feküdj nyugodtan, kisasszony. – Hallotta Ciri, ahogy az öreg nyáladzik, miközben a fenekét gyurkálja. – Apó már nem fiatal, nem megy rögtön, csak lassacskán... De nem kell félni, Apó megteszi, amit kell. Hej, hej! Aztán Apó eszik egy jót, hej, eszik ám! Bőségeset...

Megakadt a szava, felrikoltott, sikoltott.

Ciri, mikor megérezte, hogy enyhül a szorítás, kirúgott, kirántotta magát, és rugóként pattant fel. És meglátta, mi történt.

Kelpie csendben odalopakodott, fogaival megragadta az Erdőapó varkocsát, és kis híján a levegőbe emelte. Az öreg üvöltözött és sikoltozott, hadonászott, rugdosott és kalimpált a lábával, végül ki tudott szabadulni, a kanca fogai között hagyva hosszú ősz fürtjét. Meg akarta ragadni a botját, de Ciri egy rúgással arrébb taszította, hogy el ne tudja érni. Egy másik rúgással akarta megkínálni azzal, amire rászolgált, de a combközépig letolt nadrágja akadályozta a mozgásban. Az Apó jól használta ki azt az időt, ami a nadrág felhúzásához kellett. Néhány ugrással elérte a tuskót, kitépte belőle a fejszét, egy lendítéssel eltaszította a még mindig elszánt Kelpie-t. Felrikoltott, kivicsorította iszonyú fogait, és rávetette magát Cirire, sújtásra emelte a fejszét.

– Apó szétkettyint téged, kisasszonyka! – üvöltötte vadul. – Még ha előbben fel kelljen is darabolnia téged Apónak! Apónak mindegy, egészben vagy szeletben!

Ciri azt hitte, könnyen elbánik vele. Végtére is öreg, roskadt vénember volt. Nagyot tévedett.

Óriási papucsa dacára úgy ugrált, mint a pörgettyű, fürgén pattogott, mint a nyúl, és a hajlott nyelű fejszével egy hentes jártasságával csapkodott. Amikor a sötét, éles szerszám néhányszor már szinte súrolta, Ciri rájött, hogy csak az mentheti meg, ha elmenekül.

De megmentette a körülmények alakulása. Hátrálás közben a lába belebotlott a saját kardjába. Villámgyorsan kapta fel.

– Dobd el a fejszét – mondta zihálva, szisszenve húzta ki a Fecskét a hüvelyéből. – Dobd le a fejszét a földre, álnok vénség. Akkor, ki tudja, talán meghagylak épségben. És nem darabollak fel.

Az öreg megállt. Lihegett és hörgött, szakálla visszataszítóan tele volt köpködve. Fegyverét azonban nem dobta el. Ciri látta, hogy ujjait váltogatja a fejsze nyelén. Vad dühöt látott a szemében.

– No! – Szisszenő kört írt le a kardjával. – Tedd kellemessé a napomat!

Az öreg egy pillanatig úgy nézett rá, mintha nem értené, aztán kivicsorította fogait, kidüllesztette a szemét, felrikoltott, és rávetette magát. Cirinek elege lett a tréfából. Gyors félfordulattal tért ki, és alulról, könyéken felül vágott rá az öreg mindkét felemelt karjára. Az Apó kieresztette a fejszét vér borította kezei közül, de azonnal megint nekiugrott, kimeresztett ujjaival Ciri szemét célozta meg. Ciri elugrott, és kurta csapást mért az öreg tarkójára. Inkább irgalomból, mint szükségből tett így; mivel mindkét karján átvágta az ütőereket, amúgy is hamarosan elvérzett volna.

A földön fekvő öreg hihetetlenül nehezen vált meg az élettől, noha összezúzódtak a csigolyái, még mindig úgy kalimpált, mint egy nagy bogár. Ciri megállt fölötte. Még mindig csikorgott a fogai között a maradék homok. Egyenest az öreg hátára kezdte kiköpködni. Mire utolsót köpött, az Apó meghalt.

A kunyhócska előtti furcsa, akasztófára hasonlító szerkezetre vashorgok és csigák voltak ráerősítve. Az asztal és a tuskó csúszós volt, zsírtól ragacsos, rossz szagú.

Mint egy vágóhíd.

A konyhában Ciri talált egy üstöt, benne a feldicsért, bőségesen megzsírozott, húsdarabokkal és gombával teli árpagyöngykása. Nagyon éhes volt, de valami azt súgta, hogy ne egyen belőle. Csak vizet ivott a csöbörből, elrágcsált egy apró, ráncos almát.

A kunyhó mögött egy lépcsőt talált, mély és hideg pincébe vezetett le. A kicsiny pincében zsírosbödönök álltak. A mennyezetről hús lógott. Egy félbevágott testmaradvány.

Úgy rohant ki a lépcsőn botladozva az üregből, mintha ördögök kergették volna. Csalánba esett, majd felugrott, ingatag léptekkel a kunyhóhoz futott, mindkét kezével megragadta az egyik tartócölöpöt. Bár jóformán semmi sem volt a gyomrában, nagyon hevesen és nagyon sokáig hányt.

A pincében lógó testmaradvány egy gyermeké volt.

A bűz irányában találta meg az erdőben azt a vizesgödröt, amelybe az óvatos Erdőapó a szemetet meg az ehetetlen részeket dobálta bele. Ciri az iszapból kiálló koponyák, bordák és medencecsontok láttán rémülettel jött rá, hogy kizárólag az iszonyú öreg bujaságának köszönhetően maradt életben, csak annak köszönhetően, hogy az Apónak huncut kedve támadt. Ha az éhség erősebb lett volna visszataszító kéjvágyánál, akkor az álnok csapást fejszével mérte volna rá, nem bottal. Lábánál fogva akasztotta volna föl az akasztófaszerűségre, kizsigerelte és megnyúzta volna, az asztalon darabolta volna fel adagokra, a tuskón vágta volna széjjel...

Bár szédülten tántorgott, feldagadt bal keze pedig lüktetett a fájdalomtól, elcipelte a hullát az erdőbe a gödörhöz, és belökte a bűzlő iszapba, a többi áldozat csontjai közé. Visszament, ágakkal és avarral tömöszölte el a pincelejáratot, rőzsével rakta körül a kunyhó cölöpjeit, az egész nyomorúságos területet. Aztán gondosan felgyújtotta mind a négy sarkán.

Akkor indult csak el, amikor már rendesen égett, amikor már kellő mértékben tombolt és lobogott a tűz. Amikor már biztos volt benne, semmilyen futó zápor nem akadályozza meg, hogy minden nyomot eltöröljön ezen a helyen.

A keze nem is volt akkora nagy bajban. Megdagadt persze, fájt, de még hogy, de valószínűleg egyetlen csontja sem tört el.

Az este közeledtével tényleg csak egy hold kelt fel az égbolton. De Ciri valami fura módon nem akarta ezt a világot a magáénak elismerni.

És a kelleténél tovább itt maradni.

– Ma – mormogta Nimue – jó lesz az éjszaka. Érzem.

Condwiramurs sóhajtott.

A látóhatár vörösen aranylott. Ugyanilyen színű, a látóhatártól a szigetig húzódó sáv simult a tó vizére.

A teraszra kitett karosszékekben ültek, mögöttük volt az ébenfa keretű tükör és magát a hegyi tó vizében nézegető, sziklafalnak támaszkodó várat ábrázoló gobelin.

Hányadik este ez már, gondolta Condwiramurs, hányadik este ülünk így napnyugtáig és utána a sötétben? Minden eredmény nélkül? Csak beszélgetve?

Hideg lett. A varázslónő és a növendék prémekbe burkolózott. A tó felől a Halászkirály csónakjából hallatszott ide az evezővillák nyikorgása, de őt magát nem látták – a vakító nyugati fény rejtette el.

– Elég gyakran álmodom azt – Condwiramurs visszatért a félbeszakított témához –, hogy egy jeges pusztaságban vagyok, ahol semmi sincs, csak a hó fehérlik, jégtömbök szikráznak a napfényben. És egészen a horizontig, körös-körül nincs semmi, csak hó és jég. És csend uralkodik, csend zeng a fülemben. Természetellenes csend. A halál csendje.

Nimue bólintott, mintha ezzel közölné, hogy tudja, miről van szó. De nem tett megjegyzést.

– Egyszer csak – folytatta a növendék –, egyszer csak úgy rémlik, hallok valamit. Érzem, ahogy a jég megremeg a lábam alatt. Letérdelek, lesöpröm róla a havat. A jég olyan átlátszó, mint az üveg, mint némely tiszta hegyi tavon, ahol ölnyi vastag táblákon keresztül is látni a fenéken a köveket meg az úszkáló halakat. Én is látom álmomban, holott a jégtábla, több tucat, talán több száz öl vastagságú. Nem zavar ez benne, hogy lássam... És halljam... a segítségért kiáltó embereket. Ott lent, mélyen a jég alatt... egy megfagyott világ van.

Nimue ezúttal sem tett megjegyzést.

– Tudom persze – folytatta a növendék –, mi a forrása ennek az álomnak. Itlina jóslata, a hírhedt Fehér Fagy, a Hideg Kora és a Farkasförgeteg. Az a világ, amely hóban és jégben pusztul el, hogy a jövendölés szerint évszázadok múlva szülessék újjá. Megtisztulva, megjavulva.

– Abban – mondta halkan Nimue –, hogy a világ újjászületik, mélyen hiszek. Abban, hogy megjavulva, nemigen.

– Tessék?

– Hallottad.

– Jól hallottam? Nimue, a Fehér Fagyot már ezerszer megjövendölték, ha egy keményebb tél jött, máris azt mondták, íme, megjött. Jelenleg még a gyerekek sem hiszik el, hogy akármilyen tél képes lenne fenyegetni a világot.

– Na tessék. A gyerekek nem hiszik el. De én, képzeld el, elhiszem.

– Valamilyen racionális előfeltevésre alapozva? – kérdezte Condwiramurs kissé ironikusan. – Vagy kizárólag a tündejóslatok csalhatatlanságába vetett misztikus hitre támaszkodva?

Nimue sokáig hallgatott, a vállára borított prémet piszkálta.

– A Föld – kezdett hozzá végre kissé tanári hangnemben – gömb alakú, és a Nap körül kering. Egyetértesz ezzel? Vagy talán valamilyen divatos szektához tartozol, amely teljesen az ellenkezőjét bizonygatja?

– Nem. Nem tartozom. Elfogadom a heliocentrizmust, és egyetértek a Föld gömbölyűségét hangoztató elmélettel.

– Nagyszerű. Tehát bizonyára egyetértesz azzal a ténnyel, hogy a földgolyó függőleges tengelye elhajlik, és a Föld Nap körüli útja nem szabályos kör, hanem ellipszis alakú?

– Tanultam. De nem vagyok csillagász, tehát...

– Nem kell csillagásznak lenned, elegendő logikusan gondolkodni. A Föld ellipszis alakú pályán kering a Nap körül, következésképp a keringés során hol közelebb van hozzá, hol meg eltávolodik tőle. Minél jobban távolodik el a Föld a Naptól, annál hidegebb van, ez nyilván logikus. És minél kevésbé tér el a világ tengelye a függőlegestől, annál több fény jut az északi félgömbre.

– Ez is logikus.

– Mind a két tényező, azaz a pálya elliptikus volta és a világtengelytől való elhajlás foka változik. Általános vélekedés szerint ciklikusan. Az ellipszis többé vagy kevésbé lehet elliptikus, a világ tengelye többé vagy kevésbé hajolhat el. A szélsőséges viszonyokat, ami az éghajlatot illeti, az okozza, ha a két jelenség – az ellipszis maximális nyújtottsága és a függőleges tengelytől való jelentéktelen eltérés – egyidejűleg lép fel. A Nap körül keringő Föld az apheliumban nagyon kevés fényt és meleget kap, a sarkvidéki területeket pedig ráadásul a tengely elhajlásának előnytelen szöge által okozott károsodások is sújtják.

– Világos.

– Ha kevesebb fény jut az északi félgömbre, akkor tovább marad meg a hó. A csillogó fehér hó visszaveri a napsugarakat, a hőmérséklet még lejjebb zuhan. Ennek következtében még tovább marad meg a hó, egyre nagyobbak azok a területek, ahol egyáltalán vagy csak rövid időre nem olvad el. Minél több a hó, és minél tovább marad meg, annál nagyobb a fehér, csillogó terület, amely visszaveri...

– Felfogtam.

– A hó csak hull, hull, hull, és egyre több van belőle. Figyeld meg ugyanis, hogy a tengeri áramlatokkal meleg légtömegek vándorolnak délről, és lecsapódnak a fagyos északi szárazföld fölött. A meleg levegő lecsapódik, és hó alakban hull le. Minél nagyobb a hőmérséklet-különbség, annál bőségesebb a csapadék. Minél bőségesebb a csapadék, annál több a sokáig el nem olvadó fehér hó. Annál hidegebb van. Annál nagyobb a hőmérséklet-különbség, és annál bőségesebben telítődnek nedvességgel a légtömegek...

– Megértettem.

– A hótakaró annyira súlyos lesz, hogy összepréselt jég lesz belőle. Gleccser. Amelyre, mint tudjuk, továbbra is hó hull, és még jobban összenyomja. A gleccser növekszik, nemcsak egyre vastagabb lesz, hanem szélesedik is, egyre nagyobb területeket borít el. A fehér területek...

– Visszaverik a napsugarakat – bólintott Condwiramurs. – Hidegebb, hidegebb, egyre hidegebb lesz. Ez az Itlina megjósolta Fehér Fagy. De sor kerülhet-e kataklizmára? Tényleg az fenyeget bennünket, hogy a mindig északon levő jég váratlanul elindul délre, és mindent összezúz, összeprésel és eltakar? Milyen ütemben növekszik a sarki jégsapka? Évente néhány hüvelyknyit?

– Amint bizonyára tudod – mondta Nimue, és a tavat nézte –, a Prakseda-öbölben Pont Vanis az egyetlen jégmentes kikötő.

– Tudom.

– Gyarapítom a tudásod: száz évvel ezelőtt az öböl egyetlen kikötője sem fagyott be. Száz évvel ezelőtt, számos utalás van rá, Talgarban megtermett az uborka és a tök, Caingornban napraforgót és csillagfürtöt termesztettek. Most már nem termesztenek, ugyanis ezeknek a növényeknek a vegetációja ellehetetlenült, mindközönségesen túl hideg lett ott. És tudod-e, hogy Kaedwenben szőlőskertek voltak? Az ottani szőlőkből készült borok talán nem tartoztak a legjobbak közé, mert a ránk maradt iratokból az derül ki, hogy nagyon olcsók voltak. De így is megénekelték a helybeli költők. Ma egyáltalán nem terem szőlő Kaedwenben. Azért, mert a mostani telek a régiektől eltérően erős fagyokkal járnak, és az erős fagy elpusztítja a szőlőt. Nemcsak késlelteti a vegetációt, hanem egyszerűen elpusztítja. Megsemmisíti.

– Értem.

– Igen. – Nimue eltöprengett. – Mit tehetnék még ehhez hozzá? Talán azt, hogy Talgarban a hó november közepén kezd esni, és naponta több mint ötven mérföldes sebességgel húzódik délre? Hogy december végén, január elején hóviharok dúlnak az Alba mentén, ahol száz éve még szenzációszámba ment a havazás? Azt pedig, hogy nálunk áprilisban olvad el a hó meg a tavakon a jég, minden gyerek tudja! És minden gyerek csodálkozik, miért hívják ezt a hónapot a rügyezés havának. Te nem csodálkoztál ezen?

– Nemigen – ismerte el Condwiramurs. – Egyébként nálunk, Vicovaróban nem a rügyezés havának hívták, hanem a rügyfakadás havának. Vagy tündéül: Birkének. De értem, mire célzol. A hónap elnevezése a távoli múltból ered, amikor áprilisban tényleg minden rügyezett...

– Ez a távoli múlt összesen száz-százhúsz év. Szinte tegnap volt, lányom. Itlinának abszolút igaza volt. Teljesül a jövendölés. A világot a jégtakaró pusztítja el. A civilizáció a Pusztító hibájából semmisül meg, neki megvolt rá a lehetősége, hogy utat nyisson a meneküléshez. A legendából tudjuk, nem tette meg.

– Az okát nem tisztázza a legenda. Vagy zavaros és naiv moralitással magyarázza.

– Ez igaz. De a tény tény marad. A Fehér Fagy tény. Az északi félgömb civilizációja pusztulásra van ítélve. Eltűnik a növekvő gleccser jege alatt, az örök hó és fagy alatt. Azért nem kell pánikba esni, eltart egy darabig, mire ez megtörténik.

A nap már teljesen lement, a tó felszínéről eltűnt a vakító csillogás. A vízre most lágyabb, szelídebb fény csíkja simult rá. Inis Vitre tornya fölött feljött a hold, amely úgy fénylett, mint egy kettévágott aranytallér.

– Milyen soká? – kérdezte Condwiramurs. – Szerinted milyen soká tart ez? Illetve, mennyi időnk van?

– Elég.

– Mennyi, Nimue?

– Úgy háromezer év.

A tavon a csónakban a Halászkirály az evezővel csapkodott, és káromkodott. Condwiramurs hangosan felsóhajtott.

– Egy kicsit megnyugtattál – mondta kisvártatva. – De csak egy kicsit.

A következő helyszín a legrondábbak egyike volt azok közül, ahol Ciri már megfordult, bizonyosan belefért az első tízbe, sőt, az első tíznek is elejébe.

Kikötő volt, egy kikötői csatorna, csónakokat és gályákat látott a rakpart és a cölöpök mellett, árbócerdőt látott, a mozdulatlan levegőben súlyosan lecsüngő vitorlákat látott. Körös-körül füst gomolygott és tornyosult, bűzlő füstfellegek szálltak fel.

Füst gomolygott elő a csatorna partján álló görbe viskók mögül is. Hangos, szaggatott gyereksírás hallatszott onnan.

Kelpie prüszkölt, hevesen himbálta a fejét, hátrált, patkója a kövezeten kopogott. Ciri lenézett, és élettelen patkányokat vett észre. Mindenfelé szanaszét hevertek. Döglött, kínjukban görcsbe rándult, fakó rózsaszín mancsú rágcsálók.

Valami itt nincs rendben, gondolta, érezte, ahogy elfogja a rémület. Valami itt nincs rendben. Menekülni kell innen. Minél gyorsabban el kell menekülni!

Egy hálókkal és kötelekkel teleaggatott oszlopnál gyűrött ingben, vállára hajtott fejjel ült egy férfi. Néhány lépéssel arrébb feküdt a másik. Nem látszottak alvónak. Meg sem moccantak, amikor Kelpie patkói közvetlen mellettük csattogtak a köveken. Ciri lehajtotta a fejét, amikor zsinórokra lógatott, kesernyés piszokbűzt árasztó rongyok alatt lovagolt át.

Az egyik viskó ajtaján mésszel vagy fehér festékkel felmázolt keresztet pillantott meg. A tető mögül fekete füst szállt felfelé. A gyerek még mindig sírt, valaki a távolban felkiáltott, valaki közelebb köhögött és krákogott. Vonított egy kutya.

Cirinek viszketni kezdett a keze. Odanézett.

A kezén, mintha köménymagokkal lett volna telehintve, fekete bolhákat látott.

Teli torokból ordított fel. A rémülettől és undortól egész testében reszketve rángatózni és hadonászni kezdett, hevesen lóbálta a kezét. A megriadt Kelpie galoppozni kezdett, Ciri kis híján leesett. Combjával a kanca oldalát szorítva mindkét kezével végigszántotta, felborzolta a haját, kirázta a zubbonyát és az ingét. Kelpie bevágtatott egy füsttel borított sikátorba. Ciri iszonyodva kiáltott fel.

Poklon lovagolt keresztül, infernón, a legrémesebb rémségeken keresztül. Fehér kereszttel megjelölt házak között. Izzó rongyhalmok között. Halottak között, egyesével vagy rakásra hányva, egymáson heverő holttestek között. És élők között, rongyos, félmeztelen, a fájdalomtól beesett arcú, ürülékben csúszkáló, érthetetlen nyelven kiabáló kísértetek között, akik feléje nyújtották lesoványodott, borzalmas, vérző kiütésekkel borított karjukat...

Elmenekülni! Elmenekülni innen!

Ciri még a fekete semmiben, a helyszínek szigeteinek nemlétében is sokáig az orrában érezte a füstöt és a bűzt.

A következő helyszín is kikötő volt. Itt is volt rakpart, cölöpökkel teletűzdelt csatorna, a csatornán vitorlások, bárkák, uszályok, csónakok, fölöttük árbócerdő. De itt, ezen a helyszínen az árbócok fölött sirályok kiáltoztak vidáman, a büdösség megszokott és ismerős volt: vizes fa, kátrány, tengervíz és hal szaga mindhárom alapváltozatban: frissen, nem frissen és sülve.

Az egyik közeli vitorlás fedélzetén két férfi veszekedett, emelt hangon kiabálták túl egymást. Értette, amit mondtak. A hering áráról volt szó.

Nem messze egy taverna volt, nyitott ajtajából doh- és sörszag párállott ki, bentről beszédhang, csengés, nevetés hallatszott. Valaki egy mocskos nótát rikoltozott, folyton ugyanazt a versszakot.

Luned, v’ard t’elaine arse,

Aen a meath ail aen sparse!

Tudta, hová került. Mielőtt még elolvasta volna az egyik galeasz tatján díszelgő feliratot: „Evall Muire”. És az anyakikötő nevét: Baccalá. Tudta, hová került.

Nilfgaardba.

Elmenekült, mielőtt valaki nagyobb figyelmet fordított volna rá.

Mielőtt belemerült volna a semmibe, egy bolha, az utolsó azok közül, amelyek az előző helyszínen ellepték, a zubbony ráncaiban élte túl az időben és térben tett utazást, jókora bolhaugrással szökkent le a kikötői rakpartra.

A bolha még ugyanaznap este megtelepedett egy vén hím patkány loncsos bundájában; a veterán számos patkánycsatát élt meg, amit csontig leharapott füle tanúsított. A bolha és a patkány még azon az estén behajózott. És másnap reggel kifutottak a vízre. Egy elhanyagolt és nagyon piszkos vén hulkon.

A hulk neve Catriona volt. Ez a név később bevonult a történelembe. De ekkor még senki sem tudta ezt.

A következő helyszín – bár igazán nehéz volt ezt elhinni – szinte idilli képpel lepte meg. A víz fölé hajló fűzfák, égerfák és tölgyek között lustán, békésen áramló folyó partján, közvetlenül a két partot mutatós kőboltozattal összekötő híd mellett, mályvabokrok között állt egy nádtetős, vadszőlővel, borostyánnal és szagosbükkönnyel benőtt fogadó. A tornác fölött aranyozott betűs cégér himbálózott. A betűk teljesen idegenek voltak Cirinek. De a cégéren egy meglehetősen sikerült macskaportré is volt, feltételezte hát, hogy ez a Fekete Macska fogadó.

A fogadóból kiáramló ételszag rabul ejtette. Ciri nem töprengett sokáig, Megigazította a hátán a kardot, és bement.

Bent a fogadó üres volt, csak az egyik asztalnál ült három falusi külsejű férfi. Rá sem néztek. Ciri a sarokba ült, háttal a falnak.

A fogadósnő, egy tiszta kötényt és sarkos főkötőt viselő testes asszony odajött, és kérdezett valamit. Hangja csilingelő, de dallamos volt. Ciri tátott szájára mutatott, megveregette a hasát, majd levágott a zubbonyáról egy ezüstgombot, kirakta az asztalra. Látva az asszony csodálkozó tekintetét, már hozzáfogott volna, hogy még egy gombot levágjon, de a fogadósnő egy mozdulattal és sziszegős, de kedvesen hangzó szavakkal visszatartotta.

A gomb ellenértéke egy tál sűrű zöldségleves, egy agyaglábasnyi füstölthúsos bab, némi kenyér és egy korsó híg bor lett. Ciri az első kanál után arra gondolt, hogy mindjárt elsírja magát. De úrrá lett rajta. Lassan evett. Kiélvezte.

A fogadósnő odajött, csilingelve kérdezett valamit, összetett kezére fektette az arcát. Itt marad-e éjszakára?

– Nem tudom – mondta Ciri. – Talán. Mindenesetre köszönöm az ajánlatot.

Az asszony elmosolyodott, és kiment a konyhába.

Ciri kioldotta az övét, nekitámaszkodott a falnak. Azon töprengett, mitévő legyen. A hely – kivált a legutóbbiakhoz képest – rokonszenves volt, hosszabb itt-tartózkodásra csábított. Tudta azonban, hogy a túlzott bizalom veszélyes, az éberség hiánya pedig végzetes lehet.

Egy pontosan olyan fekete macska, mint a vendéglő cégérén levő, nem tudni honnan került oda, felpúposított hátával a bokájához dörgölőzött. Megsimogatta, a macska a fejét lassan a tenyerébe fúrta, leült, és nyalogatni kezdte a mellkasán a bundáját. Ciri nézte.

A tűz mellett ülő Jarrét látta néhány csúnya külsejű csavargó társaságában. Mindannyian valami faszéndarabkának látszót rágcsáltak.

– Jarre?

– Így kell ezt – mondta a fiú, a tűz lángjaiba bámulva. – Olvastam ezt Pelligram marsall művében, A háborúk történetében. Így kell ezt, amikor a haza bajban van.

– Mit kell így? Szenet harapdálni?

– Igen. Éppen így. Az anyaföld szólít. És részben személyes indokokból.

– Ciri, ne aludj el a nyeregben – mondja Yennefer. – Mindjárt ott vagyunk.

A város házain, ahová érkeznek, minden ajtón és kapun fehér festékkel vagy mésszel felmázolt nagy keresztek látszanak. Sűrű, bűzös füst gomolyog, a máglyák füstje, azokon égetik el a hullákat. Yennefer, úgy látszik, nem veszi ezt észre.

– Ki kell csinosítanom magam.

Az orra előtt, a ló fülei fölött egy kis tükör lóg. A fésű a levegőben táncol, fésüli a fekete fürtöket. Yennefer csak varázslatot használ, a kezét egyáltalán nem használja, mert...

Mert a keze egyetlen pépnyi alvadt vér.

– Mamácska, mit tettek veled?

– Állj fel, leány – mondja Coën. – Uralkodj a fájdalmadon, állj fel, és fésűre! Másképp elkap a félelem. Életed végéig halálfélelemben akarsz lenni?

Sárga szeme csúnyán villog. Ásít. Hegyes fogai fehéren csillognak. Ez egyáltalán nem Coën. Ez egy macska. Egy fekete macska...

Sokmérföldnyi hosszú hadoszlop menetel, fölöttük dzsidák és lobogók erdeje leng és hullámzik. Jarre is menetel, a fején kerek sisak, a vállán pika, olyan hosszú, hogy görcsösen, mind a két kezével kell megfognia, másképp nem bírná el a súlyát. Dobok dörögnek, zeng és dübörög a katonaének. Az oszlop fölött varjak keringenek. Rengeteg varjú...

Tópart, a parton habcsomók, odadobott elkorhadt nádkötegek. A tavon egy sziget. Egy torony. Fogazott bástyák, kúszónövényektől megvastagodott gyilokjárók a tornyon. A torony fölött a kéken sötétlő esti égbolt, csillog a hold, amely úgy világít, mint egy kettévágott aranytallér. A teraszon prémbe burkolózva két nő ül a karosszékekben. Egy férfi a csónakban...

A tükör és a gobelin.

Ciri felkapja a fejét. Szemközt, az asztalánál ül Eredin Bréacc Glas.

– Nem tehetsz úgy, mintha nem tudnád – mondja, nevetve mutatja ki egyenletes fogsorát –, hogy csak halogatod az elkerülhetetlent. A miénk vagy, és elkapunk.

– Na persze!

– Visszatérsz hozzánk. Vándorolsz egy kicsikét a térben és az időben, aztán a Spirálra kerülsz, és a Spirálon elkapunk. Soha többé nem térsz vissza a te világodba és idődbe. Egyébként már késő. Nincs kihez visszamenned. Azok az emberek, akiket ismertél, már rég meghaltak. Besüppedt sírjaikat fű nőtte be. Nevüket elfeledték. A te nevedet is.

– Hazudsz! Nem hiszem el!

– Hogy mit hiszel el, az a te magánügyed. Ismétlem, hamarosan rákerülsz a Spirálra, és én ott foglak várni. Titokban te is erre vágysz, me elaine luned.

– Összevissza beszélsz!

– Mi, az Aen Elle, megérezzük az ilyesmit. Elbűvöltelek, vágytál engem, és féltél ettől a vágytól. Vágytál engem, és még mindig vágysz, Zireael. Engem. A kezemet. Az érintésemet...

Ingerülten, nagy lendülettel ugrott fel, felborította a korsót, szerencsére már üres volt. A kardjához kapott, de azonnal megnyugodott. A Macska vendéglőben volt, nyilván elaludt, elbóbiskolt az asztalnál. A haját megérintő kéz a szívélyes háziasszonyé volt. Ciri nem rajongott az efféle bizalmaskodásért, de az asszonyról szinte sugárzott a jóindulat és a jóság, amiért nem volt szabad durvasággal fizetni. Hagyta, hogy amaz megsimogassa a fejét, és mosolyogva hallgatta dallamos, csilingelő beszédét. Fáradt volt.

– Mennem kell – mondta végül.

Az asszony elmosolyodott, énekelve csilingelt. Hogy van az, gondolta Ciri, minek tulajdonítható, hogy valamennyi világban, helyszínen és időben, valamennyi nyelven és nyelvjárásban ez az egy szó mindig érthetően hangzik? És mindig hasonlóan?

– Igen. A mamához igyekszem. Vár a mamám.

A kocsmárosné kikísérte az udvarra. Mielőtt Ciri nyeregbe ült volna, hirtelen erősen átölelte, telt melléhez szorította.

– A viszontlátásra. Köszönöm a vendéglátást. Előre, Kelpie.

Egyenesen a békés folyó fölötti boltíves hídra tartott. Amikor a kanca patkói megcsendültek a köveken, hátranézett. Az asszony még mindig ott állt a kocsma előtt.

Koncentrálás, öklöt a halántékra. A füle zúg, mint a tengeri kagyló belseje. Villanás. És egyszer csak a puha fekete semmi.

– Bonne chance, ma fille! – kiáltotta utána Teresa Lapin, a Melunből Auxerre-be vezető országút mentén levő pont-sur-yonne-i Au chat noir fogadó kocsmárosnéja. – Szerencsés utat!

Koncentrálás, öklöt a halántékra. A füle zúg, mint a tengeri kagyló belseje. Villanás. És egyszer csak a puha fekete semmi.

A helyszín. Tó. Sziget. Torony. Kettévágott tallérra hasonlító hold, a fénye világos csíkban simul a tóra. A csíkon egy csónak, benne egy férfi horgászbottal...

A torony teraszán... Két nő?

Condwiramurs nem bírta ki, megdöbbenésében felkiáltott, azonnal eltakarta a tenyerével a száját. A Halászkirály csobbanva engedte le a horgonyt, vastagot káromkodott, majd kitátotta a száját, és megdermedt. Nimue meg sem rezdült.

A holdfény csíkjával megjelölt tó vize megremegett, és ráncokat vetett, mintha szélvihar korbácsolta volna fel. A víztükör fölött úgy repedt el az éjjeli levegő, ahogy egy széthasított vitrázs repedhet el. A repedésből egy fekete ló bukkant ki. Hátán egy lovassal.

Nimue nyugodtan kinyújtotta a kezét, egy varázsszót skandált. Az állványon függő gobelin hirtelen fellángolt, színes fénypászmák játékával izzott fel. A fények visszaverődtek az ovális tükörben, táncra perdültek, színes méhrajként örvénylettek az üvegen, és hirtelen szivárványszínű látomássá, egyre szélesedő csíkká úsztak át, ettől nappali világosság támadt.

A fekete kanca felágaskodott, vadul felnyerített. Nimue hevesen széttárta karját, varázsigét kiáltott. Condwiramurs a levegőben formálódó és növekvő kép láttán erősen koncentrált. A kép azonnal éles lett. Portállá változott, Kapuvá, mögötte látható lett...

Hajóroncsokkal teli fennsík. Meredély éles szikláiba olvadó, hegyi tó fekete tükre fölé magasodó vár...

– Erre! – kiáltotta áthatóan Nimue. – Íme az út, amelyet követned kell! Ciri, Pavetta lánya! Menj át a portálon, kövesd a sorsoddal való találkozáshoz vezető utat! Záruljon be az idő köre! Uroborosz kígyó mélyessze fogait a saját farkába! Ne kóborolj többet! Siess, siess a szeretteid segítségére! Ez a helyes út, vajáklány!

A kanca megint nyerített, újból felkavarta patáival a levegőt. A nyeregben ülő leány a fejét forgatta, hol őket nézte, hol meg a gobelin és a tükör által előhívott képet. Félrehajtotta a haját, és Condwiramurs meglátta az arcán lévő csúnya sebhelyet.

– Bízz bennem, Ciri! – kiáltotta Nimue. – Hiszen ismersz! Már láttál egyszer engem!

– Emlékszem – hallották. – Bízom benned. Köszönöm.

Látták, ahogy a megnógatott kanca könnyed táncos lépésekkel fut be a portál fényességébe. Mielőtt a kép elmosódott és elúszott volna, látták, hogy az ezüstös hajú leány a nyeregben visszafordulva int nekik.

Aztán minden eltűnt. A tó felszíne lassan megnyugodott, a holdfény szalagja ismét kisimult.

Olyan csend lett, hogy úgy rémlett nekik, hallják a Halászkirály hörgő lélegzetvételét.

Condwiramurs, visszatartva a szemébe toluló könnyeket, erősen átölelte Nimuét. Érezte, hogy az apró varázslónő reszket. Egymást átölelve maradtak egy ideig. Szótlanul. Aztán mindketten abba az irányba fordultak, ahol eltűnt a Világok Kapuja.

– Sok sikert, vajáklány! – kiáltották egyszerre. – Szerencsés utat!

Nem messze ama mezőtől, annak a kemény csatának a színterétől, amelyben Északnak csaknem a teljes ereje ütközött meg a nilfgaardi támadók csaknem teljes hatalmával, volt két halászfalu: Régifenék és Brenna. Mivel azonban akkor Brennát porig égették, azonnal a „régifenéki csatáról” kezdtek beszélni. Ma mindazonáltal senki sem említi másként, mint „brennai csatának”, és két oka is van ennek. Primo, az újjáépült Brenna nagy és virágzó település ma, Régifenék pedig az idők folytán elnéptelenedett, és nyomait csalán, tarack és bojtorján nőtte be. Secundo, ez a név valahogy nem illett ahhoz a dicső, örök emlékezetű és egyúttal tragikus ütközethez. Mert hát hogy is volna: van itt egy összecsapás, amelyben harmincezernél is több ember áldozta életét, és nem elég, hogy van itt egy Fenék, de még Régi is.

Így hát a teljes történeti és katonai írásbeliségben kizárólag a brennai csatáról elfogadott írni – nálunk és a nilfgaardi forrásokban is, amelyekből nota bene sokkal több van, mint a mieinkéből.

Tiszteletreméltó Idősebb Ellanderi Jarre,

Annales seu Cronicae Incliti Regni Temeriae

Nyolcadik fejezet

– Fitz-Oesterlen kadét, osztályzata elégtelen. Üljön le. Fel kívánom hívni a kadét úr figyelmét, hogy a hazánk történetében nevezetes és fontos csatákról szóló ismeretek hiánya kompromittáló minden hazafira és jó honpolgárra nézve, ám egy leendő tiszt esetében ez egyszerűen botrány. Szabadjon még egy apró megjegyzést tennem, Fitz-Oesterlen kadét. Húsz éve, vagyis azóta, hogy ebben az iskolában tanítok, nem emlékszem olyan minősítő vizsgára, amelyen ne fordult volna elő a brennai csatáról szóló kérdés. Az ezen a téren tanúsított tudatlanság tehát gyakorlatilag meghiúsítja a katonai karrier esélyét. Na de ha valaki báró, nem muszáj tisztnek lennie, próbálkozni lehet a politikában. Vagy a diplomáciában. Amit szívélyesen kívánok is önnek, Fitz-Oesterlen kadét. Mi pedig visszatérünk Brennához, uraim. Puttkammer kadét!

– Jelen!

– Jöjjön a térképhez. Folytassa. Onnan, ahol a báró urat cserbenhagyta az ékesszólás.

– Parancsára! Annak, hogy Menno Coehoorn marsall úgy döntött, egy manőverrel gyors menetben nyugat felé fordul, az volt az oka, hogy a hírszerzés azt jelentette, a nordlingok hadserege a bekerített Mayena erődjének felmentésére siet. A marsall elhatározta, hogy elvágja a nordlingok útját, és döntő csatára kényszeríti őket. E célból felosztotta a Közép hadseregcsoport erőit. Egy részüket Mayenánál hagyta, a többi résszel pedig gyors menetben indult...

– Puttkammer kadét! Maga nem szépíró! Maga leendő tiszt! Micsoda meghatározás az, hogy a „többi rész”? Adja meg Coehoorn marsall csapásmérő csoportjának pontos ordre de bataille-ját. Katonai terminológiát használjon!

– Igenis, kapitány úr. Coehoorn marsall parancsnoksága alatt két hadsereg volt: a Markus Braibant vezérőrnagy, iskolánk védnöke által vezetett IV. lovashadsereg...

– Nagyon jó, Puttkammer kadét.

– Szaros talpnyaló – sziszegte a padból Fitz-Oesterlen kadét.

– ...továbbá a Rhetz de Mellis-Stoke altábornagy által vezetett III. hadsereg. A nagyjából húszezer katonát számláló IV. lovashadsereghez tartozott a Venendal hadosztály, a Magne hadosztály, a Frundsberg hadosztály, a II. vicovarói dandár, a VII. daerlani dandár, valamint a Nauzicaa és a Vrihedd dandár. A III. hadsereghez tartozott az Alba hadosztály, a Deithwen hadosztály, valamint az... izé... valamint...

– Az Ard Feainn hadosztály – jelentette ki Julia Abatemarco. – Persze ha valamit nem kutyultak össze. A gonfalonjukon bizonyára egy nagy ezüst napkorong van, nemde?

– Az van, ezredes – közölte ridegen a felderítés parancsnoka. – Biztos, hogy az van!

– Az Ard Feainn – mormogta a Cuki Ribi. – Hmm... Érdekes. Ez azt jelentheti, hogy abban a három menetoszlopban, amelyet állítólag láttak, nemcsak az egész lovashadsereg jön ellenünk, hanem a Hármasoknak egy része is. Á, nem! Nem hihető! Saját szememmel kell ezt megnéznem. Kapitány, távollétem alatt maga vezeti az osztagot. Megparancsolom, hogy küldjenek összekötőt Pangratt ezredeshez...

– De ezredes, okos dolog az, hogy saját maga személyesen...

– Végrehajtani!

– Igenis!

– Ez kész hazárdjáték, ezredes! – kiabálta túl a galopp hangját a felderítés parancsnoka. – Valami tündejárőrbe ütközhetünk...

– Ne fecsegj! Vezess!

A kis csapat gyors galoppban száguldott le a vízmosásba, szélvészként vágott át a patak völgyén, majd behatolt az erdőbe. Itt le kellett lassítaniuk. A sűrűség megnehezítette a lovaglást, ráadásul tényleg az fenyegette őket, hogy váratlanul egy felderítő járőrbe vagy előőrsbe botlanak, mert a nilfgaardiak kétségtelenül kiküldtek ilyeneket. Igaz, a kondottierék felderítése a szárny felől és nem szemből figyelte meg az ellenséget, de bizonyára a szárnyakat is biztosították. A móka tehát ördögien kockázatos volt. De a Cuki Ribi szerette az efféle mókákat. És az egész Szabadcsapatban nem volt egyetlen katona sem, aki ne követte volna. Akár a pokolba is.

– Itt van – mondta a felderítés parancsnoka. – Ez az a torony.

Julia Abatemarco a fejét csóválta. A torony girbegurba, romos volt, törött gerendák álltak ki belőle, lyukak csipkézték, a rajtuk átsivító nyugati szél furulyázott bennük. Nem tudni, ki és minek építette fel ezt a tornyot itt a pusztaságban. De látható volt, hogy régen építette.

– Nem fog összeomlani?

– Biztos, hogy nem, ezredes.

A Szabadcsapatban a kondottierék nem használták az „úr” megszólítást. Sem az „asszonyt”. Csak a rangot.

Julia fürgén, szinte futva mászott fel a torony tetejére. A felderítés parancsnoka csak egy perc múlva csatlakozott hozzá, úgy lihegett, mint egy tehenet fedező bika. A Cuki Ribi a ferde párkányra támaszkodva vizsgálgatta a völgyet egy távcsővel, nyelvét nyújtogatta, és kidüllesztette csinos kis hátsóját. A felderítés parancsnoka erre a látványra felizgultan rázkódott össze. Hamar úrrá lett magán.

– Az Ard Feainn, kétségtelenül. – Julia Abatemarco megnyalta a szája szélét. – Elan Trahe daerlanijait is látom, ott vannak a Vrihedd dandár tündéi is, régi ismerőseink Mariborból és Mayenából... Aha! Ott vannak a Halálfejesek, a nevezetes Nauzicaa dandár... Látom a lángokat a Deithwen páncélos hadosztály zászlóin... És a fekete alerionos zászlót, az Alba hadosztály jelét...

– Úgy ismeri fel őket – morogta a felderítés parancsnoka –, mintha ismerősök volnának... Ennyire otthon van ebben?

– Katonai akadémiát végeztem – vágta rá a Cuki Ribi. – Minősített tiszt vagyok. Jól van, láttam, amit látni akartam. Visszamegyünk az osztaghoz.

– A Négyes Lovas meg a Hármas jön ellenünk – mondta Julia Abatemarco. – Ismétlem, az egész Négyes Lovas és valószínűleg a Hármas teljes lovassága. Láttam, hogy a zászlóaljaik után mekkora porfelleg szállt az égig. Arrafelé, abban a három oszlopban szemre negyvenezer lovas jön. Vagy talán több. Talán...

– Talán Coehoorn megosztotta a Közép hadseregcsoportot – fejezte be Adam „Adieu” Pangratt, a Szabadcsapat vezére. – Csak a Négyest és a Hármas lovasságát viszi magával, gyalogság nélkül, hogy gyorsabban haladjon... Ó, Julia, ha Natalis főlovászmester vagy Foltest király helyében volnék...

– Tudom. – A Cuki Ribi szeme megvillant. – Tudom, mit tennél. Küldtél futárokat hozzájuk?

– Magától értetődik.

– Natalis nem mai gyerek. Lehet, hogy holnap...

– Lehet. – Adieu nem hagyta, hogy befejezze. – Azt gondolom, meg is lesz. Noszogasd meg a lovad, Julia. Mutatni akarok neked valamit.

Lovagoltak pár mérföldet, gyorsan, jócskán megelőzték a sereg többi részét. A nap már csaknem megérintette a nyugati hegyeket, az erdők és ligetek hosszú árnyékukkal homályba borították a völgyet. De eleget lehetett látni hozzá, hogy a Cuki Ribi egyből rájöjjön, mit akart neki mutatni „Adieu” Pangratt.

– Itt – erősítette meg a gondolatát Adieu, és felállt a kengyelben. – Itt vállalnám el holnap a csatát. Ha megkapnám a hadsereg vezényletét.

– Szép terep – ismerte el Julia Abatemarco. – Egyenletes, kemény, sima... Van hely a felkészülésre... Hmmm... Azoktól a domboktól a tavakig, ott... Úgy három mérföld lehet... Az a magaslat ott, eszményi parancsnoki állás...

– Jól mondod. És ott, nézd csak, középen, van még egy kis tó, vagy halastó, ott ni, ami ott csillog... Ki lehet használni... A folyócska is elmegy mezsgyének, mert bár kicsike, de mocsaras... Hogy is hívják azt a folyót, Julia? Hisz arra lovagoltunk el tegnap. Emlékszel?

– Elfelejtettem. Talán Chochlának. Vagy valami ilyesminek.

Aki ismeri azt a környéket, az könnyűszerrel el tudja képzelni az egészet, azoknak viszont, akik kevésbé jártasak ebben, feltárom, hogy a királyi sereg balszárnya addig a helyig terjedt, ahol ma Brenna település található. A csata idején nem volt ott település, mert az elmúlt évben a Mókusok tündéi felgyújtották, és porig égették. Nos hát ott, éppenséggel a balszárnyon állt a redaniai királyi hadtest, amelyet de Ruyter gróf vezetett. És ebben a hadtestben nyolcezer ember volt a gyalogságban és az előretolt lovasságban.

A királyi csoportosulás közepe a később Akasztófahegynek nevezett magaslaton állt. Ott, ezen a magaslaton állt a kíséretével Foltest király és Jan Natalis főlovászmester, így magasról volt rálátásuk a teljes csatatérre. Itt voltak összevonva a mi csapataink főerői – tizenkétezer vitéz temeriai és redaniai gyalogos négy nagy négyszögbe formálódva, az őket fedező lovasság tíz zászlóaljban állt a helyi lakosság által Aranynak nevezett tó északi szélén. A középső csoportosulás második vonalában pedig ott volt a tartalék osztag – háromezer vizimai és maribori gyalogos, akik fölött Bronibor vajda parancsolt.

Az Arany-tó déli partján viszont, egészen a többi halastóig és a Chotla folyó kanyarulatáig, egy mérföld szélesen állt hadseregünk jobbszárnya: a mahakami törpökből álló Önkéntes Osztag, nyolc zászlóaljnyi könnyűlovas és a nevezetes Kondottiere Szabadcsapat osztagai. A jobbszárny fölött Adam Pangratt kondottiere és Barclay Els törp gyakorolta a parancsnokságot.

Szemközt, úgy egy-két mérföldnyire, az erdő mögötti üres területen készítette fel a nilfgaardi hadsereget Menno Coehoorn marsall. Fekete falként állt ott a vasba öltözött sokaság, egyik ezred a másik után, egyik század a másik után, egyik szakasz a másik után, amerre a szem ellát, vége-hossza nem volt. És a zászló- és dzsidaerdő arra engedett következtetni, hogy a hadrend nemcsak széles, hanem mélysége is van. Mert ott is volt negyven és hatezer főnyi sereg, amiről akkoriban kevesen tudtak, és jó is volt ez, mert e nilfgaardi erő láttára így is nem egy szív csüggedt el.

De még a legmerészebb szívek is hevesebben kezdtek verni a páncélok alatt, verni, mint a kalapács, mert jól látható lett, hogy hamarosan súlyos és véres baj kezdődik, és hogy a hadrendben állók közül jó néhányan nem látják meg a nap nyugtát.

Jarre, visszatolva az orráról le-lecsúszó szemüveget, még egyszer elolvasta az egész szövegrészt, felsóhajtott, megvakarta kopasz fejét, majd elővette a szivacsot, kicsit megnyomta, és kitörölte az utolsó mondatot.

Szél zúgott a hársfa lombja közt, méhek dönögtek. A gyerekek, ahogy a gyerekek szokták, egymást igyekeztek túlkiabálni.

Az öreg lábának ütközött a pázsiton végigguruló labda. Mire nehézkesen és ügyetlenül lehajolt volna érte, valamelyik unokája máris mellette termett, mint egy farkaskölyök, és futtában kapta fel a labdát. A meglökött asztal megingott, Jarre jobb kezével megmentette a tintatartót a felborulástól, baljának csonkjával pedig a papírlapokat szorította le.

Dönögtek a sárga akácvirágportól súlyos méhek.

Jarre folytatta az írást.

Borús volt a reggel, de a nap áttört a felhőkön, és magasságával láthatóan emlékeztetett a múló órákra. Szél kerekedett, felröppenő népes madárcsapat módjára csattogtak és lobogtak a zászlók. Nilfgaard pedig csak állt és állt, mire mindenki csodálkozni kezdett, miért nem ad nekik indulási parancsot Menno Coehoorn...

– Hogy mikor? – Menno Coehoorn felemelte fejét a térkép fölül, végigtekintett a parancsnokokon. – Azt kérdezik, mikor adok indulásra parancsot?

Senki sem szólalt meg. Menno gyors pillantással fürkészte végig a parancsnokait. Azok látszottak a legfeszültebbeknek és a legidegesebbeknek, akiknek tartalékban kellett maradniuk – Elan Trahe, a Daerlani Hetesek parancsnoka és Kees van Lo a Nauzicaa dandártól. Láthatóan ideges volt Ouder de Wyngalt is, a marsall aide-de-camp-ja, akinek a legkevesebb esélye volt rá, hogy aktívan részt vegyen az ütközetben.

Akiknek elsőként kellett lecsapniuk, nyugodtnak, sőt, unottnak látszottak. Markus Braibant ásítozott. Rhetz de Mellis-Stoke altábornagy kisujjával a fülét piszkálta, és szüntelenül az ujját vizsgálgatta, mintha tényleg valami figyelemre méltót találhatna benne. Ramon Tyrconnel óbester, az Ard Feainn hadosztály ifjú parancsnoka a horizontnak csak általa ismeretes pontjára függesztett tekintettel halkan fütyörészett. Liam aep Muir Moss óbester a Deithwen hadosztálytól elmaradhatatlan verseskötetét lapozgatta. Tibor Eggebracht az Alba kopjás nehézhadosztálytól a tarkóját vakargatta lovaglópálcájával.

– Akkor kezdjük a rohamot – mondta Coehoorn –, ha visszatérnek a járőrök. Nyugtalanítanak azok az északi dombok, tiszt urak. Mielőtt lecsapnánk, tudnom kell, mi van a dombok mögött.

Lamarr Flaut félt. Iszonyúan félt, rettegés kúszott végig a belein, úgy tűnt neki, hogy a bensejében legalább tizenkét csúszós, bűzlő nyálkával borított angolna van, és elszántan keresnek egy nyílást, amelyen keresztül kijuthatnának a szabadba. Egy órája, amikor a járőr megkapta a parancsot, és elindult, Flaut a lelke mélyén arra számított, hogy a reggeli hűvösség elűzi a rettegését, hogy a félelmet elfojtja a rutin, a begyakorolt rituálé, a szolgálat kemény és szigorú szertartása. Csalódott. Most, egy óra elteltével és nagyjából öt mérföld megtétele után, az övéitől messze, fenyegetően messze, mélyen, veszélyesen mélyen az ellenséges területen, az ismeretlen veszélyhez közel, halálosan közel, csak most mutatta meg a félelem, hogy mire képes.

Jegenyeerdő szélén álltak meg, óvatosságból nem mozdultak ki az erdő szélén növő jókora borókabokrok mögül. Előttük, alacsony kis fenyők sávja mögött széles völgy húzódott. Köd gomolygott a fűszálak fölött.

– Senki – ítélte meg Flaut. – Lélek se. Visszamegyünk. Egy kicsit már túl messze vagyunk.

Az őrmester a szeme sarkából nézett rá. Messze? Alig tettek meg egy mérföldet. Egyébként úgy kullogtak, mint egy sánta teknős.

– Érdemes vóna – mondta – benézni még oda a domb mögé, hadnagy úr. Onnan, úgy látom, jobb lesz a kilátás. Messzire, mind a két völgybe. Ha valaki arra mászkál, mindenképp észrevehetjük. Akkor? Nekifutunk, uram? Pár mérföld az egész.

Pár mérföld, gondolta Flaut. Nyílt terepen, jól láthatóan, mint egy tepsin. Az angolnák kanyargósan, hevesen keresték a kiutat a zsigerei közül. Flaut világosan érezte, hogy legalább egyikük jó úton van.

Kengyelzörgést hallottam. Egy ló horkanását. Ott, a homokos lejtőn a fiatal fenyőfák buja zöldjében. Valami megmozdult ott? Egy árnyék?

Bekerítenek?

A táborban az a pletyka járta, hogy néhány napja a Szabadcsapat kondottieréi csapdába ejtették a Vrihedd dandár járőrét, élve fogtak el egy tündét. Azt beszélték, hogy kiherélték, kitépték a nyelvét, levágták a kezéről valamennyi ujját... Végül kivájták a szemét. Most már, gúnyolódtak, semmiképpen nem fogsz tudni elszórakozni a tündelány cimboráddal. És azt sem fogod látni, hogyan fog másokkal elszórakozni.

– Nos, uram? – krákogott az őrmester. – Felugrunk a dombra?

Lamarr Flaut nagyot nyelt.

– Nem – mondta. – Nem csellenghetünk itt. Megállapítottuk: itt ellenség nincs. Jelentenünk kell ezt a parancsnokságnak. Visszamegyünk!

Menno Coehoorn végighallgatta a jelentést, felnézett a térképekből.

– Az osztagokhoz – adta ki a kurta parancsot. – Braibant úr, de Mellis-Stoke úr. Támadás!

– Éljen a császár! – ordította Tyrconnel és Eggebracht. Menno csodálkozva nézett rájuk.

– Az osztagokhoz – ismételte. – A Nagy Napkorong sugározzék dicsőséget.

A Rustyként is ismert félszerzet, Milo Vanderbeck, a tábori seborvos mohón szívta be az orrlyukaiba a jódnak, az ammóniának, az alkoholnak, az éternek és a bűvös elixíreknek a sátorponyva alatt terjengő átható illatkeverékét. Most akart eltelni ezzel az illattal, amíg még egészséges, tiszta, szűziesen érintetlen és klinikailag steril volt. Tudta, hogy nem marad így sokáig.

A szintén szűziesen fehér műtőasztalt és az eszközöket, a hideg acél hűvös és fenyegető méltóságával, a csillogó fém érintetlen tisztaságával, az elrendezés szabályosságával és esztétikájával respektust és bizalmat keltő szerszámokat nézte.

Az eszközök körül sürgölődött a személyzet – három nő. Fuj, javította ki magát gondolatban Rusty. Egy nő és két lány. Fuj. Egy öreg, bár fiatalnak és csinosnak látszó fehérnép. És két gyerek.

A Marti Sodergren nevű mágusnő és gyógyító. És az önkéntesek. Shani, egy oxenfurti diáklány. Iola, az ellanderi Melitele-szentély papnője.

Marti Sodergrent ismerem, gondolta Rusty, nem egyszer dolgoztam már együtt ezzel a szépséggel. Kicsit nimfomániás, hajlamos a hisztériára is, de ez addig nem számít, ameddig a mágiája hatásos. Az altató, fertőtlenítő és vérzéscsökkentő varázslatai.

Iola. Papnő, vagy inkább növendék. Lenvászonra emlékeztető nyers és közönséges bájú, nagy, erős paraszttenyerű lány. A szentély megelőzte, hogy ezeket a kezeket megfertőzze a nehéz és piszkos mezei munka csúnya szennye. De nem tudta elleplezni a származását.

Nem, gondolta Rusty, miatta lényegében nem félek. Ezek a parasztlánykezek biztos kezek, bizalomkeltő kezek. Ezenkívül a szentélyből érkező lányok ritkán mondanak csődöt, nem törnek meg a kétségbeesés pillanataiban, hanem a vallásban, misztikus hitükben keresnek támaszt. Érdekes, hogy ez segít.

A vörös hajú Shanira nézett, aki ügyesen fűzögetett be sebészcérnát az elgörbült tűkbe.

Shani. Büdös városi sikátorok gyermeke, aki tudásvágyának és a tandíjat kifizető szülei elképzelhetetlen lemondásának köszönhetően került be az oxenfurti egyetemre. Egy diák. Egy pernahajder. Vidám huncutkodó. Mit tud? Tűbe fűzni? Szorítókötést föltenni? Sebhorgokat tartani? Hát, a kérdés a következő: a vörös diáklányka mikor ájul el, ereszti el a horgokat, és zuhan bele arccal előre az operált nyitott hasba?

Az emberek oly kevéssé ellenállóak, gondolta. Kértem, hogy egy tündelányt adjanak. Vagy valakit a saját fajtámból. De nem. Nincs bizalmuk.

Egyébként bennem sincs.

Félszerzet vagyok. Nem-ember.

Idegen.

– Shani!

– Tessék, Vanderbeck úr.

– Rusty. Vagyis neked „Rusty úr”. Mi ez, Shani? És mire való?

– Vizsgáztat, Rusty úr?

– Felelj, leányom!

– Ez raspatórium! Amputálás esetén a csonthártya leválasztására való! Hogy a csonthártya ne repedjen el a fűrész fogai alatt, hogy tiszta és sima legyen a vágás! Elégedett? Letettem a vizsgát?

– Csöndesebben, lányom, csöndesebben.

Ujjaival végigszántott a haján.

Érdekes, gondolta. Négyen vagyunk itt orvosok. És mind vörös! Végzet, vagy mi?

– Legyetek szívesek – hajolt meg –, lányok, kijönni a sátor elé.

Engedelmeskedtek, bár mindhárman fintorogtak. Mind a maga módján.

A sátor előtt egy csapat szanitéc üldögélt, élvezték az édes semmittevés utolsó perceit. Rusty szigorúan nézett végig rajtuk, körbeszimatolt, nincsenek-e már elázva.

A kovács, egy nagydarab suhanc, kínpadra hasonlító asztalán babrált, a sebesültekről a páncélt, a láncinget és a begörbült sisakrostélyt lehámozó szerszámait rendezgette.

– Ott – kezdett hozzá Rusty minden bevezetés nélkül, a harcmezőre mutatva – egy pillanat múlva elkezdődik a mészárlás. És egy pillanat meg még egy pillanat múlva megjelennek az első sebesültek. Mindenki tudja, mit kell csinálnia, mindenki tudja a kötelességeit és a helyét. Ha mindenki tartani fogja magát ahhoz, amihez tartania kell magát, semmi sem mehet rosszul. Világos?

Egyik „lány” sem tett megjegyzést.

– Ott – folytatta Rusty, és megint odamutatott – nagyjából százezer ember kezdi egymást kölcsönösen megrokkantani. Nagyon válogatott módszerekkel. A két másik kórházat hozzászámolva, tizenketten vagyunk orvosok. A világ minden kincséért sem vagyunk képesek minden szükséget szenvedőn segíteni. Még a szükséget szenvedők elenyésző százalékán sem. Nem is várja ezt tőlünk el senki.

– De gyógyítani fogunk. Mert, elnézést a közhelyért, ez a létezésünk értelme. Segíteni a szükséget szenvedőkön. Tehát közhelyesen annyin segítünk, amennyinek képesek vagyunk segíteni.

Most sem tett megjegyzést senki. Rusty megfordult.

– Nem tudunk sokkal többet tenni, mint amennyire képesek leszünk – mondta halkabban és melegebb hangon. – De mind igyekezzünk azon, hogy ne tegyünk sokkal kevesebbet.

– Elindultak – állapította meg Jan Natalis főlovászmester, és izzadt tenyerét a csípőjéhez dörgölte. – Királyi felség, Nilfgaard elindult. Ellenünk jönnek!

Foltest király megfékezte liliomos szerszámmal felékesített, táncoló fakó lovát, a főlovászmester felé fordította mutatós, pénzérmére illő ábrázatát.

– Akkor méltóan kell fogadnunk őket. Főlovászmester uram! Tiszt urak!

– Halál a Feketékre! – ordította egyhangúlag Adam „Adieu” Pangratt kondottiere és de Ruyter gróf. A főlovászmester végignézett rajtuk, majd kihúzta magát, és nagy levegőt vett.

– Az osztagokhoz!!!

A távolból tompán dörögtek a nilfgaardi üstdobok és kisdobok, felzengtek a kürtök, vadászkürtök és trombiták. Megremegett a föld a sok ezer patkó dobbanásától.

– Máris – szólalt meg Andy Biberveldt félszerzet, a karaván vezetője, félrehajtotta a haját kicsiny, hegyes végű füléről. – Bármely pillanatban...

Tara Hildebrandt, Didi „Komlós” Hofmeier és a többi körbegyülekezett szekeres bólogatott. Ők is hallották a hegy és az erdő mögül a tompa, egyhangú patkódobogást. Hallották az egyre hangosabb, dongózúgáshoz hasonló ordítozást és rikoltozást. Érezték a föld remegését.

A rikoltozás hirtelen felerősödött, egy tónussal magasabbra hágott.

– Az íjászok első sortüze. – Andy Biberveldtnek volt már tapasztalata, jó néhány csatát látott, vagy inkább hallott. – Még egy lesz.

Igaza volt.

– Most már támadnak!

– Inkk... ább mmm... enjünk a sssz... ekerek alá – javasolta a Momoteknek nevezett William Hardbottom, és nyugtalanul forgolódott. – Én mmm... ondom nektek...

Biberveldt és a többi félszerzet szánakozva néztek rá. A szekerek alá? Minek? A csata színhelyétől majdnem negyedmérföld választja el őket. És ha valamilyen csapat ide tévedne, a front mögé, a karavánhoz, megment bárkit is, ha a szekér alatt gubbaszt?

Erősödött a rikoltozás és a zaj.

– Most – ítélte meg Andy Biberveldt. És megint igaza volt.

Negyedmérföldnyire onnét, a hegy és az erdő mögül, a rikoltozáson és a vasak hirtelen összecsapásának zaján keresztül jól kivehető, rettenetes, hajmeresztő hangok jutottak a szekeresek fülébe.

Sikoltások. A megsebesített állatok borzalmas, kétségbeesett, vad sikoltásai és sivításai.

– A lovasság... – Biberveldt megnyalta a szája szélét. – A lovasság pikára ment...

– Csss... ak – hebegte Momotek elsápadva – azt nem tudom, mit ártottak nekik a lll... lovak, a fff... kkk... kurafiaknak.

Jarre a szivaccsal már nem tudni hányadik leírt mondatát törölte ki. Behunyta a szemét, visszaidézte azt a napot. Azt a pillanatot, amelyben összecsapott a két hadsereg. Amelyben a két sereg dühös szelindekként egymás torkának ugrott, halálos ölelésben fonódott össze.

Olyan szavakat keresett, amelyekkel le lehetett volna ezt írni.

Hasztalanul.

A lovasság éke lendületesen fúrta bele magát a négyszögbe. Az Alba hadosztály gigantikus tőrszúrásként zúzott össze mindent, ami a temeriai gyalogosok élő testét védelmezte – pikákat, gerelyeket, alabárdokat, lándzsákat, fa- és fémpajzsokat. Az Alba hadosztály tőrként fúródott bele az élő testekbe, és ontotta vérüket. Ebben a vérben topogtak és csúszkáltak most a lovak. De a tőr hegye, bár mélyre hatolt, nem érte el a szívet, sem más éltető szervet. Az Alba hadosztály éke, amelynek szét kellett volna törnie, fel kellett volna darabolnia a temeriai négyszöget, behatolt, majd elakadt. Megrekedt a gyalogosok rugalmas és szuroksűrűségű tömegében.

Eleinte nem látszott veszélyesnek. Az ék csúcsát és oldalait nehéz fegyverzetű elitszázadok alkották, a landsknechtek kardpengéi és vasfegyverei úgy pattantak vissza a páncélosok pajzsairól és vaslemezeiről, mint kalapács az üllőről, a védőlemezzel borított lovakhoz sem lehetett hozzáférni. És bár itt-ott mégis lezuhant egy-egy páncélos a lováról vagy a lóval együtt, a lovasok kardjai, bárdjai, csákányai és dobócsillagjai szépen sorba fektették a tömörülő gyalogosokat. A tömegbe beleszorult ék megremegett, és mélyebbre kezdett hatolni.

– Albaaa! – Devlin aep Meara alhadnagy meghallotta Eggebracht óbesternek a csengések, rikoltások, üvöltések és hörgések közül is kivehető kiáltását. – Előre, Alba! Éljen a császár!

Csak mentek, vágtak, törtek-zúztak. A visító és rúgkapáló lovak patái alól loccsanások, roppanások, csikorgások és pattogások hallatszottak ki.

– Aaalbaaa!

Az ék újból elakadt. A landsknechtek, bár megtizedelték és kivéreztették őket, nem tágítottak, ellenálltak, harapófogóba szorították a lovasságot. Csak úgy ropogott. Az első vonalbeli páncélosok serege az alabárdok, dárdák és harci csépek csapásai alatt megtört és megrepedezett. Bárdokkal és fejszékkel szaggatták, csáklyák és buzogányok horgaival a nyeregből kivetették, vasbunkókkal és husángokkal kíméletlenül agyonzúzták őket, és az Alba hadosztály lovasai pusztulni kezdtek. A gyalogság négyszögébe behatoló ék, amely az imént még fenyegetően pusztító vas volt egy élő szervezetben, most olyan lett, mint egy jégcsap valami hatalmas paraszti ökölbe szorítva.

– Temeriaaaa! A királyért, legények! Üsd a Feketéket!

De a landsknechteknek sem ment könnyen. Az Alba nem hagyta magát szétszaggatni, felemelkedtek és lecsaptak, zúztak és vágtak a kardok és bárdok, a gyalogság minden nyeregből kivetett lovasért szörnyű véráldozattal fizetett.

Eggebracht óbester, akinek a páncélja résén keresztülhatolt egy cipészár vékonyságú lándzsa hegye, felkiáltott, megingott a nyeregben. Mielőtt segíteni tudtak volna rajta, egy harci csép iszonyú csapása döntötte a földre. Összecsapott fölötte a gyalogság.

A mellkasán arany perisoniumot viselő fekete alerionnal ékeskedő zászló megingott, és lezuhant. A páncélosok, köztük Devlin aep Meara alhadnagy is, csapkodva, vagdosva, gázolva, ordítva rohantak oda.

Tudni szeretném, gondolta Devlin aep Meara, miközben kirángatta a kardját egy temeriai landsknecht széthasított sisakjából és koponyájából. Tudni szeretném, gondolta, miközben széles csapással verte vissza a feléje tartó vasfogú csáklyát.

Szeretném tudni, minek ez mind. Miért van ez mind. És ki miatt van ez mind.

– Eee... És akkor összejött a nagymesternők gyülekezete... A Tiszteletreméltó Anyák... Eee... Akik emléke mindig köztünk él... Ugyanis... Eee... az Első Páholy nagymesternői... megtanácskozták... Eee... Megtanácskozták...

– Abonde növendék. Nem készültél. Elégtelen osztályzat. Ülj le.

– De én tanultam, tényleg...

– Ülj le.

– Mi a francért kell ezekről a régi dolgokról tanulni – morogta Abonde, miközben leült. – Kit érdekel ez ma? És mi haszna van...

– Csöndet! Nimue növendék!

– Jelen, mester asszony.

– Látom. Tudod a választ a kérdésre? Ha nem tudod, ülj le, és ne vesztegesd az időmet.

– Tudom.

– Tessék.

– Tehát, a krónikák azt tanítják, hogy a mesternők gyűlése a Kopaszhegyen ült össze, hogy megtanácskozzák, milyen módon vessenek véget annak az ártalmas háborúnak, amelyet a Dél császára és az Észak uralkodói folytattak egymással. Assire Tiszteletreméltó Anya, a szent mártír, azt mondotta, hogy az uralkodók addig nem hagyják abba a harcot, ameddig alaposan ki nem véreznek. És Filippa Tiszteletreméltó Anya, a szent mártír, ezt válaszolta. „Adjunk hát nekik egy hatalmas és véres, borzalmas és kegyetlen csatát. Intézzünk el egy ilyen csatát. Ontsa csak vérét ebben a csatában a császár hadserege és a királyok serege, és akkor mi, a Nagy Páholy, békekötésre kényszerítjük őket.” És éppen így is történt. A Tiszteletreméltó Anyák elintézték, hogy sor kerüljön a brennai csatára. És az uralkodókat arra kényszerítették, hogy kössék meg a cintrai békét.

– Nagyon jó, Nimue növendék. Kitűnő osztályzatot adnék neked... Ha nem lett volna az a „tehát” a mondandód elején. Nem kezdünk mondatot „teháttal”. Ülj le. És most a cintrai békéről fog nekünk beszélni...

Megszólalt a szünetet jelző csengő. De a növendékek nem reagáltak azonnal ordítozással és asztalcsapkodással. Csendben maradtak, és méltóságteljesen, disztingváltan viselkedtek. Nem voltak már taknyos dedósok. Harmadikosok voltak! Tizennégy évesek is elmúltak már!

És ez kötelezte őket.

– Nos, itt nincs sok minden hozzáfűznivaló. – Rusty az első sebesült állapotát értékelte, aki vérrel szennyezte be az asztal érintetlen fehérségét. – A combcsont szétzúzódott... Az ütőér megmenekült, másképp hullát hoztak volna ide. Fejszevágásnak látszik, és a nyereg kemény széle úgy hatott, mint egy favágó tuskója. Nézzétek...

Shani és Iola odahajolt. Rusty összedörzsölte a kezét.

– Amint mondtam, itt nincs mit hozzátenni. Kizárólag elvenni lehet. Munkára. Iola! Kötést, erősen. Shani, kést. Nem azt. A kétélűt. Az amputációst.

A sebesült le sem vette feldúlt tekintetét a kezükről, rémülten, egy csapdába esett állat nézésével követte, amit csinálnak.

– Egy kis mágiát, Marti, ha kérhetném – biccentett a félszerzet, és úgy hajolt a páciens fölé, hogy az ne láthasson semmit.

– Amputálni fogok, fiacskám.

– Neeeee! – hánykolódott a sebesült, a fejét rázta, igyekezett elrejtőzni Marti Sodergren kezei elől. – Nem akarooom!

– Ha nem amputálok, meghalsz.

– Inkább meghalok... – A sebesült egyre lassabban beszélt a gyógyító mágiájának hatására. – Inkább meghalok, minthogy rokkant legyek... Hagyjatok meghalni... Könyörgök... Hagyjatok meghalni!

– Nem lehet. – Rusty felemelte a kést, a pengét nézte, a még mindig érintetlen csillogású acélt. – Nem hagyhatlak meghalni. Ugyanis az a helyzet, hogy orvos vagyok.

Határozottan belevágott a kés élével, és mélyen belemerítette. A sebesült felüvöltött. Ember létére embertelenül.

A futár olyan erősen fékezte le a lovát, hogy csak úgy fröcskölt a gyep az állat patái alól. Két adjutáns ragadta meg a zablát, megfogták a tajtékos paripát. A futár leugrott a nyeregből.

– Kitől? – kiáltotta Jan Natalis. – Kitől jössz?

– De Ruyter úrtól... – nyögte ki a futár. – Megállítottuk a Feketéket... De nagyok a veszteségek... De Ruyter úr erősítést kér...

– Nincs erősítés – válaszolta pillanatnyi hallgatás után a főlovászmester. – Ki kell tartanotok. Feltétlenül!

– Itt pedig – Rusty a gyűjteményével büszkélkedő gyűjtő arckifejezésével mutatott oda –, nézzék csak a hölgyek, milyen egy hasvágás gyönyörű következménye... Valaki egy kissé kisegített bennünket, amikor ezen a szerencsétlenen egy amatőr császármetszést hajtott végre... Jó, hogy óvatosan cipelték, nem veszítettek el egyetlen fontosabb szervet sem... Illetve feltételezem, hogy nem veszítettek el. Mi a helyzet, Shani, szerinted? Miért vágsz ilyen képet, lányom? Mostanáig kizárólag kívülről ismertél férfiakat?

– Sérültek a belek, Rusty úr...

– Legalább annyira találó, mint amilyen nyilvánvaló a diagnózis! Oda sem kell nézni, elég megszagolni. Kendőt, Iola. Marti, még mindig sok a vér, légy kedves, juttass nekünk egy kicsit a felbecsülhetetlen értékű mágiádból. Shani, kapcsot. Tégy föl egy érszorítót, hisz látod, hogy ömlik. Iola, kést.

– Ki a győztes? – kérdezte hirtelen az operált teljesen éberen, noha kissé dadogva, kidülledt szemeit ide-oda forgatva. – Mondják meg... ki... a győztes?

– Fiacskám. – Rusty a nyitott, vérző és lüktető hasüreg fölé hajolt. – Ez igazán az utolsó dolog, ami miatt a helyedben aggódnék.

...és akkor a balszárnyon és az arcvonal közepén kegyetlen és véres harc bontakozott ki, de itt, bár Nilfgaard nagy elszántságot és lendületességet tanúsított, rohamuk úgy zúzódott szét a királyi seregen, ahogy a tenger hullámai semmisülnek meg a sziklákon. Kiváló katonaság állt ott ugyanis, a vitéz maribori, vizimai és tretogori páncélos zászlóaljak, továbbá a tántoríthatatlan temeriai landsknechtek, a hivatásos zsoldosok, akiket nem ijeszt el a lovasság.

És így küzdöttek ott, akár a tenger a parti sziklákkal, így folyt az ütközet, ki sem lehetett találni, ki kerekedik felül, mert bár a hullámok szüntelenül csapkodják a sziklát, nem gyengülnek, és csak azért hagynak alább, hogy újból odacsapjanak, a szikla mégis ott áll, ahol volt, látni még a viharos hullámok között.

Másképpen alakult a dolog a királyi sereg jobbszárnyán.

Mint egy vén karvaly, aki tudja, hová zuhanjon le, és hol arasson halált, úgy tudta Menno Coehoorn marsall is, hová mérjen csapást. Vasmarokká fogva össze válogatott hadosztályait, a Deithwen kopjásokat és az Ard Feainn páncélosokat, az Arany-tó fölött csapott rá az arcvonalra, ott, ahol a bruggei zászlóaljak álltak. Noha a bruggeiek hősiesen ellenálltak, fegyverzetük gyengébbnek bizonyult, páncélban és lélekben egyaránt. Nem tudták feltartóztatni a nilfgaardi nyomást. Segítségükre sietett a Szabadcsapat két szakasza Adam Pangratt-tal, a vén kondottierével az élükön, és megállították a rohamot, kegyetlen véráldozattal. De az Önkéntes Osztag jobbszárnyon álló törpjei a bekerítés szörnyű veszélyének néztek elébe, és az egész királyi sereget a hadrend megszakadása fenyegette.

Jarre bemerítette a tollat a tintatartóba. Az unokák a kert mélyén visítozva kiabáltak, kacagásuk üvegharangként csengett.

Ám a fenyegető veszélyt észrevette a daru módra figyelmező Jan Natalis, és egy szempillantás alatt megértette, mi a helyzet. És a futárt habozás nélkül a törpökhöz küldte, Els ezredesnek szóló paranccsal...

Aubry kürtös a maga teljes tizenhét éves naivitásában úgy vélte, hogy a jobbszárnyhoz való eljutás, a parancs átadása és a hegyre való visszatérés legföljebb tíz percet vesz igénybe. Semmiképpen se többet! Pláne Chiquitán, a mutatós, szarvasgyorsaságú kancán.

A kürtös, mielőtt még elért volna az Arany-tóhoz, két dologra jött rá: arra, hogy nem tudja, mikor éri el a jobbszárnyat, és nem tudni, mikor sikerül visszatérnie. És arra, hogy Chiquita fürgesége nagyon, de nagyon jól jön.

Az Arany-tótól keletre fekvő mezőn forrongott az ütközet, a Feketék a gyalogság hadrendjét védelmező bruggei lovassággal verekedtek. A kürtös szeme láttára, mintha szikrák, mintha egy szétvert vitrázs üvegdarabjai lettek volna, a csata zűrzavarából hirtelen zöld, sárga és vörös köpenyes alakok bontakoztak ki, rendetlen sorokban inaltak el a Chotla-folyó irányába. Mögöttük fekete folyamként borították el a mezőt a nilfgaardiak.

Aubry megállította a kancát, megrántotta a zablát, készen arra, hogy visszaforduljon és elmeneküljön, kitérjen a menekülők és az üldözők útjából. A kötelességérzet felülkerekedett. A kürtös a ló nyakához simult, és nyaktörő vágtába fogott.

Körülötte ordítás, patkócsattogás, árnyképek kaleidoszkópszerű kavargása, kardvillanások, csengés-bongás. Néhány bruggei, akiket a tóhoz szorítottak, a horgonykeresztes zászló köré tömörülve tanúsított kétségbeesett ellenállást. A Feketék a mezőn mészárolták le a szétszóródott, erősítésétől megfosztott gyalogságot.

Egy ezüst napkorongos fekete köpeny takarta el előle a kilátást.

– Evgyr, Nordling!

Aubry felordított, az ordítástól felizgatott Chiquita valódi bakugrást hajtott végre, ezzel megmentette az életét, kitért a nilfgaardi kard hatósugarából. A feje fölött hirtelen nyilak kezdtek süvíteni, megint árnyalakok kezdtek villódzni a szeme előtt.

Hol vagyok? Hol vannak a mieink? Hol az ellenség?

– Evgyr morv, Nordling!

Lárma, csengés, lónyerítés, ordibálás.

– Állj meg, szaros! Nem arra!

Női hang. Egy felfegyverzett, zilált hajú, vérfoltokkal borított arcú nő fekete ménen. Körülötte páncélos lovasok.

– Ki vagy? – A nő a kardot tartó öklével mázolta szét a vért.

– Aubry kürtös... Natalis főlovászmester szárnysegédje... Pangratt és Els ezredeseknek szóló parancsokkal...

– Esélyed sincs odaérni, ahol Adieu harcol. A törpökhöz megyünk. Julia Abatemarco vagyok... A fenébe, nyargalj! Bekerítenek! Vágta!

Nem volt ideje tiltakozni. Mert értelme sem volt.

Pár pillanatnyi veszett galoppozás után gyalogosok tömege bontakozott ki a porból, egy négyszög, teknős módjára pajzsfallal körülvéve, tűpárna módjára vaspengék meredtek ki belőle. A négyszög fölött egymást keresztező kalapácsokkal ékesített hatalmas arany zászló lobogott, mellette lófarkak és emberi koponyák tarkítottak egy fölmeredő póznát.

A négyszöget nilfgaardiak támadták, hol oda-, hol elugrottak, ahogy kutyák marcangolnak egy bottal hadonászó öreget. Az Ard Feainn hadosztály, amelyet, tekintettel a köpenyükön hordott arany napra, senki mással összetéveszteni nem lehetett.

– Üsd, Szabadcsapat! – ordította a nő, kört írt le a kardjával. – Szolgáljuk meg a zsoldot!

A lovasok – és velük Aubry kürtös is – rárohantak a nilfgaardiakra.

Csak néhány pillanatig tartott az összecsapás. De borzalmas volt. Aztán szétnyílt előttük a pajzsok fala. A négyszög belsejébe kerültek, bepréselődve, láncinges, nyakvértes és hegyes sisakos törpök, redaniai gyalogosok, bruggei könnyűlovasok és páncélos kondottierék közé.

Julia Abatemarco – a Cuki Ribi, a kondottiere, erre csak most jött rá Aubry – egy vörös forgóval díszített sisakot viselő köpcös törp elé rángatta, a törp esetlenül ült erősen meghajlított kopjásnyeregben egy nilfgaardi felpáncélozott lovon, erre kapaszkodott fel, hogy kiláthasson a gyalogosok feje fölül.

– Barclay Els ezredes?

A törp megbiccentette a forgóját, látható elismeréssel nézte a kürtöst és kancáját elborító vért. Aubry önkéntelenül elvörösödött. Azoknak a nilfgaardiaknak a vére volt ez, akiket a kondottierék mellette vágtak le. Neki még arra sem volt ideje, hogy a kardját kihúzza.

– Aubry kürtös...

– Anzelm Aubry fia?

– A legifjabb.

– Ha! Ismerem az apád! Mit hoztál nekem Natalistól és Foltesttől, kürtöske?

– A csoportosulás közepén áttörés fenyeget... A főlovászmester úr azt parancsolja, hogy az Önkéntes Osztag minél hamarább zárja be a szárnyat, vonuljon vissza az Arany-tóhoz és a Chotla-folyóhoz... Hogy támogassa...

Rikoltozás, kardok pengése és lovak visítozása nyomta el a hangját. Aubry hirtelen rájött, mennyire értelmetlen parancsot hozott. Mennyire keveset jelentenek ezek a parancsok Barclay Elsnek, Julia Abatemarcónak, a törpök négyszögének a kalapácsos arany zászló alatt, amely az őket körülvevő, mindenfelől rohamozó nilfgaardiak fekete tengere fölött lobogott.

– Elkéstem... – nyögte ki. – Túl későn érkeztem...

A Cuki Ribi prüsszentett. Barclay Els kivicsorította a fogait.

– Nem, kürtöske – mondta. – Nilfgaard jött túl korán.

– Gratulálok a hölgyeknek és magamnak a vékony- és vastagbél, a lép sikeres eltávolításáért és a máj összevarrásáért. Felhívom a figyelmüket az időre, amely ahhoz kellett, hogy elhárítsuk annak a következményeit, amit a másodperc törtrésze alatt műveltek a páciensünkkel a csatában. Filozófiai elmélkedések anyagául ajánlom ezt. A pácienst most Shani kisasszony varrja össze nekünk.

– De én még soha nem csináltam ilyet, Rusty úr!

– Valamikor el kell kezdeni. Pirosat a pirossal, sárgát a sárgával, fehéret a fehérrel. Ha így varrod össze, az biztos jó lesz.

– Hogy mi van? – túrt bele a szakállába Barclay Els. – Miket fecsegsz, kürtöske? Anzelm Aubry legkisebb fia? Hogy mi itt, úgymond, henyélünk? A kurva életbe, a támadás ellenére meg sem rezdültünk! Egy lépést sem hátráltunk! Nem a mi hibánk, hogy azok a bruggeiek nem bírták!

– De a parancs...

– Szarok a parancsra!

– Ha nem torlaszoljuk el a rést – kiabálta túl a lármát a Cuki Ribi –, a Feketék áttörik a frontot! Áttörik a frontot! Nyisd meg nekem a vonalat, Barclay! Odacsapok! Átverekszem magam!

– Kinyírnak titeket, mielőtt még elérnétek a tavat! Értelmetlenül pusztultok el!

– Akkor mit javasolsz?

A törp elkáromkodta magát, letépte a sisakot a fejéről, majd földhöz vágta. Szeme vérben forgott, vadul, iszonytatóan.

Az ordibálástól megriadt Chiquita, amennyire a kürtös szorításától lehetett, táncba kezdett.

– Idehívni Yarpen Zigrint és Dennis Cranmert! Tüstént!

A két törp a legelkeseredettebb küzdelemből jött, ez első látásra nyilvánvaló volt. Mindketten vérrel voltak telefröcskölve. Egyikük acél vállvértjén vágás nyoma látszott, felhajlottak tőle a lemez szélei. A másiknak ronggyal volt a feje bekötözve, vér szivárgott a kötés alól.

– Minden rendben, Zigrin?

– Érdekes – zihált a törp –, mér’ ezt kérdezi mindenki?

Barclay Els megfordult, pillantását a kürtösre szegezte, mereven nézte.

– Nos, mi lesz, Anzelm legkisebb fia? – krákogta. – A király és a főlovászmester azt parancsolja, hogy menjünk oda, és segítsünk rajtuk? Na, akkor jól nyisd ki a szemed, kürtöske. Lesz mit nézned.

– A fenébe! – rikoltotta Rusty, elugrott az asztaltól, és a szikével hadonászott. – Miért? A francba, miért kell ennek így történnie?

Senki sem válaszolt. Marti Sodergren csak a karját tárta szét. Shani lehorgasztotta a fejét, Iola megszívta az orrát.

Az imént elhunyt páciens üvegesre meredt szemmel nézett fölfelé.

– Üsd! Vágd! Vesszenek a kurafiak!

– Felzárkózni! – rikoltott Barclay Els. – Lépést tarts! Egy vonalba! És maradj együtt! Együtt!

Nem fogják nekem elhinni, gondolta Aubry kürtös. Soha nem fogják elhinni, ha ezt elmesélem. Ez a négyszög teljesen bekerítve harcol... Mindenfelől lovasok fogják körül, szaggatják, szúrják-vágják, zúzzák... És ez a négyszög előremegy. Egyenletesen, zártan, pajzs pajzs mellett megy. Csak megy, hullákon taposva és átgázolva, maga előtt tolja a lovasságot, maga előtt tolja az Ard Feainn elit hadosztályt... És csak megy.

– Üsd!

– Lépést tarts! Lépést tarts! – rikoltozott Barclay Els. – Egy vonalba! Nótát, a kurva életbe, nótát! A mi nótánkat! Előre, Mahakam!

Törptorkok ezreiből tört ki a híres mahakami harci dal.

Hooouuuu! Hooouuu! Hou!

Fiúk, csak várjatok!

Ezt jól megkapjátok!

Szétszedjük a kupit

Nem marad nyomotok!

Hoooouuuu! Hooouuu! Hou!

– Üsd! Szabadcsapat! – A törpök dörgő kiáltásába vékony, hegyes kardpengeként fúródott bele Julia Abatemarco vékony szopránhangja. Az arcvonalból kitörő kondottierék ellencsapást mértek a négyszöget rohamozó lovasokra. Igazi öngyilkos húzás volt ez, a törpök alabárdjainak, pikáinak és pajzsainak védelme híján a zsoldosok ellen fordult a nilfgaardi támadás teljes ereje. Aubry kürtös a recsegés-ropogástól, az ordítozástól és a lovak hörgésétől ösztönösen összegörnyedt a nyeregben. Valaki hátba vágta, érezte, hogy a tumultusba ragadt kancával együtt a legnagyobb zűrzavar és a legborzalmasabb vérengzés felé nyomul. Erősen megragadta a kardja markolatát, amely egyszerre síkosnak és furcsán nehézkesnek tűnt fel.

Egy pillanat múlva a pajzsok vonala előtt találta magát, megszállottként vagdosott maga körül, és úgy is üvöltött.

– Még egyszer! – hallotta meg a Cuki Ribi vad kiáltását. – Még egy kis erőfeszítést! Tartsatok ki, fiúk! Üsd, vágd! A napfényben csillogó fényes dukátért! Szabadcsapat, hozzám!

Egy nilfgaardi lovas sisak nélkül, ezüst napkorongos köpenyben tört be az arcvonalba, felállt a kengyelben, harci fejszéjének szörnyű csapásával pajzzsal együtt vágott le egy törpöt, egy másiknak a fejét zúzta szét. Aubry megfordult a nyeregben, és visszakézből csapott oda. A nilfgaardi fejéről jókora hajas darab szakadt le, majd maga is a földre zuhant. A kürtös ugyanabban a pillanatban kapott valamivel a fejére, és kiesett a nyeregből. A tömegnek köszönhetően nem azonnal került a földre, néhány másodpercig ég és föld meg két ló között lógott, és vékony hangon üvöltött. Noha torkig teli lett rettegéssel, a fájdalmat már nem volt ideje megtapasztalni. Miután leesett, a patkók csaknem azonnal szétmorzsolták a koponyáját.

Hatvanöt év múlva, ha arról a napról, a brennai csatatérről, a barát és ellenség hulláján keresztül az Arany-tó felé átgázoló négyszögről kérdezték, az öregasszony elmosolyodott, még jobban összeráncolva aszaltszilvaszerű, ráncos sötét arcát. Türelmetlenül – vagy csak türelmetlenséget mímelve – legyintett reszkető, csontos, a köszvénytől kegyetlenül kicsavarodott kezével.

– Semmiképpen – motyogta –, egyik fél sem volt képes előnyhöz jutni. Mi középen voltunk. Bekerítve. Ők meg körülöttünk. És egyszerűen kölcsönösen öldöstük egymást. Ők minket, mi őket... Khe-khe-khh... Ők minket, mi őket...

Az öregasszony nagy nehezen lett úrrá a köhögési rohamon. A hallgatóságban a közelebb ülők könnycseppet vettek észre, amely nehezen tört utat az arcán a ráncok és a régi sebhelyek között.

– Ugyanolyan hősiesek voltak, mint mi – motyogta az anyóka, aki egykor Julia Abatemarco volt, a Cuki Ribi a Kondottierék Szabadcsapatából. – Khh-khe... Egyformán hősiesek voltunk. Mi meg ők.

Az öregasszony elhallgatott. Hosszú időre. A hallgatóság nem sürgette, látták, hogy felderül az arca a visszaemlékezéstől. A dicsőségtől. A dicsőségesen elesettek feledés ködébe merülő arcától. A dicsőségesen túlélők arcától. Hogy később megölje őket a pálinka, a kábítószer és a tüdőbaj.

– Egyformán hősiesek voltunk – fejezte be Julia Abatemarco. – Egyik félnek sem volt hozzá ereje, hogy hősiesebb legyen. De mi... Mi egy perccel tovább tudtunk hősiesek lenni.

– Marti, nagyon kérlek, adj még nekünk egy kicsit abból a csodás bűverődből! Még egy kicsikét, legalább tíz dekát! Ennek a szerencsétlennek a hasa egyetlen nagy adag gulyás, ráadásul rengeteg drótkarika fűszerezi a láncingből! Nem tudok csinálni semmit, amíg így hánykolódik, mint a kibelezett hal! Shani, a francba, tartsd a horgokat! Iola! Alszol, a fenébe is? Fogót! Fooogóóót!

Iola nehezen lélegzett, nagy erőfeszítéssel lenyelte a száját megtöltő nyálat. Mindjárt elájulok, gondolta. Nem bírom ki, ezt nem viselem el tovább, ezt a bűzt, a vér, hányadék, ürülék, vizelet, béltartalom, izzadság, rettegés és halál undorító keverékét. Nem viselem el tovább ezt a szüntelen kiáltozást, ezt az üvöltözést, ezeket a vértől iszamós kezeket, amelyek úgy kapaszkodnak belém, mintha tényleg én volnék a megmentőjük, a menedékük, az életük... Nem viselem el annak az értelmetlenségét, amit itt csinálunk. Mert ez értelmetlenség. Egyetlen nagy, hatalmas, értelmetlen értelmetlenség.

Nem viselem el az erőfeszítést és a fáradtságot. Folyton újakat hoznak... És újakat...

Nem bírom ki. Hányok. Elájulok. Szégyen lesz...

– Kendőt! Tampont! Bélhorgot! Nem azt! A puha horgot! Figyelj rá, mit csinálsz! Ha még egyszer eltéveszted, kapsz egyet arra a vörös kobakodra! Hallod? Kapsz egyet arra a vörös kobakodra!

Nagy Melitele. Segíts rajtam. Segíts rajtam, istennő.

– Na tessék! Máris jobb! Még egy horgot, papnő! Edényfogót! Jó! Jól van, Iola, csak így tovább! Marti, töröld meg a szemét és az arcát. Az enyémet is...

Honnan ez a fájdalom, gondolta Jan Natalis főlovászmester. Mi fáj annyira?

Aha.

Az ökölbe szorított kezem.

– Vágjuk le őket! – kiáltotta kezét dörzsölve Kees van Lo. – Vágjuk le őket, marsall úr! Az arcvonal sorai az érintkezéseknél repedeznek, csapjunk oda! Csapjunk oda haladéktalanul, és a Nagy Napkorongra, szétzúzódnak! Porrá zúzódnak!

Menno Coehoorn idegesen harapdálta a körmét, rájött, hogy nézik, erre gyorsan kivette az ujját a szájából.

– Csapjunk oda – ismételte Kees van Lo, nyugodtabban, most már kevésbé izgatottan. – A Nauzicaa készen van...

– A Nauzicaának állnia kell – mondta Menno éles hangon. – A daerlaninak is állnia kell. Faoiltiarna úr!

A Vrihedd dandár parancsnoka, a Vasfarkasnak nevezett Isengrim Faoiltiarna, a marsall felé fordította szörnyű arcát, amelyet a homlokán, szemöldökén, orrcimpáján és arcán végigfutó sebhely torzított el.

– Csapjatok oda – mutatta a buzogányával Menno. – A temeriai és redaniai arcvonal érintkezési pontjaira. Oda.

A tünde tisztelgett. Sebhelyes arca meg sem rezdült, mélyen ülő nagy szeme kifejezéstelen maradt.

Szövetségesek, gondolta Menno. Fegyvertársak. Együtt harcolunk. A közös ellenséggel szemben.

De egyáltalán nem értem őket, ezeket a tündéket.

Annyira mások.

Annyira idegenek.

– Érdekes. – Rusty a könyökével próbálta megtörülni az arcát, de a könyöke is véres volt. Iola sietett a segítségére.

– Érdekes – ismételte meg a sebész, és a páciensre mutatott. – Vasvillával vagy valamilyen kétfogú csáklyafélével döfték le... Az egyik hegyes fog a szívet verte át, itt, nézzétek csak. A kamrát kétségtelenül átszúrta, az aorta csaknem levált... És egy perce még lélegzett. Itt, az asztalon. Pont a szívén találták el, és élve maradt mostanáig...

– Azt akarja mondani – kérdezte komoran az önkéntes könnyűlovasság egyik katonája –, hogy meghalt? Hiába hoztuk ide a csatából?

– Soha sincs hiába. – Rusty szembenézett vele. – De az igazat szólva, igen, meghalt, sajnos. Exitus. Vigyétek el... Ehm a fenébe... Vessetek rá egy pillantást, lányok.

Marti Sodergren, Shani és Iola a holttest fölébe hajolt. Rusty felhúzta a hulla szemhéját.

– Láttatok ilyet valaha?

Mindhárman belereszkettek.

– Igen – mondták mind egyszerre. Kissé elképedve néztek egymásra.

– Én is láttam – mondta Rusty. – Ez vaják. Mutáns. Ez megmagyarázná, miért maradt élve ilyen sokáig... A harcostársatok volt, emberek? Vagy véletlenül hoztátok ide?

– A mi bajtársunk volt, medikus úr – vágta rá komoran a másik önkéntes, egy bekötözött fejű behemót. – A mi századunkból, önkéntes, ahogy mi is. Eh, mesterien bánt a karddal. Coënnek hívták.

– És vaják volt?

– Hát igen. De mindamellett rendes volt a legény.

– Aha. – Rusty felsóhajtott, mert négy katonát vett észre, amint egy vértől átitatott, csöpögő köpenyen hoztak egy újabb sebesültet; nagyon fiatal lehetett, amilyen vékony hangon üvöltözött. – Aha, kár... Szívesen kezdenék bele ennek a mindamellett rendes vajáknak a boncolásába. Hajt a kíváncsiság is, és disszertációt is lehetne írni, ha csak úgy belenézhetnék a belsejébe... De nincs rá idő! Le a hullát az asztalról! Shani, vizet. Marti, fertőtlenítést. Iola, adj egy... Hahó, kislány, megint könnyeket ontasz? Most meg mi lelt?

– Semmi, Rusty úr. Semmi. Már minden rendben van.

– Úgy érzem – ismételte Triss Merigold –, mintha megloptak volna.

Nenneke sokáig nem felelt, a teraszról nézett le a szentély kertjére, ahol papnők és növendékek sürögtek-forogtak, a tavaszi munkálatokat végezték.

– Választottál – mondta végül. – Te választottad meg az utadat, Triss. A sorsodat. Önként. Nem most kell sajnálkozni.

– Nenneke. – A varázslónő lesütötte a szemét. – Tényleg nem mondhatok többet, mint amennyit elmondtam. Hidd el, és bocsáss meg.

– Ki vagyok én, hogy megbocsássak neked? És mi hasznod van belőle, ha megbocsátok?

– Hisz látom – robbant ki Trissből –, hogyan nézel rám! Te meg a papnőid. Látom a kérdő tekinteteket. Mit csinálsz itt, mágusnő? Miért nem vagy ott, ahol Iola, Eurneid, Katje, Myrrha? Jarre?

– Túlzol, Triss.

A varázslónő elnézett a messzeségbe, a szentély falán túl kéklő erdő, a távoli tüzek füstje felé. Nenneke hallgatott. Messze jártak a gondolatai is. Ott, ahol harc dúlt és vér folyt. Azokra a lányokra gondolt, akiket ő küldött oda.

– Ők voltak azok – szólalt meg Triss –, akik mindent megtagadtak tőlem.

Nenneke hallgatott.

– Megtagadtak tőlem mindent – ismételte meg Triss. – Olyan bölcsek, olyan okosak, olyan logikusak... Hogyne lehetne hinni nekik, ha megmagyarázzák, hogy vannak fontos és kevésbé fontos dolgok, hogy a kevésbé fontosakról gondolkodás nélkül le kell mondani, csöppnyi sajnálkozás nélkül kell őket feláldozni a fontosak kedvéért? Hogy nincs értelme megmenteni azokat, akiket ismerünk és szeretünk, mert ők csak egyének, és az egyén sorsának semmi jelentősége nincs a világ sorsára nézve. Hogy nincs értelme a tisztesség, a becsület és az eszmények védelmében harcolni, mert ezek csak puszta fogalmak? Hogy a világ sorsáért vívott csata igazi színhelye egészen másutt van, hogy másutt folyik majd a harc? És én úgy érzem, megloptak. Ellopták tőlem az őrültségek elkövetésének lehetőségét. Nem siethetek őrülten Ciri segítségére, nem rohanhatok őrülten oda, hogy megmentsem Geraltot vagy Yennefert. De ez még semmi, a most folyó háborúban, abban a háborúban, amelybe a lánykáidat elküldted... Abban a háborúban, amelybe Jarre elszökött, tőlem még azt a lehetőséget is megtagadják, hogy kiálljak a Hegyre. Hogy még egyszer kiálljak a Hegyre. Ezúttal annak tudatában, hogy a döntés tényleg helyes.

– Mindenkinek megvan a maga döntése és a maga Hegye, Triss – mondta halkan a főpapnő. – Mindenkinek. Te sem menekülhetsz el a magadé elől.

A sátor bejáratánál felfordulás támadt. Újabb sebesültet hoztak be, néhány lovag kíséretében. Egyikük páncélba öltözve kiabált, vezényelt, sürgetett.

– Mozgás, hentesek! Élénkebben! Ide tegyétek, ide! Hej, te, te felcser!

– El vagyok foglalva. – Rusty föl sem nézett. – Fektessék a sebesültet hordágyra. Ha majd itt végzek, akkor foglalkozom vele...

– Azonnal foglalkozol vele, ostoba medikus! Mert ez itt maga a nagyságos Garramone gróf úr!

– Ennek a kórháznak... – Rusty mérgesen emelte fel a hangját, mert a sebesült belső szervei közé ékelődő repedt nyílhegy megint kicsúszott a fogóból. – Ennek a kórháznak nagyon kevés köze van a demokráciához. Ide főként legalábbis felövezetteket hoznak. Bárókat, grófokat, márkikat, mindenféle hasonlót. Valahogy kevesen törődnek az alacsony sorban született sebesültekkel. De azért itt mégis van valamennyi egyenlőség. Éspedig az asztalomon!

– He? Mi van?

– Nem fontos – Rusty újból bedugta a sebbe a horgas tűt és a fogót –, hogy ez itt, akinek a belei közül épp most húzom ki ezt a vasat, az paraszt, köznemes, régi nemzetség sarja vagy arisztokrata. Az asztalomon fekszik. És nálam, csak úgy halkan zümmögöm, egy herceg ugyanannyit ér, mint egy bohóc.

– Mi van?

– A grófotok csak várja ki a sorát.

– Te átkozott félszerzet!

– Segíts, Shani. Végy egy másik fogót. Vigyázz az artériára! Marti, még egy pici mágiát, ha kérhetném, jókora itt a vérzés.

A lovag előrelépett, páncélja, foga is csikorgott.

– Felakasztatlak! – rikoltotta. – Felakasztatlak, te korcs!

– Hallgass, Papebrock – szólalt meg nagy nehezen, ajkát harapdálva a sebesült gróf. – Hallgass. Hagyj itt, és menj vissza a csatába...

– Nem, uram! Sohasem!

– Ez parancs volt.

A sátorponyva mögül vasak zörgése és csattogása, lovak horkanása és vad ordítozás hallatszott. A tábori kórházban fekvő sebesültek mindenféle hangon üvöltöztek.

– Nézzétek csak meg. – Rusty felemelte a fogót, felmutatta a végre kihúzott nyílhegyszilánkot. – Ezt a csecsebecsét legyártotta egy kézműves, ennek köszönhetően tartja el népes családját, ezenkívül hozzájárul a kisipar fejlődéséhez, tehát az általános jóléthez és az egyetemes boldogsághoz. És az a megoldás, ahogy ez a kicsike belekapaszkodik az emberi zsigerekbe, minden bizonnyal szabadalmilag védett. Éljen a haladás.

Hanyagul beledobta a véres vasdarabot egy vödörbe, ránézett a sebesültre, aki szónoklata közben elájult.

– Összevarrni, elvinni – biccentett. – Ha szerencséje van, túléli. Hozzátok a soron következőt. Azt a szétvert fejűt.

– De az – szólalt meg nyugodtan Marti Sodergren – kiállt a sorból. Egy pillanattal ezelőtt.

Rusty beszívta, majd kiengedte a levegőt, minden fölösleges megjegyzés nélkül otthagyta az asztalt, a sebesült grófhoz lépett. A keze véres volt, a köténye is össze volt fröcskölve, mint egy hentesé. Daniel Etcheverry, Garramone grófja még jobban elsápadt.

– No – zihált Rusty. – Szabad a sor, nagyságos gróf. Tegyétek az asztalra. Mit kaptunk? Á, ebből az ízületből nem maradt semmi, amit meg lehetne menteni. Kása! Pép! Mivel hadakoznak ott, gróf úr, hogy így szétmorzsolják a csontokat? No, ez egy kicsit fájni fog, nagyságos úr. Egy kicsit fájni fog. De ne tessék félni. Teljesen olyan lesz, mint a csatában. Kötést. Kést! Amputálunk, kegyelmes úr!

Daniel Etcheverry, Garramone grófja, aki mindezidáig fegyelmezte az arcát, farkasüvöltést hallatott. Shani, mielőtt a gróf a fájdalomtól összeszorította volna a száját, gyors mozdulattal csúsztatott be a fogai közé egy hársfapecket.

– Felséges királyom! Főlovászmester úr!

– Beszélj, legény!

– Az Önkéntes Osztag és a Szabadcsapat tartja az Arany-tó melletti földszorost... A törpök és a kondottierék szilárdan állnak, bár szörnyen kivéreződtek... Azt mondják, „Adieu” Pangrattot levágták, Frontinót levágták, Julia Abatemarcót levágták... Mindet, mindet levágták! A dorianai zászlóaljat, amelyik az ő felmentésükre ment oda, elpusztították...

– A tartalék, főlovászmester úr – mondta halkan, de jól érthetően Foltest. – Ha tudni akarja a véleményemet, ideje bevetni a tartalékot. Nyomja rá Bronibor a Feketékre a gyalogságát! Azonnal! Rögtön! Másként szétdarabolják az arcvonalunkat, az pedig a véget jelenti.

Jan Natalis nem válaszolt, már messziről észrevette a következő futárt, aki tajtékfoltokkal borított lovon száguldott feléjük.

– Fújd ki magad, legény. Fújd ki magad, és beszélj összefüggően!

– Áttörték... a frontot... a Vrihedd dandár tündéi... De Ruyter úr üzeni nagyságtoknak...

– Mit üzen? Beszélj!

– Hogy ideje az életünket menteni.

Jan Natalis égnek emelte a tekintetét.

– Blenckert – mondta tompa hangon. – Jöjjön Blenckert. Vagy jöjjön az éjszaka.

A sátor körül remegni kezdett a föld a patkóktól, úgy látszott, mintha a ponyva felduzzadna a kiáltásoktól és a lónyerítésektől. Berontott a sátorba egy katona, a nyomában két szanitéc.

– Emberek, menekűjetek! – rikkantotta a katona. – Mencsétek magatok! Nilfgaard üti a mieinket! Pusztulás! Pusztulás! Vereség!

– Kapcsot! – Rusty elrántotta az arcát a felszökő vér, az ütőérből felfröccsenő energikus, élénk forrás elől. – Érszorítót! És tampont! Érszorítót, Shani! Marti, légy szíves, csinálj valamit ezzel a vérzéssel...

Valaki a sátor közvetlen közelében üvöltött fel állati hangon, kurtán, majd a hang megszakadt. Felvisított egy ló, valami nagy zajjal és puffanással zuhant a földre. Egy számszeríjból kilőtt nyíl recsegve szakította át a ponyvát, szisszenve repült át a szemközti oldalra, szerencsére túl magasan hozzá, hogy a hordágyakon fekvő sebesülteket veszélyeztesse.

– Nilfgaaaaaard! – kiáltott fel ismét a katona izgatottan, magas hangon. – Felcser urak! Nem hajjátok, amit mondok? Nilfgaard áttörte a királyi vonalakat, jön és gyilkol! Menekűűűűni!

Rusty elvette Marti Sodergren kezéből a tűt, megtette az első öltést. Az operált hosszú ideje nem mozdult. De a szíve dobogott. Szemmel láthatóan.

– Nem akarok meghaaalni! – szakadt ki az egyik eszméletén levő sebesültből. A katona elkáromkodta magát, a kijárathoz ugrott, hirtelen felordított, hátradőlt, vér spriccelt belőle, elterült a földön. A hordágyak mellett térdelő Iola felugrott, visszahőkölt.

Egyszerre csönd lett.

Nem jó, gondolta Rusty, amikor látta, kik lépnek be a sátorba. Tündék. Ezüst villám. A Vrihedd dandár. A nevezetes Vrihedd dandár.

– Itt gyógyítunk – állapította meg a tényt az első, egy magas, csinos, kifejezésteli hosszúkás arcú, búzavirágkék nagy szemű tünde. – Gyógyítunk?

Senki sem szólalt meg. Rusty érezte, hogy remegni kezd a keze. Gyorsan átadta a tűt Martinak. Észrevette, hogy Shani homloka és orra elfehéredik.

– Hogy van ez tehát? – mondta a tünde, vészjóslóan elnyújtva a szavakat. – Akkor ott, a csatamezőn miért osztunk sebeket? Mi ott, a csatában azért osztunk sebeket, hogy ezek a sebek halálosak legyenek. Ti meg gyógyíttok? Úgy látom, ebből teljesen hiányzik a logika. És az érdekek egybeesése.

Lehajolt, és szinte lendületet sem véve merítette bele a kardját a bejárathoz legközelebbi hordágyon fekvő sebesült mellébe. Egy másik tünde alabárddal szögezte oda a második sebesültet. Az eszméletén levő harmadik sebesült a bal kezével és vastagon befáslizott jobb csonkjával próbálta visszatartani a szúrást.

Shani felkiáltott. Vékony, átható hangon. Elfojtva a legyilkolt rokkant súlyos, embertelen nyögését. Iola a hordágyra vetette magát, testével takarta el a következő sebesültet. Az arca olyan fehér lett, mint a kötés vászna, az ajka önkéntelen remegésbe kezdett. A tünde behunyta a szemét.

– Va vort, beanna! – vakkantotta. – Mert együtt döflek át ezzel a dh’oinéval!

– Takarodj innen! – Rusty három ugrással termett Iola mellett, eltakarta. – Takarodj a sátramból, gyilkos. Hordd el magad a csatatérre. Ott a helyed. A többi gyilkos között. Gyilkoljátok le egymást kölcsönösen, ha ehhez van kedvetek! De innen takarodj!

A tünde lenézett. A félelmében reszkető zömök félszerzetre, aki göndör feje búbjával is csak alig ért a derekánál magasabbra.

– Bloede Pherian – sziszegte. – Emberek lakája! El az utamból!

– Biztos, hogy nem. – A félszerzetnek vacogott a foga, de a szavai érthetőek voltak.

A másik tünde odaugrott, eltaszította a sebészt az alabárd nyelével. Rusty térdre esett. A magas tünde egy brutális rántással letépte Iolát a sebesültről, felemelte a kardját.

És megdermedt, amikor meglátta a sebesült feje alá göngyölt fekete köpenyen a Deithwen hadosztály ezüst lángnyelvét. És az ezredesi rangjelzést.

– Yaevinn! – kiáltotta a sátorba berontó, varkocsba font sötét hajú tündelány. – Caemm, veloe! Ess’evgyriad a’Dh’oine a’en va! Ess’ tedd!

A magas tünde egy pillanatig a sebesült ezredest nézte, majd a rémületében könnyező sebészt. Azután sarkon fordult, és kiment.

A sátorfalon kívülről lódobogás, lárma és vasak csattogása hallatszott be.

– Gyerünk a Feketékre! Öld! – ordította ezernyi hang. Valaki állati üvöltést hallatott, az üvöltés iszonyú hörgésbe ment át.

Rusty megpróbált felállni, de a lába nem engedelmeskedett. A keze sem nagyon.

Iola a visszatartott sírás heves görcseiben rázkódva görnyedt össze a sebesült nilfgaardi hordágya mellett. Magzati pózban.

Shani sírt, nem is igyekezett a könnyeit elrejteni. De tartotta a kapcsokat. Marti nyugodtan varrt, csak az ajka mozgott valami néma, hangtalan monológban.

Rusty, aki még mindig nem tudott felállni, leült. Tekintete összetalálkozott a görnyedten a sátor sarkában meghúzódó szanitécével.

– Adj egy korty törkölyt – bökte ki nagy nehezen. – Csak azt ne mondd, hogy nincs nálad. Ismerlek titeket, selymák. Mindig van nálatok.

Blenheim Blenckert tábornok felállt a kengyelben, kinyújtott nyakkal, akár egy daru, belehallgatózott a csatazajba.

– Kibontakoztatni az arcvonalat – parancsolta a tiszteknek. – És a hegy mögött rögtön odalopózunk. Abból, amit a felderítők mondanak, az derül ki, hogy egyenesen a Feketék jobbszárnyára megyünk rá.

– És jól befűtünk nekik! – kiáltotta vékony hangon az egyik hadnagy, egy puha, nagyon ritkás bajszú taknyos. Blenckert sandán nézett rá.

– A zászlós csapat az élére – adta ki a parancsot, és kardot rántott. – És roham közben azt kiáltsák: Redania!, úgy kiáltsák, ahogy a torkukon kifér! Tudják meg Foltest és Natalis legényei, hogy jön a felmentés.

Kobus de Ruyter gróf negyven éve, tizenhat éves kora óta verekedett különböző csatákban. Azonkívül nyolc nemzedékre visszatekintően volt katona, kétségtelenül volt valami a génjeiben, amitől a mindenki más számára közönségesen rémisztő és fülsiketítő zenebonának tetsző harci ricsaj és lárma Kobus de Ruyter számára szimfónia, hangverseny volt. De Ruyter egyszer csak új dallamokat, akkordokat és hangnemeket hallott ki ebből a koncertből.

– Hurrááá, fiúk! – rikkantotta, és meglóbálta a buzogányát. – Redania! Redania közeledik! A sasok! A sasok!

Észak felől, a hegyek mögül lovasok tömege tömörült elő a csata irányába, narancsszínű lobogók csattogtak fölöttük meg egy hatalmas zászló, rajta az ezüstszínű redaniai sas.

– A felmentés! – ordította de Ruyter. – Jön a felmentés! Hurrááá! Üsd a Feketéket!

A nyolc nemzedéknyi katona egy pillanat alatt észrevette, hogy a nilfgaardiak felgöngyölítik a szárnyat, fegyelmezett, zárt vonalban próbálnak a rohamozó felmentő csapattal szembefordulni. Tudta, hogy ezt nem szabad megengedni.

– Utánam! – rikoltotta, és kiragadta a zászlótartó kezéből a zászlót. – Utánam! Tretogoriak, utánam!

Lecsaptak. Öngyilkos, iszonyú módon csaptak le. De eredményesen. A nilfgaardi Venendal hadosztály vonalai összezavarodtak, és ekkor rohantak rájuk nagy lendülettel a redaniai zászlóaljak. Óriási ordítozás tört ki.

Kobus de Ruyter ezt már nem látta és nem hallotta. Egy számszeríjból kilőtt eltévedt nyílvessző pont a halántékába talált. A gróf hátrahanyatlott a nyeregben, és leesett a lóról, a zászló halotti lepelként terítette be.

A csatában elesett de Ruytereknek az ütközetet a túlvilágról figyelő nyolc nemzedéke elismerően bólogatott.

– Elmondható, kapitány úr, hogy ezen a napon a csoda mentette meg a nordlingokat. Vagy a körülmények olyan összejátszása, amelyet senki sem volt képes előrelátni... Igaz, Restif de Montholon a könyvében azt írja, hogy Coehoorn marsall hibázott az ellenfél erőinek és szándékainak felmérésében. Hogy túl nagy kockázatot vállalt, amikor felosztotta a Közép hadseregcsoportot, és lovasrohamot indított. Hogy hazardírozva vállalta a csatát, mert nem volt legalább háromszoros túlerőben. És hogy elhanyagolta a felderítést, nem fedezte fel a redaniai felmentő sereg közeledését...

– Puttkammer kadét! De Montholon úr kétes értékű „műve” nincs benne ennek az iskolának a programjában. És Ő Császári Felsége szerfölött kritikusan kegyeskedett vélekedni erről a könyvről! Kadét úr tehát legyen szíves ne idézze itt. Igazán csodálkozom ezen. Eddig nagyon jó, sőt, kiváló feleletei voltak, most meg egyszerre csodákról meg a körülmények összejátszásáról kezd nekünk a kadét úr előadni, a végén pedig arra vetemedik, hogy bírálja Menno Coehoorn, a Császárság valaha volt egyik legjobb vezére parancsnoki képességeit. Puttkammer kadét és az összes többi kadét úr, ha komolyan gondolják a minősítő vizsga letételét, szíveskedjenek meghallgatni és megjegyezni: Brennánál nem valami csoda vagy véletlen játszott közre, hanem összeesküvés! Ellenséges diverziós erők, felforgató elemek, aljas bajkeverők, kozmopoliták, bukott politikusok, árulók és bérencek! Fekély, amit később izzó vassal égettek ki. Mielőtt erre sor került volna, ezek a saját nemzetük aljas elárulói a hálóikat szövögették, és cselszövő csapdáikat fabrikálták! Ők fonták be és árulták el akkor Coehoorn marsallt, becsapták és megtévesztették! Éppen ők, ezek a becstelen és hitetlen latrok, ezek a közönséges...

– Kurafiak – ismételte meg Menno Coehoorn, le sem véve a szeméről a messzelátót. – Közönséges kurafiak. De én megtalállak benneteket, várjatok csak, megtanítlak benneteket rá, mi a felderítés. De Wyngalt! Személyesen keresed meg azt a tisztet, aki északon a hegyek mögött járőrözött. Mindet, az egész őrjáratot felakasztatod.

– Igenis! – csapta össze a sarkát Ouder de Wyngalt, a marsall aide-de-camp-ja. Akkor még nem tudhatta, hogy Lamarr Flautot, annak az őrjáratnak a tisztjét épp abban a pillanatban tiporják halálra a nordlingok általa felderítetlen titkos tartalékának szárnyán rohamozó lovak. Azt sem tudhatta de Wyngalt, hogy neki magának is csak két órája volt hátra az életéből.

– Mennyien vannak ott, Trahe úr? – Coehoorn még mindig nem vette le a szeméről a messzelátót. – Maga szerint?

– Legalább tízezren – válaszolta szárazon a Daerlani Hetesek parancsnoka. – Főleg Redania, de Aedirn rúdjait is látom... Van ott egy egyszarvú is, tehát Kaedwen is megvan... Legalább egy zászlóaljnyian...

Vágtatva jött a zászlóalj, homok és kavics fröccsent a patkók alól.

– Előre, Szürkék! – rikoltotta szokás szerint részegen Félkancsó százados. – Üsd, vágd! Kaedweeen! Kaedweeeen!

A fenébe, mennyire kell pisálnom, gondolta Zyvik. Csata előtt kellett volna pisálni...

Lehet, hogy most nem lesz rá idő.

– Előre, Szürkék!

Mindig a Szürkék. Ha baj van, a Szürkék. Kit küldenek Temeriába expedíciós csapatba? A Szürkéket. Mindig a Szürkéket. Nekem meg pisálnom kell.

Megérkeztek. Zyvik felordított, megfordult a nyeregben, és kapásból vágott oda, szétzúzva egy nyolcágú ezüst csillaggal díszített fekete köpenyes lovas vállvértjét és vállát.

– Szürkék! Kaedweeen! Üsd, pusztítsd!

Nagy zajjal, recsegés-ropogással, csattogással, emberi sikolyok és lóvisítások közepette csapott össze a Szürke Zászlóalj a nilfgaardiakkal.

– De Mellis-Stoke és Braibant elbír majd azzal a felmentő csapattal – mondta nyugodtan Elan Trahe, a Daerlani Hetedik Dandár parancsnoka. – Az erők kiegyenlítettek, még nem történt semmi baj. Tyrconnel hadosztálya kiegyenlíti a balszárnyat, a Magne és a Venendal tartják magukat jobb felől. Mi meg... Mi lehetünk a mérleg nyelve, marsall úr...

– Rajtaütünk az arcvonalon, kipótoljuk a tündéket. – Menno Coehoorn azonnal felfogta. – A hátukba kerülünk, pánikot keltünk. Így van! Így cselekszünk, a Nagy Napkorongra! Uraim, a zászlóaljakhoz! Nauzicaa meg Hetesek, eljött a ti időtök!

– Éljen a császár! – ordította Kees van Lo.

– De Wyngalt úr! – A marsall megfordult. – Gyűjtse egybe az adjutánsokat és a testőrszázadot. Elég a tétlenségből! A Daerlani Hetessel együtt megyünk rohamra.

Ouder de Wyngalt kissé elsápadt, de rögtön úrrá lett magán.

– Éljen a császár! – kiáltotta, és alig remegett meg a hangja.

Rusty vágott, a sebesült üvöltött, és az asztalt kaparta. Iola hősiesen küzdött a szédüléssel, a kötözésre és az érszorítókra ügyelt. A sátor bejárata felől Shani felemelt hangja hallatszott.

– Hova? Megőrültetek? Itt élők várnak segítségre, ti meg holttestekkel tolakodtok ide?

– De hisz ez maga Anzelm Aubry báró, felcser asszony! A zászlóaljparancsnok!

– Csak volt zászlóaljparancsnok! Most csak néhai! Csak azért tudtátok egy darabban idehozni, mert a páncélja jól zár! Vigyétek innen. Ez kórház, nem hullaház!

– De felcser asszony...

– Ne álljátok el a bejáratot! Ó, ott hoznak valakit, aki még lélegzik. Legalábbis úgy látszik, hogy lélegzik. Mert lehet, hogy ezek csak szelek.

Rusty röhintett, de azonnal összevonta a szemöldökét.

– Shani! Gyere ide rögtön!

– Jegyezd meg, taknyos – mondta a fogai közül szűrve a szavakat, miközben a szétvágott láb fölé hajolt –, egy sebész csak tízéves gyakorlattal engedheti meg magának, hogy cinikus legyen. Megjegyzed?

– Igen, Rusty úr.

– Fogd a raspatóriumot, és húzd el a csonthártyát... A fenébe, még egy kicsit érzésteleníteni kellene... Marti hol van?

– A sátor mögött hány – mondta Shani egy csöppet sem cinikusan. – Mint egy macska.

– A varázslóknak – Rusty megfogta a fűrészt –, ahelyett, hogy annyi szörnyű hatalmas varázsszót találnának ki, inkább egyet kellene csak kigondolniuk. Olyat, aminek köszönhetően kidobhatnák az apró bűvöléseket. Például egy érzéstelenítőt. De probléma nélkül. És hányás nélkül is.

A fűrész csikorgott, a csont megroppant. A sebesült üvöltött.

– Erősebb kötést, Iola!

A csont végre engedett. Rusty vésővel dolgozta el, megtörölte a homlokát.

– Az ereket és az idegeket – mondta gépiesen és fölöslegesen, mert mire a mondat végére ért volna, a lányok már varrtak is. Levette az asztalról a levágott lábat, és a sarokba dobta, a többi levágott végtag halmára. A sebesült egy ideje már nem visítozott és nem üvöltött.

– Elájult vagy meghalt?

– Elájult, Rusty úr.

– Jól van. Varrd el a csonkot, Shani. Gyerünk, a következőt! Iola, menj ki, és nézd meg, Marti mindent kihányt-e már.

– Kíváncsi vagyok – mondta fel sem nézve, szép halkan Iola –, hány év gyakorlata van, Rusty úr. Száz?

Mintegy negyedórányi erőltetett, porral fullasztó menetelés után a századosok és tizedesek ordibálása végre megállította és felfejlődtette a vizimai ezredek vonalát. Jarre lihegett, hal módjára kapkodta a levegőt, ekkor meglátta Bronibor vajdát, aki az arcvonal előtt masírozott végig páncéllemezekkel borított gyönyörű paripáján. Maga a vajda is talpig páncélban volt. A páncél kék csíkokkal volt kifényezve, aminek köszönhetően Bronibor úgy nézett ki, mint egy hatalmas bádogmakréla.

– Hogy vagytok, tökfilkók?

A seregnyi pikás távoli mennydörgéshez hasonlóan zúgó mormolással válaszolt.

– A hangotok mint a fingás – szögezte le a vajda, megfordította páncélos lovát, és végigügetett az arcvonal előtt. – Vagyis jól vagytok. Mert ha rosszul lennétek, akkor nem ilyen félhangon fingnátok, hanem üvöltenétek és vonítanátok, mint a kárhozottak. Látom a képeteken, hogy csatázhatnékotok van, hogy harcra vágytok, hogy már alig várjátok a nilfgaardiakat! Igaz, vizimai rablók? Akkor jó hírem van nektek! Vágyatok pár pillanat múlva teljesül. Picike, aprócska pillanat múlva.

A pikások megint morogtak. Bronibor elérte az arcvonal végét, megfordult, folytatta a beszédet, közben buzogányával ütögette a nyeregkápa díszes gombját.

– Telezabáltátok magatokat porral, gyalogosok, a páncélosok mögött menetelve! Mostanáig dicsőség és zsákmány helyett lófingot szagoltatok. Kevés híja volt, még ma is, amikor nagy volt a szükség, hogy nem jutottatok el a dicsőség mezejére. De sikerült, teljes szívemből gratulálok! Itt, ennél a falunál, aminek a nevét elfelejtettem, megmutathatjátok végre, mennyit értek mint hadsereg. Az a felhő, amelyiket a mezőn láttok, az a nilfgaardi lovasság, amely oldaltámadással szándékszik szétmorzsolni a seregünket, vissza akar szorítani és bele akar fullasztani ennek a folyónak a mocsarába, aminek a nevét szintén elfelejtettem. Nektek, a híres vizimai pikásoknak jutott Foltest király és Natalis főlovászmester kegyelméből az a megtiszteltetés, hogy védelmezhetitek a sorainkban keletkezett rést. Ezt a rést, hogy úgy mondjam, a saját mellkasotokkal zárjátok el, feltartóztatjátok a nilfgaardi rohamot. Örültök, cimborák, mi? Feszít a büszkeség, he?

Jarre a pika nyelét szorongatva körülnézett. Semmi sem jelezte, hogy a katonák örültek volna a csata közeli perspektívájának, és ha feszítette őket a rés elzárásának megtiszteltetésén érzett büszkeség, akkor ügyesen álcázták ezt a büszkeséget. A fiútól jobbra álló Melfi imádságot mormolt az orra alatt. A bal oldalán Deuslax, egy hivatásos veterán, megszívta az orrát, káromkodott, és idegesen köhécselt.

Bronibor megfordította a lovát, kiegyenesedett a nyeregben.

– Nem hallom! – rikoltotta. – Azt kérdeztem, bassza meg, feszít-e titeket a büszkeség?

A pikások ezúttal, mivel nem volt más választásuk, egyetlen erős hangon ordították, hogy feszít. Jarre is ordított. Ha mind, akkor mind.

– Jól van! – A vajda megállította a lovat az arcvonal előtt. – És most igazodjatok nekem rendesen vonalba! Századosok, mire vártok, az anyátokat? Négyszögbe rendeződj! Első sor letérdel, a második áll! Pikát tarts ki! Nem azt a végét, te ostoba! Igen, igen, hozzád beszélek, te szőrös nyavalyás! Magasabbra, magasabbra a pengét, vénségek! Igazodj, szorosabban, sűrűbben, váll váll mellett! Na, most imponálóan néztek ki! Majdnem mint egy hadsereg!

Jarre a második sorba került. Erősen a földre támasztotta a pika végét, rettegésében megizzadt tenyerével megmarkolta a nyelét. Melfi szüntelenül a haldoklók imáját darálta. Deuslax érthetetlenül motyogott, különféle szavakat ismételgetett újra meg újra, melyek főként a nilfgaardiak, a kutyák, a szukák, a királyok, a főlovászmesterek, a vajdák és mindannyiuk anyái intim életére vonatkoztak.

A mezőn növekedett a felhő.

– Nincs fingás, nincs fogvacogás! – rikoltotta Bronibor. – Hiábavaló ötlet, hogy ilyen hangokkal riasszátok meg a nilfgaardi lovakat! Ne áltassa magát ezzel senki! A Nauzicaa meg a Daerlani Hetes Dandár jön rátok, pompás, harcos, nagyszerűen kiképzett csapat! Őket nem lehet megijeszteni! Őket nem lehet legyőzni! Őket le kell gyilkolni! Magasabbra a pikát!

Messziről már idehallatszott a még halk, de egyre erősödő patkódübörgés. A föld remegni kezdett. A porfelhőből lassan-lassan pengék kezdtek szikrázva kivillogni.

– A szaros szerencsétekre, vizimaiak – bömbölt tovább a vajda –, az új, korszerűsített mintájú közönséges gyalogsági pika huszonegy láb hosszú! A nilfgaardi kard pedig három és fél láb hosszú. Talán tudtok számolni. Tudjátok meg, ők is tudnak. De arra számítanak, hogy nem bírjátok ki, hogy kibukik belőletek az igazi természetetek, hogy kiderül, bebizonyosodik, hogy szarrágók, gyávák és tetves kecskebaszók vagytok. A Feketék arra számítanak, hogy elhajítjátok a póznáitokat, és menekülni kezdtek, ők meg végigkergetnek titeket a mezőn, és összeszabdalják a hátatokat, a tarkótokat és a nyakatokat, kényelmesen, minden nehézség nélkül. Jegyezzétek meg, szemét népség, hogy bár a félelem rendkívüli szárnyakat ad a lábatoknak, a lovasok elől nem menekülhettek. Aki élni akar, akinek kedves a dicsőség és a zsákmány, annak állva kell maradnia! Keményen állva kell maradni! Mint a kőfal! És tartani kell a vonalat!

Jarre körülpillantott. A pikások mögött álló számszeríjászok már az íjat húzták fel, a négyszög belsejéből sűrűn meredeztek ki a csáklyák, runkák, alabárdok, pallosok, kaszák, horgas dárdák és vasvillák. A föld egyre érezhetőbben és egyre erősebben remegett, a lovasság rájuk rohanó fekete falában már kivehetők voltak egyenként is a lovasok.

– Mama, mamuska – ismételte reszkető ajakkal Melfi. – Mama, mamuska...

– ...anyád – morogta Deuslax.

Erősödött a dobogás. Jarre meg akarta nyalni a szája szélét, de képtelen volt rá. A nyelve már nem működött rendesen, idegen testrésszé merevedett, kiszáradt, akár egy fadarab. Erősödött a dobogás.

– Zárj össze! – rikoltotta Bronibor, és kardot rántott. – Érezd a társad vállát! Ne feledjétek, egyikőtök sem egyedül harcol! Ha féltek, arra az egyetlen gyógyír a pika a markotokban! Készülj a csatára! Pikákat a lovak szügyébe! Mit fogunk csinálni, vizimai haramiák? Kérdeztem valamit!

– Keményen állva maradunk! – ordították a pikások kórusban. – Mint a kőfal! Tartjuk a vonalat!

Jarre is ordított. Ha mind, akkor mind. Az ék alakban érkező lovak patái alól homok, kavics és gyepdarabok fröcsköltek szét. A rohamozó lovasok démoni üvöltözést hallattak, fegyvereiket lóbálták. Jarre a pikára támaszkodott, behúzta a fejét a vállai közé, és behunyta a szemét.

Jarre, az írást abba sem hagyva, csonkja heves mozdulatával zavarta el a tintatartó fölött keringő darazsat.

Coehoorn marsall koncepciója csődöt mondott, a szárnyon intézett rohamot feltartóztatta a Bronibor vajda vezette hős vizimai gyalogság, mely véresen fizetett meg ezért a hősiességért. Amidőn a vizimaiak ellenállást fejtettek ki, Nilfgaard szétzilálódott a balszárnyon – egyesek menekülésbe fogtak, mások összetömörültek, és mindenünnen körülvéve egy csomóban védekeztek. Hamarosan ugyanígy alakult a jobbszárnyon, ahol a törpök és a kondottierék elszántsága végül felülkerekedett Nilfgaard támadásán. Az egész fronton egyetlen hatalmas diadalkiáltás magasodott fel, és a királyi lovagok szívét új lélek töltötte el. És a nilfgaardiak lelke elbukott, kezük elerőtlenedett, a mieink pedig úgy kezdték őket aprítani, mint a répát, szinte visszhangzott.

És megértette Coehoorn marsall, hogy az ütközet elveszett, látta, hogyan pusztulnak és szóródnak szét körülötte a dandárjai.

És ekkor odafutottak hozzá tisztek és lovagok, friss lovat hoztak, felszólították, hogy meneküljön, mentse az életét. De a nilfgaardi marsall keblében rettenthetetlen szív dobogott. „Nem méltó”, mondotta, és eltaszította a feléje nyújtott zablát. „Nem méltó, hogy gyáván hagyjam el azt a csatateret, amelyen vezérletem alatt annyi derék férfiú esett el a császárért.” És hozzátette a hős Menno Coehoorn...

– Már nincs hova elhúzni – tette hozzá nyugodt és józan hangon Menno Coehoorn, miután körülnézett a csatamezőn. – Minden oldalról bekerítettek.

– Adja ide a köpenyét és a sisakját, marsall úr. – Sievers kapitány letörölte az izzadságot és a vért az arcáról. – Vegye az enyémet! Szálljon le a paripájáról, vigye az enyémet... Ne tiltakozzék! Önnek élnie kell! Önre szüksége van a Császárságnak, ön pótolhatatlan... Mi, daerlaniak, lecsapunk a nordlingokra, magunkra húzzuk őket, ön pedig kíséreljen meg áttörni ott lent, a halastó alatt...

– Nem fog ez önnek menni – morogta Coehoorn, és megragadta az odanyújtott zablát.

– Ez megtiszteltetés – húzta ki magát a nyeregben Sievers. – Katona vagyok! A Daerlani Hetesektől! Hozzám, igazhívők! Hozzám!

– Sok sikert – morogta Coehoorn, vállára kanyarította a hátul fekete skorpióval jelölt daerlani köpenyt. – Sievers?

– Igen, marsall úr?

– Semmi. Sok sikert, fiú.

– Önt is segítse a szerencse, marsall úr. Lóra, igazhívők!

Coehoorn utánuk nézett. Hosszan. Egészen addig, ameddig Sievers kis csapata nagy zajjal, ordítozással és dübörgéssel meg nem ütközött a kondottierékkel. Egy létszámfölényben levő egységgel, amelynek egyébként azonnal segítségére siettek a többiek is. A daerlaniak fekete köpenye beleveszett a kondottierék szürkeségébe, mindent elnyelt a por.

Coehoornt de Wyngalt és az adjutánsok ideges köhécselése józanította ki. A marsall megigazította a kengyelszíjat és a nyeregtáskát. Megfékezte a nyugtalankodó paripát.

– Lóra! – vezényelte.

Eleinte jól ment. A folyócska felé vezető völgy kijáratánál elkeseredetten védekezett a Nauzicaa dandár töredékeiből álló, egyre jobban olvadó, meredező pengékkel döfködött, kört formáló osztag, a nordlingok pillanatnyilag rájuk összpontosítottak teljes lendülettel és minden erejükkel, ily módon rés támadt a gyűrűben. Magától értetődik persze, hogy nem vihették el egészen szárazon, át kellett verekedniük magukat egy csomó könnyűlovas önkéntesen, a jelekből ítélve bruggeiek voltak. Rövidke, de elkeseredetten dühös volt a harc. Coehoorn a patetikus hősiességnek már minden maradékát és látszatát elvesztette és elhagyta, most már csak életben akart maradni. Oda sem figyelt a bruggeiekkel vagdalkozó kíséretére, adjutánsaival együtt, a ló nyakát átölelve, és hozzálapulva elvágtatott a folyóhoz.

Szabad volt az út, a folyón túl, a görbe fűzfák mögött kopár síkság húzódott, nem látszott rajta semmilyen ellenséges sereg. A Coehoorn mellett nyargaló Ouder de Wyngalt is látta ezt, és diadalmasan felordított.

Korai volt.

A lassú folyású, zavaros vizű folyócskától világoszöld keserűfűvel benőtt rét választotta el őket. Amikor javában galoppozva ide értek, a lovak hirtelen hasig süllyedtek a latyakba.

A marsall átrepült a ló fején, és belecuppant a dágványba. Körös-körül lovak nyerítettek és kapálóztak, sárral és vízinövények zöld masszájával belepett emberek ordibáltak. A zűrzavar közepette Menno hirtelen egy másik hangot hallott meg. Halált hozó hangot.

Vesszők szisszenését.

A folyó medre felé igyekezett, derékig merülve a sűrű ingoványba. A mellette gázoló adjutáns egyszerre csak arccal a sárba zuhant, a marsall még meglátta a tolláig a hátába fúródó nyílvesszőt. Ugyanabban a pillanatban borzalmas ütést érzett a fején. Megingott, de nem esett el, megrekedt az iszapban és a hínárcsomók között. Kiáltani akart, de csak hörögni tudott. Élek, gondolta, és megpróbált kiszabadulni a ragacsos iszap öleléséből. A latyakból kievickélő ló a sisakjába rúgott, a mélyen behorpadó lemez bezúzta az arcát, kiverte a fogait, és megsebezte a nyelvét... Vérzek... A véremet nyelem... De élek...

Megint húrok pendülése, vesszők szisszenése, a páncélokat átütő dárdák recsegése, ropogása, ordítozás, lónyerítés, vízcsobbanás, vérfröccsenés. A marsall körülnézett, és a parton lövészeket, alacsony, zömök, testes, láncinget, tompa és hegyes végű sisakot viselő alakokat pillantott meg. Törpök, gondolta.

Számszeríjhúrok pendülése, nyílvesszők suhogása. A tébolyult lovak sivítása. Emberek vízbe és sárba fojtott ordítozása.

Ouder de Wyngalt a lövészekhez fordulva kiáltotta, hogy megadja magát, vékony hangon, sipítva kért kegyelmet és irgalmat, váltságdíjat ígért, az életéért könyörgött. Mivel rájött, hogy senki sem érti, amit mond, pengéjénél fogva a feje fölé emelte a kardját. A megadás nemzetközi, sőt kozmopolita gesztusával nyújtotta ki a fegyverét a törpök felé. Vagy nem értették meg, vagy rosszul értették, mert két nyílvessző fúródott a mellébe, akkora erővel, hogy a becsapódás csaknem kitépte a mocsárból.

Coehoorn lerángatta a fejéről a behorpadt sisakot. Elég jól ismerte a nordlingok közös nyelvét.

– Coeoon masal ajok... – dadogta vért köpködve. – Coeoon... masal... Megabom magam... Palbon... Palbon...

– Mit dumál ez, Zoltan? – csodálkozott az egyik íjász.

– Kutyába vele és a fecsegésével! Látod a köpenyén a hímzést, Munro?

– Ezüst skorpió! Haaaa! Fiúk, üssétek a kurafit! Caleb Strattonért!

– Caleb Strattonért!

Megpendültek a húrok. Az egyik vessző egyenesen Coehoorn mellébe talált, a másik a csípőjét érte, a harmadik a kulcscsontja tájára fúródott. A Nilfgaardi Császárság marsallja hátrazuhant, bele a ritkás latyakba, a keserűfű és a hínár engedett a súlya alatt. Ki a mélységes fene lehetett az a Caleb Stratton, futott még végig az agyán, életemben nem hallottam semmiféle Calebről...

A Chotla-folyócska zavaros, sűrű, sárral kevert véres vize összecsapott a feje fölött, és behatolt a tüdejébe.

Iola kiment a sátor elé friss levegőt szívni, és ekkor észrevette, ki ül a kovács padja mellett.

– Jarre!

A fiú rápillantott. Üresség volt a nézésében.

– Iola? – kérdezte, nehezen mozgatva feldagadt ajkát. – Te meg honnan...

– Micsoda kérdés! – szakította félbe azonnal. – Inkább azt mondd meg, te honnan kerültél ide?

– A parancsnokunkat hoztuk ide... Bronibor vajdát... Sebesülten...

– Te is megsebesültél. Mutasd a kezed. Istennőm! Hisz te elvérzel, fiacskám!

Jarre ránézett, és Iola hirtelen kételkedni kezdett benne, látja-e őt.

– Csata van – mondta a fiú, a foga kissé vacogott. – Mint a kőfal... Tartani kell a vonalat. A könnyebb sérülteknek kell a kórházba vinni... a súlyosabb sérülteket. Parancs.

– Mutasd a kezed, azt mondtam.

Jarre kurta visítást hallatott, fogsora vad staccatót csattogtatott. Iola összeráncolta a homlokát.

– Jajaj, szörnyen néz ki... Jaj, Jarre, Jarre... Meglátod majd, Nenneke anya mérges lesz... Gyere velem.

Iola észrevette, hogy a fiú elsápadt, amikor meglátta. Amikor megérezte a sátor lapja alatt terjengő bűzt. Elszédült. Iola tartotta. Látta, hogy Jarre az összevérezett asztalt nézi. A rajta fekvő embert. A sebészt, a kicsiny félszerzetet, aki hirtelen odaugrott, toporzékolni kezdett, rondán szitkozódott, és a földhöz vágta a szikét.

– A fenébe! Bassza meg! Miért? Miért van ez? Miért kell ennek így lennie?

Senki sem válaszolt a kérdésére.

– Ki volt ez?

– Bronibor vajda – magyarázta Jarre gyönge hangon, üres tekintettel nézett egyenest maga elé. – A parancsnokunk... Keményen tartottuk a vonalat. Parancs. Mint a kőfal. Melfit pedig megölték...

– Rusty úr – kérlelte Iola. – Ez a fiú az ismerősöm... Sebesült...

– Megáll a lábán – állapította meg a sebész fagyosan. – Itt van viszont egy másik, szinte a végét járja, koponyalékelésre vár. Itt semmi komázás nem helyénvaló...

Jarre ebben a pillanatban jó drámai érzékkel elájult, és a földre zuhant. A félszerzet felröhögött.

– Na jó, asztalra vele – vezényelt. – Ohó, szépen elintézték a kezét. Kíváncsi vagyok, mi tartja. Talán a kabátujja? Kötést, Iola! Erősen! És ne merészelj sírni! Shani, add a fűrészt.

A fűrész undorító recsegéssel harapott bele a szétzúzott könyökízület fölötti csontba. Jarre magához tért, és sikoltott egyet. Iszonyút, rövidet. Mert amikor a csont engedett, azon nyomban elájult újból.

És íme Nilfgaard hatalma így hullt porba és hamuba a brennai mezőn, és a Császárság északra menetelésének végleg vége szakadt. Meghaltakban és fogságba esettekben Brennánál a Császárság negyven meg négy ezer embert veszített. Elesett a lovagság színe-virága, az elit lovasság. Olyan nagyságú vezérek estek el, kerültek rabságba vagy tűntek el nyomtalanul, mint Menno Coehoorn, Braibant, de Mellis-Stoke, van Lo, Tyrconnel, Eggebracht és mások, akik neve nem maradt fenn az archívumainkban.

Így lett Brenna a vég kezdete. De azt is le kell írni, hogy ez a csata az építménynek csak kicsiny kockája volt, és súlya elhanyagolható lett volna, ha a győzelem gyümölcseit nem használták volna fel okosan. Emlékeztetni kell rá, hogy Jan Natalis ahelyett, hogy a babérjain pihent volna, büszkén páváskodott volna, kitüntetésre és hódolatra várt volna, csaknem haladéktalanul délnek indult. Adam Pangratt és Julia Abatemarco lovasságának támadása szétverte a Harmadik Hadsereg két hadosztályát, amelyek elkésve siettek Menno Coehoorn felmentésére, úgy szétzúzták őket, hogy nec nuntius cladis. A Közép Hadseregcsoport maradékai erre a hírre szégyenletesen hátat fordítottak, és sietve átkeltek a Jarugán, és mivel Foltest és Natalis a sarkukban követte őket, a császáriak elveszítették teljes felszerelésüket és az összes ostromgépet, amelyekkel dölyfükben úgy hitték, beveszik Vizimát, Gors Velent és Novigradot.

És miként a hegyekről legördülő, egyre több havat magában foglaló és egyre növekvő lavina, úgy járt Nilfgaard számára Brenna egyre végzetesebb következményekkel. Szűkös idők jöttek a de Wett herceg vezette Verden Hadseregre, amelynek a skelligei kalózok és Ethain cidarisi király gerillahadakozásukkal nagy károkat okoztak. Amidőn pedig de Wett értesült Brennáról, amidőn eljutott hozzá a hír, hogy erőltetett menetben jön ellene Foltest király és Jan Natalis, tüstént visszafordulást kürtöltetett, és pánikszerűen futott el a folyón túl Cintrába, a menekülés útvonalát holttestekkel borítva be, mert a nilfgaardi vereségről szóló hírre újból fellobbant a felkelés Verdenben. Csak a bevétetlen erődökben, Nastrogban, Rozrogban és Bodrogban maradt erős helyőrség, innen csak a cintrai béke után távoztak becsülettel, zászlaikat megtartva.

Aedirnben viszont a Brennáról érkező hír azzal járt, hogy a viszálykodó királyok, Demavend és Henselt, egymásnak jobbjukat nyújtották, és közösen léptek fel Nilfgaard ellen. A Kelet Hadseregcsoport, amely Ardal aep Dahy herceg vezérletével a Pontar völgye felé menetelt, nem volt képes szembeszállni a két szövetkezett királlyal. Demavend és Hensel, akiket erősítettek a redaniai segélycsapatok és Meve királynőnek a nilfgaardi hátvédet kegyetlenül megtépázó gerillái, egészen Aldersbergig kergették Ardal aep Dahyt. Ardal herceg vállalni akarta a csatát, de a sors különös alakulása folytán hirtelen megbetegedett, miután evett valamit, amitől kólikába esett, és irgalmatlan hasmenése lett, úgyhogy két nap múlva nagy fájdalmak közepette meghalt. Demavend és Henselt pedig habozás nélkül lecsapott a nilfgaardiakra, és ott, Aldersbergnél, a történeti igazsághoz híven heves csatában kegyetlenül szétverték őket, noha még mindig jelentős létszámfölény volt Nilfgaard oldalán. Így szokott diadalmaskodni a szellem és a mesteri tudás a tompa és brutális erő fölött.

Még egy dolgot illik megírni: hogy Brennánál mi történt magával Menno Coehoornnal, azt nem tudja senki. Egyesek azt beszélik: elesett, és testét, fel nem ismervén, közös sírba temették. Mások azt mondják: élve úszta meg, de tartva a császár haragjától, nem tért vissza Nilfgaardba, hanem Brokilonban rejtőzött el a driádok között, és ott remete lett, földig érő szakállat növesztett. És ott hamarosan szenvedések közepette halt meg.

Ellenben az egyszerű nép között elterjedt egy történet, miszerint a marsall éjszakánként visszatért a brennai csatamezőre, és a halmok közt járkált, azt kiáltozva: „Adjátok vissza a légióimat!”, végül pedig felakasztotta magát egy nyárfára a hegyen, amelyet erről Akasztófahegynek neveztek el. És éjjelenként össze lehet ott találkozni a nevezetes marsall szellemével, a harcmezőt közönségesen felkereső más kísértetek között.

– Jarre papa! Jarre papa!

Jarre felnézett a papírjaiból, megigazította az izzadt orráról lecsusszanó szemüveget.

– Jarre papa! – kiáltotta vékonyka hangon a legkisebb unokája, egy öntudatos, fürge hatéves kislány, aki, az isteneknek hála, inkább az anyjára, Jarre lányára, mintsem lompos vejére hajazott.

– Jarre papa! Lucienne mama azt mondta, mondjam meg, hogy mára elég lesz abból a naplopó firkálgatásból, és hogy asztalon az uzsonna!

Jarre gondosan összerakta a teleírt íveket, és visszatette a tintatartóra a dugót. Karcsonkja fájdalmasan lüktetett. Időváltozás, gondolta. Jön az eső.

– Jarre paaaapaaaa!

– Jövök már, Ciri. Jövök már.

Mire az utolsó sebesülttel is megküzdöttek, már jóval elmúlt éjfél. Az utolsó operációkat már lámpafénynél végezték el – közönséges, majd később bűvös lámpa fényénél is. Marti Sodergren a futó válság után magához tért, és halálsápadtan, mereven és gólemszerűen természetellenes mozdulatokkal ugyan, de ügyesen és hatásosan varázsolt.

Sötét éjszaka volt, amikor mind a négyen kimentek a sátorból, leültek, hátukat a ponyvának támasztották.

A síkság tüzekkel volt tele. Különféle tüzekkel: mozdulatlan tábortüzekkel, szövétnekek és fáklyák mozgó tüzeivel. Az éjszaka visszhangzott a távoli nótázástól, szavalástól, kiáltozástól, éljenzéstől.

Körülöttük a sebesültek akadozó kiáltásaitól és nyögdécselésétől is felélénkült az éjszaka. Meg a haldoklók könyörgésétől és sóhajtozásától. Ezt már nem hallották. Hozzászoktak a szenvedés és a haldoklás hangjaihoz, ezek a hangok közönségesek, természetesek voltak nekik, úgy illeszkedtek bele az éjszakába, mint a békabrekegés a Chotla-folyó ingoványában, mint a kabócacirpelés az Arany-tó körüli akácosban.

Marti Sodergren a félszerzet vállára dőlve költőien hallgatott. Iola és Shani egymást átölelve, összesimulva időnként halk, teljesen értelmetlen nevetésben tört ki.

Mielőtt kiültek volna a sátor elé, felhajtottak egy-egy pohárka pálinkát, Marti pedig végigkínálta őket az utolsó bűbájával: egy vidámító varázslattal, amelyet általában foghúzáshoz használtak. Rusty becsapva érezte magát ezzel a traktálással – a mágiával kevert ital, ahelyett, hogy ellazította volna, inkább eltompította, ahelyett, hogy enyhítette volna a kimerültséget, inkább fokozta. Ahelyett, hogy feledést nyújtott volna, inkább emlékeket hozott fel.

Úgy látszik, gondolta, hogy az alkohol és a mágia kizárólag Iolára és Shanira hatott kellően.

Megfordult, és a holdfényben csillogó, ezüstös könnyek nyomait látta meg a két lány arcán.

– Kíváncsi vagyok – mondta, és megnyalta merev, érzéketlen ajkát –, ki győzött ebben a csatában. Tudja ezt valaki?

Marti feléje fordította az arcát, de még mindig költőien hallgatott. Ciripeltek a kabócák az Arany-tó körüli akácfák, fűzfák és égerfák között, brekegtek a békák. Nyögdécseltek, könyörögtek és sóhajtoztak a sebesültek. Majd meghaltak. Shani és Iola könnyes szemmel vihorászott.

Marti Sodergren két héttel a csata után halt meg. Összejött a Kondottiere Szabadcsapat egyik tisztjével. Könnyen kezelte ezt a kalandot. A tiszttel ellentétben. Amikor a változatosságot kedvelő Marti egy temeriai kapitánnyal jött össze, a féltékenységtől tébolyult tiszt késsel szúrta le. Felakasztották érte, de a gyógyítót nem lehetett megmenteni.

Rusty és Iola egy évvel a csata után halt meg Mariborban, amikor a leghevesebben dühöngött a járványos vérzéses láz, amelyet neveztek Vörös Halálnak is, vagy annak a hajónak a nevéről, amelyen behurcolták, Catriona-vésznek. Akkor az összes orvos és az összes pap elmenekült Mariborból. Rusty és Iola magától értetődően ott maradt. Gyógyítottak, mert orvosok voltak. Annak nem volt számukra jelentősége, hogy a Vörös Halálra nem volt orvosszer. Mind a ketten megfertőződtek. Rusty Iola karjai között, csúnya nagy parasztkezei erős, bizalomkeltő ölelésében halt meg. Iola négy nappal később halt meg. Magányosan.

Shani hetvenkét évvel a csata után halt meg mint az oxenfurti egyetem orvostudományi tanszékének híres és köztiszteletben álló nyugalmazott dékánja. A leendő sebészek több nemzedéke ismételgette híres tréfálkozását: „Pirosat a pirossal, sárgát a sárgával, fehéret a fehérrel varrd össze. Biztos jó lesz.”

Kevesen vették észre, hogy a dékán asszony, miután elmondta ezt a szellemességet, mindig titkon kitörölt egy könnycseppet a szeméből.

Kevesen.

Békák brekegtek, kabócák cirpeltek az Arany-tó füzesében. Shani és Iola könnyes szemmel vihorászott.

– Kíváncsi vagyok – ismételte meg Milo Vanderbeck, a félszerzet, a tábori sebész, akit Rustyként ismertek. – Kíváncsi vagyok, ki győzött.

– Rusty – mondta költőien Marti Sodergren. – Hidd el, ez a legutolsó, amiért a te helyedben aggódnék.

Egyes lángocskák magasak és erősek voltak, fényesen és élénken világítottak, mások pedig kicsinyek, bizonytalanok és reszketők, fényük pedig legyengült, kialudt. A legvégén pedig egyetlen kicsiny lángocska volt, annyira gyenge, hogy alig világított, alig parázslott, hol nagy nehezen fellobbanva, hol szinte teljesen kihunyva.

– Kié ez a kihunyó tüzecske? – kérdezte a vaják.

– A tiéd – felelte a Halál.

Flourens Delannoy,

Mondák és mesék

Kilencedik fejezet

A fennsík csaknem egészen a távoli, ködben kéklő hegycsúcsokig húzódó valóságos kőtenger volt, itt-ott púpok, tarajok ráncolták, itt-ott éles szirtfogak meredeztek rajta. A hatást hajóroncsok fokozták. Több tucatnyi roncs. Gályák, galeonok, koggék, karavellák, briggek, hulkok, drakkarok. Némelyik olyannak látszott, mintha nemrég került volna ide, mások csak nehezen felismerhető deszka- és gerendahalmok voltak, nyilvánvalóan több évtizede, ha nem évszázada hevertek itt.

Némelyik hajó gerincével fölfelé fordulva feküdt, mások oldalukra fordulva olyanok voltak, mintha sátáni viharok és forgószelek vetették volna ide őket. Megint mások olyannak hatottak, mintha ezen a kőóceánon hajóznának, vitorláznának. Egyenesen és biztosan álltak, büszkén kinyúló gallionnal, a zenitre mutató árbócokkal, duzzadó vitorla- és kötélzetmaradványokkal. Még szellemlegénységük is volt – elkorhadt deszkák közé ékelődő, kötelekbe bonyolódó csontvázak, halott tengerészek, akik a véget nem érő navigálással vannak örökké elfoglalva.

A lovas felbukkanásától megriadva, a patkódobogástól megrémülve fekete madarak röppentek fel csapatostul nagy károgással az árbócokról, a fedélzetekről, a kötelekről és a csontvázakról. Egy pillanatra belepték az égboltot, seregestül keringtek a szakadék pereme fölött, amelynek mélyén higanyszürke és sima tükrű tó terült el. A peremen, részben tornyával a roncstömeg fölé magasodva, részben a tó fölött függve függőleges sziklafalba olvadó bástyáival, sötét és komor erőd volt látható. Kelpie táncba kezdett, felhorkant, a fülét hegyezte, a roncsokra, a vázakra, e halálos tájképre sandított. A károgó fekete madarakra, amelyek már vissza is tértek, visszaültek a töredezett árbócokra és vitorlarudakra, a kötelekre és a koponyákra. A madarak megértették, a magányos lovastól nem kell félniük. Ha valakinek félnie kell itt, az épp maga a lovas.

– Nyugalom, Kelpie – mondta Ciri elváltozott hangon. – Ez az út vége. Ez a megfelelő hely és a megfelelő idő.

Nem tudni, hogy került a kapu elé, úgy bukkant ki a roncsok közül, mint egy látomás. A kapuőrök vették észre elsőként, a varjak károgása riasztotta fel őket, és most kiáltoztak, hadonásztak, mutogattak, odahívták a többieket.

Mire a kaputoronyhoz érkezett, ott már tumultus keletkezett. És izgatott lárma. Mindenki őt bámulta. Kevesen voltak azok, akik már ismerték, és korábban találkoztak vele, mint Boreas Mun és Dacre Silifant. És jóval többen azok, akik csak hallottak róla – Skellen újonnan toborzott emberei, zsoldosok meg közönséges ebbingi és környékbeli haramiák, akik most elképedve nézték a sebhelyes arcú, ezüstös hajú, hátán kardot viselő leányt. A gyönyörű fekete kancát, amely magasra emelt fejjel, fel-felhorkanva, csengő patkókkal léptetett végig az udvar kövezetén.

A lárma elhalkult. Nagy csend lett. A kanca úgy emelgette a lábait, mint egy balerina, patkói úgy csengtek, mint kalapács az üllőn. Sokáig tartott, míg végül keresztbe tett csáklyákkal és dárdákkal elállták az útját. Valaki bizonytalan és félénk mozdulattal a kantár felé nyúlt. A kanca felhorkant.

– Vezessetek – mondta a leány csengő hangon – a vár urához.

Boreas Mun, maga sem tudta, miért, megfogta a kengyelt, és a kezét nyújtotta. Mások a topogó és prüszkölő kancát tartották fogva.

– Megismersz, kisasszonyom? – kérdezte halkan Boreas. – Hisz már találkoztunk.

– Hol?

– A jégen.

Ciri egyenesen a szemébe nézett.

– Nem az arcotokat néztem akkor – mondta szenvtelenül.

– A Tó Úrnője voltál. – Boreas komolyan bólintott. – Minek jöttél ide, te lány? Minek?

– Yenneferért. És a végzetemért.

– Inkább a halálért – suttogta. – Ez Stygga vára. A helyedben minél messzebbre menekülnék innen.

Ciri újból ránézett. És Boreas egy pillanat alatt megértette, mit akart a lány ezzel a nézéssel mondani.

Felbukkant Stefan Skellen. Keresztbe font kézzel nézett hosszan a leányra. Végül energikus kézmozdulattal mutatta, hogy kövesse. Ciri szó nélkül ment utána, mindenfelől fegyveresek kísérték.

– Fura cafka – morogta Boreas. És összerázkódott.

– Szerencsére már nem a mi gondunk – mondta gúnyosan Dacre Silifant. – Rajtad meg csodálkozom, ahogy beszéltél vele. Ez a boszorkány volt az, aki megölte Vargast és Frippet, majd Ola Harsheimet...

– A Kuvik ölte meg Harsheimet – vágott közbe Boreas. – Nem ő. Ő meghagyta az életünket ott a jégtáblán, bár kinyuvaszthatott és megfullaszthatott volna minket, akár holmi kutyakölyköket. Mindünket. A Kuvikot is.

– Na persze. – Dacre az udvar kövezetére köpött. – Most aztán meg is jutalmazza az irgalmasságát, a varázslóval meg Bonharttal együtt. Meg fogod látni, Mun, parádésan ellátják a baját. Vékony csíkokban nyúzzák le a bőrét.

– Azt kész vagyok elhinni, hogy lenyúzzák – dörmögte Boreas. – Mert sintérek. És mi sem vagyunk jobbak, hisz őket szolgáljuk.

– És, van más kiutunk? Nincs.

Skellen egyik zsoldosa egyszer csak halkan felkiáltott, egy másik utána. Valaki elkáromkodta magát, valaki felsóhajtott. Valaki csendben kinyújtotta a kezét.

A fogazott bástyákon, a kiszögelléseken, a tornyok tetején, a szegélyeken, a párkányokon és a boltíveken, az ereszeken, a vízköpőkön és a torzképeken, ameddig a szem ellát, mindenütt fekete madarak ültek. Lopva, egyetlen károgás nélkül repültek ide a roncsmezőről, most csöndben várakozva ültek.

– Halálszagot szimatolnak – dadogta az egyik zsoldos.

– És dögszagot – tette hozzá a másik.

– Nincs kiutunk – ismételte gépiesen Silifant, és ránézett Boreasra. Boreas Mun a madarakat nézte.

– Lehet, hogy ideje – felelte halkan –, hogy találjunk?

Három szintet mentek fölfelé egy nagy lépcsőn, keresztülmentek egy hosszú folyosón, amelynek mélyedéseiben szobrok sora húzódott meg, végigmentek az előcsarnokot körbevevő kerengőn. Ciri bátran lépkedett, nem érzett félelmet, nem rettent meg sem az őt kísérők fegyvereitől, sem haramiaképüktől. Hazudott, amikor azt mondta, hogy nem emlékszik azoknak az embereknek az arcára, akikkel a befagyott tavon találkozott. Emlékezett. Emlékezett rá, hogy ugyanaz a Stefan Skellen, aki most komor ábrázattal vezette ennek az iszonyú várnak a mélyébe, ott reszketett és vacogott a jégen.

Most, amikor Skellen lépten-nyomon ránézett izzó tekintetével, úgy érezte, egy kissé most is fél tőle. Mélyebben kezdett lélegezni.

Bementek egy csarnokfélébe, magas oszlopokra támaszkodó csillagbordázatú boltozat, hatalmas pókszerű csillárok alá. Ciri észrevette, ki várja. A rettegés ökölbe szorított karmos ujjakkal mart bele a zsigereibe, szaggatta és forgatta a bensőjét.

Bonhart három lépéssel termett mellette. Két kézzel ragadta meg a mellén a zubbonyát, felemelte és magához húzta, fakó halszeméhez tartotta Ciri arcát.

– A pokol – hörögte – tényleg borzalmas lehet, ha mégis inkább engem választottál.

Nem válaszolt. Bonhart lehelete alkoholtól bűzlött.

– Vagy talán a pokolnak nem kellettél, te kis bestia? Talán az az ördögi torony undorodva köpött ki, amikor megkóstolta a mérgedet?

Közelebb vonta magához. Ciri elfordult, elhúzta az arcát.

– Joggal – mondta Bonhart halkan. – Joggal félsz. Ez az utad vége. Innen már nem menekülsz. Itt, ebben a várban, kiontom a véred.

– Befejezte, Bonhart úr?

Rögtön megismerte, ki az, aki ezt mondta. Vilgefortz varázsló, aki Thanedden előbb bilincsbe vert fogoly volt, majd a Sirály-toronyban üldözte őt. Akkor, a szigeten nagyon vonzó volt. Most valami megváltozott az arcán, valamitől csúnya és borzalmas lett.

– Engedje meg, Bonhart úr – a varázsló meg sem mozdult a trónszerű karosszékben –, hogy mint házigazda magamra vegyem azt a kedves kötelességet, hogy Stygga várában üdvözöljem a vendégünket, a cintrai Cirilla kisasszonyt, Pavetta lányát, Calanthe unokáját, a híres Lara Dorren aep Shiadhal leszármazottját. Üdvözöllek. És gyere közelebb.

A varázsló utolsó szavaiból elpárolgott az udvariassággal álcázott gúny. Csak fenyegetés és parancsolás volt bennük. Ciri rögtön érezte, hogy ezzel a paranccsal nem lesz képes szembeszegülni. Rettegést érzett. Szörnyű, bénító rettegést.

– Közelebb – sziszegte Vilgefortz. Most vette észre Ciri, mi volt a baj az arcával. Jóval kisebb bal szeme vadul pislogott, röpködött és forgott a ráncos, elkékült szemgödörben. Rettenetes látvány volt.

– Merészen viselkedsz, az arcodon nyoma sincs a félelemnek – mondta félrehajtott fejjel a varázsló. – Elismerésem. Hacsak bátorságod nem butaságból ered. Máris szétoszlatom az esetleges légvárakat. Innen, ahogy Bonhart úr helyesen jegyezte meg, nem menekülhetsz. Sem teleportálással, sem a különleges képességeid segítségével.

Tudta, hogy Vilgefortznak igaza van. Korábban azzal hitegette magát, hogy szükség esetén akár az utolsó pillanatban el tud menekülni és el tud rejtőzni az idők és helyszínek között. Most már tudta, hogy ez csalóka remény, légvár volt. A vár szinte vibrált a gonosz, ellenséges, idegen mágiától, az ellenséges idegen mágia áthatotta, beléhatolt, élősdi módjára kúszott végig a belső részein, undorítóan csúszott be az agyába. Nem tudott ez ellen tenni semmit. Az ellenség hatalmában volt. Erőtlenül.

Ez van, gondolta, tudtam, mit csinálok. Tudtam, miért jövök ide. A többi tényleg légvár volt. Legyen, aminek lennie kell.

– Bravó – mondta Vilgefortz. – Találó helyzetelemzés. Az lesz, aminek lennie kell. Pontosabban: az lesz, amit én határozok. Kíváncsi vagyok, kitalálod-e, csodás hölgyem, mit határozok.

Válaszolni akart, de mire le tudta küzdeni görcsbe rándult, kiszáradt torkának ellenállását, a varázsló megint megelőzte, megszondázta a gondolatait.

– Persze, hogy tudod. Világok Úrnője, Idő és Tér Úrnője. Igen, igen, csodás hölgyem, nem lepett meg a látogatásod. Egyszerűen tudom, hová menekültél el a tóról, és hogyan csináltad. Tudom, kivel és mivel találkoztál ott. Tudom, hogyan kerültél ide. Az egyetlen dolog, amit nem tudok: hosszú volt-e az út? És sok élményt nyújtott?

– Óh – mosolyodott el gonoszul, megint megelőzte. – Nem kell válaszolnod. Tudom, hogy érdekes és lenyűgöző volt. Látod, én alig várom, hogy magam is megpróbálkozzam vele. Nagyon irigylem a tehetséged. Meg kell osztanod velem, csodás hölgy. Igen, a „kell” a megfelelő szó. Amíg nem osztod meg velem a tehetséged, egyszerűen nem eresztelek ki a kezeim közül. Sem nappal, sem éjszaka nem eresztelek ki a kezeim közül.

Ciri végre felfogta, hogy nemcsak a rettegés szorította össze a torkát. A varázsló mágikus erejével tartotta fogva és fojtogatta. Gúnyt űzött belőle. Megalázta. Mindenki szeme láttára.

– Engedd el... Yennefert – krákogta ki, szinte belegörnyedt az erőfeszítésbe. – Engedd el... És velem azt tehetsz, ami csak tetszik.

Bonhart felröhögött, Stefan Skellen is szárazon nevetett. Vilgefortz a kisujjával megpiszkálta rémes szeme sarkát.

– Nem lehetsz annyira esztelen, hogy ne tudd, így is azt tehetek veled, ami csak tetszik. Az ajánlatod patetikus, következésképp siralmas és nevetséges.

– Szükséged van rám... – Felemelte a fejét, bár ez egy csomó erejébe került. – Hogy gyereked legyen tőlem. Mindenki ezt akarja, te is. Igen, a hatalmadban vagyok, magam jöttem ide... Nem te kaptál el, bár a fél világon végigkergettél. Magam jöttem ide, és magamtól adom oda neked magam. Yenneferért. Az ő életéért. Neked ez nevetséges? Akkor próbálkozz csak erőszakkal, kényszerrel... Meglátod, azonnal elmegy a kedved a nevetéstől.

Bonhart odaugrott hozzá, meglendítette a korbácsát. Vilgefortz csak látszatra hanyag, könnyű kézmozdulatot tett, de ez is elég volt hozzá, hogy az ostor kirepüljön a fejvadász kezéből, aki úgy hátratántorodott, mintha egy szenescsille ütötte volna el.

– Bonhart úrnak – mondta Vilgefortz, az ujjait masszírozva –, amint látom, gondot okoz a vendég kötelezettségeinek megértése. Kegyeskedjék megjegyezni: vendégségben nem rongáljuk meg a bútorokat és a műtárgyakat, nem lopunk apróbb tárgyakat, nem piszkoljuk be a szőnyegeket és a nehezen hozzáférhető helyeket. Nem erőszakoljuk meg és nem verjük a többi vendéget. Ez utóbbi legalábbis addig érvényes, ameddig a házigazda nem végez az erőszakolással és a veréssel, ameddig nem ad jelt rá, hogy már lehet verni és erőszakolni. Abból, amit most mondtam, neked is képesnek kell lenned levonni a megfelelő következtetéseket, Ciri. Nem vagy képes? Segítek. Magadtól odaadod magad, és alázatosan beleegyezel mindenbe, hagyod, hogy mindent megtegyek veled, ami csak tetszik. Azt gondolod, hogy ez meglehetősen nagylelkű ajánlat. Tévedsz. A dolog ugyanis úgy áll, hogy azt fogom veled tenni, amit tennem kell, nem pedig azt, amit szeretnék. Egy példa: Thaneddért revansként szeretném kivájni legalább az egyik szemedet, de nem lehet, mert attól félek, nem éled túl.

Ciri felfogta, hogy most vagy soha. Félfordulatot tett, kirántotta hüvelyéből a Fecskét. Hirtelen az egész vár örvényleni kezdett, érezte, hogy elesik, és fájdalmasan megüti a térdét. Összegörnyedt, csaknem a padlót érintve a homlokával, hányingerrel küszködött. A kard kicsusszant megmerevedett ujjai közül. Valaki felemelte.

– Igeeen – mondta elnyújtva Vilgefortz, és az állát rátámasztotta imádkozó pózban összetett tenyerére. – Hol is hagytam abba? Ó, igen, igaz, az ajánlatodnál. Yennefer élete és szabadsága, cserébe... Miért is? Azért, hogy szabad akaratodból odaadod magad, önként, erőszak és kényszer nélkül? Sajnálom, Ciri. Ahhoz, amit tenni fogok veled, egyszerűen nélkülözhetetlen az erőszak és a kényszer.

– Igen, igen – ismételte, és érdeklődve nézte, amint a lány hörög, a nyálát köpködi, és hányni próbál. – Erőszak és kényszer nélkül egyszerűen nem megy. Abba, amit veled fogok tenni, soha nem egyeznél bele önként, biztosítlak róla. Amint látod tehát, az ajánlatod, mely még mindig siralmas és nevetséges, szerfölött értéktelen. Elutasítom tehát. Gyerünk, vigyétek. Rögtön a laboratóriumba.

A laboratórium nem sokban különbözött attól, amit Ciri az ellanderi Melitele-szentélyben megismert. Ez is fényesen kivilágított, tiszta volt, bádogtetejű hosszú asztalokkal, melyek tele voltak üvegekkel, korsókkal, retortákkal, kancsókkal, kémcsövekkel, pipettákkal, lencsékkel, sziszegő és fortyogó lombikokkal és egyéb igen különös eszközökkel. Itt is, akárcsak Ellanderben, erős éter-, spiritusz-, formalinszag volt érezhető, és még valami, ami félelmet keltett. Ciri még ott is, a barátságos szentélyben, a barátságos papnők és a barátságos Yennefer mellett is félelmet érzett a laboratóriumban. Pedig ott, Ellanderben senki nem ráncigálta be erőszakkal a laboratóriumba, senki nem ültette le brutálisan egy padra, senki sem fogta vasmarokkal a vállát és a kezét. Nem volt ott, Ellanderben a laboratórium közepén egy iszonyú acélkarszék, melynek alakja szinte szadista módon volt nyilvánvaló. Nem voltak ott fehér ruhás, kopaszra nyírt alakok, nem volt ott Bonhart, nem volt ott a felizgult, elvörösödött, és idegesen száját nyalogató Skellen. És nem volt ott Vilgefortz egyetlen normális szemével és az apró, taszítóan mozgékony másikkal.

Vilgefortz elfordult az asztaltól, amelyen hosszabb ideje rakosgatott szét valamilyen félelemkeltő szerszámokat.

– Látod, csodás kisasszonyom – kezdte el, és odalépett hozzá –, te vagy nekem a kulcs a hatalomhoz és az uralkodáshoz. Nemcsak e világ, a hiúságok hiúsága fölött, amely egyébként is közeli pusztulásra ítéltetett, hanem minden világ fölött. Az Együttállás óta keletkezett terek és idők teljes skálája fölött. Bizonyosan megértesz engem, magad is felkerestél egypárat e terek és idők közül.

– Engem – folytatta egy pillanat múlva, és feltűrte az ingujját –, szégyellve ismerem el, szörnyen vonz a hatalom. Triviális ez, tudom, de uralkodó akarok lenni. Olyan uralkodó, aki előtt meghódolnak, akit az emberek pusztán azért fognak áldani, mert létezni kegyeskedik, és istenként tisztelik, ha, tegyük fel, kedve támad megmenteni világukat egy kataklizmától. Még ha csak szeszélyből menti is meg őket. Ó, Ciri, örvend a szívem, ha arra gondolok, mennyire nagylelkűen fogom megjutalmazni a hűségeseket, és mennyire kegyetlenül fogom megbüntetni az engedetleneket és a dölyfösöket. Méz és édes melasz lesz a lelkemnek, ha egész nemzedékek imádkoznak hozzám és értem, a szeretetemért és a kegyeimért. Egész nemzedékek, Ciri, egész világok. Hegyezd a füled. Hallod? A vihartól, éhségtől, tűztől, háborútól és Vilgefortz haragjától...

Közvetlenül a lány szeme előtt mozgatta az ujjait, majd erősen megragadta az arcát. Ciri felkiáltott, rángatózott, de erősen fogták. Reszketni kezdett az ajka. Vilgefortz meglátta ezt, és felvihogott.

– Végzet Gyermeke. – Idegesen nevetett, a szája sarkában egy habfolt fehérlett. – Aen Hen Ichaer, az Ősi Szent Tündevér... Most már csak az enyém.

Hevesen kihúzta magát. Megtörölte a száját.

– Mindenféle ostobák, misztikusok – jelentette ki már a megszokott fagyos hangján – próbáltak téged hozzáigazítani a badarságokhoz, legendákhoz és jövendölésekhez, vizsgálták a génjeidet, az ősök örökségét. Összekeverték az égboltot a tó felszínén visszatükröződő csillagokkal, abban a misztikus feltételezésben, hogy a nagy lehetőségeket meghatározó gén tovább fog fejlődni, hogy a te gyermekedben vagy a gyermeked gyermekében éri el hatalma csúcspontját. És bűbájos aura keletkezett, tömjénfüst gomolygott körülötted. De mennyivel banálisabb, mennyivel prózaibb az igazság. Mondhatni, szervesen prózai. A véred a fontos, csodás hölgy. De a kifejezés abszolút szó szerinti, teljesen költőietlen jelentésében.

Levett az asztalról egy többé-kevésbé fél láb hosszú fecskendőt. A fecskendő vékony, kissé meghajlított csövecskében végződött. Ciri érezte, hogy kiszárad a szája. A varázsló fény felé tartotta a fecskendőt.

– Egy pillanat múlva – közölte fagyosan – le fognak vetkőztetni, és bele fognak ültetni a székbe, éppen abba, amelyiket olyan kíváncsian nézegetsz. Kényelmetlen pozícióban ugyan, de némi időt eltöltesz abban a székben. Ennek az eszköznek a segítségével pedig, amely, amint látom, ugyancsak lenyűgöz, meg leszel termékenyítve. Nem lesz az annyira szörnyű, csaknem egész idő alatt el leszel kábítva azoktól az elixírektől, amelyeket vénásan fogok neked beadni, hogy a megtermékenyített petesejt megfelelően beágyazódjék, és kizárhassuk a méhen kívüli terhességet. Nem kell félned, van benne gyakorlatom, több százszor csináltam ilyet. Igaz, a sors és a végzet kiválasztottjának soha, de nem hiszem, hogy a kiválasztottak méhe és petefészke annyira különbözne a közönséges lányok méhétől és petefészkétől.

– És most a legfontosabb. – Vilgefortz felderült attól, amit mondott. – Lehet, hogy ez aggaszt, lehet, hogy megörvendeztet, de tudnod kell, hogy a gyermeket nem fogod megszülni. Ki tudja, lehet, hogy rendkívüli képességű nagy kiválasztott, világmegváltó és a népek királya lenne. De ezt senki sem képes garantálni, ráadásul nem szándékszom olyan sokáig várni. Nekem a vérre van szükségem. Pontosabban a méhlepényvérre. Amint kialakul a placenta, kiveszem belőled. További terveim és szándékaim, csodás hölgy, amint magad is megérted, téged már nem fognak érinteni, nincs hát értelme annak, hogy tájékoztassalak róluk, ezzel fölöslegesen frusztrálnálak.

Elhallgatott, hatásszünetet tartott. Ciri nem tudott úrrá lenni remegő száján.

– És most – a varázsló színpadiasan meghajolt – a székbe lesz szíves, Cirilla kisasszony.

– Érdemes volna – Bonhart kivillogtatta fogsorát ősz bajsza alól –, ha az a Yennefer szuka végignézné ezt. Rászolgált!

– Hát persze. – Vilgefortz mosolygó szája sarkában megint egy apró habgolyó jelent meg. – A megtermékenyítés mégis csak szent, emelkedett és ünnepélyes dolog, misztérium, amelynél a teljes közeli rokonságnak asszisztálnia kell. De hisz Yennefer afféle quasi-anya, és a primitív kultúrákban az efféle csaknem aktívan vesz részt a lánya elhálásában. Gyerünk, hozzátok ide!

– Ami azt a megtermékenyítést illeti. – Bonhart Ciri fölé hajolt, akit a kopasz segédek már elkezdtek levetkőztetni. – Nem lehetne-e, Vilgefortz úr, úgy közönségesebben? Istenesen?

Skellen fejcsóválva röhögött. Vilgefortz kissé összeráncolta a szemöldökét.

– Nem – utasította el fagyosan. – Nem, Bonhart úr. Nem lehetne.

Ciri, mintha csak most jött volna tisztába a helyzet komolyságával, átható hangon felordított. Egyszer, majd még egyszer.

– No, no – fintorgott a varázsló. – Hősiesen, emelt fővel és karddal jöttünk be az oroszlán barlangjába, most pedig megijedtünk egy apró üvegcsövecskétől? Szégyen, kisasszonyom.

Ciri, a szégyennel nem törődve, harmadszor is oly szívszaggató kiáltást hallatott, hogy szinte megcsendültek a laboratóriumi edények.

És az egész Stygga vára felelt rá hirtelen lármával és riadóval.

– Baj lesz, fiacskáim – ismételte meg Zadarlik, a runka tompa végével kapargatta ki az odaszáradt trágyát az udvar kövei közül. – Oj, meglássátok, bajba leszünk, nyápicok.

Végignézett a bajtársain, de egyik kapuőr sem tett megjegyzést. Nem szólalt meg Boreas Mun sem, aki ott maradt a kapuban az őrökkel. Saját akaratából, nem parancsra. Silifanthoz hasonlóan a Kuvikkal tarthatott volna, saját szemével győződhetett volna meg róla, mi történik a Tó Úrnőjével, milyen sors éri. De Boreas nem akarta ezt végignézni. Inkább itt maradt az udvaron, a szabad ég alatt, távol a felsővár szobáitól és termeitől, ahová a leányt vitték. Itt biztos volt benne, hogy még a kiáltozás sem hallatszik le.

– Rossz jel ez a sok fekete madár. – Zadarlik a varjak felé intett a fejével, még mindig a falakon és a bástyákon ültek. – Rossz ómen a fekete kancán jött menyecske. Én mondom néktek, rossz ügyben szolgáljuk a Kuvikot. Azt beszélik, hogy maga a Kuvik sem vizsgálóbíró már, nem is fontos úr, hanem bujdosó, akár mink. Hogy a császár kegyetlenül bosszús lett rá. Ha minket, fiacskáim, együtt kapnak el, bajba leszünk, nyápicok.

– Aj, aj! – tette hozzá a másik, bajszos kapuőr, akinek a kalapját fekete gólya tolla ékesítette. – Közel a karó! Nem jó, ha a császár mérges.

– Piha – szólt közbe a harmadik, aki nem oly régen érkezett Stygga várába a Skellen által utoljára toborzott zsoldoscsapattal. – Lehet, hogy a császárnak nem lesz ránk ideje. Alighanem másféle galibája van manapság. Azt beszélik, nehéz csata volt valahol arra, északon. Megverte a nordling a császáriakat, kaptak a fejükre, nyakukra.

– Akkor – szólt a negyedik – talán nem is olyan rossz, hogy mi itt vagyunk a Kuvikkal? Mindég jobb azzal, aki fölül van.

– Biztos – mondta az új –, hogy jobb. A Kuvik, ahogy én látom, fölfelé megy. És mellette mi is kievickélünk!

– Jaj, fiacskáim. – Zadarlik a runkájára támaszkodott. – Buták vagytok, mint a ló farka.

A fekete madarak fülsiketítő szárnycsattogással és károgással rebbentek fel, elsötétítették az égboltot, csapatostul keringtek a bástya körül.

– Ki az ördög az? – nyögte ki az egyik kapuőr.

– Nyissátok ki a kaput.

Boreas Mun hirtelen gyógyfüvek: zsálya, menta és kakukkfű erős illatát érezte meg. Nagyot nyelt, megrázta a fejét. Behunyta, majd kinyitotta a szemét. Nem használt. A sovány, szürke hajú, adószedő külsejű illetőnek, aki hirtelen mellettük termett, esze ágában sem volt eltűnni. Csak állt, és összeszorított ajkakkal mosolygott. Boreas haja kis híján megemelte a sapkáját.

– Nyissátok ki a kaput – ismételte a mosolygós illető. – Haladéktalanul. Igazán az lesz a legjobb.

Zadarlik nagy pengéssel eresztette el a runkát, meredten állt, és hangtalanul mozgatta a száját. Tekintete üres volt. A többiek a kapuhoz mentek, mereven és természetellenesen, gépiesen lépkedtek. Levették a keresztrudat. Kihajtották a pántokat.

Nagy patkócsattogással rontott be az udvarra négy lovas.

Egyikük haja hófehér volt, a kezében tartott kard fényesen villámlott. A másik, egy szőke hajú nő, a lovon jövet feszítette ki az íját. A harmadik lovas, egy egészen fiatal leány görbe kardja gyors csapásával hasította be Zadarlik halántékát.

Boreas Mun felkapta az elejtett runkát, a nyelével védekezett. Hirtelen fölébe tornyosult a negyedik lovas. Sisakjára mindkét oldalon egy ragadozó madár szárnya volt odatűzve. Megcsillant a felemelt kard.

– Hagyd, Cahir – mondta éles hangon a fehér hajú. – Takarékoskodjunk az idővel és a vérrel. Milva, Regis, erre...

– Nem – dadogta Boreas, maga sem tudta, miért csinálja ezt. – Ne arra... Arra csak egy zsákutca, egy falköz van. Amarra vezet az utatok, azon a lépcsőn... A felsővárba. Ha a Tó Úrnőjét akarjátok megmenteni... akkor sietnetek kell.

– Kösz – mondta a fehér hajú. – Kösz, ismeretlen. Regis, hallottad? Vezess!

Egy pillanat múlva csak hullák maradtak az udvaron. És Boreas Mun, aki még mindig a runka nyelére támaszkodott. El sem tudta engedni, oly nagyon reszketett a lába.

A varjak károgva keringtek Stygga vára felett, gyászfekete felhővel borították be a tornyokat és bástyákat.

Vilgefortz sztoikus nyugalommal és merev arccal hallgatta végig a beszaladó zsoldos ellihegett beszámolóját. De futkosó és pislogó szeme elárulta.

– Felmentő csapat az utolsó pillanatban – csikorogta. – Hihetetlen. Ilyen dolgok egyszerűen nem fordulnak elő. Vagy előfordulnak, de olcsó vásári előadásokban, ami lényegében ugyanaz. Örvendeztess meg, jó ember, és mondd, hogy mindezt, mondjuk, komédiázásból találtad ki.

– Nem kitalálás! – háborodott fel a zsoldos. – Az igazat mondom! Berontottak valamilyen... Egész banda...

– Jól van, jól van – vágott közbe a varázsló. – Tréfáltam. Skellen, személyesen foglalkozz ezzel az üggyel. Alkalmad lesz megmutatni, mennyit ér igazából az aranyaimért felbérelt sereged.

A Kuvik felugrott, idegesen hadonászott.

– Nem veszed ezt túlságosan könnyen, Vilgefortz? – kiabálta. – Te, úgy látszik, nem méred fel a helyzet komolyságát! Ha a várat megtámadták, akkor ez Emhyr hadserege! Ez pedig azt jelenti...

– Ez nem jelent semmit – szakította félbe a varázsló. – De tudom, mire gondolsz. Jól van, ha jobb közérzeted van attól, hogy mögötted vagyok, legyen. Menjünk. Maga is, Bonhart úr.

– Ami téged illet – függesztette iszonyú szemét Cirire –, ne ámítsd magad. Én tudom, ki termett itt ezzel az olcsó bohózatba illő felmentő csapattal. És biztosítalak róla, ebből az olcsó bohózatból horrort csinálok.

– Hej, ti! – Intett a szolgáknak és a segédeknek. – Rakjatok a lányra dimeritium bilincset, zárjátok be egy cellába három lakattal, egy lépést se mozduljatok el az ajtó mellől. A fejetekkel feleltek érte. Megértettétek?

– Igenis, uram.

Egy folyosóra jutottak, a folyosóról egy szobrokkal teli nagy terembe, kész műtár volt. Senki sem állt az útjukba. Csak néhány szolgát láttak, akik láttukra azonnal elmenekültek.

Felszaladtak a lépcsőn. Cahir egy rúgással betörte az ajtót, Angoulême harci kiáltással rontott be, egy kardvágással szelte le a sisakot az ajtó mellett álló páncélról, amelyet őrnek vélt. Elismerte tévedését, és hangosan felnevetett.

– He, he, he! Nézzétek csak...

– Angoulême! – Geralt rendre utasította. – Ne állj meg! Tovább!

Megnyílt előttük az ajtó, odabent árnyak kavarogtak. Milva gondolkodás nélkül felajzotta az íjat, és kilőtt egy nyílvesszőt. Valaki felordított. Az ajtót bezárták, Geralt hallotta, amint kattant a retesz.

– Tovább, tovább! – kiáltotta. – Ne álljatok meg!

– Vaják – szólalt meg Regis. – Nincs értelme ennek a rohanásnak. Megyek... Elugrom felderíteni.

– Ugorj.

A vámpír eltűnt, mintha szél fújta volna el. Geraltnak még csodálkozni sem maradt ideje.

Megint emberek bukkantak elő, ezúttal fegyveresek. Cahir és Angoulême nagy ordítozással ugrott nekik, az emberek pedig menekülőre fogták, úgy tűnt, hogy leginkább Cahir és imponáló szárnyas sisakja miatt.

Egy kerengőre, a galériát körülvevő belső előcsarnokba jutottak. A vár belsejébe vezető portáltól mintegy húsz lépés választotta el őket, amikor a kerengő szemközti oldalán alakok jelentek meg. Kiáltások visszhangzottak. És nyilak süvítettek.

– Fedezékbe! – kiáltotta a vaják.

Szinte záporoztak a nyílvesszők. Suhogtak a tollak, a nyílhegyek szikrákat szórtak a padlón, letörték a falakról, ízzé-porrá zúzták a stukkókat.

– Feküdj! A korlát mögé!

Földre vetették magukat, fedezéket kerestek, ki hogy tudott, a levéldíszítéses spirális oszlopok mögött. De nem úszták meg teljesen szárazon. A vaják meghallotta, amint Angoulême felsikoltott, meglátta, ahogy a vállához kap, ruhaujja egy pillanat alatt vérben ázott.

– Angoulême!

– Semmi! Puhát ért! – kiáltott vissza a leány kissé remegő hangon, megerősítve, amit a vaják látott. Ha a nyílhegy csontot tört volna darabokra, Angoulême elájult volna a sokktól.

Az íjászok szünet nélkül lőttek a galériáról, erősítésért kiáltoztak. Páran oldalra szaladtak, hogy az egy helybe szögezettekre élesebb szögből csapjanak le. Geralt szitkozódott, felmérte az árkádtól őket elválasztó távolságot. A kilátások nem voltak a legjobbak. De ha ott maradnak, ahol voltak, az a halált jelentette volna.

– Ugrunk! – kiáltotta. – Vigyázat! Cahir, segíts Angoulême-nek!

– Szétszednek minket!

– Ugrunk! Muszáj!

– Nem! – kiáltott fel Milva, és felállt, az íjat megmarkolva.

Kiegyenesedett, lövészpózba állt, mint egy valódi szobor, egy íjat tartó márvány amazon. A galérián álló lövészek felordítottak.

Milva elengedte a húrt.

Az egyik íjász hátrarepült, háttal puffant a falnak, a falra fröccsent vér egy hatalmas nyolckarú polipra emlékeztetett. A galériáról kiáltás, megdöbbenés, düh és rettegés rikoltása hallatszott.

– A Nagy Napkorongra... – nyögte ki Cahir. Geralt megszorította a karját.

– Ugrunk! Segíts Angoulême-nek!

A galérián álló lövészek teljes arzenáljukat Milva ellen fordították. Az íjászlány meg se rezzent, noha körülötte csak úgy porzott a vakolat, márványdarabkák és forgácsok röpködtek a szanaszét becsapódó lövedékektől. Milva nyugodtan elengedte a húrt. Újabb ordítás, a második lövész zuhant le, mint egy rongybaba, vérrel kevert agyvelőt fröcskölve társaira.

– Most! – kiáltotta Geralt, látva, hogyan iszkolnak el az őrök a galériáról, hogyan vetik magukat a kövezetre, hogyan bújnak el a tévedhetetlenül pontos nyilak elől. Már csak a három legbátrabb lődözött.

Nyílvessző csapódott az egyik oszlopba, vakolatporral szórta be Milvát. Az íjászlány szétfújta az arcába hulló haját, felajzotta az íjat.

– Milva! – Geralt, Angoulême és Cahir az árkádhoz ugrott. – Hagyd! Menekülj!

– Még egy kicsikét – mondta az íjászlány, szája sarkával megtartva a vessző tollát.

Pengett a húr. A három bátor egyike felüvöltött, áthajolt a korláton, és lezuhant a mélybe, az udvar kövezetére. Erre a látványra a többieket azonnal cserben hagyta a bátorsága. A kövezetre vetették magukat, szinte belesimultak. A futva odaérkezőknek nem sok kedvük volt hozzá, hogy kimenjenek a galériára, és kitegyék magukat Milva lövéseinek.

Egy kivétellel.

Milva rögtön felbecsülte. Középmagas, karcsú, sötét hajú. A bal csuklóján fényesre kopott karvédő, jobb kezén íjászkesztyű. Látta, hogyan veszi elő kidolgozott, faragott fogójú formás kompozit íját, milyen egyenletesen ajzza fel. Látta, hogy a teljes terjedelmében kifeszített húr keresztülszeli a sötét arcot, látta, hogy a vörös tollazat hozzáér ahhoz az archoz. Látta, hogy jól céloz.

Milva felrántotta az íjat, egyenletesen felajzotta, kifeszítés közben már célzott is. A húr az arcát érintette, a tollazat a szája sarkát.

– Erősee, erősee, Marika. Egész a pofikádig. Az ujjaiddaa görgesd a húrt, hogy a vessző ne essee ki a méledésből. Kezet erősee az arcodhó. Célozz! Mind a két szemed nyitva legyee! Most tartsd vissza a lélegzeted. Lőj!

A húr a gyapjúvédő ellenére fájdalmasan megcsípte a bal csuklóját.

Apja mondani akart valamit, de elfogta a köhögés. Nehéz, száraz, fájdalmas köhögés. Egyre szörnyűbb ez a köhögés, gondolta Marika Barring, miközben letette az íjat. Egyre szörnyűbb és egyre gyakoribb. Tegnap agyonköhögte magát, amikor egy kecskét vett célba. És ebédre ezért csak főtt paréj volt. Gyűlölöm a főtt paréjt. Gyűlölöm az éhezést. És a nyomort.

A vén Barring kifújta a levegőt, csikorgó hörgést hallatott.

– A közepitő egy arasznyira ment a nyilad, kislán! Egész arasznyira! De hisz mondtam, hogy ne féjjé, amikor eleriszted a húrt! Te meg ugráász, mintha csiga mászott vóna a seggecskéd közé. És túú soká célzóó. Kifárasztott kézzee lősz! Csak rongálod a nyilakat!

– De hát taláátam! És egyáátaláá nem egy araszra, csak féé araszra a közepitő.

– Ne pofázz! Na hát, megbüntettek az istenek, egy mamlasz lányzót kűttek fiú helyett.

– Nem vagyok mamlasz!

– Majd kiderűű. Lőj még egy kicsikét. És jegyezd meg, amit mondtam vót. Úgy ájj, mintha fődbe nőttéé vóna. Gyorsaa célozz és lőj. Mit fintorgol?

– Há mer szidol.

– Atyai jogom ez. Lőj.

Durcásan, szinte sírva ajzotta fel az íjat. Apja észrevette.

– Szeretlek, Marika – mondta tompa hangon. – Mindig emlékezz erre.

A lány akkor engedte el a húrt, amikor a tollazat a szája sarkához ért.

– Jó – mondta az apja. – Jóvan, kislánom.

És szörnyen, hörögve köhögött.

A galérián álló, sötét hajú íjász azonnal meghalt. Milva nyílvesszője a bal hóna alatt találta el, és mélyen hatolt be, több mint fél nyílhossznyira, összezúzta a bordáit, szétszaggatta a tüdejét és szívét.

A sötét hajú lövésznek a másodperc töredékénél előbb kilőtt vörös tollas nyílvesszője Milva hasa alját találta el, és hátul jött ki, összezúzta a medencecsontját, szétszaggatta a beleit és az ütőereit. Az íjászlány a kövezetre zuhant, mintha faltörő kos csapta volna el.

Geralt és Cahir egyszerre kiáltott fel. Nem törődve vele, hogy Milva bukása láttán a galérián levő lövészek újra az íjaikhoz nyúltak, a nyílzáport semmibe véve kiugrottak az oszlopok védelméből, megragadták az íjászlányt, és elvonszolták. Az egyik vessző Cahir sisakján pendült meg. Egy másik, Geralt megesküdött volna rá, a haját borzolta össze.

Milva szélesen csillogó vérpatakot hagyott maga után. Ahová lefektették, ott egy szempillantás alatt jókora tócsa keletkezett a kövezeten. Cahir káromkodott, remegett a keze. Geralt érezte, hogy elfogja a kétségbeesés. És a harag.

– Néni! – üvöltött Angoulême. – Néni, ne haaalj meeeg!

Maria Barring kinyitotta a száját, borzasztó köhögésbe kezdett, vért köpködött az állára.

– Én is szeretlek, apus – mondta teljesen érthetően.

És meghalt.

A kopaszra nyírt segédek nem boldogultak a hánykolódó és ordibáló Cirivel, a szolgák siettek segítségükre. Egyikük, akit rúgás talált telibe, félreugrott, összegörnyedt, és térdre esett, mindkét kezével az ágyékát szorongatta, és görcsösen kapkodott levegő után.

De ez csak felbőszítette a többieket. Ciri kapott egyet a tarkójára ököllel, az arcába nyitott tenyérrel. Fellökték, valaki egy rendeset rúgott a csípőjébe, valaki a lábára ült. Az egyik kopasz segéd, gonosz zöldarany szemű fiatal alak a mellére térdelt, ujjait a hajába fúrta, és erősen megrántotta. Ciri felüvöltött.

A segéd is felüvöltött. És kidülledt a szeme, Ciri látta, amint lenyírt fején patakokban ömlött végig a vér, förtelmes mintával szennyezve be a fehér köpenyt.

A következő másodpercben a laboratóriumban elszabadult a pokol.

Recsegtek-ropogtak a feldöntött bútorok. A szétrepedt üveg hangos csattanása és reccsenése rettenetes emberi üvöltéssel vegyült egybe. Az asztalon és a padlón szerteömlő főzetek, szűretek, elixírek, kivonatok és más bűvös anyagok összekeveredtek és egyesültek, némelyek egymással érintkezve sziszegtek, és sárga füstfellegeket eregettek. A helyiséget egy szempillantás alatt maró bűz töltötte be.

Ciri a füstben, a büdösségtől könnybe lábadt szemmel rémülten látta meg, hogy a laboratóriumban elképzelhetetlen sebességgel csapkod összevissza egy óriási denevérszerű fekete alak. Látta, amint a denevér röptében kapja el az embereket, látta, amint azok ordítva zuhannak le. Egy elrejtőzni igyekvő szolgát a szeme láttára ragadott fel a padlóról, és vágott az asztalhoz, ahol a szolga hánykolódott, vért fröcskölt szanaszét, és sivítozott az összetört retorták, lombikok, kémcsövek és palackok között.

A szétömlő keverékek a lámpára fröccsentek. Sistergés, terjengő büdösség, majd a laboratóriumban hirtelen tűz lobbant fel. A forró hőhullám szétoszlatta a füstöt. Ciri összeszorította a fogait, hogy ne kiáltson fel.

A neki szánt acélkarszékben egy karcsú, elegáns fekete ruhájú, őszes férfi ült. A férfi nyugodtan harapdálta és szívogatta a térdére fektetett kopasz segéd nyakát. A segéd vékony hangon sipítozott, és görcsösen reszketett, kifeszített lába és keze ütemesen rángatózott.

Hullakék lángok táncoltak az asztal bádoglapján. A retorták és palackok nagy zajjal robbangattak fel, egyik a másik után.

A vámpír kivette hegyes fogait az áldozat nyakából, és Cirire függesztette szénfekete tekintetét.

– Vannak olyan esetek – mondta magyarázó stílusban, közben lenyalta a vért a szája széléről –, amikor egyszerűen nem lehet nem inni valamit.

– Nem kell félni – mosolyodott el, amikor meglátta a lány arckifejezését. – Nem kell félni, Ciri. Örülök, hogy megtaláltalak. Emiel Regisnek hívnak. Lehet, hogy furcsának tűnik neked, de Geralt vaják bajtársa vagyok. Azért jöttem ide vele együtt, hogy megmentselek.

Az égő laboratóriumba egy felfegyverzett zsoldos rontott be. Geralt bajtársa feléje fordította a fejét, sziszegett, és kivicsorította a fogait. A zsoldos átható üvöltést hallatott. Sokáig tartott, mire a távolodó üvöltés elhalt.

Emiel Regis ledobta a térdéről a segéd mozdulatlan és ronggyá puhult testét, felállt, és pontosan úgy nyújtózott ki, akár egy macska.

– Ki gondolta volna – mondta. – Csak egy ifjonc, és milyen tűrhető a vére. Ezt nevezik rejtett értéknek. Engedd meg, Cirilla, hogy Geralthoz vigyelek.

– Nem – bökte ki Ciri.

– Nem kell tőlem félned.

– Nem félek – tiltakozott, és vitézül küzdött vacogni igyekvő fogaival. – Nem erről van szó... De valahol itt van Yennefer bebörtönözve. A lehető leghamarabb ki akarom szabadítani. Attól félek, hogy Vilgefortz... Kérem, uram...

– Emiel Regis.

– Figyelmeztesse, jó uram, Geraltot, hogy itt van Vilgefortz. Ez varázsló. Hatalmas varázsló. Jól ügyeljen magára Geralt.

– Ügyelned kell magadra – ismételte Regis, közben Milva holttestét nézte. – Mert Vilgefortz hatalmas mágus. Ő pedig Yennefert szabadítja ki.

Geralt káromkodott.

– Tovább! – kiáltotta, hogy a hangjával öntsön lelket csüggedő társaiba. – Gyerünk!

– Gyerünk. – Angoulême felállt, letörölte a könnyeit. – Gyerünk! Ideje, bazmeg, szétrúgni pár segget!

– Olyan erőt érzek magamban – sziszegte a vámpír, az ő borzalmas mosolyával –, hogy alighanem ezt az egész várat szét tudnám kapni.

A vaják gyanakodva nézett rá.

– Annyit azért mégse – mondta. – De verekedjétek át magatokat az emeletre, és csináljatok egy kis ribilliót, hogy elvonjátok rólam a figyelmet. Én megpróbálom Cirit megtalálni. Rosszul, rosszul tetted, vámpír, hogy magára hagytad.

– Követelte – magyarázta nyugodtan Regis. – Vitát kizáró hangon és gesztusokkal. Elismerem, meglepődtem tőle.

– Tudom. Menjetek fel az emeletre. Tartsatok ki! Én megpróbálom megtalálni. Őt vagy Yennefert.

Megtalálta, méghozzá elég gyorsan.

Hirtelen ütött rajtuk, teljesen váratlanul ugrott elő a folyosó kanyarulatából. Meglátta. És ettől a látványtól szinte szúrni kezdtek az adrenalintól a kézfejében az erek.

A folyosón néhány bandita vonszolta Yennefert. A varázslónőt láncra verve rángatták, ami nem zavarta benne, hogy kapálózzék, rugdosódjék, és úgy szitkozódjék, mint egy kikötői hordár.

Geralt nem hagyta, hogy a banditák felocsúdjanak a meglepetésből. Csak egyszer csapott oda, csak egyetlen rövid vágással, könyökből. A bandita kutya módra vonított fel, megtántorodott, nagy zajjal és zörgéssel vágódott neki a falrésben álló páncélnak, végigcsúszott rajta, vérével mázolta be a fémlapokat.

A többiek – hárman voltak – elengedték Yennefert, és félreugrottak. A negyedik kivételével, aki a hajánál ragadta meg a varázslónőt, és a nyakához tartotta a kését, közvetlenül a dimeritium nyakörv fölé.

– Ne gyere közel! – üvöltötte. – Kinyírom! Én nem tréfálok!

– Én sem. – Geralt kört írt le a kardjával, és a bandita szeme közé nézett. A bandita nem bírta ki. Elengedte Yennefert, és csatlakozott a cimboráihoz. Már mindannyiuk kezében fegyver volt. Egyikük letépett a fali vértezetről egy antik, bár fenyegető kinézetű alabárdot. Valamennyien meggörnyedtek, haboztak, támadjanak-e vagy védekezzenek.

– Tudtam, hogy eljössz – mondta Yennefer, és büszkén kihúzta magát. – Mutasd meg, Geralt, ezeknek a csirkefogóknak, mire képes egy vajákkard.

Magasra emelte bilincsbe vert kezeit, kinyújtva a béklyókat összekötő láncot.

Geralt két kézre fogta a sihillt, kissé félrehajtotta a fejét, célzott. És odavágott. Olyan gyorsan, hogy senki sem tudta szemmel követni a penge mozgását.

A bilincsek csengve hullottak a kövezetre. Az egyik bandita felsóhajtott. Geralt erősebben ragadta meg a markolatot, a mutatóujját ráillesztette.

– Állj egyenesen, Yen. A fejed hajtsd kicsit oldalra, kérlek.

A varázslónő meg sem rezzent. A kard alig hallható hangon csapott le a fémre.

A dimeritium nyakörv a bilincsek mellé esett. Yennefer nyakán egy, csak egyetlen apró vörös csöppecske jelent meg.

Elnevette magát, a csuklóját dörzsölgette. És a banditák felé fordult. Egyik sem állta a tekintetét.

Az alabárdos óvatosan, mintha attól félne, hogy megcsendül, letette az antik fegyvert a kövezetre.

– Egy ilyennel – dadogta – verekedjen maga a Kuvik. Nekem kedves az életem.

– Nekünk azt parancsolták – motyogta a másik hátrálva. – Azt parancsolták... Mi fogságból...

– Hisz nem vótunk – nyalta meg a szája szélét a harmadik – hozzád durvák, asszonyom... A börtönben... Tanúskodhatik mellettünk...

– Takarodjatok – mondta Yennefer. A dimeritium béklyótól megszabadulva, kiegyenesedve, büszkén magasba emelt fejjel titáni asszonynak látszott. Engedetlen fekete sörénye szinte a boltozatot érte.

A banditák eliszkoltak. Suttyomban, körül sem néztek. Yennefer szokásos méretére visszacsökkenve Geralt nyakába ugrott.

– Tudtam, hogy eljössz értem – mormogta, és a száját kereste. – Hogy eljössz, még ha mit tudom én mi volna is.

– Gyerünk – mondta a vaják egy pillanat múlva, levegőért kapkodva. – Most Ciri jön.

– Ciri – helyeselt Yennefer. És kisvártatva fenyegető lila láng izzott fel a szemében. – És Vilgefortz.

A sarok mögül egy számszeríjas bandita ugrott elő, ordítva lőtt, a varázslónőre célzott. Geralt úgy ugrott oda, mintha rugó lökte volna, meglendítette a kardját, a visszaütött nyílvessző közvetlenül az íjász feje fölött röppent el, annyira közel, hogy az íjász kétrét görnyedt. Kiegyenesedni már nem volt ideje, a vaják odaszökkent, és úgy szelte ketté, mint egy pontyot. A folyosó mélyén még ketten álltak, szintén számszeríjjal, ők is lőttek, de túlságosan remegett a kezük ahhoz, hogy találhattak volna. A vaják a következő pillanatban már ott is termett, és mindketten halottak voltak.

– Merre, Yen?

A varázslónő összpontosított, behunyta a szemét.

– Erre. Ezen a lépcsőn.

– Biztos vagy benne, hogy ez a jó út?

– Igen.

A haramiák rögtön a folyosó kanyarulata után támadtak rájuk, nem messze a díszes kapubéllettől. Tíznél is többen voltak, íjjal, dárdával és lándzsával is felfegyverkezve. Elszántak és kitartóak voltak. Ennek ellenére gyorsan ment a dolog. Az egyiket Yennefer rögtön a mellkasa közepén találta el a tenyeréből kilőtt tüzes nyíllal. Geralt pörgött-forgott, a többiek közé ugrott, villogott és kígyóként szisszent a törp sihill. Amikor négyen elestek, a többi elmenekült, futásuk zörögve-topogva visszhangzott a folyosón.

– Minden rendben, Yen?

– Jobb nem is lehet.

A béllet alatt Vilgefortz állt.

– Le vagyok nyűgözve – mondta nyugodtan csengő hangon. – Tényleg le vagyok nyűgözve, vaják. Naiv vagy és reménytelenül buta, de a technikád valóban imponáló.

– A rablóid – válaszolt ugyanolyan nyugodtan Yennefer – épp az imént lógtak meg, kiszolgáltatva téged a mi kényünk-kedvünknek. Add vissza Cirit, és épségben hagyunk.

– Tudod, Yennefer – vicsorgott a varázsló –, hogy ez ma már a második ilyen nagylelkű ajánlat? Köszönöm, köszönöm. És íme a válaszom.

– Vigyázz! – ordította Yennefer, és elugrott. Geralt is elugrott. Idejében. A varázsló kinyújtott kezéből kitörő tűzoszlop feketén sistergő latyakká változtatta azt a helyet, ahol egy pillanattal előbb álltak. A vaják letörölte az arcáról a kormot és a szemöldöke maradékát. Látta, hogy Vilgefortz kinyújtja a kezét. Lebukott oldalra, az oszlop mögé a kövezetre esett. Olyan moraj támadt, hogy szinte szúrta a fülüket, az egész vár alapjaiban rendült meg.

A moraj visszhangja végiggördült a váron, megremegtek a falak, megcsendültek a csillárok. Nagy dörrenéssel esett le egy aranyozott keretű hatalmas olajportré.

Az előcsarnok felől összeszaladó zsoldosok szemében vad rettegés ült. Stefan Skellen fenyegető pillantással hűtötte le, szigorú arcot vágva, kemény hangon utasította rendre őket.

– Mi van ott? Beszéljetek!

– Vizsgálóbíró úr... – hörögte az egyik. – Rémes ott! Ezek démonok és ördögök... Tévedhetetlenül nyilaznak... Iszonyúan vagdalkoznak... Halál van ott... Mindent vér borít!

– Tízen estek el... Talán többen is... És ott... Hallja?

Újabb moraj, a vár belereszketett.

– Mágia – morogta Skellen. – Vilgefortz... Nos, meglátjuk. Kiderül, ki kit győz le.

Befutott a következő zsoldos. Sápadt volt, vakolatpor lepte el. Hosszú pillanatokig egy szót sem volt képes kinyögni, amikor végre megszólalt, reszketett a keze, remegett a hangja.

– Ott... Ott... Szörnyeteg... Vizsgálóbíró úr... Mint egy nagy fekete bőregér... A szemem láttára szakította le az emberek fejét... Árad ott a vér! Az meg fütyörészett, és nevetett... Ó, micsoda fogai voltak!

– Nem visszük el szárazon... – suttogta valaki a Kuvik mögött.

– Vizsgálóbíró úr – szánta el magát Boreas Mun, hogy megszólaljon. – Ezek kísértetek. Láttam... a fiatal Cahir aep Ceallach grófot. Pedig ő meghalt.

Skellen ránézett, de nem mondott semmit.

– Stefan úr... – dadogta Dacre Silifant. – Kikkel hozott össze a sors a harcban?

– Ezek nem emberek – jajdult fel az egyik zsoldos. – Bűbájosok ezek és pokolbéli ördögök! Nem bír el az ilyenekkel emberi hatalom...

A Kuvik keresztbe fonta a kezét, merész és fenséges tekintettel nézett végig a zsoldosokon.

– Így hát – jelentette ki hangosan és határozottan – nem fogunk belekeveredni a pokoli erőknek ebbe a konfliktusába! Harcoljanak csak a démonok démonokkal, a varázslók varázslókkal, a kísértetek pedig a sírból kikelt megboldogultakkal. Nem fogjuk ebben őket megzavarni! Itt várjuk meg nyugodtan a harc kimenetelét.

A zsoldosok arca felderült. Érezhetően nőtt a harci morál.

– Ez a lépcső – folytatta Skellen erős hangon – az egyetlen kijárat. Itt várunk. Meglátjuk, ki próbál meg lejönni rajta.

Fentről iszonyú moraj hangzott, a boltozatokról hallható susogással hullottak le a stukkók. Kén- és égett szag terjengett.

– Túl sötét van itt! – kiáltotta a Kuvik, hangosan és bátran, hogy lelket öntsön a seregébe. – Élénken, meggyújtani, amit csak lehet! Fáklyákat, szövétnekeket! Jól kell látnunk, ki jelenik meg ezen a lépcsőn! Töltsétek meg valami gyúlékonnyal ezeket a vaskosarakat!

– Milyen gyúlékonnyal, uram?

Skellen szó nélkül mutatta meg, milyennel.

– Képekkel? – kérdezte hitetlenkedve egy zsoldos. – Festményekkel?

– Így van – röhögött a Kuvik. – Mit néztek úgy? A művészet meghalt!

Forgáccsá törték a kereteket, foszlányokká szaggatták a képeket. A jól kiszáradt fa és a lakkal átitatott vászon azonnal tüzet fogott, fényes lángokkal égett.

Boreas Mun csak nézte. Már mindent eldöntött.

Morajlott, villámlott, az az oszlop, amely mögül csaknem az utolsó pillanatban sikerült elugraniuk, összeomlott. A nyaka kettétört, az akantuszdíszítésű oszlopfő a kövezetre zuhant, összezúzta a terrakotta mozaikot. Gömbvillám röppent feléjük sziszegve. Yennefer varázsszavakat kiáltozva és gesztikulálva eltaszította.

Vilgefortz feléjük indult, a köpenye úgy röpködött, mint a sárkányok szárnya.

– Yenneferen nem csodálkozom – mondta menet közben. – Ő asszony, tehát az evolúcióban alacsonyabb rendű teremtés, hormonális zavarok kormányozzák. De te, Geralt, nemcsak értelmes természetű férfi vagy, hanem érzelmekre képtelen mutáns is.

Intett a kezével. Morajlott, villámlott. A villám a Yennefer által elővarázsolt pajzsról verődött vissza.

– Az eszed dacára – beszélt tovább Vilgefortz, egyik kezéből a másikba töltögetve a tüzet – egy dologban meglepően esztelenül következetesnek mutatkozol: szüntelenül ár ellen szeretnél evezni, és szél ellen húgyozni. Ennek rossz vége kell hogy legyen. Tudnod kell, hogy ma itt, Stygga várában hurrikán ellen kezdtél húgyozni.

Valahol az alsó szinteken dühöngött a harc, valaki szörnyű kiáltást hallatott, vonított, üvöltött fájdalmában. Valami égett ott, Ciri füstöt és égett szagot szimatolt meg, meleg légáramlatot érzett.

Valami olyan erővel morajlott fel, hogy beleremegtek a boltozatot tartó oszlopok, a falakról leszitált a stukkó.

Ciri óvatosan kilesett a sarok mögül. A folyosó üres volt. Gyorsan és halkan lépkedett rajta végig, a falmélyedésekben jobbról-balról álló szobrok között. Már látta valahol ezeket a szobrokat.

Álmában.

Elhagyta a folyosót. És pontosan egy dzsidás emberbe ütközött. Félreugrott, szaltózni és kitérni készült. Csak ekkor jött rá, hogy nem ember az, hanem egy ősz hajú, sovány, púpos asszony. És hogy az nem dzsida, hanem seprű.

– Van valahol errefelé bebörtönözve – köhintett Ciri – egy fekete hajú varázslónő. Hol?

A seprűs asszony hosszan hallgatott, a száját mozgatta, mintha rágna valamit.

– És azt honnan tudhatnám, galambocskám? – motyogta végül. – Hisz én csak takarítok itt.

– Semmi mást, csak takarítok utánuk, takarítok egyre – ismételte meg, egyáltalán nem nézett Cirire. – Ők meg csak folyton összepiszkolják. Nézd csak meg, galambocskám.

Ciri megnézte. A kövezeten cikcakkban szétmázolt vércsík látszott. A vércsík pár lépésnyi volt, és a fal mellett fekvő összegörnyedt hullában végződött. Odébb még két hulla hevert, az egyik összegömbölyödve, a másik egyenesen illetlenül szétterpeszkedve. Számszeríj hevert mellettük.

– Folyton összepiszkolják. – Az asszony fogta a vödröt és a rongyot, letérdelt, kezdte feltörölni. – Piszok, semmi más, csak a piszok, folyton a piszok. Te meg takaríts és takaríts. Lesz ennek vége valamikor?

– Nem – mondta tompa hangon Ciri. – Soha. Ez a világ már csak ilyen.

Az asszony abbahagyta a sikálást. De nem nézett fel.

– Én takarítok – mondta. – Semmi mást. De neked, galambocskám, annyit mondok, hogy egyenesen kell menned, aztán pedig balra.

– Köszönöm.

Az asszony még jobban lehorgasztotta a fejét, és újra sikálni kezdett.

Egyedül volt. Egyedül, és eltévedt a folyosók útvesztőjében.

– Yenneeefeeer asszony!

Eddig csöndben maradt, attól tartva, hogy a nyakára hozza Vilgefortz embereit. De most...

– Yeenneeeefeeer!

Úgy tűnt, mintha hallana valamit. Igen, biztosan!

Felszaladt a galériára, onnan pedig a nagy csarnokba, a karcsú pillérek közé. Megint égett szag tolult az orrába.

Bonhart szellemként bukkant elő egy falmélyedésből, és öklével az arcába vágott. Ciri megtántorodott, a fejvadász meg héjaként ugrott rá, torkon ragadta, a karjával a falhoz szorította. Ciri belenézett Bonhart halszemébe, és érezte, ahogy a szíve lecsúszik a hasába.

– Nem találtam volna rád, ha nem kiáltasz – hörögte. – De kiáltottál, szinte vágyakozva! Ennyire epekedtél utánam? Kis drágám?

Miközben a falhoz szorította, beletúrt a tarkóján a hajába. Ciri megrázta a fejét. A fejvadász kivicsorította a fogait. Végigjártatta a kezét a karján, megszorította a mellét, brutálisan az ágyékához nyúlt. Aztán eleresztette, úgy megtaszította, hogy lecsúszott a fal mentén.

És a lába elé hajított egy kardot. Az ő Fecskéjét. Ciri pedig egy pillanat alatt rájött, mit akar.

– Jobb szeretném az arénában – sziszegte. – Mint a sok szép előadás megkoronázását, a finálét. A vajáklány kontra Leo Bonhart! Eh, fizetnének ám az emberek, hogy ilyet lássanak! Gyerünk! Emeld fel azt a vasat, és húzd ki a gyíkbőrből.

Engedelmeskedett. De nem húzta ki a kardot a hüvelyéből, csak úgy akasztotta magára az övet a hátán keresztül, hogy a markolat a keze ügyében legyen.

Bonhart hátrált egy lépést.

– Azt gondoltam – mondta –, elég nekem, ha azoknak a műveleteknek a látványával örvendeztetem meg a szemem, amelyeket Vilgefortz tervez a számodra. Tévedtem. Nekem éreznem kell, ahogy az életed végigfolyik a pengémen. Teszek a varázslatokra és a varázslókra, a végzetre, a jövendölésekre, a világ sorsára, teszek az ősi és a friss vérre. Ugyan mit jelent nekem az összes jóslat meg varázslat? Mi hasznom belőlük? Semmi! Semmi sem hasonlítható ahhoz az élvezethez...

Elhallgatott. Ciri látta, hogy összeszorítja a száját, a szeme rosszindulatúan villogott.

– Kiontom belőled a vért, vajáklány – sziszegte. – És azután, mielőtt megdermedsz, megünnepeljük a kézfogót. Az enyém vagy. És úgy is halsz meg. Fogd a fegyvert.

Távoli moraj terjedt szét, a vár beleremegett.

– Vilgefortz – magyarázta Bonhart merev arccal – péppé zúzza a vajákmegmentőidet. Gyerünk, leányzó, húzd ki a kardot.

Menekülni, gondolta a rettegéstől dideregve, elmenekülni máshová, más időbe, minél messzebb legyen tőle, minél messzebb. Szégyellte magát: hogy is van ez, meneküljön el? Az ő kényükre-kedvükre hagyja itt Yennefert és Geraltot? De a józan ész azt súgta: holtan nem sokra mennek velem...

Összpontosított, az öklét a halántékához szorította. Bonhart egy pillanat alatt felfogta, hogy áll a dolog, rávetette magát. De későn. Ciri füle zúgni kezdett, valami megvillant. Sikerült, gondolta diadalmasan.

És azonnal megértette, hogy korai volt a diadalérzés. Megértette, amikor meghallotta a dühös kiáltásokat és szitkokat. Alighanem ennek a helynek a gonosz, ellenséges és bénító aurája volt a hibás a fiaskóban. Elmozdult, de nem messze. Még látótávolságon kívülre sem – a galéria szemközti végébe. Nem messze Bonharttól. De itt mégsem tudta elérni sem a férfi karja, sem a kardja. Legalábbis pillanatnyilag.

A Bonhart rikoltozásától üldözött Ciri megfordult és elszaladt.

Végigfutott egy hosszú és széles folyosón, az árkádokat tartó alabástrom kaneforák halott pillantása kísérte. Bekanyarodott egyszer, majd még egyszer. Le akarta rázni, és meg akarta téveszteni Bonhartot, ezenkívül a harci zajok felé tartott. Ahol harcolnak, ott vannak a barátai.

Egy jókora kerek helyiségbe jutott, a közepén márvány talapzaton állt egy eltakart arcú nőt, bizonyára valamely istennőt ábrázoló szobor. A helyiségből két folyosó vezetett kifelé, mindkettő meglehetősen keskeny volt. Találomra választott. Természetesen a rosszat választotta.

– A lányzó! – rikkantott fel az egyik bandita. – Megvan!

Túl sokan voltak hozzá, hogy megkockáztasson egy összecsapást, még egy ilyen keskeny folyosón is. És Bonhart biztosan közel volt már. Ciri megfordult, és menekülőre fogta. Beszaladt a márványistennős terembe. És megdermedt.

Egy fekete köpenyes lovag állt előtte hatalmas karddal, ragadozómadár-szárnyakkal díszített sisakban.

A város égett. Hallotta a tűz ropogását, látta a lángok lobogását, érezte a tűzvész hevét. Fülében volt a lovak nyerítése, a legyilkoltak ordítása... A fekete madárszárnyak hirtelen megrebbentek, mindent betakartak... Segítség!

Cintra, gondolta magához térve. Thanedd szigete. Egészen idáig üldözött. Ez egy démon. Körülvettek a démonok, álmaim rémlátomásai. Mögöttem Bonhart, előttem ez.

Odahallatszott a beszaladó szolgák kiáltozása és topogása.

A tollas sisakos lovag hirtelen előrelépett. Ciri megtörte a rettegést. Kirántotta hüvelyéből a Fecskét.

– Nem fogsz hozzám érni!

A lovag megint tett egy lépést, és Ciri elképedve vette észre, hogy a köpenye mögött egy görbe karddal felfegyverzett szőke lány rejtőzik. A lány hiúzmozdulattal siklott el Ciri mellett, egy kardcsapással fektette a kövezetre az egyik szolgát. A fekete lovag pedig fura módon ahelyett, hogy Cirire támadt volna, hatalmas vágással szelte ketté a másik banditát. A többiek visszahátráltak a folyosón.

A szőke lány az ajtó felé ugrott, de nem volt ideje becsukni. Noha fenyegetően ordítozott és hadonászott a kardjával, a szolgák kiszorították a kapu alól. Ciri észrevette, hogy egyikük lándzsával szúrta meg, látta, hogy a lány térdre esik. Odaugrott, visszakézből csapott le a Fecskével, a másik oldalról pedig, hosszú kardjával iszonyúan vagdalkozva futott oda a Fekete Lovag. A szőke lány még mindig térden állva egy szekercét húzott elő az öve mögül, és elhajította, az egyik banditát pont az arcán találta el. Aztán az ajtóhoz rontott, becsapta, a lovag pedig rákattintotta a reteszt.

– Uff – mondta a lány. – Tölgy meg vas! Eltart egy darabig, míg ezen keresztültörik magukat!

– Nem fogják az idejüket vesztegetni, másik utat keresnek – jelentette ki tárgyilagosan a Fekete Lovag, majd hirtelen elkomorodott, amikor meglátta a lány véráztatta nadrágszárát. A lány legyintett, hogy ez semmiség.

– Tűnjünk el innen. – A lovag levette a sisakját, Cirire nézett. – Cahir Mawr Dyffryn vagyok, Ceallach fia. Geralttal együtt jöttem ide. Hogy megmentsünk, Ciri. Tudom, hogy ez hihetetlen.

– Láttam már hihetetlenebbeket is – morogta Ciri. – Hosszú utat tettél meg... Cahir... Hol van Geralt?

Cahir ránézett. Még Thaneddről emlékezett a szemére. Sötétkék és atlaszlágyságú. Szép.

– A varázslónőt menti meg – válaszolt. – Azt a...

– Yennefert. Menjünk.

– Igen! – mondta a szőkeség, kötést rögtönözve a combján. – Szét kell még rúgni pár segget! A néniért!

– Menjünk – ismételte meg a lovag.

De késő volt.

– Meneküljetek – suttogta Ciri, mikor meglátta, ki közelít a folyosón. – Ez maga a megtestesült ördög. De ő csak engem akar. Titeket nem fog üldözni... Fussatok... Segítsetek Geraltnak...

Cahir a fejét ingatta.

– Ciri – mondta szelíden. – Csodálkozom azon, amit mondasz. A világ végéről jöttem ide, hogy megtaláljalak, megmentselek és megvédjelek. És te azt szeretnéd, hogy most meneküljek el?

– Nem tudod, kivel van dolgod.

Cahir felhúzta a kesztyűjét, letépte a köpenyét, és bal karja köré tekerte. Meglendítette a kardját, megforgatta, csak úgy suhogott.

– Mindjárt tudni fogom.

Bonhart hármuk megpillantásakor megtorpant. De csak egy pillanatra.

– Aha! – szólalt meg. – Megjött a felmentő sereg? A társaid, vajáklány? Jól van. Kettővel többen, kettővel kevesebben. Semmi különbség.

Ciri hirtelen megvilágosodott.

– Búcsúzz el az életedtől, Bonhart! – ordította. – Ez a vég! Ellenfeledre találtál!

Alighanem eltúlozta, Bonhart észrevette a hamis csengést a hangjában. Megállt, gyanakodva nézett oda.

– A vaják? Igazán?

Cahir meglendítette a kardját, vívóállásba helyezkedett. Bonhart meg sem rezdült.

– A varázslónőnek fiatalabbakra támadt gusztusa, mint ahogy gondoltam – sziszegte. – Nézz csak ide, fiatalúr.

Feltépte az ingét. Az öklében ezüst medalionok csillantak meg. Macska, griff és farkas.

– Ha igazán vaják vagy – csikorogtatta a fogait –, akkor tudd meg, hogy a saját kuruzslóamuletted mindjárt a gyűjteményemet fogja gazdagítani. Ha nem vagy vaják, hulla leszel, mielőtt egyet pislanthatnál. Akkor okosabb volna kitérni az utamból és hanyatt-homlok eltűnni. Én ezt a lányt akarom, rád nem vagyok mérges.

– A pofázásban erős vagy – mondta Cahir nyugodtan, a pengével kört írt le. – Nézzük meg, hogy csak abban-e. Angoulême, Ciri. Meneküljetek!

– Cahir...

– Fussatok – javította ki magát – Geraltnak segíteni.

Elfutottak. Ciri támogatta a bicegő Angoulême-et.

– Te akartad. – Bonhart lehunyta fakó szemét, előrelépett, megforgatta a kardját.

– Én akartam? – ismételte utána tompa hangon Cahir Mawr Dyffryn aep Ceallach. – Nem. A sors akarta!

Egymásnak ugrottak egy gyors vágással, vadul csillogva csaptak össze a pengék. A folyosó tele lett a vasak csengésével, amitől megremegni és meginogni látszott a márványszobor.

– Nem rossz – hörögte Bonhart, amikor szétváltak. – Nem rossz, fiatalúr. De nem vagy te semmiféle vaják, az a kis kígyó becsapott. Neked már annyi. Készülj a halálra.

– Pofázásban erős vagy.

Cahir mélyet lélegzett. Az összecsapás meggyőzte róla, hogy a halszemű ellen elenyészőek az esélyei. Ez az alak túl gyors és túl erős volt neki. Az egyetlen esély az volt, hogy Ciri üldözésére sietett, és láthatóan ideges volt.

Bonhart megint támadott. Cahir kivédte a vágást, meggörnyedt, ugrott egyet, megragadta ellenfele övét, a falnak lökte, térdével az ágyékába rúgott. Bonhart megmarkolta az arcát, erős ütést mért a fejére a kard markolatával, egyet, kettőt, hármat. A harmadik ütés eltaszította Cahirt. Meglátta a penge villanását. Ösztönösen védte ki.

Túl lassan.

A Dyffrynek nemzetségének szigorúan megtartott hagyománya volt, hogy egy elesett rokonnak a vár fegyvertárában kiterített teste fölött a nemzetség minden férfi tagja csendben imádkozott egész nap és egész éjjel. A nők, hogy ne zavarják, ne nyugtalanítsák a férfiakat, elmélkedésüket ne háborítsák, a vár egyik távoli szárnyában gyűltek egybe, ott zokogtak, sírtak és ájuldoztak. Ha magukhoz tértek, megint zokogni és sírni kezdtek. És da capo.

A zokogás és a könnyek ontása még a nők, a vicovarói nemes hölgyek esetében is nem szívesen látott illetlenség és nagy szégyen volt. De a Dyffryneknél ez volt a hagyomány, és nem változtatott rajta senki. Nem is szándékozott senki változtatni.

A tízéves Cahir, a Nazairban elesett és éppen a vár fegyvertárában fekvő Aillil legfiatalabb öccse a szokás és a hagyomány szerint még nem volt férfi. Nem eresztették a nyitott koporsónál összegyűlt férfitársaságba, nem engedték meg, hogy csendben együtt üljön nagyapjával, Gruffyddal, apjával, Ceallachhal, bátyjával, Dherannal meg az anyai és apai nagybácsik és kuzinok egész hadával. Magától értetődően azt sem engedték meg, hogy együtt zokogjon és ájuldozzék nagyanyjával, anyjával, három nővérével és az anyai és apai nagynénik és kuzinok egész hadával. Cahir a búcsúztatóra, a temetésre és a halotti torra Darn Dyffrba érkező többi kiskorúval együtt bolondozott és rosszalkodott a falakon. És összeverekedett azokkal, akik úgy vélték, a Nazairért vívott harcokban a vitézek között is a legvitézebbek az ő apáik és bátyáik voltak, nem pedig Aillil aep Ceallach.

– Cahirka! Gyere ide, fiacskám!

A kerengőn Cahir anyja, Mawr állt meg a nővére, Cinead var Anahid néni. Anyja arca úgy kivörösödött, és annyira feldagadt a sírástól, hogy Cahir egészen megrémült tőle. Megrendítette, hogy a sírás még egy olyan bájos asszonyból is, mint az anyja, hasonló maskarát csinálhat. Erősen elhatározta, hogy soha, de soha nem fog sírni.

– Jegyezd meg, fiacskám – hüppögött Mawr, és annyira a hasához szorította a fiút, hogy annak még a lélegzete is elállt. – Jegyezd meg ezt a napot. Jegyezd meg, ki fosztotta meg az élettől a bátyádat, Aillilt. Az átkozott nordlingok tették. Az ellenségeid, fiacskám. Mindig gyűlölnöd kell őket. Gyűlölnöd kell azt az átkozott bűnös nációt!

– Gyűlölni fogom őket, édesanyám – ígérte meg Cahir kissé elcsodálkozva. Először is, a bátyja, Aillil tisztességes csatában esett el, egy harcos dicsőséges és irigylésre méltó halálával halt meg, minek akkor a könnyáradat? Másodszor, nem volt titok, hogy Eviva nagymama, Mawr anyja nordling származású volt. Apus, ha mérges volt, nem egyszer volt képes a nagymamát „északi nőstényfarkasnak” nevezni. Magától értetődően a háta mögött.

Na de ha az anyja parancsolja...

– Gyűlölni fogom őket – esküdözött lelkesen. – Máris gyűlölöm őket! És ha nagy leszek, és lesz igazi kardom, akkor elmegyek a háborúba, és levágom a fejüket! Meglátod, édesanyám!

A mama mély lélegzetet vett, és zokogásban tört ki. Cinead néni támogatta.

Cahir összeszorította öklöcskéjét, és reszketett a gyűlölettől. A gyűlölettől azok iránt, akik a mamáját bántották, amitől annyira megcsúnyult.

Bonhart csapása beszakította a halántékát, az arcát és a száját. Cahir elengedte a kardot, és megtántorodott, a fejvadász pedig egy félfordulattal belevágott a nyaka és a kulcscsontja közé. Cahir a márvány istennő lába elé zuhant, vére pogány áldozatként fröcskölte tele a szobor talapzatát.

Morajlott, megremegett a lábuk alatt a padló, a fali páncélzatról nagy zajjal esett le a pajzs. A folyosón maró füst gomolygott és terjengett. Ciri megtörölte az arcát. A szőke lány, akit támogatott, olyan nehéz lett, mint egy malomkő.

– Gyorsabban... Fussunk gyorsabban...

– Nem tudok gyorsabban – mondta a lány. És egyszer csak nehézkesen a kövezetre huppant. Ciri rémülten látta meg, hogy az ülő lány alatt, átázott nadrágszára alatt növekvő vörös tócsa keletkezik.

A lány holtsápadt volt.

Ciri térdre esett előtte, levette a lányról a sálat, majd a szíját, szorítókötést próbált csinálni. De a seb túl nagy volt. És túl közel volt az ágyékához. A vér szüntelenül ömlött.

A lány megragadta a kezét. Jéghidegek voltak az ujjai.

– Ciri...

– Igen.

– Angoulême vagyok. Nem hittem benne... Nem hittem benne, hogy megtalálunk. De követtem Geraltot... Mert őt nem lehet nem követni. Tudod?

– Tudom. Ő már csak ilyen.

– Megtaláltunk. És megmentettünk. Pedig Fringilla gúnyolódott velünk... Mondd meg nekem...

– Ne mondj semmit. Kérlek.

– Mondd meg... – Angoulême egyre lassabban és egyre nehézkesebben mozgatta a száját. – Mondd meg, hiszen királynő vagy... Cintrában... Kegyes leszel hozzánk, igaz? Csinálsz belőlem... grófnőt? Mondd meg. De ne hazudj... Képes vagy rá? Mondd meg!

– Ne mondj semmit. Takarékoskodj az erőddel.

Angoulême felsóhajtott, hirtelen előrehajolt, és a homlokát Ciri vállának támasztotta.

– Tudtam... – mondta teljesen érthetően. – Tudtam, bazmeg, hogy egy toussaint-i bordély jobb ötlet volt a megélhetésre.

Hosszú, nagyon hosszú pillanat telt el, mire Ciri rájött, hogy halott lányt tart a karjai között.

Meglátta, ahogy az árkádokat támasztó alabástrom kaneforák halott pillantásától kísérve jön feléje. És egyszerre megértette, hogy a menekülés nem lehetséges, hogy előle nem lehet elmenekülni. Hogy szembe kell szállnia vele. Tudta ezt.

De még mindig túlságosan félt tőle.

Kihúzta a fegyverét. A Fecske éle halk dalba kezdett. Ismerte ezt a dalt.

A széles folyosón hátrálni kezdett, Bonhart pedig utánament, két kezébe fogva a kardot. Vér csöpögött az éléről, súlyos cseppek koppantak le róla.

– Hulla – jelentette ki, s átlépett Angoulême teste fölött. – Jól is van ez. Az a fiatalúr is már fűbe harapott.

Ciri érezte, hogy elfogja a kétségbeesés. Hogy az ujjai szinte fájóan szorítják a markolatot. Hátrált.

– Becsaptál – sziszegte Bonhart, és követte. – A fiatalúrnak nem volt medalionja. De valami azt súgja nekem, hogy akad itt a várban valaki, aki medaliont visel. Akad itt valaki, a vén Leo Bonhart a fejét teszi rá, valahol a boszorkány, Yennefer közelében. De előbb az első dolog jön, kígyó. Legelőször is mi. Te meg én. És a kézfogónk.

Ciri határozott. Rövid kört írt le a Fecskével, vívóállásba helyezkedett. Félkörben lépkedett, egyre gyorsabban, hogy helyben forgásra késztesse a fejvadászt.

– Legutóbb – sziszegte – nem sokra mentél ezzel a fogással. Na mi lesz? Nem tudsz tanulni a hibáidból?

Ciri meggyorsította a lépteit. Folyamatos puha pengemozdulatokkal csalta és ámította, kábította és hipnotizálta.

Bonhart szisszenő kört írt le a kardjával.

– Nem hat ez rám – mordult fel. – És untat is!

Két gyors lépéssel rövidítette meg a távolságot.

– Rajta, zenészek!

Odaugrott, odavágott erősen, Ciri piruettbe pördült, felröppent, magabiztosan huppant le a bal lábára, azonnal odacsapott, anélkül, hogy vívóállásba helyezkedett volna, mielőtt a pengéje megcsendült volna Bonhart védekezésén, máris körbepörgött, könnyedén kerülte ki a suhanó vágást. Még egyszer odacsapott, nekilendülés nélkül, természetellenes, meglepő könyökhajlítással. Bonhart kivédte, a védekezés lendületét azonnali bal oldali vágásra használta fel. Ciri számított erre, elegendő volt a térdét enyhén behajlítani és a testét kissé megringatni, hogy alig egy hüvelyknyivel kikerülje a kard élét. Máris úrrá lett a helyzetén, rövid vágást tett. De Bonhart ezúttal várta ezt, egy csellel megtévesztette. Ciri, mivel nem talált védekezésre, kis híján elvesztette az egyensúlyát, villámgyors elugrás mentette meg, de a kard így is megsebezte a karját. Előbb azt gondolta, hogy a penge csak a vattázott zubbony ujját vágta át, de egy pillanat múlva érezte, hogy valami meleg folyik a hóna aljáról a kezére.

Az alabástrom kaneforák közömbös tekintetükkel figyelték őket.

Ciri hátrált, Bonhart pedig meggörnyedve követte, széles kaszáló mozdulatokat tett a kardjával. Mint az a csontváz-halál, amelyet a szentély festményein látott. Haláltánc, gondolta. Jön a kaszás.

Hátrált. A vér melege már az alkarját és a tenyerét áztatta.

– Az első vér az én javamra szól – mondta a fejvadász a kövezetre csillag formában lecsöpögő vér láttára. – Kié lesz a második? Nos, hitvesem?

Hátrált.

– Nézz körül. Ez a vég.

Igaza volt. A folyosó a semmiben végződött, egy szakadékban, amelynek az alján az alsó szint poros, piszkos, darabokra törött gerendái látszottak. A várnak ez a része romos volt, padló egyáltalán nem volt. Csak a nyitott tartószerkezet maradt épen – oszlopok, szarufák és az őket összekötő keresztgerendák.

Nem habozott sokáig. Rálépett az egyik gerendára, azon kezdett hátrálni, közben le sem vette a szemét Bonhartról, minden mozdulatát követte. Ez mentette meg. Mert Bonhart hirtelen rontott rá, végigrohant a gerendán, gyors keresztvágásokkal csapdosott, villámgyors cselvágásokkal lendítette a kardját. Ciri tudta, mire számít a fejvadász. Ha egy rossz ellenvágást hajt végre, vagy hagyja magát egy cseltől megtéveszteni, elveszti az egyensúlyát, és akkor a mélybe zuhan a gerendáról, az alsó szint összetört parkettájára.

Ciri ezúttal nem hagyta magát csellel megtéveszteni. Épp ellenkezőleg. Kecsesen elhajolt, jobbról mímelt vágást, és amikor Bonhart a másodperc tört része alatt megtorpant, szekond dextert vágott, olyan gyorsat és erőset, hogy Bonhart megingott védés közben. És le is zuhant volna, ha nem olyan magas. Felemelt baljával meg tudott kapaszkodni a szarufában, és vissza tudta nyerni az egyensúlyát. De a pillanat tört részéig nem tudott összpontosítani. És Cirinek ez a tört rész elég volt. Kitörésből vágott oda keményen, amilyen hosszú csak volt a karja és a penge.

Bonhart meg sem rezdült, amikor a Fecske éle szisszenve hatolt keresztül a mellkasán és a bal karján. De olyan iszonyú ellencsapást mért Ciri felé, hogyha a lány nem csinál egy hátraszaltót, alighanem kettévágta volna. Ciri a szomszédos gerendára ugrott át, a kardot vízszintesen a feje fölött tartva térdre esett.

Bonhart a karjára nézett, kárminpiros erecskékkel csíkozott bal kezét felemelte. A mélybe, a szakadékba hulló sűrű csöppeket nézte.

– No, no – mondta. – Mégis képes vagy a hibáidból tanulni.

Dühtől remegett a hangja. De Ciri túl jól ismerte őt. A fejvadász nyugodt volt, fegyelmezett, gyilkolni kész.

Átugrott az ő gerendájára, kaszált a karddal, úgy támadt rá, mint a vihar, biztosan lépkedett, meg sem inogva, nem is nézett a lába alá. A gerenda recsegett, por és korhadék szállt föl belőle.

Előrenyomult, közben keresztvágásokat tett. Arra kényszerítette Cirit, hogy hátráljon. Olyan gyorsan rohamozott, hogy Ciri nem kockáztathatott meg egy ugrást vagy szaltót, végig el-elhajolva kellett védekeznie.

Látta, ahogy a halszemek megvillannak. Tudta, miről van szó. Bonhart egy oszlophoz szorította, a szarufa alatti keresztrúdhoz. Olyan helyre nyomta vissza, ahonnan nem volt menekülés.

Valamit tennie kellett. És hirtelen rájött, mit.

Kaer Morhen. Az inga.

Az ingától rugaszkodsz el, átveszed a lendületét, az energiáját. Az elrugaszkodással veszed át a lendületét. Érted?

Értem, Geralt.

Váratlanul, a lecsapó kígyó gyorsaságával ment át védekezésből támadásba. Felnyögött a Fecske pengéje, amikor összeütközött Bonhart fegyverével. Ciri ugyanabban a pillanatban elrugaszkodott, és átugrott a szomszédos gerendára. Mikor leért, csodával határos módon őrizte meg az egyensúlyát. Néhány könnyed lépést tett meg, és ismét ugrott, vissza Bonhart gerendájára, a háta mögött landolt. A fejvadász idejében fordult meg, széles vágást tett, szinte vaktában, pont oda, ahová ugrás után Cirinek érkeznie kellett. Egy hajszállal hibázta el, a csapás erejétől megingott. Ciri villámgyorsan támadásba lendült. Kitöréssel, térdre esve csapott le. Erős, biztos vágással.

És oldalra kinyújtott karddal mozdulatlanná dermedt. Nyugodtan figyelte, ahogy a Bonhart zubbonyán éktelenkedő hosszú, ferde, egyenletes vágásban sűrű pirosság gyűlik meg bugyogva.

– Te... – Bonhart megingott. – Te...

Rávetette magát. Már lelassult és elbizonytalanodott. Ciri egy ugrással hátramenekült, de Bonhart nem tudta megőrizni az egyensúlyát. Térdre esett, de a térde elhibázta a gerendát. Ami már nedves és csúszós volt. Egy másodpercig Cirit nézte. Aztán lezuhant.

Ciri látta, amint por- és vakolatfelhőben, vért fröcskölve zuhant a parkettára, amint a kardja jó néhány ölnyire repült tőle. Mozdulatlanul, végtagjait szétvetve, hatalmasan, soványan hevert. Sebesülten és teljesen védtelenül. De továbbra is rémisztően.

Eltartott némi ideig, míg végre megremegett. Felnyögött. Megpróbálta a fejét felemelni. Megmozdította a kezét. Megmozdította a lábát. Egy oszlophoz csúszott, nekitámaszkodott. Megint felnyögött, két kézzel tapogatta vérző mellét és hasát.

Ciri leugrott. Térdre esett, melléje. Puhán, mint a macska. Látta, hogy Bonhart halszeme kitágul félelmében.

– Nyertél... – hörögte, és a Fecske élét nézte. – Nyertél, vajáklány. Kár, hogy nem az arénában... Az lett volna a látványosság...

Nem válaszolt.

– Én adtam neked ezt a kardot, emlékszel?

– Mindenre emlékszem.

– Csak nem... – szűkölte. – Csak nem csinálsz ki, igaz? Nem teszel ilyet... Nem nyírod ki a legyőzöttet, a védtelent... Hiszen én ismerlek, Ciri. Ehhez... túl nemes lelkű vagy.

Ciri hosszan nézett rá. Nagyon hosszan. Aztán odahajolt. Bonhart szeme még jobban kitágult. De ő csak a medalionokat szakította le a nyakáról – a farkast, a macskát és a griffet. Aztán megfordult, és a kijárat felé indult.

Bonhart késsel vetette rá magát, aljasul és álnokul ugrott rá. És csöndben, mint a denevér. Csak az utolsó pillanatban, amikor már-már markolatig merítette volna a pengét Ciri hátába, akkor rikoltott fel, minden gyűlöletét belefoglalva ebbe a rikoltásba.

A lány gyors félfordulattal és oldalugrással kerülte el az alattomos döfést, elhajolt, és lecsapott, gyors és széles, erős csapást mért rá, nyújtott karral, a csapás erejét egy csípőfordulattal növelte. A Fecske suhogva vágott, a pengének épp csak a hegyével. Szisszenés, cuppanás, Bonhart a torkához kapott. A halszemek kimeredtek.

– Hisz mondtam neked – mondta Ciri fagyosan –, hogy mindenre emlékszem.

Bonhart szeme még jobban kidülledt. Aztán elzuhant. Meghajlott, és nagy porfelhőt felverve hátraesett. És így hevert hatalmasan, csontsoványan a piszkos padlón, a törött deszkák között. Még mindig a torkát szorongatta görcsösen, teljes erejével. De hiába tartotta szorosan, az élet így is sebesen szökött el az ujjai közül, nagy fekete körben ömlött szét a feje körül.

Ciri megállt fölötte. Szó nélkül. De úgy, hogy Bonhart jól lássa őt. Hogy az ő, csak az ő képét vigye magával oda, ahová indult.

Bonhart egyre zavarosabb és bizonytalanabb tekintettel nézte. Görcsösen reszketett, a sarkával dörömbölt a deszkákon. Aztán buggyanó hangot hallatott, mint egy tölcsér, amelyből már minden kifolyt.

És ez volt az utolsó hang, amit kiadott magából.

Durranás, nagy robajjal és csörömpöléssel repültek ki a vitrázsok.

– Vigyázz, Geralt!

Épp időben ugrottak el. Vakító villám szántotta végig a kövezetet, a levegőben terrakottatöredékek és éles mozaikdarabkák süvöltöttek. A második villám azt az oszlopot találta el, amelyik mögé a vaják rejtőzött. Az oszlop három darabra esett szét. A boltozatról leszakadt a fél árkád, és fülsiketítő dörejjel zuhant a kövezetre. A padlóra simulva fekvő Geralt a kezével takarta el a fejét, holott tisztában volt vele, mennyire nyomorúságos ez a védekezés a rá zuhanó, harminc fontnál is súlyosabb darabok ellen. Felkészült a legrosszabbra, de a legrosszabb egyáltalán nem következett be. Felugrott, még épp megláthatta maga fölött a bűvös pajzs ragyogását, és megértette, hogy Yennefer mágiája mentette meg.

Vilgefortz feléje fordult, ízzé-porrá zúzta azt a pillért, amely mögött a varázslónő megbújt. Dühösen rikoltott fel, tűzfonalakkal varrta egybe a füst- és porfelleget. Yennefer még el tudott ugrani, viszonozta, a saját villámaival lövöldözte a varázslót, Vilgefortz azonban különösebb erőfeszítés nélkül, szinte hanyagul hárította el őket. Visszacsapással válaszolt, ami Yennefert a földre taszította.

Geralt rávetette magát, miután leporolta az arcáról a vakolatot. Vilgefortz feléje fordította szemét és kezét, dörögve lobbantak ki belőle a lángok. A vaják ösztönösen tartotta maga elé a kardját. A rúnákkal borított törppenge csodálatosképpen megvédte, félbevágta a tűzfolyamot.

– Ha! – rikoltotta Vilgefortz. – Imponáló, vaják! És ehhez mit szólsz?

A vaják nem szólt semmit. Mintha faltörő kossal ütközött volna, úgy repült el, a kövezetre zuhant, és végigcsúszott rajta, csak egy oszlop aljában állt meg. Az oszlop széttört, darabokra hullott, megint magával rántva a boltozat jelentős részét. Yennefer ezúttal nem tudott neki mágikus védelmet nyújtani. Az árkádról leváló hatalmas törmelék a vaják nyakába esett, ledöntötte a lábáról. A fájdalom egy pillanatra megbénította.

Yennefer varázsszavakat skandálva az egyik villámot a másik után küldte Vilgefortz felé. Egyik sem ért célba, valamennyi erőtlenül verődött vissza a varázslót védő mágikus szféráról. Vilgefortz hirtelen kinyújtotta és gyors mozdulattal széttárta a kezét. Yennefer felordított fájdalmában, lebegve a levegőbe emelkedett. Vilgefortz megfordította a tenyerét, teljesen úgy, mintha nedves rongyot csavarna ki. A varázslónő átható üvöltést hallatott, és görcsösen tekeregni kezdett.

Geralt felugrott, leküzdötte a fájdalmat. De Regis megelőzte.

A vámpír nem tudni honnan került elő óriási denevér képében, zajtalan röppenéssel zuhant rá Vilgefortzra. Regis, mielőtt a varázsló képes lett volna varázslattal védekezni, karmaival végigszántott az arcán, csak azért hibázta el a szemét, mert az rendellenesen kicsi volt. Vilgefortz felsikoltott, a kezével hadonászott. A kiszabadult Yennefer gyötrelmes nyögéssel zuhant egy kupac törmelékre, eleredt az orra vére, mely eláztatta arcát és mellét.

Geralt már közel volt, már vágásra is emelte a sihillt. De Vilgefortz még nem volt legyőzve, és eszébe sem jutott, hogy kapituláljon. Óriási erőhullámmal taszította el a vajákot, a rohamozó vámpír felé pedig vakítóan fehér sugarat lőtt ki, amely úgy vágott ketté egy oszlopot, mint forró kés a vajat. Regis ügyesen kikerülte a sugarat, közvetlenül Geralt mellett materializálódott rendes alakjában.

– Vigyázz – jajdult fel a vaják, közben megpróbált körülnézni, mi van Yenneferrel. – Vigyázz, Regis...

– Vigyázzak? – kiáltotta a vámpír. – Én? Nem azért jöttem ide!

Valószínűtlen, villámgyors tigrisugrással vetette rá magát a varázslóra, és torkon ragadta. Megvillantak az agyarai.

Vilgefortz ijedtében és dühében felüvöltött. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy vége van. De ez tévedés volt. A varázslónak minden alkalomra volt valami fegyver az arzenáljában. És minden ellenfélre. Még a vámpírra is.

Keze, amellyel Regist megragadta, izzó vasként lobbant fel. A vámpír felkiáltott. Geralt is felkiáltott, mikor látta, hogy a varázsló szó szerint szétszaggatja Regist. Odaugrott, hogy segítsen, de elkésett. Vilgefortz a megszaggatott vámpírt az oszlophoz vágta, és közelről, két kézzel, fehér lánggal égette meg. Regis kiáltott, úgy kiáltott, hogy a vaják a kezével takarta el a fülét. Nagy dörejjel és csörömpöléssel szakadt ki a vitrázs maradéka. Az oszlop pedig egyszerűen elolvadt. A vámpír vele együtt olvadt el, alaktalan masszaként folyt szét.

Geralt szitkozódott, teljes dühét és kétségbeesését csomagolva be az átkokba. Odaugrott, csapásra emelte a sihillt. De vágásra nem volt ideje. Vilgefortz megfordult, és bűvös energiával csapott le rá. A vaják végigrepült a csarnok teljes hosszában, nagy erővel a falhoz csapódott, és lecsúszott rajta. Fektében úgy kapkodta a levegőt, mint a partra vetett hal, nem azon töprengett, mije van eltörve, hanem azon, mi maradt épségben. Vilgefortz elindult felé. A kezében hat láb hosszú vasdorong materializálódott.

– Egy varázsszóval elhamvaszthatnálak – mondta. – Zománccá olvaszthatnálak, mint az előbb ezt a szörnyet. De neked, vaják, másképp kell meghalnod. Harcban. Talán nem a legbecsületesebb harcban, de mégis.

Geralt nem hitt benne, hogy fel tud állni. De felállt. Felhasadt szájából kiköpte a vért. Keményebben szorította meg a kardot.

– Thanedden – Vilgefortz közelebb jött, és megforgatta a dorongot – csak egy picinykét törtelek össze, takarékosan, mert móresre akartalak tanítani. Mivel hasztalan volt a tanítás, ezúttal alaposan összetörlek, apró csontocskákra. Úgy, hogy már soha senki ne tudjon összeragasztani.

Támadott. Geralt nem menekült. Vállalta a harcot.

A dorong megvillant és süvöltött, a varázsló a táncoló vaják körül keringett. Geralt kikerülte a csapásokat, és maga is odavágott, de Vilgefortz ügyesen védte ki, és ilyenkor gyászosan jajdult fel az acélnak ütköző acél.

A varázsló gyors és ügyes volt, mint egy démon.

Egy fordulattal és mímelt bal csapással tévesztette meg Geraltot, alulról vágott rá a bordáira. A vaják, mielőtt visszanyerhette volna egyensúlyát, és levegőhöz juthatott volna, akkorát kapott a vállára, hogy szinte térdre rogyott. Egy ugrás megmentette tőle, hogy a fölülről érkező csapás bezúzza a koponyáját, de nem került el egy újabb ütést alulról, a csípője fölött. Megtántorodott, és háttal nekiesett a falnak. Volt még benne annyi józan gondolkodás, hogy a kövezetre vesse magát. Idejében, mert a vasdorong a haját érintve csapódott a falnak, csak úgy szikrázott.

Geralt arrébb gurult, a dorong közvetlenül a feje mellett csiholt szikrákat a padlóból. A második ütés a lapockáját érte. Megrázkódtató, bénító fájdalom, a lábába leszivárgó gyöngeség. A varázsló fölemelte a dorongot. Szeme diadalittasan izzott.

Geralt megszorította a markában Fringilla medalionját.

A dorong nagy csörömpöléssel esett le. A vaják fejétől egylábnyira zuhant a kövezetre. Geralt elhengeredett, és gyorsan féltérdre emelkedett. Vilgefortz odaugrott, lecsapott. A dorong megint pár hüvelykkel hibázta el a célt. A varázsló hitetlenkedve csóválta meg a fejét, egy pillanatig habozott.

Felsóhajtott, egyszerre megértette. Felvillant a szeme. Lendületet vett, úgy ugrott fel. Későn.

Geralt erősen vágta a hasát keresztül. Vilgefortz felordított, eleresztette a dorongot, összegörnyedve hátratopogott. A vaják máris mellette termett. Csizmájával egy összetört oszlop csonkjára lökte, lendületesen, átlósan, a kulcscsontjától a csípőjéig vágott le rá. A kövezetet elöntötte, hullámos mintával festette tele a vér. A varázsló felkiáltott, térdre esett. Lehajtotta a fejét, a hasára és a mellkasára nézett. Sokáig nem tudta elszakítani a tekintetét attól, amit látott.

Geralt nyugodtan várt, vívóállásban, vágásra kész sihillel.

Vilgefortz fülhasogatóan nyögött, és felemelte a fejét.

– Geraaalt...

A vaják nem hagyta, hogy befejezze.

Hosszú ideig nagy lett a csönd.

– Nem tudtam... – mondta végül Yennefer, amikor felkászálódott a törmelékhalomról. Szörnyen nézett ki. Az orrából eredő vér végigömlött az állán és a mellén. – Nem tudtam – ismételte Geralt értetlen tekintete láttán –, hogy illúziós varázslatokat ismersz. Méghozzá olyanokat, amelyek meg tudják téveszteni Vilgefortzot...

– Ez az én medalionom.

– Aha – nézegette gyanakodva. – Érdekes. De így is Cirinek köszönhetően maradtunk életben.

– Tessék?

– Vilgefortz szeme. Nem nyerte vissza teljesen a koordinálóképességét. Nem talált mindig. De én főként neki köszönhetem az életemet...

Elhallgatott, a megolvadt oszlop maradványait nézte, felismerhetőek voltak ott egy alak körvonalai.

– Ki volt ez, Geralt?

– A bajtársam. Nagyon fog hiányozni.

– Ember volt?

– A megtestesült emberiesség. Veled mi van, Yen?

– Egypár törött borda, agyrázkódás, csípő, gerinc. Azonkívül nagyszerűen vagyok. És veled?

– Többé-kevésbé ugyanez.

Érzéketlenül nézte Vilgefortznak a pontosan a mozaikpadló közepén heverő fejét. A varázsló apró, már megüvegesedett szeme néma szemrehányással tekintett rájuk.

– Szép ez a látvány – mondta Yennefer.

– Tényleg – ismerte el a vaják egy pillanat múlva. – De már eleget néztem. Tudsz majd járni?

– A segítségeddel igen.

És találkoztak, mind a hárman, ott, ahol a folyosók összefutottak, az árkádok alatt. Az alabástrom kaneforák halott pillantásai közepette.

– Ciri – mondta a vaják. És megdörzsölte a szemét.

– Ciri – mondta a vaják által támogatott Yennefer.

– Geralt – mondta Ciri.

– Ciri – válaszolt, a torkát szorító heves görcsöt leküzdve. – Jó, hogy újra látlak.

– Yennefer asszony.

A varázslónő kiszabadította magát a vaják karjaiból, és hatalmas erőfeszítéssel kiegyenesedett.

– Hogy nézel ki, te lány – mondta szigorúan. – Nézz csak végig magadon, hogy nézel ki! Igazítsd meg a hajad! Ne görnyedj. Engedd meg, itten.

Ciri gépies merevséggel ment oda. Yennefer megigazította és kisimította a gallérját, megpróbálta ledörgölni a zubbony ujjáról a rászáradt vért. Megérintette a haját. Szabaddá lett az arcán lévő sebhely. Erősen átölelte. Nagyon erősen. Geralt látta a kezét Ciri hátán. Látta eldeformálódott ujjait. Nem érzett haragot, bánatot vagy gyűlöletet. Csak fáradtságot érzett. És hatalmas vágyat, hogy mindennek legyen már vége.

– Mamácska.

– Kislányom.

– Menjünk – határozta el magát a vaják, hogy közbeszóljon. De csak hosszabb idő elteltével.

Ciri hangosan megszívta az orrát, a keze fejével törölte meg. Yennefer lesújtó pillantást vetett rá, megdörgölte a szemét, biztosan belement valami. A vaják a folyosóra nézett, ahonnan Ciri előjött, mintha arra várna, hogy még valaki kijön onnan. Ciri megrázta a fejét. A vaják megértette.

– Menjünk innen – ismételte.

– Igen – mondta Yennefer. – Látni akarom az égboltot.

– Soha többé nem hagylak el benneteket – mondta Ciri tompán. – Soha.

– Menjünk innen – ismételte. – Ciri, segíts Yennek.

– Nem kell nekem segíteni!

– Szabad lesz, mamácska?

Előttük ott volt a lépcső, a füstbe, a fáklyák pislákoló fényébe és a vaskosarakban égő tüzekbe burkolózó nagy lépcső. Ciri megremegett. Látta már ezt a lépcsőt. Álmában és látomásaiban.

Lent, messze, fegyveresek várakoztak.

– Fáradt vagyok – suttogta.

– Én is – ismerte el Geralt, és kihúzta a sihillt.

– Elegem van már a gyilkolásból.

– Nekem is.

– Nincs innen másik kijárat?

– Nincs. Nincsen. Csak ez a lépcső. Így kell lennie, kislány. Yen látni akarja az égboltot. És én is látni akarom az égboltot, Yent és téged.

Ciri körülnézett, Yenneferre nézett, aki, hogy el ne essék, a korlátra támaszkodott. Ciri elővette a Bonharttól elszedett medalionokat. A macskát a saját nyakába akasztotta, a farkast odaadta Geraltnak.

– Remélem – mondta a vaják –, tudod, hogy ez csak szimbólum?

– Minden csak szimbólum.

Kihúzta a Fecskét a hüvelyéből.

– Menjünk, Geralt.

– Menjünk. Maradj közel hozzám.

A lépcső alján Skellen zsoldosai vártak rájuk, izzadt tenyerükben szorongatták fegyvereiket. A Kuvik gyors mozdulattal küldte a lépcsőre az első osztagot. A zsoldosok vasalt csizmái végigkopogtak a lépcsőn.

– Lassan, Ciri. Ne siess. Közel légy.

– Igen, Geralt.

– És nyugodtan, kislány, nyugodtan. Jegyezd meg, harag, gyűlölet nélkül. Ki kell mennünk, és meg kell látnunk az égboltot. Azoknak pedig, akik elállják az utunkat, meg kell halniuk. Ne habozz.

– Nem habozok. Látni akarom az égboltot.

Az első fordulóig akadálytalanul jutottak el. A zsoldosok meghátráltak előlük, meglepődtek és elcsodálkoztak a nyugalmukon. De egy pillanat múlva hárman ugrottak rájuk ordítva, kardjukkal hadonászva. Azonnal meghaltak.

– Egy csomóba! – ordibált lentről a Kuvik. – Megölni őket!

Ugrott a következő három. Geralt fürgén előrelépett, csinált egy megtévesztő cselt, egyiküknek alulról vágta el a torkát. Megfordult, átengedte Cirit a jobb karja alatt. Ciri könnyedén csapta meg a második banditát a hóna alatt. A harmadik úgy akarta az életét megmenteni, hogy átugrik a korláton. Nem volt rá ideje.

Geralt letörölte az arcáról a ráfröccsent vért.

– Nyugodtabban, Ciri.

– Nyugodt vagyok.

A következő három. Pengék villanása, kiáltás, halál.

Sűrű vér ömlött lefelé, végigáztatta a lépcsőfokokat.

Egy rézzel kivert láncinget viselő bandita hosszú lándzsával ugrott oda. Kábítószertől vad tekintettel nézett rájuk. Ciri gyors átlós védekezéssel taszította el a lándzsát. Geralt vágott. Megtörölte az arcát. Körül sem nézve mentek tovább.

Már közel volt a második lépcsőforduló.

– Megölni! – ordította Skellen. – Támadj! Megööölniii!

A lépcsőn topogás, kiáltozás. Pengék villanása, ordítás. Halál.

– Jól van, Ciri. De nyugodtabban. Eufória nélkül. És közel hozzám.

– Ezentúl mindig közel leszek hozzád.

– Ne vállból vágj, ha lehet, könyökből. Vigyázz.

– Vigyázok.

Pengék villanása. Ordítás, vér. Halál.

– Jól van, Ciri.

– Látni akarom az égboltot.

– Nagyon szeretlek.

– Én is téged.

– Vigyázz. Csúszós kezd lenni.

Pengék villanása, üvöltés. Tovább mentek, a lépcsőn végigömlő vér nyomában. Lefelé mentek, folyton lefelé, Stygga várának lépcsőjén.

A rájuk támadó bandita megcsúszott az összevérezett lépcsőfokon, egyenest a lábuk előtt terült el, irgalomért üvöltözött, két kézzel takarta el a fejét. Elmentek mellette, oda sem néztek.

A harmadik lépcsőfordulóig már senki sem mert az útjukba állni.

– Íjakat! – kiabált lentről Stefan Skellen. – Ide a számszeríjakkal! Boreas Munnak kellett az íjakat idehozni! Hol van?

Boreas Mun – amiről a Kuvik nem tudhatott – már jócskán messze volt. Egyenesen keletnek tartott, homlokát a ló sörényéhez szorítva olyan gyors galoppra ösztökélte, amennyire csak lehetett.

A többiek közül, akiket íjakért és nyilakért küldtek el, csak egy jött vissza.

Annak, aki lövésre szánta el magát, kissé remegett a keze, a szeme könnybe lábadt a fisztektől. Az első nyílvessző épphogy horzsolta a korlátot. A második még a lépcsőt sem találta el.

– Följebb! – őrjöngött a Kuvik. – Menj följebb, te ostoba! Közelről lőj!

Az íjász úgy tett, mintha nem hallaná. Skellen hosszasan átkozódott, elragadta tőle az íjat, felugrott a lépcsőre, letérdelt és célzott. Geralt gyorsan Ciri elé állt, hogy eltakarja. De a lány villámgyorsan kisurrant mögüle, mire elpattant a húr, máris vívóállásba helyezkedett. Felső kvartba fordította a kardot, olyan keményen ütötte vissza a nyílvesszőt, hogy az jó nagyot bukfencezett, mire leesett.

– Nagyon jó – morogta Geralt. – Nagyon jó, Ciri. De ha még egyszer ilyet teszel, elfenekellek.

Skellen eldobta az íjat, és hirtelen rájött, hogy egyedül van.

Valamennyi embere legalul csoportosult. Egyikük sem merészkedett fel a lépcsőre. Mintha kevesebben lettek volna, megint elszöktek néhányan. Biztosan íjakért mentek.

A vaják és a vajáklány pedig, lépéseiket nem gyorsítva, de nem is lassítva, nyugodtan jöttek lefelé, Stygga várának véráztatta lépcsőjén. Egymáshoz közel, váll váll mellett, szédítően és megtévesztően fürge kardmozdulatokkal.

Skellen hátrálni kezdett. És már abba sem hagyta a hátrálást. Egészen addig, ameddig le nem ért. Amikor emberei közé került, észrevette, hogy a hátrálás folytatódik. Erőtlen káromkodást eresztett meg.

– Fiúk! – kiáltotta, és a hangja hamisan csengett. – Bátran! Hajrá, rájuk! Egy csomóban! Gyerünk, bátran! Utánam!

– Menjen maga – motyogta az egyik, orrához emelve fisztekkel teli tenyerét. A Kuvik egy ökölcsapással mázolta szét a fehér kábítószert az arcán, a zubbonya ujján és a köpenyén.

A vaják és a vajáklány elhagyta a második lépcsőfordulót.

– Ha leérnek egészen – rikoltotta Skellen –, be lehet őket keríteni! Hajrá, fiúk! Bátran! Fegyvert fogj!

Geralt Cirire nézett. És kis híján felüvöltött dühében, amikor a lány ezüstös hajában fémes csillogású fehér sávot pillantott meg. Fegyelmezte magát. Nem volt idő mérgelődni.

– Vigyázz – mondta tompa hangon. – Közel légy hozzám.

– Mindig közel leszek hozzád.

– Odalent forró lesz.

– Tudom. De együtt vagyunk.

– Együtt vagyunk.

– Veletek vagyok – mondta Yennefer, aki mögöttük jött lefelé a vértől piros és csúszós lépcsőn.

– Egy csomóba! Egy csomóba! – rikoltotta a Kuvik.

Páran visszajöttek azok közül, akik íjakért szaladtak. Íjak nélkül. Nagyon megrémülve.

A lépcsőhöz vezető mindhárom folyosó felől bárdokkal kitört ajtók moraja, vasak csörömpölése, pengése és súlyos lépések zaja hallatszott. És egyszer csak mindhárom folyosóról ezüst szalamandrával megjelölt fekete sisakos, páncélos katonák masíroztak elő. Skellen zsoldosai a fenyegető hangú kiáltozás hallatára nagy csengés-bongással dobálták sorjában a kövezetre fegyvereiket. A kevésbé elszántakat íjakkal, kopjákkal és dzsidákkal vették célba, még fenyegetőbb kiáltásokkal ösztökélték őket. Most már mind engedelmeskedett, látható volt ugyanis, hogy a fekete katonák szinte égnek a vágytól, hogy valakit lemészároljanak, és ürügyre várnak. A Kuvik egy oszlopnál állt meg, karját keresztbe fonta a mellén.

– Csodás felmentő sereg? – mormogta Ciri. Geralt megrázta a fejét.

Az íjakkal és a pengékkel rájuk is céloztak.

– Glaeddyvan vort!

Nem volt értelme ellenállni. A lépcső alja hangyabolyként hemzsegett a fekete katonáktól, és ők már nagyon, nagyon fáradtak voltak. De nem dobták el a kardjukat. Gondosan lerakták a lábuk elé. Aztán leültek. Geralt érezte Ciri karjának melegét, hallotta a lélegzetét.

Fentről, a hullákat és a vértócsákat kikerülve, fegyvertelen kezeit a fekete katonáknak felmutatva jött lefelé Yennefer. Nehézkesen leült melléjük a lépcsőre. Geralt a másik kar melegét is megérezte. Kár, hogy ez nem lehet mindig így, gondolta. És tudta, hogy nem lehet.

A Kuvik embereit megkötözték, és sorban elvezették. Egyre több szalamandrás köpenyű fekete katona gyülekezett. Hirtelen magas rangú tisztek bukkantak fel közöttük, fehér tollforgójukról és ezüsttel szegélyezett páncéljukról voltak felismerhetők. No meg arról, ahogy tisztelettel szétváltak előttük.

Az egyik tiszt előtt, akinek különösen gazdag ezüst díszítésű volt a sisakja, kivételes tisztelettel váltak szét. Meg is hajoltak előtte.

Éppen ő állt meg az oszlop mellett álló Skellen előtt. A Kuvik – ez még a fáklyák pislákoló fényében és a vaskosarakban hamvadó képek lángja mellett is látható volt – elsápadt, halottfehér lett az arca.

– Stefan Skellen – mondta a tiszt csengő hangon, amely csak úgy visszhangzott a csarnok boltozata alatt. – Bíróság elé állsz. Büntetést kapsz az árulásért.

A Kuvikot elvezették, de a kezét nem kötözték meg, mint a legényeiét.

A tiszt megfordult. A fenti kárpitról leszakadt egy égő darabka, pörögve hullott le, mint egy nagy tüzes madár. A fény megcsillant a páncél ezüst szegélyén, a fél arcot elfedő sisakrostélyon, amely – mint az összes Fekete Katonáé – ijesztő fogsorú állkapcsot formázott.

Rajtunk a sor, gondolta Geralt. Nem tévedett.

A tiszt Cirit nézte, szeme izzott a sisak nyílásában, mindent észrevett és megvizsgált. A sápadt arcszínt. Az arcán levő sebhelyet. A zubbonya ujján és a kezén a vért. A hajában a fehér sávot.

Ezután a nilfgaardi a vajákhoz fordult.

– Vilgefortz? – kérdezte csengő hangon. Geralt megrázta a fejét.

– Cahir aep Ceallach?

Újabb tagadó fejmozdulat.

– Mészárlás – mondta a tiszt a lépcsőre nézve. – Véres mészárlás. De hát, aki kardot ránt... Ezen kívül megkímélted a hóhérokat a munkától. Hosszú utat tettél meg, vaják.

Geralt nem tett megjegyzést. Ciri hangosan szívta meg az orrát, és beletörölte a csuklójába. Yennefer feddő tekintetet vetett rá. A nilfgaardi észrevette ezt, elmosolyodott.

– Hosszú utat tettél meg – ismételte. – A világ végéről jöttél ide. Érte és a javára. Már csak ezen a címen is jár neked valami. De Rideaux úr!

– Parancsára, Császári Felség!

A vaják nem csodálkozott.

– Keressenek egy diszkrét szobát, ahol senkitől sem zavartatva nyugodtan tudok beszélgetni Ríviai Geralt úrral. Közben biztosítsanak mindkét hölgynek teljes kényelmet és szolgálatot. Természetesen éber és folyamatos őrizet alatt.

– Igenis, Császári Felség.

– Geralt úr, jöjjön velem.

A vaják felállt. Ránézett Yenneferre és Cirire, meg akarta őket nyugtatni, figyelmeztetni rá, nehogy valami butaságot csináljanak. De erre nem volt szükség. Mind a ketten szörnyen fáradtak voltak. És mindenbe beletörődtek.

– Hosszú utat tettél meg – ismételte meg sisakját levéve Emhyr var Emreis, Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd, az Ellenségei Kurgánján Táncoló Fehér Láng.

– Nem tudom – válaszolta nyugodtan Geralt –, hogy te, Duny, nem tettél-e meg hosszabbat.

– Na tessék, megismertél – mosolyodott el a császár. – Pedig a szakáll hiánya és a viselkedésem biztosan egészen megváltoztatott. Azok közül, akik korábban Cintrában találkoztak velem, sokan jöttek el később Nilfgaardba, és találkoztak velem a kihallgatásokon. És nem ismert fel senki. Te meg mégis csak egyszer láttál, méghozzá tizenhat éve. Ennyire berögződtem az emlékezetedbe?

– Nem ismertelek volna meg, tényleg nagyon megváltoztál. Egyszerűen kitaláltam, ki vagy. Már egy ideje. Kellett hozzá idegen segítség és útmutatás, hogy kitaláljam, milyen szerepet játszott a vérfertőzés Ciri családjában. A vérében. Az egyik rémálmomban szerepelt a lehető legborzalmasabb, legundorítóbb vérfertőzés is. És tessék, íme itt vagy, személyesen.

– Alig állsz a lábadon – mondta fagyosan Emhyr. – És ettől az erőltetett arcátlanságtól még jobban tántorogsz. Leülhetsz a császár színe előtt. Ebben a privilégiumban részesítelek... életfogytiglan.

Geralt megkönnyebbülve ült le. Emhyr állva maradt, egy faragott szekrénynek támaszkodott.

– Megmentetted a lányom életét – mondta. – Többször. Köszönet érte. A magam és az utókor nevében.

– Lekötelezel.

– Cirilla – Emhyr nem törődött a gúnyolódással – Nilfgaardba megy. Alkalmas időben császárné lesz. Pontosan ugyanolyan módon, ahogyan több tucat lányból lett és lesz királyné. Vagyis úgy, hogy alig ismerik a hitvesüket. Gyakran van rossz benyomásuk róla az első találkozás alapján. Gyakran csalódnak a házasság első napjai és... éjszakái miatt. Cirilla nem az első lesz.

Geralt tartózkodott a megjegyzésektől.

– Cirilla – folytatta a császár – olyan boldog lesz, mint azoknak a királynéknak a többsége, akikről beszéltem. Idővel jön ez meg. A szerelmet, amit egyáltalán nem követelek meg tőle, Cirilla a fiára plántálja át, akit vele fogok nemzeni. A főhercegre, a leendő császárra. Arra a császárra, aki fiút nemz majd. Olyan fiút, aki a világ ura lesz, és aki megmenti a világot a pusztulástól. Ezt mondja az a jövendölés, amelynek a pontos tartalmát csak én ismerem.

– Világos – folytatta a Fehér Láng –, hogy Cirilla soha nem tudja meg, ki vagyok. Ez a titok meghal. Azokkal együtt, akik ismerik.

– Világos – bólintott Geralt. – Nem is lehet világosabb.

– Észre kell venned – szólalt meg egy kis idő múlva Emhyr – a sors kezét, amely mindebben közrejátszott. Mindenben. A te tetteidben is. Kezdettől fogva.

– Inkább Vilgefortz kezét látom ebben. Mert hiszen ő irányított téged akkor Cintrába, igaz? Amikor te voltál az Elvarázsolt Sün? Pavetta őmiatta...

– Homályban tapogatózol – szakította félbe Emhyr hevesen, és vállára vetette a szalamandrás köpenyt. – Nem tudsz semmit. És nem is kell tudnod. Nem azért hívtalak ide, hogy elmondjam neked az élettörténetemet. És nem is azért, hogy magyarázkodjam előtted. Csak arra szolgáltál rá, hogy biztosítsalak róla, a lánynak nem lesz bántódása. Semmivel sem vagyok az adósod, vaják. Semmivel...

– De igen! – Geralt ugyanilyen hevesen vágott közbe. – Megsértetted a megkötött szerződést. Megszegted az adott szót. Ez adósság, Duny. Hercegfiként szegtél esküt, császárként vagy adós. Császári kamatokkal. Tíz évre elosztva!

– Csak ennyire?

– Csak ennyire. Mert csak ennyi jár nekem, több nem. De kevesebb sem! Úgy volt, hogy akkor jelentkezem a gyerekért, amikor betölti a hatodik életévét. Nem vártad meg a megállapodott időpontot. El akartad tőlem rabolni még előtte. De a sors, amiről egész idő alatt beszélsz, gúnyt űzött belőled. A következő tíz évben megpróbáltál ez ellen a sors ellen küzdeni. Most a tiéd, Ciri a tiéd, a saját lányod, akit valamikor méltatlanul és aljas módon megfosztottál a szüleitől, és akivel most méltatlanul és aljas módon vérfertőzéssel akarsz gyerekeket nemzeni. Szerelmet sem követelve tőle. Egyébként helyesen. Nem is érdemled meg a szerelmét. Köztünk szólva, Duny, nem tudom, hogy vagy képes a szemébe nézni.

– A cél szentesíti az eszközt – mondta Emhyr tompa hangon. – Amit teszek, az utókornak teszem. A világ megmentéséért.

– Ha a világnak ilyen módon kell megmenekülnie – emelte fel a fejét a vaják –, akkor jobb, ha ez a világ elpusztul. Hidd el nekem, Duny, jobb, ha elpusztul.

– Sápadt vagy – mondta szinte szelíden Emhyr var Emreis. – Ne izgasd fel magad, mert még kész vagy elájulni.

Ellépett a szekrénytől, odahúzott egy széket, leült. A vajáknak tényleg szédült a feje.

– A Vassünnek – kezdett bele a császár nyugodtan és halkan – azt kellett szolgálnia, hogy apámat együttműködésre kényszerítse a bitorlóval. Az államcsíny után volt ez, apámat, a megdöntött császárt bebörtönözték és kínozták. De nem hagyta magát megtörni, más módszerrel próbálkoztak tehát. A bitorló által felbérelt varázsló apám szeme láttára szörnyeteggé változtatott. A varázsló megtetézte ezt kissé a saját szándékai szerint. Nevezetesen a humor kedvéért. Eimyr a mi nyelvünkön „sün”.

– Apám nem hagyta magát megtörni, és meggyilkolták. Engem pedig gúnykacajok és csúfondáros szavak kíséretében elengedtek az erdőben, és kutyákat uszítottak rám. Az életemet megmentettem, nem üldöztek eléggé elszántan, ugyanis nem tudták, hogy a varázsló elszúrta a munkáját, hogy éjjel visszatérek emberi alakomba. Szerencsére ismertem néhány illetőt, akiknek hűségében biztos lehettem. És hogy tudd, tizenhárom éves voltam akkor.

– El kellett menekülnöm az országból. Azt pedig, hogy a varázslat ellen északon, a Marnadali Lépcsőn túl kell segítséget keresnem, egy Xarthisius nevű, kissé bolond asztrológus olvasta ki a csillagokból. Később, amikor már császár voltam, tornyot és felszerelést ajándékoztam neki. Addig kölcsönzött eszközökkel kellett dolgoznia.

– Azt, ami Cintrában történt, tudod, kár az időért, hogy ebbe belemélyedjünk. De tagadom, hogy ehhez bármi köze lett volna Vilgefortznak. Először is, akkor még nem ismertem, másodszor, erősen idegenkedtem a mágusoktól. Egyébként mind a mai napig nem kedvelem őket. Ó, csak hogy emlékeztessek rá: amikor visszanyertem a trónt, elkaptam azt a varázslót, aki a bitorlót kiszolgálta, és apám szeme láttára kínzott meg engem. Én is kimutattam a humorérzékemet. A mágust Braathensnek hívták, és ez a mi nyelvünkön majdnem ugyanúgy hangzik, mint a „sült”.

– De elég a kitérőkből, térjünk vissza a tárgyra. Vilgefortz titokban felkeresett engem Cintrában, nem sokkal Ciri születése után. Azok bizalmasának adta ki magát, akik Nilfgaardban végig hűek voltak hozzám, és összeesküvést szőttek a bitorló ellen. Felajánlotta a segítségét, és rövidesen bizonyságot is tett róla, hogy képes segíteni. Amikor, még bizalmatlan lévén, a motívumairól kérdeztem, minden kertelés nélkül kijelentette, hogy a hálámra számít. Arra a kegyre, privilégiumokra és hatalomra, amellyel Nilfgaard nagy császára megajándékozza. Vagyis én. A hatalmas uralkodó, aki a fél világon fog uralkodni. Aki olyan utódot nemz, aki az egész világot fogja kormányozni. E hatalmas uralkodók oldalán, jelentette ki zavartalanul a varázsló, ő maga is magasra szándékozik emelkedni. Itt előhúzott egy kígyóbőrbe kötött tekercset, és figyelmembe ajánlotta a tartalmát.

– Ily módon ismertem meg a jövendölést. Megtudtam, mi a világ és a világmindenség sorsa. Megtudtam, mit kell tennem. És arra a következtetésre jutottam, hogy a cél szentesíti az eszközt.

– Világos hát.

– Eközben Nilfgaardban – Emhyr elengedte az iróniát a füle mellett – egyre jobban állt az ügyem. A partizánjaim egyre nagyobb befolyáshoz jutottak, végül, amikor már mögöttük állt a fronttiszteknek egy csoportja és a kadétiskola, elszánták magukat az államcsínyre. Ehhez azonban rám volt szükség. Személyesen. A Császárság trónjának és koronájának valódi örökösére, az Emreisek véréből származó valódi Emreisre. A forradalomnak egyfajta lobogója kellett legyek. Köztünk szólva, jó néhány forradalmár táplált olyan reményeket, hogy ezen kívül nem leszek semmi más. Azok, akik közülük még élnek, mindmáig bánják ezt.

– De, amint mondottam, hagyjuk a kitérőket. Haza kellett mennem. Eljött az ideje, hogy Duny, a maechti álkirályfi és cintrai herceg kikövetelje örökségét. De nem feledkeztem meg a jövendölésről. Cirivel együtt kellett visszatérnem. Calanthe pedig figyelmesen, nagyon figyelmesen nézett a körmömre.

– Soha nem bízott benned.

– Tudom. Úgy vélem, tudott valamit arról a jóslatról. És mindent megtett volna, hogy megakadályozzon, Cintrában viszont az ő hatalmában voltam. Világos volt: vissza kellett térnem Nilfgaardba, de úgy, hogy senki ki ne találhassa, Duny vagyok, Ciri pedig a lányom. Vilgefortz sugallta, mi legyen ennek a módja. Dunynak, Pavettának és a gyermeküknek meg kellett halniuk. Nyomtalanul el kellett tűnniük.

– Egy színlelt hajóbalesetben.

– Így van. A Skelligéről Cintrába tartó hajóút alatt Vilgefortznak a Sedna-mélyedésben egy bűvös szippantóba kellett behúznia a hajót. Nekem, Pavettának és Cirinek előtte be kellett zárkóznunk egy különlegesen bebiztosított kajütbe, ott kellett túlélnünk. A legénységnek pedig...

– Nem kellett túlélnie – fejezte be a vaják. – És így kezdődött a hullákon keresztül vezető utad.

Emhyr var Emreis hallgatott egy ideig.

– Korábban kezdődött – mondta végül, és a hangja süketen elfúlt. – Sajnos. Abban a pillanatban, amikor kiderült, hogy Ciri nincs a fedélzeten.

Geralt felvonta a szemöldökét.

– Sajnos – a császár arca kifejezéstelen maradt –, a terveimben alábecsültem Pavettát. Ez az örökké lesütött szemű melankolikus leányzó átlátott rajtam és a szándékaimon. Mielőtt felhúzták volna a horgonyt, titokban kiküldte a gyermeket a szárazföldre. Őrületbe estem. Ő is. Hisztériás rohamot kapott. Dulakodás közben... átesett a korláton. Mire érte ugorhattam volna, Vilgefortz behúzta a hajót a szippantójába. Valami fejbevágott, és elvesztettem az eszméletemet. Csodával határos módon éltem túl, belegabalyodva a kötelekbe. Tetőtől talpig bekötözve ocsúdtam fel. A kezem eltört...

– Kíváncsi vagyok – kérdezte a vaják fagyosan –, hogy érzi magát egy olyan ember, aki meggyilkolta a saját feleségét?

– Pocsékul – felelte Emhyr habozás nélkül. – Pocsékul és fenemód aljasnak érezte és érzi magát. Ezen még az a tény sem változtat, hogy nem szerettem sohasem. A cél szentesítette az eszközt. Mégis igazán bánom, hogy meghalt. Nem így akartam, nem így terveztem. Pavetta véletlenül halt meg.

– Hazudsz – mondta Geralt szárazon –, és ez nem császárhoz illő. Pavetta nem maradhatott életben. Leleplezett volna. És soha nem hagyta volna azt, amit Cirivel akartál csinálni.

– Élne – ellenkezett Emhyr. – Valahol... messze. Van elég vár... Mondjuk Darn Rowan... Nem tudtam volna megölni.

– Még azért a célért sem, ami szentesíti az eszközt?

– Mindig lehet találni valami kevésbé drasztikus eszközt. – A császár megtörölte az arcát. – Mindig sok van belőlük.

– Nem mindig – mondta a vaják, és a szemébe nézett. Emhyr kerülte a pillantását.

– Épp erre gondoltam – bólintott Geralt. – Fejezd be a történetet. Megy az idő.

– Calanthe úgy vigyázott a kicsire, mint a szeme világára. Arról, hogy elraboljam, nem is álmodozhattam... Vilgefortzcal alaposan lehűlt a viszonyom, a többi mágustól továbbra is idegenkedtem... De a katonáim és az arisztokraták erősen a háború felé taszítottak, hogy támadjam meg Cintrát. Kezeskedtek érte, hogy a nép ezt követeli, hogy a nép élettérre vágyik, hogy a vox populi követése lesz az én afféle császári vizsgám. Elhatároztam, hogy két pecsenyét sütök egy tűzben. Egy lendülettel szerzem meg Cintrát is, Cirit is. A többit tudod.

– Tudom – bólintott Geralt. – Köszönöm ezt a beszélgetést, Duny. Hálás vagyok, hogy voltál oly szíves, és időt szenteltél nekem. De tovább halogatni nem érdemes. Nagyon fáradt vagyok. Végignéztem, hogyan halnak meg a barátaim, akik velem jöttek ide a világ végéről. Azért jöttek, hogy megmentsék a lányodat. Még csak nem is ismerték. Cahiron kívül még csak nem is ismerte Cirit egyikük sem. És elindultak, hogy megmentsék. Mert volt bennük valami tisztességes és nemes. És mi lett? Halálukat lelték. Úgy tartom, ez igazságtalan. És ha valaki tudni akarja, ezt nem helyeslem. Mert a francba egy olyan történettel, amelyben a rendesek meghalnak, a latrok pedig tovább élnek, és teszik a magukét. Nincs már erőm, császár. Hívd az embereid.

– Vaják...

– A titoknak azokkal együtt kell meghalnia, akik ismerik. Magad mondtad ezt. Nincs más kiutad. Nem igaz, hogy több is van. Minden börtönből megszököm. Elveszem tőled Cirit, nincs az az ár, amit meg ne fizetnék, hogy elvegyem tőled. Jól tudod.

– Jól tudom.

– Yennefert életben hagyhatod. Ő nem ismeri a titkot.

– Ő – mondta Emhyr komolyan – bármely árat megfizet érte, hogy megmentse Cirit. És megbosszulja a halálodat.

– Tény – bólintott a vaják. – Lényegében megfeledkeztem róla, milyen nagyon szereti Cirit. Igazad van, Duny. Mit tegyünk, a végzettől nem lehet elmenekülni. Van egy kérésem.

– Tessék.

– Engedd meg, hogy mindkettőjüktől elbúcsúzzam. Aztán rendelkezésedre állok.

Emhyr az ablaknál állt, a hegycsúcsokra bámult.

– Nem tagadhatom meg tőled. De...

– Ne tarts tőle. Nem mondok Cirinek semmit. Ártanék neki, ha megmondanám, ki vagy. És nem volnék képes neki ártani.

Emhyr sokáig hallgatott, továbbra is az ablak felé fordult.

– Talán némileg adós is vagyok neked valamivel. – Sarkon fordult. – Hallgasd meg hát, mi az ajánlatom a törlesztésről. Régen, nagyon régen, a nagyon régi időkben, amikor az emberekben még volt tisztelet, büszkeség és méltóság, amikor megbecsülték, amit mondtak, és kizárólag a szégyentől féltek, előfordult, hogy egy halálra ítélt becsületes ember, hogy megmeneküljön a hóhér vagy a bakó szégyenletes kezétől, beült egy kád forró vízbe, és megnyitotta az ereit. Számításba jöhet-e...

– Töltesd meg a fürdőt.

– Számításba jöhet-e – folytatta a császár nyugodtan –, hogy Yennefernek kedve volna megosztani veled ezt a fürdőt?

– Majdnem biztos vagyok benne. De meg kell kérdezni. Elég lázadó a természete.

– Tudom.

Yennefer azonnal beleegyezett.

– A kör bezárult – tette hozzá, és a kézfejére nézett. – Uroborosz kígyó a saját farkába mélyesztette a fogait.

– Én nem értem! – Ciri úgy fortyant fel, mint egy felbosszantott macska. – Fel sem fogom, miért kell vele mennem. Hová? Minek?

– Kislányom – mondta Yennefer szelíden. – Ez a sorsod és nem más. Értsd meg, egyszerűen nem lehet ez másképp.

– És ti?

– Ránk – Yennefer Geraltra nézett – a mi sorsunk vár. Egyszerűen így kell lennie. Gyere ide, kislányom. Ölelj meg erősen.

– Meg akarnak gyilkolni titeket, igaz? Nem egyezem bele! Alig hogy visszakaptalak titeket! Ez igazságtalanság!

– Aki kardot ránt – szólalt meg Emhyr var Emreis tompa hangon –, az kard által vész el. Harcoltak ellenem, és veszítettek. De méltósággal veszítettek.

Ciri három lépéssel ott termett előtte, Geralt pedig hangtalanul fellélegzett. Hallotta, ahogy Yennefer felsóhajt. A fenébe is, gondolta, hiszen mindenki látja! Hiszen az egész fekete serege látja, amit nem lehet eltitkolni! Ugyanaz a testtartás, ugyanazok a szikrázó szemek, ugyanaz a szájmozgás. Egyformán fonják keresztbe a kezüket. Szerencsére, nagy szerencsére az ezüstös haját az anyjától örökölte. De így is, ha odanéz valaki, látható, kinek a vére...

– Te viszont – mondta Ciri, lángoló pillantással mérte végig Emhyrt. – Te viszont győztél. És azt hiszed, méltósággal?

Emhyr var Emreis nem válaszolt. Csak elmosolyodott, és láthatóan elégedett pillantással nézett végig a leányon. Ciri összeszorította a fogait.

– Annyian haltak meg. Annyi ember halt meg mindezért. Méltósággal veszítettek? Méltóságos a halál? Csak egy bestia gondolhatja ezt. Belőlem, bár közelről láttam a halált, nem sikerült bestiát csinálni. És nem is fog sikerülni.

A császár nem válaszolt. Cirit nézte, úgy tűnt, majd elnyeli a tekintetével.

– Tudom – sziszegte Ciri –, miben sántikálsz. Mit akarsz velem tenni. És már most megmondom neked: nem hagyom, hogy hozzám érj. És ha... Ha engem... Akkor megöllek. Még ha lekötözöl is. Amikor elalszol, átharapom a torkod.

Az imperátor gyors kézmozdulattal csitította le a körülöttük gyülekező tisztek morgolódását.

– Az történik – szűrte a szavakat, le sem véve a szemét Ciriről –, ami elrendeltetett. Búcsúzz el a barátaidtól, Cirilla Fiona Elen Riannon.

Ciri a vajákra nézett. Geralt tagadó fejmozdulatot tett. A leány felsóhajtott.

Megölelték egymást Yenneferrel, és sokáig sugdolóztak. Aztán Ciri odalépett Geralthoz.

– Kár – mondta halkan. – Jobbnak ígérkezett.

– Sokkal jobbnak – helyeselt a vaják.

Megölelték egymást.

– Légy bátor.

– Nem fog megkapni engem – suttogta. – Ne félj. Megszököm tőle. Tudom a módját...

– Nem szabad megölnöd. Jegyezd meg, Ciri. Nem szabad.

– Ne félj. Egyáltalán nem gyilkosságra gondoltam. Tudod, Geralt, elegem van a gyilkolásból. Túl sok volt belőle.

– Túl sok. Isten veled, vajáklány.

– Isten veled, vaják.

– Csak nehogy sírni kezdj nekem.

– Könnyű azt mondani.

Emhyr var Emreis, Nilfgaard imperátora egészen a fürdőig kísérte Yennefert és Geraltot. Csaknem a gőzölgő illatos vízzel telt hatalmas márványmedence pereméig.

– Isten veletek – mondta. – Nem kell sietnetek. Elmegyek, de itt hagyom az embereimet, eligazítom őket, és ellátom őket parancsaimmal. Ha készen lesztek, szóljatok, és a hadnagy odaadja a kést. De ismétlem: sietnetek nem kell.

– Értékeljük a kegyet. – Yennefer komolyan bólintott. – Felséges Császár!

– Tessék.

– Ha lehetséges, ne bántsa a lányomat. Nem szeretnék azzal a gondolattal meghalni, hogy sír.

Emhyr hosszan hallgatott. Nagyon is hosszan. Az ablakpárkányra támaszkodott. Elfordulva.

– Yennefer asszony – mondta végül, és nagyon különös arcot vágott. – Biztos lehet benne, hogy nem ártok a maga és Geralt vaják lányának. Hullákon tapostam és az ellenségeim kurgánjain táncoltam. És azt gondoltam, mindenre képes vagyok. De azt, amivel gyanúsít, egyszerűen képtelen volnék megtenni. Most már tudom. Kettőjüknek is köszönhetem ezt. Isten velük.

Kiment, csöndesen csukta be az ajtót maga mögött. Geralt sóhajtott.

– Levetkőzünk? – nézett a gőzölgő medencére. – Nemigen örülök, ha arra gondolok, hogy pucér hullaként vonszolnak ki innen...

– Nekem pedig, képzeld el, mindegy, hogyan vonszolnak ki. – Yennefer ledobta a csizmáját, és gyors mozdulatokkal kapcsolta ki a ruháját. – Még ha ez az utolsó fürdőm, akkor sem fogok felöltözve fürödni.

Keresztülhúzta a fején az ingét, és belépett a medencébe, energikusan fröcskölte szét a vizet.

– Nos, Geralt? Miért állsz, mint aki kővé vált?

– Elfelejtettem, milyen szép vagy.

– Könnyen felejtesz. Gyerünk, be a vízbe.

Amikor Yennefer mellé ült, az rögtön a nyaka köré fonta a karjait. Geralt megcsókolta, a derekát simogatta, víz felett és víz alatt is.

– Ez volna – kérdezte a rend kedvéért – erre a megfelelő idő?

– Erre – mormogta Yennefer, egyik kezét a vízbe merítette, és megérintette Geraltot – minden idő megfelel. Emhyr kétszer is elismételte, hogy nem kell sietnünk. Mivel szeretnéd inkább eltölteni az utolsó perceket, amelyek megadattak nekünk? Sírással és panaszkodással? Hisz az nem méltó. Lelkiismereted elszámoltatásával? Hisz az banális és ostoba dolog.

– Nem erre gondoltam.

– Akkor mire?

– Ha kihűl a víz – mormogta, és Yennefer mellét becézgette –, a vágás fájdalmas lesz.

– A gyönyörért – Yennefer a másik kezét is a vízbe merítette – megéri fájdalommal fizetni. Félsz a fájdalomtól?

– Nem.

– Én sem. Ülj fel a medence szélére. Szeretlek, de a fenébe is, nem fogok búvárkodni.

– Ójaj, jaj – mondta Yennefer, a fejét úgy hajtotta hátra, hogy gőztől párás haja úgy terült szét a peremen, mint egy rakás apró fekete kígyó. – Ójaj... jaj.

– Szeretlek, Yen.

– Szeretlek, Geralt.

– Itt az idő. Szóljunk.

– Szóljunk.

Szóltak. Előbb a vaják szólt, aztán Yennefer szólt. Aztán, mivel hiába vártak bármilyen reakcióra, kórusban kiabáltak.

– Máááár lehet! Készen vagyunk! Adjátok már azt a kést! Hééé! A francba! Kihűl a víz!

– Akkor gyertek ki onnan – mondta Ciri, és bekukkantott a fürdőbe. – Mind elmentek.

– Micsodaaaa?

– Hisz mondom. Elmentek. Hármunkon kívül nincs itt egyetlen teremtett lélek sem. Öltözzetek fel. Szörnyen mulatságosan néztek ki pucéron.

Öltözködés közben reszketni kezdett a kezük. Mindkettőjüknek. Csak nagy nehezen tudtak a kapcsokkal, csatokkal, gombokkal boldogulni. Ciri csacsogott.

– Ellovagoltak. Simán. Mindenki, ahányan csak voltak. Mindenkit elvittek, felszálltak a lovaikra, és elmentek. Csak úgy porzott.

– Nem hagytak itt senkit?

– Senkit bizony.

– Felfoghatatlan – suttogta Geralt. – Ez felfoghatatlan.

– Történt valami – krákogott Yennefer –, ami ezt megmagyarázná?

– Nem – felelte Ciri gyorsan. – Semmi.

Hazudott.

Először tettetésképen arcokat vágott. Kihúzta magát, gőgösen felemelt fejjel és merev arccal lökte el magától a fekete lovagok kesztyűs kezét, merészen és kihívóan nézte a félelmes orrokat és sisakrostélyokat. Többet nem nyúltak hozzá, annál is inkább, mert visszatartotta őket ettől, hogy rájuk mordult az egyik tiszt, egy ezüst paszományos, fehér kócsagtollforgós izmos fickó.

A kijárat felé tartott Ciri, kétfelől kísérték. Büszkén magasra emelt fejjel lépkedett. Döngtek a súlyos csizmák, zörögtek a láncingek, csörögtek a fegyverek.

Tízegynéhány lépés után nézett körül először. Újabb pár lépés után másodszor. De hiszen soha, soha többé nem látom őket, átható és hideg világossággal lobbant fel ez a gondolat az agyában. Sem Geraltot, sem Yennefert. Soha.

Ez a gondolat egy pillanat alatt, egyetlen lendülettel törölte le a tettetett bátorság álarcát. Ciri arca fintorba rándult, a szeme könnyel telt meg, eleredt az orra. A lány teljes erejével küzdött, de hiába. A könnyhullám áttörte a látszat gátját.

A szalamandraköpenyes nilfgaardiak csendben nézték. És elképedve. Néhányan látták az összevérezett lépcsőn, mind látták, ahogy a császárral beszélgetett. A kardos vajáklányt, a legyőzhetetlen vajáklányt, aki magának az imperátornak ugrott neki kevélyen. És most csodálkoztak a hüppögő és zokogó gyerek láttán.

Ciri tudta ezt. Tekintetük úgy perzselt, mint a tűz, úgy szúrt, mint a tű. Küzdött, de eredménytelenül. Minél keményebben tartotta vissza a sírást, annál erősebben tört az ki.

Lelassított, majd megállt. A kíséret is megállt. De csak egy pillanatra. A tiszt nyers hangú parancsára vaskezek ragadták meg a hóna alatt és a csuklóján. Ciri utoljára nézett körül, zokogva és könnyeit nyelve. Aztán elvonszolták. Nem fejtett ki ellenállást. De egyre hangosabban és egyre kétségbeesettebben zokogott.

A sötét hajú Emhyr var Emreis császár állította meg őket, akinek az arca furcsa, homályos emlékeket keltett benne. Szigorú parancsára elengedték. Ciri megszívta az orrát, a ruhaujjával megtörölte a szemét. A császár közeledtének láttára visszatartotta a zokogást, gőgösen felszegte a fejét. De most – tudatában volt ennek – már csak nevetségesnek látszott.

Emhyr sokáig nézte. Szó nélkül. Aztán odalépett. És kinyújtotta a kezét. Ciri, aki az efféle gesztusokra mindig ösztönös hátralépéssel reagált, most, legnagyobb megdöbbenésére, nem így tett. Még nagyobb megdöbbenéssel állapította meg, hogy a császár érintése egyáltalán nem kellemetlen.

A császár megérintette a haját, mintha számolná a hófehér csíkokat. Megérintette az arcán levő eltorzult sebhelyet. Aztán magához szorította, megsimogatta a fejét és a hátát. Ciri pedig sírástól remegve hagyta, a keze mereven lógott, mint egy madárijesztőé.

– Különös dolog ez az elrendeltetés – hallotta a császár suttogását. – Isten veled, leányom.

– Hogy mondta?

Ciri arca kissé megrándult.

– Azt mondta: va faill, luned. Az Ősi Nyelven: isten veled, leány.

– Tudom – bólintott Yennefer. – Aztán mi volt?

– Aztán... Aztán eleresztett, megfordult és elment. Parancsokat kiáltott. És mind elmentek. Teljesen közömbösen mentek el mellettem, dobogtak, zörögtek és csörömpöltek a páncéljaikkal, csak úgy visszhangzott a folyosón végig. Felültek a lovaikra, és elmentek, hallottam a nyerítést és a dobogást. Életemben nem fogom ezt megérteni. Mert ha elgondolom...

– Ciri.

– Mi van?

– Ne gondold el.

– Stygga vára – ismételte Filippa Eilhart, és a szempillái alól Fringilla Vigót leste. Fringilla nem pirult el. Az elmúlt három hónap alatt elő tudott állítani egy bűvös krémet, amely összezsugorítja a véredényeket. Ennek a krémnek köszönhetően nem látszott az arcán a pír, még ki tudja mekkora szégyenkezés esetén sem.

– Vilgefortz rejtekhelye Stygga várában volt – erősítette meg Assire var Anahid. – Ebbingben, egy hegyi tó partján, amelynek a nevét az informátorom, egy egyszerű katona, képtelen volt megjegyezni.

– Ön azt mondta: „volt” – figyelmeztetett Francesca Findabair.

– Volt – vette magához a szót Filippa. – Mert Vilgefortz meghalt, kedves hölgyeim. Ő és a tettestársai, az egész banda már alulról szagolja az ibolyát. Nem más tette meg nekünk ezt a szolgálatot, mint a mi jó ismerősünk, Ríviai Geralt vaják. Akit alábecsültünk. Mindannyian. Akivel szemben hibáztunk. Mindannyian. Egyesek jobban, mások kevésbé.

Valamennyi varázslónő, mintha parancsszóra tették volna, Fringillára nézett, de a krém tényleg megbízhatóan működött. Assire var Anahid sóhajtott. Filippa az asztalra csapott.

– Bár mentségünkre szolgál – mondta szárazon – a háborúval és a béketárgyalásokkal kapcsolatos tengernyi elfoglaltság, a páholy kudarcának kell elismerni azt a tényt, hogy Vilgefortz ügyében megelőztek és helyettesítettek bennünket. Ennek nem szabad többé előfordulni, kedves hölgyeim.

A páholy – a halálsápadt Fringilla Vigo kivételével – bólogatott.

– E pillanatban – folytatta Filippa – Geralt vaják valahol Ebbingben van. A kiszabadított Yenneferrel és Cirivel együtt. El kell gondolkozni rajta, hogyan keressük meg őket...

– És az a vár? – szólt közbe Sabrina Glevissig. – Nem feledkeztél meg valamiről, Filippa?

– Nem, nem feledkeztem meg. A legendának, ha egyáltalán megszületik, csak egyetlen helyes változata kell hogy legyen. Éppen téged akartalak erre megkérni, Sabrina. Vidd magaddal Keirát és Trisst. Intézzétek el ezt a dolgot. Úgy, hogy nyoma se maradjon.

A robbanás dörejét Maechtben is hallani lehetett, a villanás – ugyanis ez éjszaka történt – még Metinnában és Gesóban is látható volt. A robbanás által okozott tektonikus rengéssorozat még messzebb is érezhető volt. A világ igazán távoli sarkaiban is.

Congreve, Estella vel Stella, Otto de Congreve báró leánya, akit az öreg Liddertal gróf vett el, annak hamaros halála után fölöttébb gondosan irányította javait, aminek következtében jókora vagyonra tett szert. Emhyr var Emreis császár (ld.) nagy tiszteletének örvendve igen jelentős személy volt az udvarban. Noha nem töltött be semmilyen tisztséget, közismert volt, hogy a szavát és a véleményét a császár mindig megbecsüléssel és elismeréssel szokta megtisztelni. Mivel nagy vonzalommal viseltetett az ifjú császárné, Cirilla Fiona (ld.) iránt, akit saját leányaként szeretett, tréfásan a „császárné anyjának” hívták. Mindkettőt túlélvén, a császárt és a császárnét is, † 1331, és óriási vagyonát rokonai örökölték tovább, a Liddertalok Fehérnek nevezett mellékága, ők azonban, lévén könnyelműek és tékozlók, azt alaposan felélték.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

III. kötet

Tizedik fejezet

A táborhelyre belopódzó ember, ezt a javára kell írni, ügyes és rókamód ravasz volt. Gyorsan változtatta a helyzetét, és olyan ügyesen és halkan mozgott, hogy mindenkit megtévesztett volna. Mindenkit. De Boreas Munt nem. Boreas Munnak túl nagy tapasztalata volt a lopakodás tárgyában.

– Bújj elő, ember! – kiáltott oda, igyekezett a hangjának öntelt és magabiztos, arrogáns színezetet adni. – Hiábavalók a trükkjeid! Látlak. Ott vagy.

Az egyik megalit azok közül, amelyek fésűhöz hasonlóan meredeztek a hegyoldalban, megremegett, kibontakozott a sötétkék csillagos égbolt hátteréből. Megmozdult. És emberi alakot öltött.

Boreas megfordította a pecsenyés nyársat, mert már kissé megperzselődött. Rátette a kezét az íja fogójára, úgy tett, mintha hanyagul rátámaszkodna.

– Nyomorúságos a vagyonom. – Látszólag nyugodt hangjába egy csipetnyi durva, fémes figyelmeztetést vegyített. – Nem valami sok. De kötődöm hozzá. Életre-halálra fogom védeni.

– Nem vagyok bandita – mondta mély hangon a menhirt utánozva odalopódzó férfi. – Zarándok vagyok.

A zarándok magas volt, jól megtermett, legalább hét lábnyi, és ha mérlegre tennék, Boreas bármibe lefogadta volna, hogy legalább harminc fontos súlyra volna szükség a másik serpenyőben. A kocsirúd vastagságú zarándokbot pálcikának tetszett a kezében. Boreas Mun alaposan elcsodálkozott rajta, hogyan képes egy ekkora nagy barom olyan ügyesen lopózni. Kezdett is kissé nyugtalankodni. Hetvenöt fontos kompozit íja, amellyel félszáz lépésről leterített egy jávorszarvast, egyszerre kicsi és vékonyka gyerekjátéknak tűnt.

– Zarándok vagyok – ismételte a megtermett férfi. – Nincsenek rossz...

– Az a másik – szakította félbe Boreas hevesen –, ő is jöjjön elő.

– Milyen má... – hebegett a zarándok, és elhallgatott, amikor meglátta, hogy szemből egy karcsú alak bontakozik ki a homályból, hangtalanul, mint egy árnyék. Boreas Mun ezúttal semmin sem csodálkozott. A másik férfi – a mozgása azonnal elárulta ezt a nyomkereső gyakorlott szemének – tünde volt. Az pedig nem szégyen, ha valakit egy tünde cserkészik be.

– Elnézést kérek – mondta a tünde furcsa, kissé rekedt, nem tündére valló hangon. – Nem rossz szándékkal rejtőztem el az urak elől, hanem félelmemben. Megfordítanám azt a nyársat.

– Igaz – mondta a zarándok a botjára támaszkodva, és hallhatóan körbeszimatolt. – Ezen az oldalon már túl jó a hús.

Boreas megfordította a nyársat, sóhajtott, megköszörülte a torkát. És megint sóhajtott.

– Szíveskedjenek leülni az urak – határozta el magát. – És várjanak. Mindjárt kész az állatka, amint átsül. Á, hitemre, ostoba, aki fukarkodik megkínálni az úton a vándorokat.

Szisszenve pottyant a zsír a tűzbe, magasra lobbantak a lángok, világosabb lett.

A zarándokon széles karimájú filckalap volt, amelynek árnyéka igen sikeresen rejtette el az arcát. A tünde fejfedőjét színes kendőből összetekert, az arcát nem takaró turbán pótolta. Amikor a tűz fényében meglátták ezt az arcot, mind a ketten megremegtek, Boreas meg a zarándok is. De egyetlen sóhaj sem hagyta el az ajkukat. Egyetlen halk sóhajt sem váltott ki ennek az arcnak a látványa, amely egykor bizonyára tündéhez méltó szép arc volt, most azonban a homlokán, a szemöldökén, az orrán és arcán egészen az álláig végighúzódó csúnya forradás torzította el.

Boreas Mun krákogott, és újra megfordította a nyársat.

– Ez az illat volt az – nem kérdezte, megállapította –, ami az urakat a táboromhoz csábította, nem igaz?

– Teljes mértékben. – A zarándok megbillentette a kalap karimáját, kissé elváltozott a hangja. – Dicsekvés nélkül mondom, messziről kiszimatoltam a sültet. De óvatos maradtam. Azon a tűzön, amelyikkel két napja találkoztam, egy nőt sütöttek meg.

– Ez igaz – erősítette meg a tünde. – Jártam ott másnap reggel, láttam a hamuban az emberi csontokat.

– Másnap reggel – ismételte meg elnyújtott hangon a zarándok, Boreas pedig akármibe lefogadta volna, hogy a kalap árnyékában rejtőző arcán gonosz mosoly jelent meg. – Kegyelmed, tünde úr, régóta haladsz titokban a nyomomban?

– Régóta.

– És mi akadályozott benne, hogy felfedd magad?

– A józan ész.

– Az Elskerdeg-hágó – Boreas Mun megfordította a nyársat, és megtörte a kínos csöndet – nem a legjobb hírnévnek örvendő hely. Én is láttam csontokat a tűzrakásokban, csontvázakat a karókon. Akasztottakat a fákon. Kegyetlen kultuszok vad hívei hemzsegnek itt. És olyan lények, amelyek csak azt nézik, hogyan egyenek meg. Állítólag.

– Nem állítólag – javította ki a tünde. – Biztosan. És minél beljebb megyünk a hegyekbe, keletre, annál rosszabb lesz.

– Kegyelmetek útja is keletnek tart? Az Elskerdegen túl? Zerrikaniába? Vagy még tovább, Haklandba?

Nem válaszoltak, sem a zarándok, sem a tünde. Boreas nem is nagyon várt választ. Először is, a kérdés indiszkrét volt. Másodszor pedig ostoba. Onnan, ahol most voltak, csak kelet felé lehetett menni. Az Elskerdegen keresztül. Oda, ahová ő is tartott.

– Kész a sült. – Boreas ügyes és némileg demonstratív jellegű mozdulattal nyitotta szét a pillangókését. – Tessék, uraim. Ne zavartassátok magatokat.

A zarándoknál vadászkard, a tündénél tőr volt, első látásra szintén nem konyhai használatra való. De mindhárom fenyegetőbb célokra kifent penge most csak a hús feldarabolására szolgált. Egy ideig csak az állkapcsok ropogása és csámcsogás hallatszott. És a tűzbe dobált lerágott csontok sercegése.

A zarándok visszafogottan böffentett.

– Fura egy teremtmény – szólalt meg, a lerágott és leszopogatott lapockát nézegette, amely úgy nézett ki, mintha három napig egy hangyabolyban lett volna. – Az íze olyan volt, mint a kecskéé, de olyan puha volt, mint a nyúlhús... Nem emlékszem, hogy valaha ilyet ettem volna.

– Patkáld volt – mondta a tünde, fogaival a porcogót ropogtatva. – Én sem emlékszem rá, hogy valaha ilyet ettem volna.

Boreas halkan megköszörülte a torkát. A tünde hangjából kihallható alig érezhető szarkasztikus vidámság bizonyossá tette, tudta, hogy a sült egy hatalmas véreres szemű és nagyfogú patkányfélétől származott, amelynek csak a farka háromkönyöknyi volt. A nyomkereső azonban nem vadászott a gigantikus rágcsálóra. Önvédelemből lőtte le. De eldöntötte, hogy megsüti. Okos és józanul gondolkodó ember volt. Nem evett volna szemetet és hulladékot zabáló patkányt. De az Elskerdeg-hágó bejáratától jó háromszáz mérföldnyire volt a legközelebbi hulladékelőállításra képes közösség. A patkány – vagy a tünde kedvéért a patkáld – tiszta és egészséges kellett hogy legyen. Nem érintkezett a civilizációval. Nem volt tehát mivel szennyeznie vagy fertőznie.

Hamarosan az utolsó, legkisebb, tisztára rágott és szopogatott csontocska is a parázsban kötött ki. A hold a Tűzhegyek meredek csúcsai fölé úszott. A szél felszította a tüzet, a felröppenő szikrák a pislákoló csillagok sokasága előtt hunytak ki, váltak semmivé.

– Kegyelmetek – kockáztatott meg egy újabb kevéssé diszkrét kérdést Boreas Mun – régóta vannak úton? Itt, a Pusztában? Bátorkodom megkérdezni, rég hagytátok el a Solveiga-kaput?

– Rég vagy nemrég – mondta a zarándok –, nézőpont kérdése. A szeptemberi holdtölte utáni második napon keltem át a Solveigán.

– Én meg – mondta a tünde – a hatodik napon.

– Á – folytatta Boreas, aki a reagálástól további kedvet kapott. – Csodálom, hogy nem jöttünk össze már ott, mert én is akkoriban jártam, illetve lovagoltam arra, mert akkor még volt lovam.

Elhallgatott, elűzte a lovával és az elvesztésével kapcsolatos kellemetlen gondolatokat és emlékeket. Biztos volt benne, hogy neki és véletlen társainak hasonló kalandokat kellett átélniük. Ha végig gyalog mentek volna, soha nem érték volna utol itt, az Elskerdegnél.

– Úgy vélekszem tehát – folytatta –, kegyelmetek már a háború után, a cintrai békekötés után indultak útnak. Nyilván semmi közöm hozzá, de bátorkodom feltételezni, hogy kegyelmeteknek nem tetszett meg a világnak Cintrában megteremtett és megállapított rendje és képe.

Távoli vonítás törte meg a tűz mellett bekövetkező csendet, amely meglehetősen sokáig tartott. Bizonyára farkasok. Habár az Elskerdeg-hágó környékén soha nem lehet biztosra menni.

– Ha őszinte akarok lenni – szólalt meg a tünde váratlanul –, semmi alapom nem volt rá, hogy a cintrai béke után kedveljem a világot és az ő képét. A rendről nem is szólva.

– Az én esetemben – mondta a zarándok, és keresztbe fonta hatalmas karjait – hasonló a helyzet. Bár, ahogy az egyik ismerősöm mondaná, post factum győződtem meg erről.

Sokáig tartott a csend. Még az is elhallgatott, ami a hágón vonított.

– Eleinte – folytatta a zarándok, noha Boreas és a tünde készek lettek volna lefogadni, hogy nem szólal meg. – Eleinte minden arra mutatott, hogy a cintrai béke előnyös változásokkal jár, egészen elviselhető világrendet teremt. Ha nem is mindenkinek, de legalább nekem...

– A királyok – krákogott Boreas –, ha jól emlékszem, áprilisban gyűltek össze Cintrában?

– Pontosan április másodikán – helyesbített a zarándok. – Emlékszem, újhold volt.

A falak mentén, a galériát támasztó sötét gerendák alatt heraldikai jelképek, a cintrai nemesség címerei színes ábráival díszített pajzsok függtek szép sorjában. Első látásra is megfigyelhető volt a különbség az ősrégi nemzetségek kissé megkopott ékei és az újabb időkben, Dagorad és Calanthe uralkodása alatt kiemelkedő nemesség címerei között. Az újabbak színei élénkebbek voltak, kevésbé repedeztek meg, nem voltak rajtuk apró szúrágta lyukak.

A legélénkebb színűek pedig a nilfgaardi nemesség címereivel ékeskedő, csak nemrégiben elhelyezett pajzsok voltak. Azoké, akik kitüntették magukat az erőd meghódításában és az ötévi császári közigazgatásban.

Ha már visszaszerezzük Cintrát, gondolta Foltest király, vigyázni kell majd rá, nehogy a cintraiak a megújulás szent buzgóságában elpusztítsák ezeket a pajzsokat. Egy dolog a politika, más dolog a terem díszítése. A rendszerváltozások nem igazolhatják a vandalizmust.

Tehát itt kezdődött minden, gondolta Dijkstra, miközben szétnézett a nagy csarnokban. A nevezetes eljegyzési lakoma, amelyen megjelent az Acélsün, és Pavetta királylány kezét követelte... És Calanthe királyné felfogadta a vajákot...

Milyen furcsán alakulnak az emberi sorsok, gondolta a kém, maga is elcsodálkozva rajta, mennyire triviálisak a gondolatai.

Öt éve, gondolta Meve királynő, öt éve fröccsent szét Calanthénak, a Cerbinek véréből származó Nőstényoroszlánnak az agyveleje az udvar kövezetén, épp odalátni az ablakból. Calanthe, akinek büszke portréját a folyosón láttuk, az utolsó előtti volt a királyi vérvonalban. Azután, hogy leánya, Pavetta vízbe fulladt, csak az unokája maradt meg neki. Cirilla. Hacsak nem igaz a hír, hogy Cirilla is meghalt.

– Tessék – intett reszkető kezével Cyrus Engelkind Hemmelfart, a köztiszteletben álló novigradi hierarcha, akit, tekintettel korára és tisztségére per acclamationem fogadtak el a tanácskozás elnökének. – Foglaljanak helyet.

Leültek, megkeresték a kerekasztalnál mahagóni táblácskákkal megjelölt széküket. Meve, Rívia és Lyria királynője, Foltest, Temeria királya és hűbérese, Venzlav bruggei király. Demavend, Aedirn királya. Henselt, Kaedwen királya. Ethain cidarisi király. Az ifjú Kistrin verdeni király. Nitert herceg, a redaniai Régenstanács feje. És Dijkstra gróf.

Ettől a kémtől meg kellene próbálni megszabadulni, eltávolítani a tanácskozóasztaltól, gondolta a hierarcha. Henselt király és Foltest király, sőt, még az ifjú Kistrin is fanyar észrevételekre ragadtatta magát, demarche volt várható Nilfgaard képviselője részéről. Ez a Sigismund Dijkstra nem megfelelő rendű ember, azonkívül foltos múltú és rossz hírű személy, persona turpis. Nem megengedhető, hogy egy persona turpis jelenléte fertőzze a tárgyalások légkörét.

A nilfgaardi küldöttség elnöke, Shilard Fitz-Oesterlen báró, akinek a kerekasztal mellett pont a Dijkstrával szemközti hely jutott, udvarias diplomáciai meghajlással üdvözölte a kémet.

A novigradi hierarcha is leült, amikor látta, hogy már mindenki ül. A reszkető kezénél fogva őt támogató apródok segítségével. A hierarcha abban a székben ült, amelyiket sok éve Calanthe királynénak készítettek. Ennek a széknek imponálóan magas és szépen díszített támlája volt, ennek köszönhetően tűnt ki a többi szék közül.

A kerekasztal az kerekasztal, de látszania kell, ki a legfontosabb.

Tehát itt történt, gondolta Triss Merigold, amikor körülnézett a teremben, végignézte a kárpitokat, a festményeket és a számos vadásztrófeát, a varázslónőnek teljesen ismeretlen szarvasféle állat agancsait. Itt, a trónterem elhíresült lerombolása után zajlott le a híres magánbeszélgetés Calanthe, a vaják, Pavetta és az Elvarázsolt Sün között. Amikor Calanthe beleegyezett abba a különös házasságba. És Pavetta már terhes volt. Ciri alig nyolc hónap múlva született meg... Ciri, a trónörökös... A Nőstényoroszlán véréből származó Oroszlánfióka... Ciri, az én kis húgocskám. Aki most valahol messze délen van. Szerencsére már nincs egyedül. Geralttal és Yenneferrel együtt. És biztonságban van.

Hacsak nem csaptak be megint.

– Üljetek le, kedves hölgyek – sürgette őket Filippa Eilhart, aki egy ideje figyelmesen vizsgálgatta Trisst. – A világ urai mindjárt szép sorban kezdik elmondani megnyitó beszédüket, egyetlen szót sem szeretnék elmulasztani.

A varázslónők gyorsan helyet foglaltak, megszakítva folyosói pletykálgatásukat. Sheala de Tancarville-en ezüstróka boa volt, amely szigorú férfiruhájának nőies hangsúlyt kölcsönzött. Assire var Anahidon lila selyemruha, amely rendkívül bájosan ötvözte a szerény egyszerűséget és a választékos eleganciát. Francesca Findabair a megszokottan királyi. Ida Emean aep Sivney a megszokottan titokzatos. Margarita Laux-Antille méltóságteljes és komoly. Sabrina Glevissig türkizben. Keira Metz zöldben és nárciszsárgában. És Fringilla Vigo. Leverten. Szomorúan. És sápadtan, halálos, beteg, kísérteties sápadtságban.

Triss Merigold Keira mellett, Fringillával szemközt ült. A nilfgaardi varázslónő feje felett függő kép egy lovast ábrázolt, amint nyaktörő vágtában száguld égerfák szegélyezte úton. Az égerfák a lovas felé nyújtják rettenetes ágkarjaikat, gúnyosan nevetnek odúik iszonyú állkapcsaival. Triss önkéntelenül is összerázkódott.

Az asztalra rakott háromdimenziós telekommunikátor működött. Filippa Eilhart egy varázsigével javított a képen és a hangon.

– Amint a hölgyek látják és hallják – mondta némi iróniával –, Cintra tróntermében, pontosan alattunk, egy emelettel lejjebb, a világ urai éppen a világ sorsáról készülnek dönteni. Mi meg itt, egy emelettel fölöttük, azon igyekszünk, hogy a fiúk túlzottan ne csintalankodjanak nekünk.

Az Elskerdegen vonító lényekhez más vonítók csatlakoztak. Boreasnak nem voltak kétségei. Nem farkasok voltak.

– Ami azt illeti – mondta, hogy újból felélénkítse az elhalt társalgást –, én sem vártam sokat azoktól a cintrai tárgyalásoktól. Sőt, egyetlen ismerősöm sem számított rá, hogy a tárgyalások bármi jót hoznának.

– Maga a tény volt fontos – tiltakozott a zarándok nyugodtan –, hogy elkezdődtek a tárgyalások. Egy egyszerű ember, és az urak engedelmével én épp ilyen ember vagyok, egyszerűen gondolkodik. Egy egyszerű ember tudja, hogy a hadakozó királyok és császárok annyira dühösek egymásra, hogy ha tehetnék, ha volna hozzá erejük, legyilkolnák egymást. Abbahagyták a gyilkolást, helyette leültek a kerekasztalhoz. Vagyis nincs már erejük. Egyszerűen szólva, erőtlenek. És ebből az erőtlenségből az következik, hogy egyetlen fegyveres sem támad az egyszerű emberek házára, nem gyilkolnak, nem nyomorgatnak, nem gyújtják fel az épületeket, nem mészárolják le a gyerekeket, nem erőszakolják meg az asszonyokat, nem hajtanak rabságba. Nem. Ehelyett összegyűltek Cintrába, és tárgyalnak. Örüljünk neki!

A tünde botjával megpiszkált a tűzben egy hasábot, szikrák röppentek szét, szeme sarkából a zarándokra nézett.

– Még egy egyszerű embernek is – mondta alig titkolt szarkazmussal –, még ha örül is, sőt, még ha eufóriába esik is, meg kell értenie, hogy a politika is háború, csak kissé másként folytatják. Fel kell fognia azt is, hogy a tárgyalás olyan, mint a kereskedés. Hasonlóan öngerjesztő a mechanizmusuk. A kialkudott sikereket engedményekkel vásárolják meg. Itt nyernek, ott veszítenek. Más szóval, ahhoz, hogy egyeseket megvehessenek, másokat el kell adniuk.

– Valóban – mondta a zarándok egy pillanat múlva –, ez annyira egyszerű és nyilvánvaló, hogy megérti minden ember. Még ha nagyon egyszerű is.

– Nem, nem és még egyszer nem! – rikoltott fel Henselt király, és mindkét öklével az asztalra csapott, amitől felborult egy serleg, és felugrottak a tintatartók. – Nincs vita ebben a témában! Nincs alku ebben az ügyben! Vége, slussz, deireadh!

– Henselt – szólalt meg nyugodtan, józanul és nyomatékos engesztelő hangon Foltest. – Ne nehezítsd meg a dolgot. És ne kompromittálj bennünket az ordítozásoddal őexcellenciája előtt.

Shilard Fitz-Oesterlen, a Nilfgaardi Császárság megbízott tárgyalója hamiskás mosollyal hajolt meg, azt sugallva, hogy a kaedweni király túlkapásai nem bosszantják fel, nem is törődik velük.

– Megegyezésre törekszünk a Császársággal – folytatta Foltest –, és egymásra kezdünk acsarkodni, mint a kutyák? Szégyen, Henselt.

– Olyan súlyos kérdésekben egyeztünk meg Nilfgaarddal, mint Dol Angra és a Folyóntúl – szólalt meg látszólag önkéntelenül Dijkstra. – Butaság volna...

– Kikérem magamnak az ilyen megjegyzéseket! – rikoltozott Henselt, ezúttal úgy, hogy nem egy bivalyon is túltett volna. – Kikérem magamnak az ilyen megjegyzéseket, főleg mindenféle kémektől! Király vagyok, a kurva életbe!

– Látszik is – kacagott fel Meve. Demavend elfordulva, nemtörődöm mosollyal nézte a csarnok falain függő címerpajzsokat, teljesen úgy, mintha nem éppen az ő királyságáról szólt volna a játék.

– Elég! – Henselt zihált, vad tekintettel nézett körül. – Elég, elég, az istenekre, mert megüt a guta. Azt mondtam: egy arasznyi földet se. Semmi, de semmi követelésnek nincs helye! Nem egyezek bele, hogy a királyságomat akár egy arasznyi földdel megcsonkítsák, még egy fél arasszal se! Az istenek tiszteltek meg Kaedwennel, és csak az isteneknek adom vissza! Alsó-Marchia a mi földünk... Ez pedig... Eti... Et... Etnikailag. Alsó-Marchia századok óta Kaedwenhez tartozik...

– Felső-Aedirn – szólalt meg újra Dijkstra – a múlt nyár óta tartozik Kaedwenhez. Pontosabban tavaly július huszonnegyedike óta. Azóta, amióta egy kaedweni megszálló hadtest hatolt be oda.

– Követelem – mondta Shilard Fitz-Oesterlen anélkül, hogy kérdezték volna –, hogy vegyék jegyzőkönyvbe ad futuram rei memoriam, a Nilfgaardi Császárságnak semmi köze sem volt ehhez az annexióhoz.

– Azon kívül, hogy épp ekkor ejtették zsákmányul Vengerberget.

– Nihil ad rem!

– Valóban?

– Uraim! – intette őket Foltest.

– A kaedweni hadsereg – krákogott Henselt – felszabadítóként nyomult be Alsó-Marchiába! A katonáimat virágokkal üdvözölték ott! A katonáim...

– A banditáid... – Demavend király hangja nyugodt volt, de meglátszott az arcán, mennyi erőfeszítésébe kerül, hogy megőrizze a nyugalmát. – A haramiáid, akiknek a rablóbandái behatoltak a királyságomba, gyilkoltak, erőszakoltak és raboltak. Uraim! Egy hete gyűltünk itt össze, azóta tanácskozunk, azon tanácskozunk, milyen legyen a világ leendő arculata. Az istenekre, bűntettek és rablások jellemezzék ezt az arculatot? A banditák status quója maradjon fenn? Az elrabolt javaknak a rablók és haramiák kezében kell maradnia?

Henselt felkapott az asztalról egy térképet, heves mozdulattal összegyűrte, és Demavend felé hajította. Az aedirni király meg sem mozdult.

– Az én hadseregem – hörögte Henselt, és az arca a jó óbor színét kezdte felölteni – a nilfgaardiaktól hódította el Marchiát. A te siralmas királyságod akkor már nem létezett, Demavend. Többet mondok: ha nem lett volna a hadseregem, még ma sem lenne semmilyen királyságod. Szeretném látni, ahogy az én segítségem nélkül űzöd a Feketéket a Jarugán és a Dol Angrán túlra. Nem nagy túlzás tehát, ha megállapítom, az én kegyességemből vagy király. De ezzel véget is ér a kegyességem! Megmondtam, egy arasznyit sem adok át a földemből. Nem hagyom, hogy a királyságomat megcsonkítsák.

– Én sem az enyémet! – Demavend felállt. – Nem egyezünk meg tehát!

– Uraim – szólalt meg hirtelen békítően az eddig szunyókáló Cyrus Hemmelfart, a novigradi hierarcha. – Bizonyosan lehetséges valami kompromisszum...

– A Nilfgaardi Császárság – szólalt meg ismét Shilard Fitz-Oesterlen, aki szeretett találomra közbeszólni – nem fogad el semmi olyan megállapodást, amely kárt okozna a Dol Blathanna-i Tündeországnak. Ha szükséges, ismét felolvasom önöknek a memorandum tartalmát...

Henselt, Foltest és Dijkstra röhögtek, de Demavend nyugodtan és csaknem jóindulatúan nézett a császári nagykövetre.

– A közjó és a béke kedvéért – jelentette ki – elismerem Dol Blathanna autonómiáját. De nem mint királyságét, hanem mint hercegségét. Ennek az a feltétele, hogy Enid an Gleanna hercegnő hűbéri esküt tegyen nekem, és kötelezze magát rá, az emberek és a tündék azonos jogokat és privilégiumokat kapnak. Kész vagyok erre, amint mondtam, pro publico bono.

– Íme – szólalt meg Meve – egy igazi király szavai.

– Salus publica lex suprema est – mondta Hemmelfart hierarcha, aki már egy ideje keresett alkalmat rá, hogy ő is eldicsekedhessék a diplomáciai zsargon ismeretével.

– Hozzáteszem azonban – folytatta Demavend, és a felfuvalkodott Henseltre nézett –, a Dol Blathannával kapcsolatos koncesszió nem precedens. Földjeim integritásának ez az egyetlen megsértése, amibe beleegyezem. Semmilyen más felosztást nem ismerek el. A kaedweni hadseregnek, amely mint agresszor és hódító hatolt be a határaim mögé, egy hét leforgása alatt el kell hagynia Felső-Aedirn jogtalanul megszállt erődítéseit és várait. Ez a feltétele annak, hogy továbbra is részt vegyek a tanácskozáson. És mivel verba volant, a titkárom hivatalos démarche-t terjeszt elő a jegyzőkönyv számára ebben a kérdésben.

– Henselt? – Foltest várakozó pillantást vetett a szakállasra.

– Soha! – rikoltotta a kaedweni király, felborította a székét, és úgy ugrált, mint egy darázscsípte csimpánz. – Soha nem adom oda Marchiát! A holttestemen keresztül! Nem adom! Semmi sem kényszeríthet erre! Semmilyen erő! Semmilyen kurva erő!

És hogy kimutassa, ő is tanult valamit, és őt sem a gólya költötte, odaüvöltötte:

– Non possumus!

– Majd adok én neki non possumust, a vén bunkónak! – robbant ki Sabrina Glevissig az egy szinttel följebbi szobában. – Nincs mitől tartaniuk, hölgyek, rákényszerítem ezt a tuskót, hogy ismerje el a területi igényeket, ami Felső-Aedirnt illeti. A kaedweni csapatok tíz nap leforgása alatt fognak kivonulni onnan. Ez nyilvánvaló. Nem is lehet másképp. Ha a hölgyek közül valaki kételkedne ebben, akkor tényleg jogosan fogok megsértődni.

Filippa Eilhart és Sheala de Tancarville meghajlással fejezték ki elismerésüket. Assire var Anahid egy mosollyal mondott köszönetet.

– Mára csak az maradt – mondta Sabrina –, hogy megoldjuk Dol Blathanna kérdését. Ismerjük Emhyr császár memorandumának tartalmát. A királyoknak odalent még nem volt idejük rá, hogy ezt a kérdést megvitassák, de már jelezték az opcióikat. Állást foglalt az úgymond legérdekeltebb is. Demavend király.

– Demavend álláspontja – mondta Sheala de Tancarville, és ezüstróka boáját a nyaka köré tekerte – a messzemenő kompromisszum jeleit hordozza. Ez az álláspont pozitív, átgondolt és kiegyensúlyozott. Shilard Fitz-Oesterlen nem kis gondban lesz, ha a nagyobb koncessziók érdekében akar majd érvelni. Nem tudom, lesz-e ilyen szándéka.

– Lesz – jelentette ki Assire var Anahid nyugodtan. – Mert ilyen instrukciói vannak Nilfgaardból. Fel fog szólítani ad referendum, és jegyzéket fog intézni. Legalább egy napig fog veszekedni. Ennek elteltével elkezd majd engedményeket tenni.

– Normális – szólt közbe Sabrina Glevissig. – Normális, hogy végre találkoznak valahol, megegyeznek valamiben. De nem fogjuk ezt megvárni, azonnal megállapítjuk, mit engedünk meg nekik végeredményben. Francesca! Szólalj meg! Hiszen a te országodról van szó.

– Épp ezért – mosolyodott el gyönyörűen a Völgyek Százszorszépe. – Éppen ezért hallgatok, Sabrina.

– Győzd le a büszkeséged – mondta Margarita Laux-Antille komolyan. – Tudnunk kell, mit engedjünk meg a királyoknak.

Francesca Findabair még gyönyörűbben mosolygott.

– A béke érdekében és pro bono publico – mondta – egyetértek Demavend király javaslatával. Ettől fogva, kedves lányok, nem kell többé a legfenségesebbnek szólítanotok, elég az egyszerű „bölcs fenséged”.

– A tündevicceken – fintorgott Sabrina – egyáltalán nem tudok nevetni, biztos azért, mert nem értem őket. Mi van Demavend többi feltételével?

Francesca megrebbentette a szempilláit.

– Egyetértek az emberi telepesek visszatelepítésével és vagyonuk visszaszolgáltatásával – mondta komolyan. – Garantálom valamennyi faj egyenjogúságát...

– Az istenért, Enid – nevette el magát Filippa Eilhart. – Ne egyezz bele mindenbe! Állíts valamilyen feltételt!

– Állítok. – A tünde hirtelen elkomolyodott. – Nem megyek bele a hűbéri eskübe. Allódiumnak akarom Dol Blathannát. Minden vazallusi kötelezettség nélkül, kivéve azt, hogy lojalitást fogadnak, és nem cselekszenek az uralkodó kárára.

– Demavend nem megy bele ebbe – állapította meg Filippa kurtán. – Nem mond le azokról a bevételekről és járadékokról, amelyeket a Virágok Völgyétől kapott.

– Ebben a kérdésben – Francesca felvonta a szemöldökét – hajlandó vagyok a kétoldalú tárgyalásokra, biztos vagyok benne, hogy konszenzusra jutunk. Az allódium nem ír elő fizetést, de nem is tiltja meg, és nem is zárja ki.

– És mi van a hitbizománnyal? – Filippa Eilhart nem tágított. – Mi van az elsőszülötti örökléssel? Foltest, ha beleegyezik az allódiumba, garanciákat akar majd a hercegség feloszthatatlanságára.

– Foltestet – mosolyodott el újból Francesca – valóban megtéveszthette az arcom és az alakom, de rajtad csodálkozom, Filippa. Régen, nagyon régen hagytam már magam mögött azt az életkort, amelyben lehetséges volt, hogy teherbe essem. Demavendnek az elsőszülöttségi joggal és a hitbizománnyal kapcsolatosan nincs mitől tartania. Én leszek a Dol Blathanna-i uralkodók nemzetségében az ultimus familiae. De a látszólag Demavendnek kedvező korkülönbség ellenére az utánam járó örökség kérdését nem vele, hanem inkább az unokáival fogjuk mérlegelni. Biztosítom a hölgyeket, hogy ebben az ügyben nem lesznek vitás pontok.

– Ebben nem – helyeselt Assire var Anahid, és a tündevarázslónő szemébe nézett. – És mi van a Mókusok harci kommandóival? Mi van azokkal a tündékkel, akik a Császárság oldalán harcoltak? Ha nem tévedek, az alattvalóid többségéről van szó, ugye, Francesca?

A Völgyek Százszorszépe abbahagyta a mosolygást. Ida Emeanra nézett, de a Kéklő-hegységbeli csendes tünde kerülte a tekintetét.

– Pro publico bono... – kezdett hozzá, majd elhallgatott. Assire szintén nagyon komolyan bólintott, jelezte, hogy érti.

– Mit tegyünk? – mondta lassan. – Mindennek ára van. A háború áldozatokat követel. A béke a jelek szerint ugyancsak.

– Igen, ez minden szempontból igaz – ismételte meg a zarándok eltűnődve, és a lehajtott fejjel ülő tündére nézett. – A béketárgyalás alkudozás. Piaci. Ahhoz, hogy egyeseket megvehessenek, másokat el kell adni. Ez a világ sora. Az a lényeg, hogy ne vásároljunk túl drágán...

– És ne adjunk el túl olcsón – fejezte be a tünde, közben fel sem emelte a fejét.

– Árulók! Alávaló gazemberek!

– Kurafiak!

– An’badraigh aen cuach!

– Nilfgaardi kutyák!

– Csönd! – rikkantotta Hamilcar Danza, és páncélos öklével a kerengő korlátjára csapott. A galérián álló lövészek a cul de sacba szorult tündéket célozták íjaikkal.

– Nyugalom! – rikoltotta Danza még hangosabban. – Elég! Nyugodjatok meg, tiszt urak! Több méltóságot!

– Van merszed méltóságról beszélni, gazfickó? – kiáltotta Coinneach Dá Reo. – A vérünket ontottuk értetek, átkozott dh’oinék! Értetek, a császárotokért, aki hűségesküt vett ki tőlünk! Így háláljátok meg? Kiadtok bennünket az északi henteseknek! Mint a bűnözőket! Mint a zsiványokat!

– Azt mondtam, elég! – Danza megint rávágott az öklével a korlátra, csak úgy visszhangzott. – Vegyétek tudomásul a tényeket, tünde urak! A Cintrában elfogadott megegyezés, ami a békekötés feltétele, azt a kötelezettséget hárítja a Császárságra, hogy adja ki a nordlingoknak a háborús bűnösöket...

– Bűnösöket? – kiáltotta Riordain. – Bűnösöket? Te ocsmány dh’oine!

– A háborús bűnösöket – ismételte Danza, egyáltalán nem törődve a lenti tumultussal. – Azokat a tiszteket, akiket bizonyított vádak terhelnek terrorizmusért, a polgári lakosság gyilkolásáért, a foglyok megöléséért és kínzásáért, a kórházakban fekvő sebesültek lemészárlásáért...

– Ti kurafiak! – ordította Angus Bri Cri. – Öltünk, mert háború volt!

– A ti parancsotokra öltünk!

– Cuach’te aep arse, bloede Dh’oine!

– Ez eldöntött ügy! – ismételte Danza. – A sértegetéseitek és a kiabálásaitok nem változtatnak semmin. Menjenek egyesével az őrségre, ne tessék ellenállást tanúsítani megbilincselés közben.

– Ott kellett volna maradni, amikor ők a Jaruga túlpartjára menekültek – csikorgatta a fogait Riordain. – Ott kellett volna maradni, és tovább verekedni a kommandókban. Mi meg, ostobák, tökfejek, idióták, megtartottuk a katonai esküt! Jól megjártuk!

Isengrim Faoiltiarna, a Vasfarkas, a Mókusok leghíresebb, már csaknem legendás parancsnoka, most császári ezredes, merev arccal szakította le a Vrihedd dandár ezüst villámait a zubbonya ujjáról és a váll-lapjáról, majd az udvar kövére dobta. A többi tiszt is követte példáját. A galériáról letekintő Hamilcar Danza összeráncolta a szemöldökét.

– Komolytalan demonstráció – mondta. – Ezenkívül az urak helyében én nem szabadulnék meg oly könnyelműen a császári jelvényektől. Kötelességemnek érzem, hogy tájékoztassam az urakat, a békefeltételek megtárgyalásakor az uraknak mint császári tiszteknek garantálták az igazságos pereket, az enyhe ítéleteket és a mielőbbi amnesztiát...

A cul de sacba tömörült tündék egyhangú, dübörgő, a falakról visszahangzó nevetésben törtek ki.

– Felhívom az urak figyelmét arra is – tette hozzá Hamilcar Danza nyugodtan –, hogy csak önöket adjuk ki a nordlingoknak. Harminckét tisztet. Nem adunk ki egyetlen olyan katonát sem, akiket önök vezettek. Egyetlenegyet sem.

A cul de sacban elhallgatott a nevetés, mintha késsel vágták volna el.

A szél felszította a tüzet, szikraesőt szórt, füstöt fújt a szemükbe. A hágón megint felhangzott a vonítás.

– Mindennel üzleteltek – törte meg a hallgatást a tünde. – Minden eladó volt. A becsület, a hűség, a nemesi szó, az eskü, az egyszerű tisztesség... Ezekből egyszerűen áru lett, aminek addig volt értéke, ameddig kereslet volt rá meg konjunktúra. És amikor már nem volt, akkor fabatkát sem ért, és kidobták. A szemétdombra.

– A történelem szemétdombjára – bólintott a zarándok. – Igaza van, tünde úr. Így nézett ki akkor Cintrában. Mindennek megvolt a maga ára. És annyit ért, amennyit cserébe kapni lehetett érte. Minden reggel megnyílt a tőzsde. És mint az igazi tőzsdén, lépten-nyomon jöttek a váratlan hosszok és besszek. És mint az igazi tőzsdén, nehéz volt ellenállni annak a benyomásnak, hogy valaki mozgatja a szálakat.

– Jól hallok? – kérdezte elnyújtva Shilard Fitz-Oesterlen, hitetlenkedő hangon és arckifejezéssel. – Nem csal a fülem?

Berengar Leuvaarden, a császári különmegbízott nem vette magának a fáradságot, hogy válaszoljon. A karszékben elterpeszkedve továbbra is a bor hullámzását vizsgálgatta a meglóbált serlegben.

Shilard feldühödött, amitől az arcára megvető, fensőbbséges arckifejezés ült ki, ami azt mondta: „Vagy hazudsz, ebfajzat, vagy kísérletezel, próbára teszel. Mindkét esetben kiismertelek.”

– Értsem tehát úgy – mondta orrát felhúzva –, hogy a határok kérdésében, a hadifoglyok és a hódítások visszaadása kérdésében, a Vrihedd dandár és a Scoia’tael kommandó tisztjeinek kérdésében tett messzemenő engedmények után a császár azt parancsolja, hogy egyezzek meg, és fogadjam el a nordlingoknak a telepesek repatriációjával kapcsolatos lehetetlen követeléseit?

– Tökéletesen megértett, báró úr – válaszolta Berengar Leuvaarden jellegzetesen elnyújtva a szavakat. – Valóban nem győzök csodálkozni az ön éles elméjén.

– A Nagy Napkorongra, Leuvaarden úr, önök ott, a fővárosban, elgondolkoznak-e néha arról, milyen következményekkel járnak a döntéseik? A nordlingok már most azt suttogják, hogy a Császárságunk agyaglábakon álló óriás! Már most azt kiáltozzák, hogy legyőztek, megvertek, szétkergettek bennünket! Felfogja-e a császár, hogy ha további engedményeket tesz, az azt jelenti, elfogadják az ő arrogáns és túlzó ultimátumukat? Érti-e a császár, hogy ők ezt a gyengeség jelének tekintik, aminek a jövőben siralmas következményei lehetnek? Megérti-e végre a császár, milyen sors vár több ezer telepesünkre Bruggéban és Lyriában?

Berengar Leuvaarden abbahagyta a serleg lóbálását, és Shilardra függesztette szénfekete szemét.

– Császári parancsot adtam át a báró úrnak – sziszegte. – Amikor a báró úr végrehajtja, és visszatér Nilfgaardba, szíveskedjék maga megkérdezni a császártól, miért ilyen értetlen. Szíveskedhet akkor szemrehányásait is megtenni a császárnak. Meg is dorgálhatja. Le is hordhatja. Miért ne? De egyedül. A közreműködésem nélkül.

Aha, gondolta Shilard. Már tudom. Az új Stefan Skellen ül előttem. És úgy kell vele bánni, mint Skellennel.

De hisz világos, hogy nem céltalanul jött ide. A parancsot egy közönséges futár is elhozhatta volna.

– Hát – kezdte látszólagos nemtörődömséggel, szinte bizalmasan. – Jaj a legyőzötteknek! De a császári parancs világos és konkrét, tehát ilyen módon lesz is végrehajtva. Ügyelni fogok arra is, hogy tárgyalások eredményének, és ne tökéletes kapitulációnak látsszék. Értek az ilyesmihez. Harminc éve vagyok diplomata. És négy nemzedékre visszatekintve. A nemzetségem az egyik legjelentősebb, leggazdagabb... és legbefolyásosabb család...

– Tudom, tudom, de még mennyire – vágott közbe egy félmosollyal Leuvaarden. – Ezért vagyok itt.

Shilard udvariasan meghajolt. És türelmesen várt.

– A megegyezésben azért támadtak nehézségek – kezdte a küldött a serleget lóbálva –, mert ön, kedves báró, azt kegyeskedik képzelni, hogy a győzelem és a hódítás lényege az értelmetlen népirtás. Az, hogy valahol egy véráztatta földdarabon letűzzék a zászlójukat, és azt kiáltsák: „Mostantól az enyém, meghódítottam!” Sajnos, meglehetősen széles körben terjedtek el a hasonló elképzelések. Az én szememben azonban, báró úr, akárcsak azok szemében, akiktől a meghatalmazást kaptam, a győzelem és a hódítás lényege gyökeresen eltér ettől. A győzelemnek a következőképpen kell kinéznie: a legyőzöttek kénytelenek lesznek a győztesek által gyártott termékeket vásárolni, sőt, ezt még szívesen is teszik, mert a győztesek termékei jobbak és olcsóbbak. A győztesek valutája erősebb, mint a legyőzöttek valutája, és a legyőzöttek sokkal jobban megbíznak benne, mint a sajátjukéban. Ért engem, Fitz-Oesterlen báró úr? Kezdi már lassacskán megkülönböztetni a győzteseket a legyőzöttektől? Felfogja, kiknek jaj igazán?

A nagykövet bólintással helyeselt, hogy igen.

– De ahhoz, hogy a győzelmet megszilárdítsuk és törvényesítsük – folytatta egy pillanat múlva Leuvaarden, elnyújtva a szótagokat –, békét kell kötni. Gyorsan és mindenáron. Nem afféle fegyverszünetet vagy tűzszünetet, hanem békét. Alkotó kompromisszumot. Építő egyezséget. Amely nem vezet be gazdasági blokádot, vámretorziókat és kereskedelmi protekcionizmust.

Shilard ezúttal is bólintással erősítette meg, hogy tudja, miről van szó.

– Nem ok nélkül pusztítottuk el a mezőgazdaságukat, és romboltuk le az iparukat – folytatta Leuvaarden nyugodt, elnyújtott és szenvtelen hangon. – Azért tettünk így, hogy saját áru híján kénytelenek legyenek a miénket megvásárolni. De a kereskedőink és az áruink nem jutnak át ellenséges és lezárt határokon. És akkor mi történik? Megmondom önnek, kedves báró, mi történik akkor. Túltermelési válság következik be, mert a manufaktúráink, exportra számítva, teljes gőzzel dolgoznak. Nagy veszteségeket szenvednének el a Novigraddal és Kovirral együttműködésben létrehozott tengeri kereskedelmi társaságok is. Az ön befolyásos családjának, kedves báró, jelentős részesedése van ezekben a társaságokban. És a család, amint bizonyára ön is tudja, a társadalom alapsejtje. Tudja, ugye?

– Tudom. – Shilard Fitz-Oesterlen lehalkította a hangját, noha a szoba teljesen légmentesen volt bebiztosítva mindenféle lehallgatás ellen. – Értem, felfogtam. Mégis biztos szeretnék lenni abban, hogy a császár parancsát hajtom végre... Nem valamiféle... Részvénytársaságét...

– A császárok jönnek-mennek – szűrte a szót Leuvaarden. – A részvénytársaságok pedig maradnak. És fennmaradnak. De ez közhely. Értem a báró úr aggodalmait. Biztos lehet benne a báró úr, hogy a császár által kiadott parancsot hajtja végre. Amely a Császárság javát és érdekeit tartja szem előtt. Amelyet, nem tagadom, egy bizonyos részvénytársaság által a császárnak nyújtott tanácsok eredményeképpen adott ki.

A küldött félrehajtotta a gallérját és az ingét, és egy arany medaliont mutatott fel, amely lángokkal körülvett, háromszögbe foglalt csillagot ábrázolt.

– Szép ékesség. – Shilard mosolyogva, kissé meghajolva erősítette meg, hogy megértette. – El tudom képzelni, hogy nagyon drága... És előkelő... Lehet valahol ilyet venni?

– Nem – ingatta a fejét nyomatékosan Berengar Leuvaarden. – Ki kell érdemelni.

– Ha az urak és ön, asszonyom, megengedik... – Shilard Fitz-Oesterlen hangja a tanácskozók előtt már ismert különleges tónusra váltott, ami azt mutatta, hogy amit a nagykövet mindjárt mondani fog, azt rendkívül fontosnak ítéli meg. – Ha az urak és ön, asszonyom, megengedik, felolvasom az Ő Császári Felsége, Emhyr var Emreis, a Nagy Napkorong kegyelméből Nilfgaard imperátora által nekem küldött aide memoire tartalmát...

– Na ne. Már megint – csikorgatta a fogait Demavend, Dijkstra pedig csak felnyögött. Nem kerülte el ez Shilard figyelmét, mert nem is kerülhette el.

– A jegyzék hosszú – ismerte el. – Tehát csak összefoglalom, ahelyett, hogy felolvasnám. Ő Császári Felsége nagy elégedettségét fejezi ki a tárgyalások menetével kapcsolatban, és mint békeszerető ember örömmel fogadja az elért kompromisszumokat és megegyezéseket. Ő Császári Felsége azt óhajtja, hogy a tárgyalásokon további előrehaladásokra kerüljön sor, és kölcsönös előnyökkel fejeződjenek be...

– Akkor térjünk a tárgyra – vágott a szavába Foltest. – De élénken! Fejezzük be kölcsönös előnyökkel, és menjünk haza.

– Helyes – mondta Henselt, aki a legmesszebb lakott. – Végezzünk, mert ha így piszmogunk, akkor még a végén itt ér a tél!

– Még egy kompromisszum vár ránk – emlékeztetett Meve. – És egy olyan ügy, amelyet egypárszor alighogy érintettünk. Bizonyára attól félve, hogy megoszthat bennünket. Ideje megtörni ezt a félelmet. A probléma nem szűnik meg attól, hogy megijedünk tőle.

– Így van – helyeselt Foltest. – Akkor a tárgyra. Oldjuk meg Cintra státusát, a trónöröklés problémáját, Calanthe utódlását. Súlyos probléma ez, de nem kételkedem benne, hogy elboldogulunk vele. Igaz, excellenciás uram?

– Ó – mosolyodott el Shilard Fitz-Oesterlen diplomatikusan és titokzatosan. – A cintrai trónutódlás kérdése úgy fog menni, mint a karikacsapás, ebben biztos vagyok. Könnyebb ez a kérdés, mint az urak és ön, asszonyom, feltételezik.

– Vitára bocsátom – jelentette ki Filippa Eilhart vitát nemigen tűrő hangon – a következő tervezetet: Cintrából csináljunk gyámsági területet. Adjuk a mandátumot a temeriai Foltestnek.

– Túlságosan is megnő ez a Foltest – fintorodott el Sabrina Glevissig. – Túl nagy az étvágya. Brugge, Sodden, Angren...

– Erős államra van szükségünk – szólt közbe Filippa – a Jaruga torkolatánál. És a Marnadali Lépcsőn.

– Nem tagadom – bólintott Sheala de Tancarville. – Nekünk szükségünk van rá. De Emhyr var Emreisnek nincs. És a kompromisszum a célunk, nem a konfliktus.

– Shilard néhány napja azt javasolta – emlékeztetett rá Francesca Findabair –, hogy húzzunk egy demarkációs vonalat, osszuk fel Cintrát befolyási övezetekre, egy Északi Zónára és egy Déli Zónára...

– Ostoba, gyerekes ötlet – háborodott fel Margarita Laux-Antille. – Az effajta felosztásnak nincs semmi értelme, kizárólag konfliktusok forrása lehet.

– Szerintem – mondta Sheala – Cintrából kondomíniumot kell csinálni. A hatalmat megbízottak útján gyakorolja az északi királyságok és a Nilfgaardi Császárság képviselője. Cintra erődje és kikötője szabad városi státust kap... Akart valamit mondani, kedves Assire asszony? Csak tessék. Elismerem, hogy rendszerint a teljes, befejezett megnyilvánulásokból álló társalgásokat részesítem előnyben, de tessék. Hallgatjuk.

Valamennyi mágusnő, a kísértetiesen sápadt Fringilla Vigót sem kivéve, Assire var Anahidra függesztette tekintetét. A nilfgaardi varázslónő nem zavartatta magát.

– Azt javaslom – jelentette ki kedves, szelíd hangján –, hogy összpontosítsunk más problémákra. Cintrát hagyjuk békén. Bizonyos dolgokról, amelyekről értesültem, még egyszerűen nem volt időm tájékoztatni a hölgyeket. Cintra kérdése, tisztelt testvéreim, már meg van oldva, el van intézve.

– Tessék? – Filippa szeme összeszűkült. – Mit jelentsen ez, ha szabad kérdeznem?

Triss Merigold hangosan felsóhajtott. Ő már kitalálta, már tudta, mit kellett ennek jelentenie.

Vattier de Rideaux szomorú és levert volt. Bájos és nagyszerű szeretője, az aranyhajú Cantarella hirtelen és váratlanul, megindokolatlanul és minden magyarázat nélkül kidobta. Vattiernek nagy csapás volt ez, szörnyű csapás, egészen összetörte; ideges, szórakozott és bárgyú volt. Nagyon kellett figyelnie, alaposan kellett óvakodnia, hogy ne hibázzon, ne kövessen el valami butaságot, ha a császárral beszélget. A nagy változások ideje nem kedvezett az idegeseknek és az ügyetleneknek.

– A Kereskedők Céhének – folytatta Emhyr var Emreis homlokát ráncolva – már megfizettünk felbecsülhetetlen értékű segítségükért. Elegendő privilégiumot adtunk nekik, többet, mint amennyit az előző három császártól együttvéve kaptak. Ami Berengar Leuvaardent illeti, iránta is lekötelezettek vagyunk az összeesküvés leleplezésében nyújtott segítségéért. Magas és jövedelmező állást kapott. De ha ügyetlennek bizonyul, a szolgálatai ellenére repülni fog, mintha csúzliból lőnék ki. Jó, ha ezt tudja.

– Gondoskodom róla, felség. És mi a helyzet Dijkstrával? A titkos informátorával?

– Dijkstra inkább meghal, mint hogy elárulná nekem az informátorát. Neki persze meg kellene hálálni ezt az égből hulló hírt... De hogyan? Dijkstra nem fogad el tőlem semmit.

– Szabadjon, felséges császár...

– Beszélj.

– Dijkstra információt elfogad. Olyasmit, amit nem tud, de szeretne tudni. Felséged információval fejezheti ki neki a háláját.

– Bravó, Vattier.

Vattier de Rideaux megkönnyebbülve fellélegzett. Ehhez el kellett fordítania a fejét. Ezért elsőként vette észre a közeledő hölgyeket. Liddertal grófnőt, Stella Congrevét és a gondjaira bízott szőke leányt.

– Jönnek – mutatott oda egy szemöldökrándítással. – Felséges császár, szabadjon emlékeztetnem... Az államérdek... A Császárság érdekei...

– Hagyd abba – vágott közbe Emhyr var Emreis rosszkedvűen. – Mondtam, hogy gondolkozni fogok. Átgondolom a dolgot, és meghozom a döntést. És ha meghoztam, tájékoztatlak róla, mi lett a döntés.

– Igenis, felséges császár.

– Mi van még? – Nilfgaard Fehér Lángja türelmetlenül ütögette a kesztyűjével a szökőkút alapzatát díszítő márvány néreida csípőjét. – Miért nem távozol, Vattier?

– Stefan Skellen ügye...

– Nem adok kegyelmet. Halál az árulóra. De tisztességes és alapos per után.

– Igenis, felséges császár.

Emhyr rá sem nézett a meghajló és távozó Vattierre. Stella Congrevét nézte. És a szőke leányt.

Íme itt jön a Császárság érdeke, gondolta. Az álhercegnő, Cintra álkirálynője. A Császárságnak annyira fontos Yarra-torkolatvidék hamis uralkodónője. Itt közeleg, szemlesütve, rémülten, zöldujjú fehér selyemruhában, hitvány dekoltázsában krizolit nyakékkel. Akkor, Darn Rowanban bókot mondtam erre a ruhára, megdicsértem az ékszerek kiválasztását. Stella ismeri az ízlésemet. Megint az én ízlésem szerint öltöztette fel a kisbabát. De mit csináljak a babával? Tegyem fel a kandallóra?

– Nemes hölgyeim – hajolt meg elsőként. Nilfgaardban a tróntermen kívül a nők iránti udvari tisztelet és előzékenység még a császárra nézve is kötelező volt.

Mély pukedlivel és főhajtással válaszoltak. Császárral álltak szemközt, még ha udvariassal is.

Emhyrnek elege lett a protokollból.

– Maradj itt, Stella – parancsolta szárazon. – Te meg, leányzó, elkísérsz a sétámon. Itt a karom. Fel a fejjel. Elég, elég ezekből a pukedlikból. Ez csak séta.

A fasorban lépkedtek, épphogy kizöldült bokrok és élősövények között. A császári testőrök, az Impera elit gárdadandár katonái, a híres Szalamandrák félrehúzódtak, de végig készen álltak. Tudták, mikor nem szabad zavarni a császárt.

Elmentek a kiürült, lehangoló medence mellett. A Torres császár által ide telepített évszázados ponty két napja megdöglött. Új, fiatal, erős, mutatós nemespontyot telepítek bele, gondolta Emhyr var Emreis, rátűzetek egy keltezett érmet az arcképemmel. Vaesse deireadh aep eigean. Valami véget ért, valami elkezdődik. Új korszak. Új idők. Új élet. Akkor, a fenébe, legyen egy új ponty is.

Gondolataiba merülve csaknem megfeledkezett a lányról, akit karon fogva tartott. Teste melege, gyöngyvirágillata, a Császárság érdeke térítette vissza. Épp ebben a sorrendben.

A medence mellett álltak, a közepén mesterséges sziget emelkedett ki a vízből, sziklakert, egy szökőkút és egy márványszobor volt rajta.

– Tudod-e, mit ábrázol az a szobor?

– Igen, felséges császár – felelte a lány kisvártatva. – Egy pelikánt, amint a csőrével a saját mellkasát szaggatja meg, hogy a kicsinyeit a vérével táplálhassa. Ez a nemes önfeláldozás allegóriája. És ezentúl...

– Figyelmesen hallgatlak.

– A nagy szereteté is.

– Úgy véled – szembefordította magával a lányt és összeszorította a száját –, hogy a megszaggatott mellkas kevésbé fáj ettől?

– Nem tudom... – dadogta. – Felséges császár... Én...

Megfogta a lány kezét. Érezte, hogy reszket, a reszketés végigfutott a császár tenyerén, karján, vállán.

– Az apám – mondta – nagy uralkodó volt, de soha nem vonzódott a legendákhoz és a mítoszokhoz, soha nem volt ilyesmikre ideje. És mindig összekeverte őket. Mindig, ma is emlékszem rá, ahányszor csak idehozott, a parkba, azt mondta, ez a szobor a hamvaiból újjászülető pelikánt ábrázolja. No, kislány, legalább mosolyogj, ha a császár tréfás dolgot mesél. Köszönöm. Sokkal jobb. Bántana, ha arra kellene gondolnom, hogy nem okoz neked örömöt, ha velem sétálsz itt. Nézz a szemembe.

– Örömöt okoz... ha itt lehetek... császári felségeddel. Ez nagy megtiszteltetés nekem, tudom... De nagy öröm is. Örülök...

– Valóban? Vagy ez csak udvari hízelgés? Etikett, Stella Congreve jó iskolája? Olyasmi, amit Stella bemagoltatott veled? Ismerd be, kislány.

Lesütött szemmel hallgatott.

– A császárod kérdést tett fel neked – ismételte meg Emhyr var Emreis. – És ha a császár kérdez, senki sem mer hallgatni. Hazudni, ez magától értetődik, szintén senki nem merészkedik.

– Igazán – mondta dallamos hangon. – Igazán örülök, felséges császár.

– Hiszek neked – mondta Emhyr egy pillanat múlva. – Hiszek. Bár csodálkozom.

– Én is... – suttogta. – Én is csodálkozom.

– Tessék? Bátrabban, kérlek.

– Szeretném, ha gyakrabban... sétálhatnék. És beszélgethetnék. De megértem... Megértem, hogy ez lehetetlen.

– Jól érted – Emhyr beharapta az ajkát. – A császárok uralkodnak a birodalmukon, de két dolgon nem képesek uralkodni: a szívükön és az idejükön. Mind a kettő a Császárságé.

– Tudom – suttogta –, nagyon is jól.

– Nem időzöm itt sokáig – mondta a császár némi súlyos csend után. – Cintrába kell utaznom, önnön személyemmel kell megtisztelnem a békeszerződés aláírási ünnepségét. Te visszatérsz Darn Rowanba... Emeld fel a fejed, kislány. Na ne. Már másodszor szívod meg az orrod a jelenlétemben. És mi van a szemedben? Könnyek? Ó, ez az etikett komoly megszegése. Ki kell fejeznem legmagasabb szintű elégedetlenségemet Liddertal grófnőnek. Emeld fel a fejed, arra kértelek.

– Tessék... megbocsátani Stella asszonynak... Felséges császár. Ez az én hibám. Csak az enyém. Stella asszony megtanította... És jól felkészített.

– Észrevettem és nagyra értékelem. Ne tarts ettől, Stella Congrevét nem fenyegeti kegyvesztés. Soha nem is fenyegette. Tréfát űztem belőled. Csúnyán.

– Észrevettem – suttogta a lány, és saját merészségétől megrémülve elsápadt. De Emhyr csak nevetett. Kissé mesterségesen.

– Ilyennek szeretlek inkább – jelentette ki. – Hidd el. Bátornak. Olyannak, mint...

Elhallgatott. Olyannak, mint a lányom, gondolta. A bűntudat úgy szaggatta, mintha kutya marta volna meg.

A lány nem sütötte le a szemét. Ez nemcsak Stella műve, gondolta Emhyr. Ilyen valójában a természete. A látszat ellenére olyan gyémánt, amelyet nem könnyű csiszolni. Nem. Nem engedem meg Vattiernek, hogy meggyilkolja ezt a gyereket. Cintra az Cintra, a Császárság érdeke az a Császárság érdeke, de ennek a dolognak, úgy tűnik, csak egy értelmes és becsületes megoldása van.

– Add a kezed.

Szigorú hangon és tónussal kimondott parancs volt ez. De ennek ellenére nem tudott ellenállni annak a benyomásnak, hogy a lány szívesen teljesítette. Kényszer nélkül.

Kicsi és hideg volt a keze. De már nem reszketett.

– Mi a neved? Csak azt ne mondd, kérlek, hogy Cirilla Fiona.

– Cirilla Fiona.

– Kedvem lenne megbüntetni téged, leányom. Szigorúan.

– Tudom, felséges császár. Megérdemlem. De nekem... Nekem Cirilla Fionának kell lennem.

– Azt gondolhatnám – mondta, miközben nem engedte el a kezét –, sajnálod, hogy nem ő vagy.

– Sajnálom – suttogta. – Sajnálom, hogy nem vagyok ő.

– Igazán?

– Ha én volnék... az igazi Cirilla... a császár kegyesebben tekintene rám. De én csak hamisítvány vagyok. Imitáció. Hasonmás, aki nem méltó semmire. Semmire...

Hevesen fordult meg Emhyr, vállon ragadta a lányt. És azonnal el is engedte. Hátralépett.

– A koronára vágysz? A hatalomra? – mondta halkan, de gyorsan, úgy tett, mintha nem látná, hogyan rázza meg a lány heves tagadó mozdulatokkal a fejét. – A megtiszteltetésre? A csillogásra? A luxusra?

Elhallgatott, nehezen lélegzett. Úgy tett, mintha nem látná, ahogy a lány egyfolytában rázza lehajtott fejét, egyfolytában tagadja a további bántó vádakat, amelyek még bántóbbak lettek attól, hogy a császár nem mondta ki őket.

Mélyet lélegzett, hangosan.

– Tudod-e, kis pillangó, hogy amit magad előtt látsz, az láng?

– Tudom, felséges császár.

Sokáig hallgattak. A tavasz illatától hirtelen megszédültek. Mindketten.

– Császárnénak lenni – mondta végül Emhyr tompán – a látszat ellenére nem könnyű kenyér. Nem tudom, képes leszek-e megszeretni téged.

A lány bólintott, hogy ezt is tudja. Könnyeket vett észre az arcán. Mint akkor, Stygga várában, úgy érezte, hogy megmozdult a szívében rejlő hideg üvegszilánk.

Átölelte a lányt, erősen a szívéhez szorította, megsimogatta gyöngyvirágillatú haját.

– Szegénykém... – mondta idegen hangon. –Szegény kicsi államérdekem.

Egész Cintrában zúgtak a harangok. Méltóságteljesen, mély hangon, ünnepélyesen. De valami furcsa gyászos hangon.

Nem hétköznapi báj, gondolta Hemmelfart hierarcha, miközben, mint mindenki a falra helyezendő, a többihez hasonlóan félszer egy ölnyi méretű portrét nézte. Különös báj. A fejemet teszem rá, hogy valami félvér. A fejemet rá, hogy az ereiben átkozott tündevér csorog.

Csinos, gondolta Foltest, csinosabb, mint azon a miniatúrán, amelyet a hírszerzők mutattak meg nekem. De hát a portrék általában szépítenek.

Egyáltalán nem hasonlít Calanthéhoz, gondolta Meve. Egyáltalán nem hasonlít Roegnerhez. Egyáltalán nem hasonlít Pavettához... Hmmm... Azt pletykálták... De nem, az lehetetlen. Királyi vérből kell származnia, ő Cintra törvényes uralkodója. Így kell lennie. Ezt követeli meg az államérdek. És a történelem.

Ez nem az, akit álmomban szoktam látni, gondolta a nemrég Cintrába érkezett Esterad Thyssen koviri király. Ez egészen bizonyosan nem az. De erről nem beszélek senkinek. Megtartom magamnak és az én Zuleykámnak. Az én Zuleykámmal közösen eldöntjük, hogyan hasznosítjuk azt a tudást, amit az álmoktól kapunk.

Nem sok kellett hozzá, hogy a feleségem legyen ez a Ciri, gondolta a verdeni Kistrin. Akkor Cintra hercege, a szokásnak megfelelően trónörökös lettem volna... És ugyanúgy pusztultam volna el, mint Calanthe. Jól, ajaj, jól történt, hogy akkor elszökött előlem.

Egy pillanatig sem hittem az első látásra szóló nagy szerelem meséjében, gondolta Shilard Fitz-Oesterlen. Egyetlen pillanatig sem. És Emhyr mégiscsak elveszi ezt a lányt. Elutasítja a hercegekkel való kiegyezés lehetőségét, valamelyik nilfgaardi hercegnő helyett a cintrai Cirillát veszi feleségül. Miért? Hogy ezen a kicsiny, nyomorúságos országocskán uralkodjék, amelynek a felét, ha nem többet, amúgy is megszereztem volna a Császárságnak a tárgyalásokon? Hogy a Jaruga torkolatvidékén uralkodjék, amely már így is a nilfgaardi–novigradi–koviri tengeri kereskedelmi társaságok hatalmában van?

Semmit sem értek ebből az államérdekből.

Gyanítom, hogy nem mondanak el nekem mindent.

A varázslónők, gondolta Dijkstra. Ez a varázslónők munkája. De legyen így. Nyilvánvalóan meg lett írva, hogy Ciri legyen Cintra királynője, Emhyr felesége és Nilfgaard császárnéja. Nyilvánvalóan így akarta a végzet. A sors.

Legyen így, gondolta Triss Merigold. Történjék így. Nagyon jól alakult. Ciri most biztonságban lesz. Megfeledkeznek róla. Élni hagyják.

A portré végül a helyére került, az apródok, miután feltették, elmentek, a létrát is elvitték.

A cintrai uralkodók megsötétedett és kissé beporosodott arcképeinek hosszú sorában, a Cerbinek és Coramok csoportja, Corbett, Dagorad és Roegner, a büszke Calanthe, a melankolikus Pavetta mellett ott függött az utolsó portré. Amely a jelenleg kegyesen uralkodó királynőt ábrázolta. A trón és a királyi vér örökösét.

Egy karcsú, szőke hajú, bánatos tekintetű leány portréja. Aki zöld ujjú fehér ruhát viselt.

Cirilla Fiona Elen Riannon.

Cintra királynője és Nilfgaard császárnéja.

A végzet, gondolta Filippa Eilhart, magán érezve Dijkstra tekintetét.

Szegény gyerek, gondolta Dijkstra a portrét nézegetve. Bizonyára úgy gondolja, ezzel véget értek a nyomorúságok és a bajok. Szegény gyerek.

Zúgtak a cintrai harangok, felriasztották a sirályokat.

– Nem sokkal a tárgyalások lezárása és a cintrai béke aláírása után – vette fel újra története fonalát a zarándok – Novigradban többnapos zajos ünnepséget rendeztek, a ceremóniát a hadsereg hatalmas ünnepélyes felvonulása koronázta meg. Igazán gyönyörű nap volt, ahogy az új korszak első napjához illik...

– Úgy értsük – kérdezte a tünde szarkasztikusan –, hogy kegyelmed jelen volt ott? Azon a felvonuláson?

– Igazság szerint egy kissé elkéstem. – A zarándok nyilvánvalóan nem tartozott azok közé, akiket bosszant a szarkazmus. – Amint mondtam, gyönyörű nap volt. Már hajnalban annak ígérkezett.

Vascoigne, a drakenborgi erőd parancsnoka, nemrég még a parancsnok politikai helyettese türelmetlenül ütögette korbácsával a csizmáját.

– Gyorsabban ott, gyorsabban – sürgette őket. – Várnak a soron következők! A Cintrában megkötött béke után tömérdek a munkánk!

A hóhérok, miután az elítéltek nyakára tették a hurkot, oldalt léptek. Vascoigne csizmájára csapott a korbáccsal.

– Ha valakinek mondanivalója van – mondta szárazon –, akkor erre épp most van itt az utolsó pillanat.

– Éljen a szabadság – mondta Cairbre aep Diared.

– A bíróság elfogult volt – mondta Orestes Kopps, egy martalóc, rabló és gyilkos.

– Csókoljátok meg a seggem – mondta Robert Pilch, egy szökevény.

– Mondjátok meg Dijkstra úrnak, hogy sajnálom – mondta Jan Lennep, akit vesztegetésért és lopásért ítéltek el.

– Nem akartam... Én igazán nem akartam – zokogta a nyírfatuskón egyensúlyozva István Igalffy, az erőd volt parancsnoka, akit azokért a tetteiért váltották le tisztségéből és állították bíróság elé, amelyeket a női foglyokkal szemben követett el.

Az olvadt arany fényével vakító nap szinte felrobbant az erőd palánkja fölött. Hosszú árnyat vetettek az akasztófák. Új, gyönyörű, fényes nap virradt fel Drakenborg fölött.

Az új korszak első napja.

Vascoigne korbácsával a csizmájára csapott. Felemelte a kezét, majd leengedte.

A tuskókat kirúgták az elítéltek lába alól.

Minden harang felzúgott Novigradban, panaszos mély hangjuk visszaverődött a kereskedőházak tetejéről és manzárdjairól, visszhangzón szerteömlött a sikátorokban. Magasra lőttek ki a petárdák és a tűzijátékok. A tömeg rikoltozott, éljenzett, virágokat dobált, sapkákat hajigált a magasba, kendőket, keszkenőket, zászlócskákat, sőt, gatyákat lengetett.

– Éljen a Szabadcsapat!

– Ééél-jeeen!

– Éljenek a kondottierék!

Lorenzo Molla tisztelgett a tömegnek, csókot dobott a szép polgárlányoknak.

– Ha ugyanolyan bőkezűen fogják a jutalmat kifizetni, amilyen lelkesen vivátoznak – kiabálta túl a ricsajt –, akkor gazdagok leszünk!

– Kár – mondta elszorult torokkal Julia Abatemarco. – Kár, hogy Frontino nem érte meg...

Julia, Adam „Adieu” Pangratt és Lorenzo Molla végigügetett a város főutcáján az ünneplőbe öltözött, egyforma négyes sorokban vonuló Szabadcsapat élén, egyik fényesre pucolt és simára kefélt ló pofája sem lógott ki a sorból, még egy hüvelyknyire sem. A kondottierék lovai olyanok voltak, mint lovasaik: nyugodtak és büszkék, nem riadtak meg az éljenzésektől és a tömeg ordításától, könnyed, alig észrevehető fejrántással reagáltak a feléjük röpködő koszorúkra és virágokra.

– Éljenek a kondottierék!

– Éljen „Adieu” Pangratt! Éljen a Cuki Ribi!

Julia lopva letörölte a könnyeit, közben röptében kapta el a tömegből feléje dobott szegfűt.

– Nem is álmodtam volna... – mondta. – Ekkora diadal... Kár, hogy Frontino...

– Romantikus vagy – mosolyodott el Lorenzo Molla. – Meghatódtál, Julia.

– Meghatódtam. Csapat, vigyázz! Baaalra! Nézz!

Kihúzták magukat a nyeregben, a tribün és az ott elhelyezett trónok és karszékek felé fordultak. Látom Foltestet, gondolta Julia. Az a szakállas az biztos a kaedweni Henselt, az a jóképű meg az aedirni Demavend... Az a matróna nyilván Hedvig királynő... Az a kölyök pedig mellette Radovid királyfi, a meggyilkolt király fia... Szegény kis taknyos...

– Éljenek a kondottierék! Éljen Julia Abatemarco! Vivát „Adieu” Pangratt! Vivát Lorenzo Molla!

– Éljen Natalis főlovászmester!

– Éljenek a királyok! Foltest, Demavend, Henselt, éljenek!

– Éljen Dijkstra úr! – rikkantotta egy talpnyaló.

– Éljen őszentsége! – ordította a tömegben néhány fizetett kikiáltó. Cyrus Engelkind Hemmelfart, a novigradi hierarcha felállt, felemelt kézzel üdvözölte a tömeget és a felvonuló csapatokat, közben nem túl elegánsan Hedvig királynő és a kiskorú Radovid felé fordította a fenekét, bő köpenye szárnyaival takarva el őket.

Senki sem kiáltja: „Éljen Radovid”, gondolta a hierarcha terebélyes hátsója által eltakart királyfi. Még csak senki rám se néz. Senki nem ereszt el egy kiáltást sem az anyám tiszteletére. Meg sem említik az apámat, nem kiáltanak az ő dicsőségére. Ma, a diadal napján, a megegyezés, a szövetség napján, amiben mégiscsak része volt az apámnak. Ezért gyilkolták meg.

Egy tekintetet érzett a tarkóján. Valami finomat, olyat, amilyet nem tapasztalt – vagyis tapasztalt, de csak vágyaiban. Olyasmit, ami puha és forró női ajkak cirógatásához hasonlított. Hátrafordult. Filippa Eilhartot látta meg, amint ráfüggeszti sötét, feneketlen szemeit.

Várjatok, gondolta a királyfi, és visszafordult. Csak várjatok.

Akkor még senki sem láthatta előre, senki sem találhatta ki, hogy ebből a tizenhárom évesből, aki most jelentéktelen személy a Régenstanács és Dijkstra által kormányzott országban, király fog kinőni. Olyan király, aki – miután megfizetett az őt és anyját ért valamennyi sérelemért – V., Zord Radovid néven kerül be a történelembe.

A tömeg vivátozott. Virágokat hintett a felvonuló kondottierék lovainak patkói alá.

– Julia?

– Tessék, Adieu.

– Gyere hozzám. Légy a feleségem.

A Cuki Ribi sokáig nem válaszolt, míg magához nem tért a meglepetéstől. A tömeg vivátozott. A megizzadt novigradi hierarcha, aki úgy kapkodott levegő után, mint egy jókora zsíros harcsa, a tribünről megáldotta a polgárokat és a felvonulókat, a várost és az egész világot.

– De hiszen te nős vagy, Adam Pangratt!

– Külön élünk. Válófélben vagyok.

Julia Abatemarco nem felelt. Elfordult. Meglepődött. Megzavarodott. És nagyon boldog volt. Ki tudja, miért.

A tömeg vivátozott, és virágokat dobált. A háztetők fölött nagy robajjal, füstöt árasztva robbantak fel a petárdák és a tűzijátékok.

Jajgattak a novigradi harangok.

Nő lett, gondolta Nenneke. Amikor elküldtem ebbe a háborúba, kislány volt. Nőként tért vissza. Magabiztos. Öntudatos. Nyugodt. Hidegvérű. Nőies.

Megnyerte ezt a háborút. Nem hagyta, hogy a háború tönkretegye.

– Debora – folytatta a felsorolást halk, de biztos hangon Eurneid – tífuszban halt meg Mayenánál a táborban. Prune belefulladt a Jarugába, amikor felfordult a sebesülteket szállító csónak. Myrrhát a tündék ölték meg, a Mókusok, amikor rátámadtak Armeriánál a kórházra... Katje...

– Beszélj, gyermekem – sürgette szelíden Nenneke.

– Katje – köszörülte meg a torkát Eurneid – megismerkedett a kórházban egy sebesült nilfgaardival. A békekötés után, amikor kicserélték a foglyokat, elment vele Nilfgaardba.

– Mindig mondtam – sóhajtotta a termetes papnő –, hogy a szerelem nem ismer határokat vagy kordonokat. És mi van a Második Iolával?

– Él – biztosította sietve Eurneid. – Mariborban van.

– Miért nem jön vissza?

A növendék leszegte a fejét.

– Nem tér vissza a szentélybe, anyám – mondta halkan. – Milo Vanderbeck úrnak, annak a félszerzet sebésznek a kórházában van. Azt mondta, gyógyítani akar. Hogy csak ennek szenteli magát. Bocsáss meg neki, Nenneke anya.

– Bocsássak meg? – kiáltotta a papnő. – Büszke vagyok rá.

– Elkéstél – sziszegte Filippa Eilhart. – Elkéstél a királyok jelenlétében megtartott ünnepségről. Ezer ördög, Sigismund, a protokollal kapcsolatos arroganciád van annyira közismert, hogy ne kelljen ilyen pökhendien kimutatni. Főleg ma, egy ilyen nap...

– Megvolt rá az okom. – Dijkstra meghajlással válaszolt Hedvig királynő pillantására és a novigradi hierarcha szemöldökráncolására. Tekintetével elkapta Willemer pap arcának egy rándulását és Foltest király pénzérmére méltó arcán egy megvető fintort.

– Beszélnem kell veled, Fil.

Filippa felvonta a szemöldökét.

– Bizonyára négyszemközt?

– Az lenne a legjobb. – Dijkstra enyhén elmosolyodott. – Ha azonban célravezetőnek tartod, belemegyek még néhány szempár jelenlétébe. Mondjuk, a montecalvói hölgyek szép szemeiébe.

– Halkabban – sziszegte a varázslónő mosolygós arccal.

– Mikorra várhatom a kihallgatást?

– Átgondolom, és majd tudatom veled. Most hagyj békén. Ez egy magasztos esemény. Nagy ünnep. Emlékeztetlek rá, ha magadtól nem vetted volna észre.

– Nagy ünnep?

– Új korszak küszöbén állunk, Dijkstra.

A kém vállat vont.

A tömeg vivátozott. Petárdák lövelltek az égbe. Diadalt, dicsőséget zengtek, zengtek a novigradi harangok. De ez valahogy furcsán, gyászosan hangzott.

– Tartsd a gyeplőt, Jarre – mondta Lucienne. – Megéheztem, harapok egy falatot. Add csak, rácsavarom a szíjat a kezedre. Tudom, hogy fél kézzel nem megy neked.

Jarre érezte a megaláztatástól az arcára kiülő szégyenpírt. Még nem szokta meg. Még mindig az volt a benyomása, hogy az egész világnak nincs jobb dolga, mint hogy a csonkját, a felhajtott és összevarrott kabátujját bámulja. Hogy az egész világ másra sem gondol, mint hogy a nyomorék voltát nézze, képmutatóan együttérezzen a nyomorékkal, őszintétlenül sajnálkozzék, és a lelke mélyén undorodjék tőle, olyasvalakinek tartsa, aki csúful megzavarja a szép rendet azzal, hogy csúnyán és arcátlanul létezik. Hogy létezni mer.

Lucienne, el kell ismerni, ebben a vonatkozásban kissé eltért az egész világtól. Nem csinált úgy, mintha nem látná, de nem is kezdett eltúlzottan, megalázóan segíteni, és még megalázóbban sajnálkozni. Jarre szinte azt gondolta, a szőke kocsislány természetesen és normálisan kezeli. De elhessegette magától ezt a gondolatot. Nem fogadta el.

Mert még mindig nem sikerült neki magának sem, hogy normálisan kezelje saját magát.

A hadirokkantakat szállító kocsi nyikorgott, zörgött. Rövid esős idő után megjött a hőség, a katonai szekerek által kivájt mélyedések kiszáradtak, és fantasztikus formájú ráncokba, gerincekbe és púpokba merevültek, rajtuk keresztül kellett átgördülnie a négy ló vontatta járműnek. A nagyobb mélyedésekben fel-felugrott, meg-megrázkódott a kocsi, úgy himbálózott, mint egy hajó a viharban. A zömmel lábatlan nyomorék katonák ilyenkor válogatott ronda káromkodásokat eresztettek meg, Lucienne pedig – hogy le ne essék – odasimult Jarréhoz, és átölelte, nagylelkűen megosztva a fiúval teste mágikus melegét, különös lágyságát és a lovak, lószerszám, széna, zab és fiatal, intenzív, lányos izzadság illatának izgató keverékét.

A kocsi kiugrott a következő mélyedésből, Jarre meglazította a csuklója köré tekert gyeplő szorítását. Lucienne hol a kenyérbe, hol a kolbászba harapott, odasimult Jarréhoz.

– No, no. – A lány észrevette rézmedalionját, és galádul kihasználta, hogy a fiú egyetlen keze a gyeplővel volt elfoglalva. – Téged is rászedtek? Nefelejcses amulett? Ó, jó ravasz az, aki ezt a himihumit kitalálta. Nagy kereslet volt rá ebben a háborúban, talán csak a pálinkára volt nagyobb. És milyen lánynév van belül felírva, nézzük csak...

– Lucienne. – Jarre karmazsinpirosra gyulladt, úgy érezte, mintha a vére rögtön kispriccelne a képéből. – Arra kell kérjelek... hogy ne nyisd ki... Bocsáss meg, de ez személyes dolog. Nem szeretnélek megbántani, de...

A kocsi felzökkent, Lucienne hozzásimult, Jarre pedig elhallgatott.

– Ci... ril... la – szótagolta nagy nehezen a kocsislány, de ezzel is meglepte Jarrét, aki nem tételezett fel egy falusi lányról ilyen kiemelkedő tehetséget.

– Nem felejt el téged. – Bekattintotta a medaliont, elengedte a láncocskát, a fiúra nézett. – Az a Cirilla persze. Ha tényleg szeretett. A bűbáj és az amulett az semmiség. Ha tényleg szeretett, akkor nem felejtett el, hű maradt. Várni fog.

– Erre? – Jarre felemelte a csonkját.

A lány félig lehunyta búzavirágkék szemét.

– Ha tényleg szeretett – ismételte meg keményen –, akkor megvár, a többi semmiség. Tudom.

– Annyira nagy experimented van ezen a téren?

– Nem a te dolgod – most Lucienne-en volt a sor, hogy enyhén elpiruljon –, kivel és milyen volt. És ne gondold, hogy olyan vagyok, akinek elég csak inteni, és máris kész afféle perimentet csinálni a szénában. De tudom, amit tudok. Ha egy legényt szeret valaki, akkor az egészet, nem egyes darabjait. Akkor semmiség, ha hiányzik is valamelyik darabja.

A kocsi megzökkent.

– Túlságosan leegyszerűsítesz – mondta Jarre összeszorított fogakkal, miközben mohón szívta be a leány illatát. – Túlságosan leegyszerűsítesz, és túlságosan idealizálsz, Lucienne. El kegyeskeded felejteni legalább azt az apró tényt, hogy az, a férfi egészben van-e, meghatározza, képes-e eltartani a feleségét és a családját. Egy nyomorék nem képes...

– No, no, no! – vágott közbe a lány keményen. – Ne siránkozd össze a szoknyámat. A Feketék nem a fejedet vágták le, és hiszen te agyas vagy, a fejeddel dógozol. Mit bámulsz úgy? Falusi vagyok, de van szemem és fülem. Elég éber ahhoz, hogy el tudjam dönteni olyan apró részletből, mint valakinek a beszédmódja, hogy úriember és tanult. Ráadásul...

Lehajtotta a fejét, és köhintett. Jarre is köhintett. A kocsi megzökkent.

– Ráadásul – fejezte be a lány – hallottam, mit beszélnek mások. Hogy írnok vagy. És a szentély papja. Akkor hát látod, az a kéz... Fuj, semmiség, és ennyi.

A kocsi egy ideje már nem zötyögött, de Jarre és Lucienne láthatóan egyáltalán nem vette ezt észre, és ez egyáltalán nem is zavarta őket.

– Nekem meg – mondta kis idő múlva a lány – szerencsém van a tanultakkal. Volt egy olyan... Egyszer... Csapta nekem a szelet... Tudós volt, akadémiákon tanult. Már a nevéből is látni lehetett.

– És hogy hívták?

– Semesternek.

– Hej, kisasszonykám – szólt ki a hátuk mögül a mogorva és zsémbes Derkacz őrvezető, aki a mayenai harcokban rokkant meg. – Csapj már rá az ostorral, kisasszonykám, a heréltek hátuljára, úgy vánszorog a taligád, mint takony a falon!

– Élénken ám – tette hozzá egy másik rokkant, és megvakarta a feltűrt nadrágszára alól kilátszó, csillogó sebekkel borított csonkját. – Torkig vagyok már ezzel a pusztasággal! Nagyon kéne már egy kocsma, mert bizony mondom nektek, meginnék egy sört. Nem lehet fürgébben menni?

– Lehet. – Lucienne megfordult a bakon. – De ha egy göröngyön eltörik a kerék, akkor nemcsak sört nem isztok majd egy vagy két vasárnap elteltéig, hanem csak esővizet meg nyírfalevet, ameddig a fogatot várjuk. Magatoktól el nem juttok sehová, én pedig nem veszlek titeket a hátamra.

– Igazán sajnálom – vicsorgott Derkacz. – Mert éjjelenként azt álmodom, hogy magadra veszel. A hátadra, vagyis hátulról. Én így szeretem. És te, kisasszonykám?

– Te nyomorék béna! – kiáltotta Lucienne. – Te büdös bakkecske! Te...

Elhallgatott, mert látta, hogy a szekéren ülő valamennyi rokkant arcát hirtelen gyötrelmes, halálos sápadtság önti el.

– Anyám – nyögött fel egyikük. – Pedig annyira közel volt már hazáig...

– Elvesztünk – mondta halkan, minden érzelemtől mentesen Derkacz. Egyszerűen csak leszögezte a tényt.

Pedig azt mondták, futott át Jarre fején, hogy a Mókusok már nem léteznek. Hogy már mindet megölték. Hogy már, ahogy kifejezték magukat, megoldódott a tündekérdés.

Hat lovas volt. De a figyelmesebb szemlélő kideríthette, hogy a lovak voltak hatan, a lovasok pedig nyolcan. Két hátaslovon két-két lovas volt. Mind mereven, összevissza ügetett, mélyen lehajtott fejjel. Nyomorúságosan néztek ki.

Lucienne hangosan felsóhajtott.

A tündék közelebb jöttek. Még a lovaknál is nyomorúságosabban néztek ki.

Semmi sem maradt a büszkeségükből, kiművelt, dölyfös, karizmatikus másságukból. Öltözetük, mely, kivált a kommandós gerilláké, elegáns és csinos szokott lenni, most piszkos, gyűrött, foltos volt. Büszke és dicső hajzatuk ziláltan, ragadós kosztól és alvadt vértől csapzottan lógott. Általában teljesen kifejezéstelen, kevély nagy szemük most mély pánikot és kétségbeesést sugárzott.

Másságukból nem maradt semmi. A haláltól, a rémülettől, az éhezéstől és a kóborlástól közönségesek lettek. Nagyon közönségesek.

Még csak félelmet sem keltettek.

Jarre egy pillanatig azt hitte, hogy elmennek mellettük, hogy egyszerűen átvágnak az úton, és a túloldalon eltűnnek az erdőben, hogy még tekintetükkel sem tisztelik meg a kocsit és utasait. Hogy csak az az egyáltalán nem tündére valló, taszító, ocsmány szag marad utánuk, az a szag, amelyet Jarre túlságosan is jól ismert a kórházakból – a nyomor, a vizelet, a piszok és a gennyedző sebek szaga.

Rájuk sem nézve mentek el mellettük.

De nem mindegyik.

Egy alvadt vértől ragacsos, hosszú, sötét hajú tündelány épp a kocsi mellett állította meg a lovát. Bizonytalanul előrehajolva ült a nyeregben, átázott csuklóvédőjét, amely körül hemzsegve dönögtek a legyek, a kezével próbálta védeni.

– Toruviel – mondta az egyik tünde, és visszafordult. – En’ca digne, luned.

Lucienne egy pillanat alatt tisztában lett vele, megértette, miről van szó. Felfogta, mit néz a tündelány. Falusi lány lévén, gyerekkora óta megtapasztalta a kunyhó minden sarkában leselkedő, kékre dagadt kísértetet, az éhezés rémét. Tehát ösztönösen és hibátlanul reagált. Kenyeret nyújtott oda a tündelánynak.

– En’ca digne, Toruviel – ismételte a tünde. Az egész csapatból csak neki volt poros zubbonya gyűrött ujján ezüst villám, a Vrihedd dandár jele.

A kocsin ülő, mostanáig megkövült, mozdulatlanságba dermedt rokkantak hirtelen összerezdültek, mintha varázsige keltette volna őket életre. A tündék felé kinyújtott kezükben, mintegy varázsütésre, kenyér, sajt, szalonna és kolbász termett.

És a tündék, ezer éve először, kinyújtották kezüket az emberek felé.

Lucienne és Jarre voltak az első emberek, akik sírni láttak egy tündelányt. Rázta a zokogás, meg sem próbálta letörölni a piszkos arcán végigcsurgó könnyeket. Ami megcáfolta azt az állítást, amely szerint a tündéknek nincsenek könnymirigyeik.

– En’ca... digne – ismételte meg akadozó hangon a villámjelű tünde.

Aztán kinyújtotta a kezét, és elvette a kenyeret Derkacztól.

– Köszönöm – mondta rekedten, nagy erőfeszítéssel igazítva nyelvét és ajkát az idegen nyelvhez. – Köszönöm, ember.

Némi idő múlva Lucienne, miután észrevette, hogy már vége, cuppantott a lovaknak, megrántotta a gyeplőt. A kocsi megnyikordult, megzördült. Mind hallgattak.

Már jócskán uzsonnaidőre járt, amikor az országúton fegyveres lovasok kezdtek nyüzsögni. Rövidre nyírt, teljesen fehér hajú nő vezette őket, rosszindulatú, makacs arcát sebhelyek csúfították el, az egyik a halántékától a szája sarkáig szelte ketté az arcát, a másik patkó alakban vette körül a szemét. A nőnek a jobb fülkagylója egy része is hiányzott, a bal karja pedig könyöktől lefelé egy bőrhengerben és egy rézkampóban végződött, arra volt ráakasztva a kantár.

A nő gonosz, bosszúszomjas tekintettel mérte őket végig, a tündékről kérdezősködött. Scoia’taelről. A terroristákról. A szökevényekről, a két napja szétvert kommandó maradványairól.

Jarre, Lucienne és a rokkantak, kerülve a fehér hajú, félkarú nő tekintetét, azt mondták zavarosan motyogva, hogy nem, senkivel nem találkoztak, senkit nem láttak.

Hazudtok, gondolta a Fehér Rayla, aki régen Fekete Rayla volt. Hazudtok, tudom. Irgalomból hazudtok.

De ennek úgysincs jelentősége.

Mert én, a Fehér Rayla, nem ismerek irgalmat.

– Hurráááá, bravó, törpök! Vivát Barclay Els!

– Ééééljeneeeek!

A novigradi kövezet az Önkéntes Osztag veteránjainak vasalt csizmái alatt döngött. A törpök a rájuk jellemző sorokban, ötösével meneteltek, az oszlop fölött kalapácsos lobogó lengett.

– Éljen Mahakam! Vivant törpök!

– Dicsőség nekik! Tisztelet!

Hirtelen valaki a tömegben elnevette magát. Néhányan követték a példáját. És egy pillanat múlva már mindenki fetrengett a nevetéstől.

– Ez sértés... – kapkodta a levegőt Hemmelfart hierarcha. – Ez botrány... Ez megbocsáthatatlan...

– Pimasz idegenek – sziszegte Willemer pap.

– Tegyetek úgy, mintha nem látnátok – tanácsolta nyugodtan Foltest.

– Nem kellett volna az ellátásukkal fukarkodni – mondta Meve savanyú arccal. – Sem az élelmezésüket megtagadni.

A törp tisztek megőrizték komolyságukat és a formalitást, a tribün előtt kihúzták magukat, és tisztelegtek. Az Önkéntes Osztag altisztjei és közkatonái azonban elégedetlenségüket fejezték ki amiatt, hogy a hierarcha és a királyok megkurtították a költségvetésüket. Egyesek a tribün előtt elhaladva behajlított könyöküket mutatták a királyoknak, többen a másik kedvenc mozdulatukkal tüntettek – öklüket mutatták, mereven a magasba emelt középső ujjukkal. Ennek a gesztusnak akadémiai körökben digitus infamis volt a neve. A nép szókimondóbban hívta.

A királyok és a hierarcha arcán megjelenő pirosság azt mutatta, hogy ismerik mindkét elnevezést.

– Nem kellett volna megsérteni őket a fösvénykedéssel – ismételte Meve. – Ambiciózus kis nép ez.

Az Elskerdegen felüvöltött egy vonító, a vonítás rettenetes dallamba ment át. A tűz mellett ülők közül senki sem fordította a fejét arrafelé.

Aki hosszú hallgatás után elsőként szólalt meg, az Boreas Mun volt.

– A világ megváltozott. Az igazságosságnak eleget tettek.

– Nos, az az igazságosság talán túlzás – mosolyodott el enyhén a zarándok. – De azzal egyetértenék, hogy a világ hozzáigazodott a fizika alaptörvényéhez.

– Kíváncsi vagyok – mondta a tünde vontatottan –, ugyanarra a törvényre gondolunk-e.

– Minden akció – mondta a zarándok – reakciót vált ki.

A tünde felröhögött, de ez a röhögés meglehetősen jóindulatú volt.

– Nálad a pont, ember.

– Stefan Skellen, Bertram Skellen fia, te, aki császári vizsgálóbíró voltál, állj fel. A Nagy Napkorong kegyelméből Örökkévaló Birodalom Legfelsőbb Bírósága bűnösnek nyilvánított a terhedre rótt bűntettekben és törvénytelen cselekedetekben, úgymint: hazaárulás és a Birodalom törvényes rendje, valamint a Császári Felség saját személye ellen irányuló bűnös merényletre irányuló összeesküvésben való részvétel. Bűntetteid, Stefan Skellen, megállapításra és bizonyításra kerültek, és a Bíróság nem talált enyhítő körülményeket. A Legfényesebb Császári Felség nem élt kegyelmi jogával.

– Stefan Skellen, Bertram Skellen fia. A tárgyalóteremből át leszel vitetve a Citadellába, ahonnan, ha eljön rá a megfelelő idő, ki leszel vezettetve. Minekutána, áruló lévén, méltatlan vagy a Császárság földjére lépni, fából készült vontára leszel fektetve, és ezen a vontán lovak által leszel elhúzatva az Ezredév térre. Minekutána, áruló lévén, méltatlan vagy a Császárság levegőjét belélegezni, az Ezredév téren a hóhér kezétől leszel a nyakadnál fogva felakasztva a bitóra, ég és föld közé. És addig fogsz ott függeni, amíg meg nem halsz. A tested elégettetik, a hamvaid szétszóratnak a világ négy tája felé.

– Stefan Skellen, Bertram fia, áruló. Én, a Császárság Legfelsőbb Bíróságának elnöke, meghozván az ítéletet, utoljára mondom ki a neved. E perctől fogva legyen a feledésé.

– Sikerült! Sikerült! – kiáltozott a dékáni hivatalba berontó Oppenhauser professzor. – Sikerült, uraim! Végre! Végre! Mégiscsak működik! És mégis mozog! Működik! Ez működik!

– Igazán? – kérdezte fesztelenül és meglehetősen szkeptikusan Jean La Voisier, a kémia professzora, akit a diákok Vénhidrogénnek hívtak. – Ez lehetetlen! És kíváncsi vagyok, mi az, ami működik?

– Az örökmozgattyú!

– Perpetuum mobile? – érdeklődött Edmund Bumbler, a zoológia tisztes korú előadója. – Tényleg? Nem túloz, kolléga úr?

– Egy cseppet sem! – ordította Oppenhauser, és egy bakugrást tett. – Egy morzsácskát sem! Működik! A mozgattyú működik! Beindítottam, és működik! Szünet nélkül működik! Megállás nélkül! Örökké! Örökkön örökké! Ezt nem lehet elmesélni, kollégák, ezt meg kell nézni! Gyertek a laboratóriumomba, fürgén!

– Reggelizem – tiltakozott a Vénhidrogén, de tiltakozása belesüppedt a zajba és az általános izgatott zűrzavarba. A professzorok, magiszterek és oktatók sietve öltötték fel tógájukra köpenyüket és bundájukat, a kijárat felé rohantak a folyamatosan kiabáló és hadonászó Oppenhauser nyomában. A Vénhidrogén digitus infamist mutatott utánuk, és visszatért pástétomos zsömléjéhez.

A tudósok kis csoportja, amely menet közben egyre bővült azokkal, akik meg szerették volna nézni Oppenhauser harminc évi erőfeszítéseinek gyümölcsét, fürgén tette meg a híres fizikus laboratóriumáig hátralévő távolságot. Már-már az ajtót nyitották volna, amikor hirtelen megrendült a föld. Érezhetően. Sőt, erősen. Sőt, nagyon erősen.

Szeizmikus rengés volt, annak a rengéssorozatnak az egyike, amelyet az váltott ki, hogy a varázslónők elpusztították Stygga erősségét, Vilgefortz rejtekhelyét. A szeizmikus hullám a távoli Ebbingből egészen idáig, Oxenfurtig is elhatolt.

Nagy robajjal röpült ki tucatnyi üvegdarab a szépművészeti tanszék homlokzatán levő vitrázsból. Lezuhant csúnya szavakkal telefirkált talapzatáról Nicodemus de Bootnak, az egyetem első rektorának a mellszobra. Leesett az asztalról az a gyógykivonattal teli bögre, amelyből a Vénhidrogén öblítette le a pástétomos zsömlét. Lepottyant a park egyik platánjáról egy elsőéves fizikushallgató, Albert Solpietra, aki azért mászott föl arra a platánra, hogy imponáljon a medikáknak.

És Oppenhauser professzor perpetuum mobiléje, az ő legendás örökmozgattyúja, még egyszer megmozdult, majd megállt. Holtbiztosan.

És soha többé nem sikerült újból beindítani.

– Éljenek a törpök! Éljen Mahakam!

Miféle szedett-vedett társaság ez, miféle bagázs, gondolta Hemmelfart hierarcha, miközben reszkető kezével megáldotta a felvonulást. Kinek vivátoznak itt? Megvásárolható kondottierék, otromba törpök, miféle hóbortos kompánia ez? Ki nyerte meg végül is ezt a háborút, ők vagy mi? Az istenekre, fel kell erre hívni a királyok figyelmét. Amikor a történészek és az írnokok nekifognak a munkának, cenzúrázni kell majd a badarságaikat. A zsoldosoknak, a vajákoknak, a fizetett rablóknak, az idegeneknek és az összes többi gyanús elemnek el kell tűnniük az emberiség krónikáiból. Ki kell húzni, ki kell törülni őket. Egy szót se róluk. Egy szót se.

És egy szót se róla sem, gondolta száját összeszorítva, miközben Dijkstrára nézett, aki láthatóan unott képpel szemlélgette a felvonulást.

Javaslatot kell tenni a királyoknak, gondolta a hierarcha, ennek a Dijkstrának az ügyében. Sértés a jelenléte a rendes emberek számára.

Istentelen lator. Tűnjék el nyomtalanul. És borítsa feledés.

Azt várhatod, szenteskedő bíbor disznó, gondolta Filippa Eilhart, aki különösebb erőfeszítés nélkül olvasott a hierarcha intenzív gondolataiban. Kormányozni szeretnél, diktálni és befolyásolni szeretnél? Dönteni szeretnél? Azt várhatod. Kizárólag a saját aranyered dolgában dönthetsz, és a döntéseid ott sem, a saját seggedben sem fognak sokat számítani.

Dijkstra pedig marad. Addig, ameddig szükségem lesz rá.

Egyszer hibázol, gondolta Willemer pap, Filippa kárminpirosan csillogó ajkát nézve. Egyszer valamelyiktek hibázik. Az önteltség, az arrogancia és a gőg lesz a vesztetek. Az általatok szőtt összeesküvések. Az erkölcstelenség. Az a förtelem és perverzió, amelyet gyakoroltok, amelyben éltek. Minden felszínre kerül, szétterjed bűneitek bűze, ha hibáztok. Ennek a percnek el kell jönnie.

És ha nem hibáztok is, kerül majd alkalom rá, hogy meg legyetek valamivel terhelve. Valamilyen szerencsétlenség zúdul az emberiségre, valamilyen katasztrófa, valamilyen csapás, esetleg ragály vagy járvány... Akkor rátok hárul a bűn. Benneteket fog terhelni a bűn azért, mert nem tudtátok elhárítani a csapást, azért, mert nem tudtátok elkerülni a következményeit.

Mindenért ti lesztek a hibásak.

És akkor fellobbannak a máglyák.

A vén csíkos kandúr, melyet az emberek a színére való tekintettel Vöröskének hívtak, döglődött. Rondán döglődött. Fetrengett, ki-kifeszült, a földet kaparta, vért és nyálkát hányt, görcsök rázták. Ráadásul véres hasmenése is volt. Nyávogott, noha ez méltóságán aluli volt. Keservesen, halkan nyávogott. Ereje gyorsan fogyott.

Vöröske tudta, miért döglődik. Legalábbis feltételezte, mi volt az, ami megölte.

Pár napja futott be a cintrai kikötőbe egy különös teherhajó, egy vénséges, nagyon piszkos hulk, egy elhanyagolt, szinte roncs vitorlás. Catriona, hirdették a hulk orrán az alig kivehető betűk. Vöröske természetesen nem tudta ezeket a betűket elolvasni. A különös vitorlásról a hajókötél segítségével egy patkány mászott ki a rakpartra. Csak egy. Koszos, rühös, lomha patkány. És hiányzott az egyik füle.

Vöröske megmarta a patkányt. Éhes volt, de az ösztöne visszatartotta tőle, hogy meg is egye ezt az ocsmányságot. De néhány bolhának, hatalmas, fényes bolhának, amelyek a rágcsáló bundájában nyüzsögtek, sikerült átugrania Vöröskére és megtelepednie a bundájában.

– Mi van ezzel az átkozott macskával?

– Valaki biztos megmérgezte. Vagy megbűvölte!

– Fuj, undorító! Bűzlik ám, te csirkefogó! Vidd innen a lépcsőről, asszony!

Vöröske megfeszült, és némán kitátotta vérző pofáját. Nem érezte már sem a rúgásokat, sem a seprű taszigálását, amivel a gazdasszonya köszönte meg a tizenegy évi egérvadászatot. Miután kirugdosták az udvarról, a szappanhabtól és vizelettől habzó csatornában agonizált. Agónia közben azt kívánta ezeknek a hálátlan embereknek, hogy ők is betegedjenek meg. Hogy ugyanúgy kínlódjanak, mint ő.

Kívánsága hamarosan teljesült. Méghozzá nagymértékben. Igazán nagymértékben.

Az asszony, aki kirugdalta és kisöpörte Vöröskét az udvaráról, megállt, felemelte a kötényét, és megvakarta a lába szárát. Viszketett.

Bolha csípte meg.

Intenzíven pislákoltak a csillagok az Elskerdeg fölött. Ők adták a hátteret a tűzből kipattanó és kihunyó szikráknak.

– A cintrai béke nem – mondta a tünde –, a pompázatos novigradi felvonulás pedig pláne nem tekinthető cezúrának és mérföldkőnek. Mit jelentenek végül is ezek a fogalmak? A politikai hatalom nem tudja aktusokkal vagy dekrétumokkal alakítani a történelmet. A politikai hatalom nem tudja a történelmet értékelni, felcímkézni és beskatulyázni sem, bár ezt az igazságot gőgjében egyetlen hatalom sem ismeri el. Emberi arroganciátok egyik legszembetűnőbb megnyilvánulása az úgynevezett történetírás, amikor megkíséreltek véleményt formálni és ítéletet hozni „a múlt történéseiről”, ahogy mondani szoktátok. Ez jellemző rátok, emberekre, és onnan ered, hogy a természet kérész-, bogár-, hangyaélettel, nevetséges száz év alatti átlagéletkorral ajándékozott meg benneteket. Ti pedig a bogárlétetekhez igyekeztek hozzáigazítani a világot. A történelem ugyanakkor szüntelenül zajló és soha véget nem érő folyamat. A történelmet nem lehet felosztani szakaszokra, ettől eddig, ettől eddig, dátumtól dátumig. Királyi kiáltványokkal nem lehet a történelmet meghatározni sem, még kevésbé megváltoztatni. Még egy győztes háború után sem.

– Nem bocsátkozom filozófiai vitába – mondta a zarándok. – Amint elhangzott, egyszerű és nemigen ékesszóló ember vagyok. Mégis bátorkodom két dolgot megemlíteni. Először is, kurta rovaréletünk megóv bennünket, embereket a dekadenciától, arra késztet, hogy az élet tiszteletében intenzíven és alkotó módon éljünk, hogy kihasználjuk és élvezzük az élet minden pillanatát. És ha kell, sajnálkozás nélkül adjuk oda az életünket egy ügyért. Ember módjára beszélek és gondolkozom, de hiszen ugyanígy gondolkoztak a hosszú életű tündék is, amikor elindultak, hogy a Scoia’tael kommandóiban verekedjenek és haljanak meg. Ha nincs igazam, javítsanak ki.

A zarándok kivárta a kellő időt, de senki sem javította ki.

– Másodszor – folytatta –, úgy tűnik, a politikai hatalom, noha nem képes a történelmet megváltoztatni, cselekedeteivel egészen jól tudja e képességének a látszatát és illúzióját kelteni. A hatalomnak megvannak ehhez a módszerei és az eszközei.

– Ó, igen – válaszolta a tünde, és elfordult. – Eltalálta a lényeget, zarándok úr. A hatalomnak megvannak a módszerei és az eszközei. Olyanok, amelyekkel nem lehet vitába szállni.

A gálya pereme nekiütközött a moszatokkal és kagylókkal benőtt póznához. Kivetették a köteleket. Kiáltások, szitkok és parancsok hangzottak el.

Sivítoztak a kikötő piszkos zöld vizén lebegő hulladékra vadászó sirályok. A rakpart hemzsegett az emberektől. Főként az egyenruhásoktól.

– Az utazásnak vége, tünde urak – mondta a konvoj nilfgaardi parancsnoka. – Dillingenben vagyunk. Kiszállás! Itt már várnak rátok.

Tény. Vártak rájuk.

Egyik tünde sem adott egy garasnyi hitelt sem – Faoiltiarna aztán biztosan nem – az igazságos bíróságokról és az amnesztiáról szóló bizonykodásoknak. A Scoia’tael és a Vrihedd dandár tisztjei nem tápláltak csalóka reményeket a Jarugán túl rájuk váró sorsot illetően. Többségük belenyugodott, sztoikus nyugalommal, sőt, rezignáltan fogadta. Úgy vélték, már semmilyen meglepetés nem érheti őket.

Tévedtek.

Lehajtották őket a gályáról, bilincseik csörögtek, zörögtek, a mólóra, majd a rakpartra, fegyveres zsoldosok közé terelték őket. Civilek is voltak ott, gyors pillantásokkal mérték végig őket, egyik arcot a másik után, egyik testalkatot a másik után.

Szelektálnak, gondolta Faoiltiarna. Nem tévedett.

Arra természetesen nem számíthatott, hogy forradásos arcát nem veszik észre. Nem is számított erre.

– Isengrim Faoiltiarna úr? A Vasfarkas? Micsoda kedves meglepetés! Tessék, tessék!

A zsoldosok kirángatták a sorból.

– Va faill! – kiáltott rá Coinneach Dá Reo, akit mások, redaniai sasos jelvényt viselők ismertek fel és rángattak ki. – Se’ved, se caerme dea!

– Találkoztok – sziszegte az a civil, aki Faoiltiarnát válogatta ki –, de alighanem a pokolban. Őrá már várnak Drakenborgban. Hahó, megálljunk! Az ott nem véletlenül Riordain úr? Vigyétek!

Összesen őket hármójukat válogatták ki. Csak hármójukat. Faoiltiarna megértette, és hirtelen meglepetésére elkezdett félni.

– Va faill! – kiáltotta a társainak a sorból kiemelt Angus Bri Cri, megzörgetve a láncait. – Va faill, fraeren!

A zsoldos brutálisan lökött rajta egyet.

Nem vezették őket messzire. Csak egy barakkig mentek, nem messze a kikötőtől. Közvetlenül a kikötő öbléig, ahol árbócerdő himbálózott.

A civil jelt adott. Faoiltiarnát egy oszlophoz lökdösték, egy gerenda alá, amelyre kötelet dobtak fel. A kötélre vaskampót kezdtek csomózni. Riordaint és Angust a padlóra állított két székre ültették.

– Riordain úr, Bri Cri úr – mondta a civil fagyosan. – Amnesztiában részesültök. A bíróság úgy határozott, hogy kegyelmet gyakorol.

– Az igazságosságnak azonban eleget kell tenni – tette hozzá, meg sem várva a reagálást. – És azért, hogy így történjék, azoknak a családjai fizettek, akiket meggyilkoltatok, urak. Ítélet született.

Riordain és Angus még kiáltani sem ért rá. Hátulról hurkot dobtak a nyakukra, megszorították, a székekkel együtt feldöntötték, végigvonszolták őket a szalmán. Amikor megbilincselt kezükkel hiába próbálták elszakítani a testükbe vágó köteleket, a hóhérok a mellükre térdeltek. Megvillantak és lecsaptak a kések, fröccsent a vér. Most még a hurkok sem tudták elfojtani kiáltásaikat, hajmeresztő sivítozásukat.

Sokáig tartott. Mint mindig.

– Az ön ítéletét, Faoiltiarna úr – mondta a civil, lassan elfordulva –, kiegészítő klauzulával látták el. Olyan extra valamivel...

Faoiltiarna nem szándékozott megvárni az extra valamit. A bilincs zárja, amelyen a tünde már két nap és éjszaka dolgozott, most úgy hullott le a csuklójáról, mintha varázspálca érintette volna. A súlyos lánc iszonyú csapása feldöntötte a rá vigyázó két zsoldost. Faoiltiarna ugrásból rúgta a következőt arcon, a bilinccsel rácsapott a civilre, egyenesen a barakk pókhálóval borított ablakához rontott, az üveggel és a kerettel együtt ugrott ki rajta, vért és ruhafoszlányokat hagyva az ablakot tartó szögeken. Nagy robajjal a móló deszkáján landolt. Bukfencezett, kinyújtózott, és a halászcsónakok és bárkák közé a vízbe csobbant. A még mindig a jobb csuklójához bilincselt súlyos lánc lehúzta a mélybe. Faoiltiarna küzdött. Minden erejével küzdött az életéért, amely, ahogy nem is oly rég vélte, egyáltalán nem volt neki fontos.

– Kapd el! – ordították a barakkból kirontó zsoldosok. – Kapd el! Öld meg!

– Ott! – ordították mások, a mólón végigfutva. – Ott, ott merült fel!

– Csónakba!

– Lőjetek! – rikoltotta a civil, miközben két kézzel próbálta meg elállítani a szemüregéből bőségesen ömlő vért. – Megölni!

Pattantak az íjak húrjai. A sirályok nagy lármával röppentek fel. A bárkák között nyílvesszőktől pezsgett a piszkos zöld víz.

– Vivant! – A felvonulás elhúzódott, a novigradi lakosok tömege már kezdett unatkozni és berekedni. – Vivant! Éljenek!

– Hurrá!

– Dicsőség a királyoknak! Dicsőség!

Filippa Eilhart körülnézett, megbizonyosodott róla, hogy senki sem hegyezi a fülét, Dijkstra felé hajolt.

– Miről akarsz velem beszélni?

A kém is körülnézett.

– A tavaly júliusban Vizimir király ellen elkövetett merényletről.

– Tessék.

– Az a féltünde, aki azt a gyilkosságot elkövette – Dijkstra még jobban lehalkította a hangját –, aligha volt őrült, Fil. És nem egyedül cselekedett.

– Mit nem mondasz?

– Halkabban – mosolyodott el Dijkstra. – Halkabban, Fil.

– Ne hívj Filnek. Vannak bizonyítékaid? Mik azok? Honnan vannak?

– Csodálkoznál, Fil, ha elmondanám, honnan. Mikorra remélhetek kihallgatást, nagyságos hölgyem?

Filippa Eilhart szemeiben két fekete feneketlen tó volt.

– Rövidesen, Dijkstra.

Zúgtak a harangok. A tömeg rekedten vivátozott. A hadsereg felvonult. Hópelyhekhez hasonlatos virágszirmok lepték el a novigradi kövezetet.

– Még mindig írsz?

Ori Reuven összerezzent, és pacát ejtett. Tizenkilenc éve szolgálta Dijkstrát, de még mindig nem szokta meg a főnök zajtalan mozgását, azt, hogy ki tudja honnan és hogyan bukkan elő.

– Jó estét, khe, khe, nagys...

– Emberek árnyékban. – Dijkstra elolvasta az asztalról fesztelenül felvett kézirat címoldalát. – A királyi titkosszolgálatok története, melyet Oribasius Gianfranco Paolo Reuven, magiszter... Ó, Ori, Ori. Vén legény, és ilyen butaságok...

– Khe, khe...

– Búcsúzni jöttem, Ori.

Reuven csodálkozva nézett rá.

– Látod, hű bajtársam – folytatta a kém, meg sem várva, míg a titkár valamit kiköhög –, én is vén vagyok, és kiderült, hogy buta is. Egyetlen szót szóltam egyetlen személynek. Csak egyetlennek. És csak egyetlen szót. Ez az egyetlen szó túl sok volt, és az egyetlen személy is túl sok. Hegyezd a füled, Ori. Hallod őket?

Ori Reuven, nagyra nyitva szemét, elképedve, tagadóan rázta meg a fejét. Dijkstra elhallgatott egy pillanatra.

– Nem hallod – állapította meg kisvártatva. – De én hallom. Valamennyi folyosón. Patkányok futkosnak a tretogori várban, Ori. Ide jönnek. Puha patkánymancsokon jönnek.

Az árnyékból, a sötétségből bukkantak elő. Feketén, álarcban, fürgén, mint a patkányok. Az előszobákban az őrök és testőrök jajszó nélkül estek össze a keskeny, éles pengéjű tőrök gyors csapásai alatt. Vér csorgott a tretogori vár padlatán, végigöntözte a kövezetet, foltokat ejtett a parkettán, beivódott a drága vengerbergi szőnyegekbe.

Végigmentek az összes folyosón, és hullákat hagytak maguk után.

– Ott van – mondta egyikük, és előremutatott. Hangját elfojtotta az arcát a szeméig elfedő fekete sál. – Oda ment be. Azon az irodán keresztül, amelyikben Reuven székel, az a köhögős vénember.

– Onnan nincs kijárat. – A másikuk, a parancsnok szeme lángolt a fekete bársonymaszk nyílásában. – Az iroda mögötti szoba zsákutca. Még ablakai sincsenek.

– Az összes többi folyosó biztosítva van. Minden ajtó és minden ablak. Nem lóghat meg előlünk. Kelepcében van.

– Előre!

Az ajtó engedett a rúgásoknak. Megvillantak a tőrök.

– Halál!!! Halál a véres hóhérra!

– Khe, khe? – Ori Reuven rájuk emelte a papírok közül rövidlátó, könnybe lábadt szemét. – Tessék. Mivel szolgálhatok, khe, khe, az uraknak?

A gyilkosok egyetlen lendülettel zúzták szét a Dijkstra magánszobájába nyíló ajtót, úgy futkostak körbe-körbe, mint a patkányok, minden zugba belestek. A padlóra zuhantak a letépett kárpitok, képek és faburkolatok, a tőrök szétszaggatták a függönyöket és a tapétát.

– Nincs itt! – ordította egyikük, és berontott az irodába. – Nincs itt!

– Hol van? – hörögte a vezér, Ori fölé hajolt, beléje fúrta a fekete maszk nyílásából kilátszó tekintetét. – Hol van az a véres eb?

– Nincs itt – válaszolta Ori Reuven nyugodtan. – Hisz látjátok.

– Hol van? Beszélj! Hol van Dijkstra?

– Netán – köhögött Ori –, khe, khe, őrizője vagyok az én atyámfiának?

– Meghalsz, öreg!

– Öreg vagyok. Beteg. És nagyon fáradt. Khe, khe. Nem félek sem tőletek, sem a késeitektől.

A gyilkosok kirohantak a szobából. Ugyanolyan gyorsan tűntek el, ahogy felbukkantak.

Nem ölték meg Ori Reuvent. Parancsra gyilkoltak. És a parancsban semmi említés nem volt Ori Reuvenről.

Oribasius Gianfranco Paolo Reuven, a jog magisztere hat évet töltött különböző börtönökben, egymást váltó nyomozók hallgatták ki szüntelenül, különféle, gyakran látszólag értelmetlen dolgokról és ügyekről kérdezgették.

Hat év elteltével szabadon bocsátották. Akkor már nagyon beteg volt. A skorbut megfosztotta minden fogától, a vérszegénység a hajától, a zöldhályog a látásától, az asztma a lélegzéstől. Minden ujját összetörték a kihallgatásokon.

Szabadon alig egy évig élt. A szentély menhelyén halt meg. Nyomorban. Elfeledve.

Az Emberek árnyékban, avagy a királyi titkosszolgálatok története kézirata nyomtalanul eltűnt.

Keleten kivilágosodott az égbolt, a hegyek fölött sápadt fény virágzott fel, a pirkadatot jelezve.

A tűz mellett hosszú ideje csend uralkodott. A zarándok, a tünde és a nyomkereső hallgatott, a kihunyó tűzbe bámultak.

Csend honolt az Elskerdegen. A vonító kísértet elment, megunta a hiábavaló vonítást. A vonító kísértetnek végre meg kellett értenie, hogy a tüzet körülülő három férfi az utóbbi időben túl sok szörnyűséget látott ahhoz, hogy a kísértettel törődjék.

– Ha együtt kell folytatnunk a vándorlást – mondta hirtelen Boreas Mun, a rubinszínű parazsat nézve –, akkor hagyjunk fel a bizalmatlansággal. Hagyjuk magunk mögött, ami volt. A világ megváltozott. Új élet van előttünk. Valami véget ért, valami elkezdődik. Előttünk...

Elhallgatott, köhécselt. Nem volt hozzászokva az ilyen beszédekhez, félt, hogy nevetséges lesz. De véletlen társai nem nevettek. Sőt, Boreas megérezte a felőlük sugárzó jóindulatot.

– Előttünk van az Elskerdeg-hágó – fejezte be magabiztosabban –, és a hágón túl Zerrikania és Hakland. Hosszú és veszélyes út áll előttünk. Ha együtt kell rajta végigmennünk... Hagyjunk fel a bizalmatlansággal. Boreas Mun vagyok.

A széles karimájú kalapot viselő zarándok felállt, kiegyenesítette hatalmas alakját, megszorította a feléje nyújtott kezet. A tünde is felállt. Visszataszítóan elcsúfított arca különös fintorba torzult.

A zarándok és a tünde, miután kezet szorítottak a nyomkeresővel, egymás felé nyújtották ki jobbjukat.

– A világ megváltozott – mondta a zarándok. – Valami véget ért. A nevem... Sigi Reuven.

– Valami elkezdődik. – A tünde sebhelyes arcát olyasféleképpen fintorította el, hogy az minden valószínűség szerint mosoly volt. – A nevem... Wolf Isengrim.

Kezet szorítottak, gyorsan, erősen, szinte hevesen, egy pillanatra úgy tűnt, ez inkább bevezető a harchoz, semmint kiegyező gesztus. De csak egy pillanatra.

A tűzben égő fahasáb szikrákat szórt, örömteli tűzijátékkal tisztelve meg az eseményt.

– Vigyen el az ördög – Boreas Mun szélesen elmosolyodott –, ha ez nem egy csodálatos barátság kezdete.

...amint a többi Hűségest, úgy Szt. Filipát is megrágalmazák, hogy a királyság elárulására igyekszik, hogy zavargásokra és zendülésekre uszít, hogy a népet háborítja, és felforgatást kovácsol. Az eretnek és szektás Wilmerius, aki magát önkényesen főpapnak nevezé ki, a Szt.-et elfogni parancsolá, sötét és kegyetlen börtönbe záratá, és ott hideggel és büdösséggel kínzatá, arra szólítván fel őt, hogy bűneit magára vevén megvallja mindazt, amit cselekedett. És megmutatá Szt. Filipának a különbféle kínzószerszámokat Wilmerius, és fenyegeté fölöttébb, a Szt. pedig a képébe köpött vala, és szodómiával vádolta vala.

Megparancsolá az eretnek, hogy fosszák meg a Szt.-et öltözékétől, és pőrén marhaerekkel csapdossák kegyetlenül, és szilánkokat verjenek körmei alá. És továbbá kérdőre voná és felszólítá, hogy hitét és az Istennőt tagadja meg. De csak kineveté a Szt. és azt ajánlá neki, hogy távozzék tőle.

Ekkor odaadá ő a Szt.-et, hogy a kínzókamrába vitessék, egész teste vashorgokkal és éles kampókkal kapartassék, és az oldala gyertyákkal perzseltessék. De bár ilyképpen gyötretett, a Szt. halandó testében halhatatlan türelmességet mutatott. Mígnem hóhérai elgyengülének, és nagy félelemmel hagyák abba, de Wilmerius fenyegetésekkel feddé meg őket, és megparancsolá, hogy tovább kínozzák őt, és kezüket ne sajnálják. Ekkor Szt. Filipát elkezdék megtüzesített lemezekkel égetni, tagjait a forgóikból kicsavarni, és szűz kebleit fogókkal szaggatni. És ő e kínok közepette, semmit nem megvallván, megboldogult.

És a szégyentelen hitehagyott Wilmerius, amit elolvashatsz a Szt. Atyáknál, később olyan büntetésben részeltetett, hogy tetvek és férgek élve mardosák és gyötrék, mígnem teljesen elrothada és ettől megdögöle. És olyan bűzös volt, mint az eb, úgyhogy temetés nélkül be kelle vetni a folyóba.

Amiért is Szt. Filipának dicsőség és mártíri korona, a Nagy Istennő Anyának örök fényesség, nekünk pediglen okulás és intés, Ámen.

A Mons Calvus-i Mártír Szt. Filipa élete,
megírván a régmúltban a mártír írnokok által,
egybeszedegetvén a Tretogori Breviáriumban,
kiválogatván a sok Szt. Atyák közül,
akik őt dicsőíték írásaikban

Tizenegyedik fejezet

Őrült, nyaktörő iramban vágtattak. Tavasztól lüktető napokon át lovagoltak. A lovak röpülve nyargaltak, a mezőkön hajlongó emberek pedig kinyújtóztatták vállukat, hátukat, úgy néztek utánuk, nem voltak bizonyosak benne, mit is láttak – lovasokat vagy látomásokat.

Langyos eső áztatta sötét éjszakákon át lovagoltak, és a fekhelyükön felülő, ébredező emberek rémülten néztek körül, a torkukban és mellükben növekvő fojtó fájdalommal küszködve. Az emberek felriadtak, az ablaktáblák zörgését, a felébredt gyerekek sírását, a kutyák vonítását hallgatták. Arcukat az ablakhártyákhoz nyomták, nem voltak bizonyosak benne, mit is láttak – lovasokat vagy látomásokat.

Ebbing-szerte kezdtek történetek keringeni három démonról.

Ki tudja hogyan, ki tudja honnan és ki tudja milyen csoda folytán bukkant fel a három lovas, ami tökéletesen meglepte a Csámpást, és semmi esélye nem maradt a menekülésre. Segítséget sem volt honnan hívni. A nyomorékot jó ötszáz lépés választotta el a városka legszélső épületeitől. De még ha közelebb lett is volna, csekély volt rá az esély, hogy Féltés lakói közül bárki törődött is volna a segélykiáltásokkal. Sziesztaidő volt, ami Féltésben általában kora délelőttől kora estig tartott. A Csámpás gúnynevű Arystoteles Bobeck, a helyi koldus és filozófus nagyon is jól tudta, hogy szieszta idején a féltésiek semmire sem reagálnak.

Hárman voltak a lovasok. Két nő és egy férfi. A fehér hajú férfi hátára vetett kardot viselt. Az egyik nő, az érettebbik, feketébe és fehérbe volt öltözve, göndör fürtű hollófekete haja volt. Az egyenes szálú, ezüstös hajú fiatalabbiknak csúnya sebhely volt a bal arcán. Gyönyörű fekete kancán ült. A Csámpásnak az volt a benyomása, hogy valamikor már látott ilyen kancát.

Épp a fiatalabbik szólalt meg elsőként.

– Idevalósi vagy?

– Nem én vagyok a bűnös! – A Csámpásnak vacogtak a fogai. – Én csak papsapkagombát szednék! Kegyelmezzetek, ne bántsátok a nyomorékot...

– Idevalósi vagy? – ismételte meg a lány, zöld szeme fenyegetően villogott. A Csámpás összegörnyedt.

– Igenis, nagyságos hölgyem – dadogta. – Idevalósi, amióta élek. Itt születtem Birkában, azaz Féltésben. És bizonnyal itt is ér a halál...

– A múlt évben, nyáron és ősszel itt voltál?

– Hát hol lettem volna?

– Felelj, ha kérdezlek.

– Itt voltam, nagysága.

A fekete kanca megrázta a fejét, hegyezni kezdte a fülét. A Csámpás érezte, hogy a másik kettő – a fekete hajú és a fehér hajú – fenyőtűhöz hasonlóan szúrós tekintete beléje fúródik. Attól a fehér hajútól félt a leginkább.

– Egy éve – folytatta a sebhelyes lány –, szeptember hónapban, pontosan szeptember kilencedikén, amikor a hold az első negyedben volt, meggyilkoltak itt hat fiatal embert. Négy fiút... és két leányt. Emlékszel rá?

A Csámpás nagyot nyelt. Már egy ideje gyanította, most már tudta, most már biztos volt benne.

A lány megváltozott. És nemcsak az arcán lévő sebhelyről volt itt szó. Egészen más volt, mint akkor, amikor a lókikötő oszlophoz kötözve üvöltött, miközben végignézte, ahogy Bonhart levágja a megölt Patkányok fejét. Richtig más volt, mint akkor, amikor a Kimérafej fogadóban Bonhart levetkőztette és verte. Csak ezek a szemek... Ezek a szemek nem változtak meg.

– Felelj – sürgette éles hangon a másik nő, a fekete hajú. – Kérdeztek.

– Emlékszem, nagyságák – jelentette ki a Csámpás. – Hogy is ne emlékeznék. Hat fiatalt mészároltak le. Igazság, a tavalyi évben volt az. Szeptemberben.

A lány hosszan hallgatott, nem őrá nézett, hanem valahová messzi mögéje.

– Akkor tudnod kell... – mondta végül, erőt véve magán. – Ismerned kell azt a helyet, ahol azokat a fiúkat és azokat a lányokat eltemették. Valamelyik kerítés tövében... Valamelyik szemétdombon vagy trágyarakáson... És ha elégették a testüket... Ha kivitték őket az erdőbe, rókák és farkasok elé vetve... Akkor megmutatod nekem azt a helyet. Odavezetsz. Megértetted?

– Megértettem, nagysága. Szabadjon? Mert ez is egész közel van.

Elsántikált, a tarkóján érezte a lovak forró leheletét. Nem nézett hátra. Valami azt súgta, hogy nem kellene.

– Itt la – mondta végül. – Itt van a féltési temetőhely, ebben a ligetben. És azok, akikről kérdezett, nagyságos Falka kisasszony, ott la, ottan fekszenek.

A leány hangosan felsóhajtott. A Csámpás lopva odanézett, látta, hogy az arca elváltozik. A fehér hajú és a fekete hajú hallgatott, arcuk kőmerev volt.

A leány sokáig nézte a mutatós, simára egyengetett, gondozott, mészkőtömbökkel, kerámialapokkal és falemezekkel körülkerített halmocskát. A kis fenyő, amellyel feldíszítették a halmot, megbarnult. Az ide hordott virágok kiszáradtak, megsárgultak.

A leány leugrott a lováról.

– Ki csinálta? – kérdezte tompa hangon, a sírt nézte, nem fordította el a fejét.

– Hát – krákogott a Csámpás –, sok féltési segített. De nagyobb mértékben Goulue özvegye. És a fiatal Nycklar. Az özvegy mindig jó szívű asszony volt... És Nycklar... Őt szörnyen gyötörték az álmok. Nem volt nyugta tőle. Amíg ezeknek a lemészároltaknak rendes temetést nem rendezett...

– Hol találom őket? Az özvegyet és azt a Nycklart?

A Csámpás sokáig hallgatott.

– Az özvegy ott fekszik, a görbe nyírfácska mögött – mondta végül, és félelem nélkül nézett bele a lány zöld szemébe. – Tüdőgyulladásban halt meg télidőben. Nycklar pedig bevonult, és valahol idegen földön... Mesélik, hogy elesett a háborúban.

– Elfelejtettem – suttogta a leány. – Elfelejtettem, hogy hiszen mindkettejüket a végzet hozta össze velem.

Odalépett a sírhalomhoz, letérdelt, vagyis inkább térdre esett. Mélyen meghajolt, nagyon mélyen, csaknem érintette a homlokával a kőalapot. A Csámpás látta, hogy a fehér hajú olyan mozdulatot tett, mintha le akarna szállni a lóról, de a fekete hajú nő megragadta a kezét, testtartásával és tekintetével tartotta vissza.

A lovak fel-felhorkantak, a fejüket ingatták, megcsendültek a zablakarikák.

A leány sokáig, nagyon sokáig térdelt a sírhalom előtt meghajolva, az ajka valami hangtalan litániát morzsolt.

Felállt, és megszédült. A Csámpás ösztönösen megtámasztotta. A leány hevesen megreszketett, kirántotta a könyökét, fenyegetően nézett rá a könnyein keresztül. De nem mondott egyetlen szót sem. Még azt is csak egy bólintással köszönte meg, amikor a kengyelt tartotta neki.

– Igen, nagyságos Falka kisasszony – bátorodott fel. – Különösen alakul a sors útja. Maga akkor kegyetlen bajban volt, ronda időkben... Kevesen gondolták közülünk itt Féltésben, hogy épségben kerül ki belőle... És mégis maga ma egészségben, Goulue és Nycklar pedig a túlvilágon... Nincs is kinek megköszönni, he? Meghálálni a sírt...

– Nem Falkának hívnak – mondta a lány éles hangon. – Ciri a nevem. És ami a köszönetet illeti...

– Érezzétek magatokat megtisztelve – szólt közbe a fekete hajú fagyosan, és a hangjában volt valami, amitől a Csámpás megremegett.

– Ezért a sírhalomért – mondta a fekete hajú nő, lassan elnyújtva a szavakat. – Az emberiességetekért, az emberi méltóságotokért és jóindulatotokért kegyelem, köszönet és jutalom illet meg benneteket, az egész településeteket. Nem is tudjátok, mekkora.

Április kilencedikén, nem sokkal éjfél után Claremont első lakóit az ablakukra törő, behatoló ragyogó fényesség, vörös villanás ébresztette fel. A városka többi lakóját ordibálás, zűrzavar és a félrevert vészharangok vad zengése ugrasztotta ki az ágyból.

Csak egyetlen ház lángolt. A valaha egy istenség tiszteletére – akinek a nevére a legvénebb anyókákon kívül már senki sem emlékezett – felállított régi szentély nagy faépülete. A szentélyt amfiteátrummá alakították át, időnként mulatságokat, harci játékokat és más szórakoztató rendezvényeket tartottak benne, amelyekkel kiragadhatták Claremont városát az unalomból, a lehangoltságból és az álmos tompultságból.

Éppen ez az amfiteátrum állt most bömbölő lángtengerben, remegett a robbanásoktól. Valamennyi ablakából zavaros, szaggatott öles lángnyelvek lövelltek ki.

– Ooooltaniii! – rikoltotta az amfiteátrum tulajdonosa, Houvenaghel kereskedő, aki fel-alá futkosott és hadonászott, jókora pocakja is belerázkódott. Hálósipka volt rajta meg súlyos bárányprémes köpeny, azt vette rá a hálóingére. Mezítláb dagasztotta a trágyát és az utca sarát.

– Oltaniiiii! Embereeek! Viiiiizeeeet!

– Isteni büntetés – jelentette ki ellentmondást nem tűrően a legvénebb anyókák egyike. – Azokért a zenebonákért, amiket ebben a romhalmazban műveltek...

– Igen, igen, asszonyom. Kétségtelenül azért!

A tűz mardosta színházból hőség áradt, a pocsolyákban lóhúgy párolgott és bűzölgött, szikrák röpködtek. Valahonnan szél támadt.

– Ooooltaniiiiii! – üvöltött fel vadul Houvenaghel, amikor meglátta, hogy a tűz átterjed a sörfőzdére és a magtárra. – Embereeeek! Vödröket! Vödrökeeeet!

Önkéntesekben nem volt hiány. Sőt, Claremontnak saját tűzoltósága is volt, amelyet Houvenaghel szerelt fel és üzemeltetett. Kitartóan, nagy odaadással oltották. De hiába.

– Nem boldogulunk... – nyögött fel a tűzoltóparancsnok, és megtörölte felhólyagosodott arcát. – Ez nem közönséges tűz... Ez sátáni tűz!

– Fekete mágia... – Egy másik tűzoltó a füsttől fulladozott.

Az amfiteátrum belsejéből összeroppanó szarufák, gerincek és oszlopok iszonyú robaja hallatszott. Morajlás, zúgás, recsegés, óriási tűz- és szikraoszlop emelkedett az ég felé, a tető összetört, és leomlott az arénába. Az egész épület pedig elgörbült – mondhatni, meghajolt a közönség felé, amelyet utoljára szórakoztatott és mulattatott, örvendeztetett meg hatásos, igazán tüzes élvezettel.

Aztán összeomlottak a falak.

A tűzoltók és a mentősök erőfeszítései lehetővé tették, hogy megmeneküljön a magtár fele és a sörfőzdének úgy egynegyede.

Bűzös virradat kelt fel.

Houvenaghel sárban és hamuban ült, megperzselődött hálósipkában és bárányprémes köpenyben. Ült, és keservesen sírt, hüppögött, mint egy gyerek.

A tulajdonát képező színház, sörfőzde és magtár magától értetődően biztosítva volt. A probléma az volt, hogy a biztosítótársaság is Houvenaghel tulajdonában volt. Semmi, még az adótrükközés sem volt képes kompenzálni a veszteségeket, még elenyésző részben sem.

– Most merre? – kérdezte Geralt, a rózsálló hajnali égboltot bemocskoló füstoszlop elmosódó csíkját nézve. – Kinek akarsz még valamit meghálálni, Ciri?

Ciri ránézett, a vaják pedig egy pillanat alatt megbánta a kérdését. Hirtelen arra támadt vágya, hogy átölelje, arról álmodozott, hogy a karjaiba szorítja, hozzásimul, megsimogatja a haját. Hogy megvédi. Soha, soha többé nem engedi, hogy egyedül legyen. Hogy valami rossz történjék vele. Hogy olyasmi történjék vele, amitől feltámad benne a bosszúvágy.

Yennefer hallgatott. Yennefer az utóbbi időben sokat hallgatott.

– Most – mondta Ciri nagyon nyugodtan – az Egyszarvúnak nevezett településre megyünk. Ez a név onnan ered, hogy a helységre egy szalmából készült egyszarvú vigyáz, egy nevetséges, szegényes, toprongyos bábu. Azt akarom, hogy annak emlékére, ami ott történt, az ott lakóknak legyen... Nos, ha nem is értékesebb, de legalább ízlésesebb totemjük. Számítok a segítségedre, Yennefer, mert mágia nélkül...

– Tudom, Ciri. És aztán?

– A Pereplut lápvidéke. Remélem, hogy odatalálok... A mocsárban egy kunyhóhoz. A kunyhóban egy ember maradványaira találunk. Azt akarom, hogy ezek a maradványok tisztességes sírban nyugodjanak.

Geralt még mindig hallgatott. És nem vette le a lányról a tekintetét.

– Aztán – folytatta Ciri, minden nehézség nélkül állva a vaják nézését – felkeressük Dun Dâre települését. Az ottani kocsmát valószínűleg felégették, azt sem zárom ki, hogy a kocsmárost meggyilkolták. Az én hibámból. Elvakított a gyűlölet és a bosszúvágy. Megpróbálom ezt valahogy jóvátenni a családjának.

– Erre – szólalt meg a vaják, még mindig őt nézve – nincs mód.

– Tudom – vágta rá Ciri azonnal, keményen, szinte haragosan. – De megalázkodva állok elébük. Megjegyzem a szemük kifejezését. Remélem, hogy ezeknek a szemeknek az emléke megóv a hasonló hibáktól. Megérted ezt, Geralt?

– Érti, Ciri – mondta Yennefer. – Hidd el, mind a ketten nagyon jól megértünk, kislányom. Induljunk.

A lovak szélsebesen vitték őket. Mint a bűvös vihar. A három lovas feltűnésétől megriadva nézett fel az országút vándora. Felnézett az áruval teli szekéren a kereskedő, a törvény elől menekülő gonosztevő, a bujdosó telepes, akit a politikusok elűztek arról a földről, ahol megtelepedett, mert hitt más politikusoknak. Felnézett a vagabund, a szökevény és a bottal járó zarándok. Elképedve, rémülten néztek fel. Nem voltak biztosak benne, mi az, amit láttak.

Ebbing és Geso-szerte kezdtek történetek keringeni. A Zord Vadászatról. A Három Lidérces Lovasról.

Történeteket találtak ki és szövögettek esténként olvasztott zsírtól és pirított hagymától illatozó szobákban, termekben, telefüstölt kocsmákban, csárdákban, tanyákon, falvakban, erdei lakokban és határállomásokon. Mesélték, kitalálták, regélték őket. Háborúról. Hősiességről és lovagiasságról. Barátságról és gyűlöletről. Aljasságról és árulásról. Hű és igaz szerelemről, mindig diadalmaskodó szeretetről. Bűnről és bűnhődésről, amely mindig eléri a bűnösöket. Igazságosságról, örök igazságról.

Az igazságról, amely mindig felszínre tör, akár az olaj.

Regéltek, kedvüket lelték a mesékben. Örvendeztek a mesebeli fikciónak. Mert mindazonáltal körülöttük, az életben minden teljesen megfordítva zajlott le.

Nőtt a legenda. A hallgatóság valóságos transzban falta a regős lelkesedéssel teli szavait a vajákról és a varázslónőről. A Fecske-toronyról. Ciriről, a sebhelyes arcú vajáklányról. Kelpie-ről, az elvarázsolt fekete kancáról.

A Tó Úrnőjéről.

Ez később történt, évek múlva. Sok, sok év múlva.

De a legenda már most kicsírázott és növekedett az emberekben, mint a langyos esőtől duzzadó magocska.

Nem tudni, mikor köszöntött be a május. Először a Belleteyn távoli tüzeitől felvillanó, felszikrázó éjszakákon. Amikor a különösen felizgult Ciri felugrott Kelpie-re, és a tüzek felé nyargalt el, Geralt és Yennefer kihasználta az alkalmat, a magányos pillanatokat. Csak annyira vetkőztek le, amennyire feltétlenül szükség volt, a földre leterített bundákon szeretkeztek. Sietősen és önfeledten szeretkeztek, csöndesen, szó nélkül. Gyorsan és összevissza szeretkeztek. Minél többet és még többet.

És amikor megjött a megnyugvás, mindketten, reszketve, egymás könnyeit lecsókolva igencsak elcsodálkoztak, mennyi boldogságot adott nekik ez az összevissza szeretkezés.

– Geralt?

– Hallgatlak, Yen.

– Amikor én... Amikor nem voltunk együtt, voltál más nőkkel?

– Nem.

– Egyszer sem?

– Egyszer sem.

– Meg se remegett a hangod. Nem tudom hát, miért nem hiszek neked.

– Mindig csak rád gondoltam, Yen.

– Most hiszek.

Nem tudni, mikor köszöntött be a május. Nappal is. A pitypangok sárgán fakadtak ki, és teletarkították a réteket, a kertekben a fák megbolyhosodtak, virágoktól súlyosodtak el. A tölgyfák, amelyek túlságosan méltóságosak voltak ahhoz, hogy siessenek, még sötétek és kopárak maradtak, de már zöld köd zöldellt rajtuk, az erdőszéleken pedig zöldes foltokban fényeskedtek a nyírfák.

Valamelyik éjjel, amikor egy fűzfákkal benőtt kis völgyben táboroztak, a vajákot egy álom riasztotta fel. Rémálmában bénult és védtelen volt, egy hatalmas szürke bagoly szántotta fel karmaival az arcát, éles görbe csőrével a szemét kereste. Felébredt. És nem volt benne biztos, hogy az egyik rémálomból nem került-e át a másikba.

Táboruk fölött fényesség gomolygott, ami felidegesítette a prüszkölő lovakat. A fényességben valami teremféle látszott, olyasmi, mint egy fekete oszlopsorral teletűzdelt várbeli terem. Geralt egy nagy asztalt látott, tíz alak ült körülötte. Tíz nő.

Szavakat hallott. Szófoszlányokat.

...a lányt idehozni, Yennefer. Megparancsoljuk.

Nem parancsolhattok nekem. Nem parancsolhattok neki! Nincs fölötte semmilyen hatalmatok!

Nem félek tőlük, mama. Nem tehetnek velem semmit. Ha akarják, elébük állok.

...közeledik június elseje, az újhold. Mindkettőtöknek megparancsoljuk, hogy jelenjetek meg. Figyelmeztetünk rá, hogy az engedetlenséget megbüntetjük.

Azonnal ott leszek, Filippa. De a lány maradjon még mellette. Ne legyen egyedül. Csak néhány napig. Azonnal ott leszek. Mint önkéntes túsz.

Teljesítsd a kérésemet, Filippa. Kérlek.

Lüktetett a fényesség. A lovak vadul horkantak fel, patkóikkal dobogtak.

A vaják felébredt. Ezúttal igazából.

Másnap Yennefer megerősítette aggodalmait. Miután félrehúzódva hosszasan elbeszélgetett Cirivel.

– Elmegyek – mondta szárazon, minden bevezetés nélkül. – Muszáj. Ciri veled marad. Még egy ideig. Aztán elszólítom, és ő is elmegy. Aztán mind találkozunk megint.

A vaják rábólintott. De nem szívesen. Elege volt a csöndes helyeslésből. Abból, hogy mindenbe beleegyezik, amit Yennefer közölt vele, mindenbe, amit ő eldöntött. De rábólintott. Akárhogy is, azért szerette.

– Ez olyan utasítás – mondta Yennefer szelídebb hangon –, amellyel nem lehet ellenkezni. Elodázni sem lehet. Ezt egyszerűen meg kell csinálni. Egyébként érted is teszem. A te javadra. És főleg Ciri javára.

Rábólintott.

– Amikor majd találkozunk – mondta még szelídebb hangon –, mindenért kárpótollak, Geralt. A hallgatásért is. Túl sok volt köztünk a hallgatás, túl sok volt a csend. Most pedig bólogatás helyett ölelj át, és csókolj meg.

Engedelmeskedett. Akárhogy is, azért szerette.

– Most merre? – kérdezte Ciri szárazon, nem sokkal azután, hogy Yennefer eltűnt az ovális teleport felvillanásában.

– Az a folyó... – Geralt krákogott, igyekezett úrrá lenni a mellcsontjában jelentkező fájdalmon, amitől elakadt a lélegzete. – Az a folyó, amely mellett fölfelé haladunk, a Sansretour. Elvezet abba az országba, amelyet feltétlenül meg akarok neked mutatni. Mert mesebeli ország az.

Ciri elkomorodott. A vaják látta, hogy ökölbe szorítja a kezét.

– Mindegyik mese – sziszegte a lány – rosszul végződik. És mesebeli ország nincs is egyáltalán.

– Van. Meglátod.

Egy nappal holdtölte után látták meg a zöldben és napfényben fürdő Toussaint-t. Amikor meglátták a hegyeket, a lejtőket, a szőlőskerteket. A kastély tornyainak reggeli esőtől csillogó tetőit.

A látvány nem okozott csalódást. Megtette a hatását. Mindig megtette.

– De hisz ez gyönyörű – mondta Ciri elragadtatással. – Jajaj! Mintha játékvárak volnának... Mintha cukormázas tortadíszek volnának... Az embernek kedve támad rá, hogy megnyalogassa!

– Magának Faramondnak az épületei – oktatta Geralt nagy bölcsen. – Várj csak, míg közelről meg nem látod Beauclair palotáját és kertjeit.

– Palotát? Palotába megyünk? Ismered az itteni királyt?

– A hercegnőt.

– Ennek a hercegnőnek – kérdezte savanyúan, figyelmesen vizsgálgatva lelógó hajfürtjei alól a vajákot – nem zöld esetleg a szeme? Nincs rövid fekete haja?

– Nincs – vágta rá, és elfordult. – Egészen másképp néz ki. Nem tudom, honnan jutott ez az eszedbe...

– Hagyd csak, Geralt, jó? Mi hát a helyzet az itteni hercegnővel?

– Amint mondtam, ismerem. Egy kicsit. Nem túl jól, és... nem túl közelről, ha tudni akarod. Nagyon jól ismerem viszont az itteni hercegi férjet vagy hercegi férjjelöltet. Te is ismered, Ciri.

Ciri megbökte sarkantyújával Kelpie-t, arra késztette, hogy táncra perdüljön az úton.

– Ne gyötörj tovább!

– Kökörcsin.

– Kökörcsin? Az itteni hercegnővel? Mi a csoda?

– Hosszú történet. Itt hagytuk a szerelmese mellett. Megígértük, hogy visszajövet meglátogatjuk, ha...

Elhallgatott és elkomorodott.

– Ezen nem tudsz segíteni – mondta Ciri halkan. – Ne gyötrődj, Geralt. Nem a te hibád.

Az enyém, gondolta. Az enyém. Kökörcsin megkérdezi. És nekem válaszolnom kell.

Milva. Cahir. Regis. Angoulême.

A kard kétélű fegyver.

Ó, az istenekre, elég ebből. Elég ebből. Fejezzük be már végre!

– Induljunk, Ciri.

– Ebben a ruhában? – krákogott. – Palotába?

– Nem látok a ruhánkban semmi csúnyát – vágta rá Geralt. – Nem megbízólevelet átadni megyünk oda. Nem is bálba. Kökörcsinnel az istállóban is tudunk találkozni.

– Egyébként – tette hozzá, látva, hogy a lány duzzog – előbb a városba megyek, a bankba. Felveszek némi készpénzt, a piactéren pedig, a posztócsarnokban rengeteg szabó és divatárus van. Azt veszel magadnak, amire kedved támad, és tetszés szerint öltözhetsz fel.

– Ilyen sok a készpénzed? – És mókás fintort vágott.

– Azt veszel magadnak, amire kedved támad – ismételte. – Akár hermelint. És baziliszkuszcipellőt. Ismerek egy cipészt, akinek még kell ilyesmit tartania raktáron.

– Mivel kerestél ennyit?

– Öldökléssel. Induljunk, Ciri, kár az időért.

A Cianfanelli bank fiókjában Geralt elintézte az átutalást és a hitelkeret megnyitását, váltókat vett fel és némi készpénzt. Leveleket írt, amelyeket csatolni kellett a Jarugán túlra irányuló gyors futárpostához. Udvariasan kimentette magát az ebédről, amelyet felajánlott neki a szolgálatkész és vendégszerető bankár.

Ciri az utcán várt, a lovakra vigyázott. Az imént még üres utcán nyüzsögtek az emberek.

– Biztos valami ünnepre érkeztünk. – Ciri egy fejmozdulattal mutatott a piactér felé tartó tömegre. – Talán vásárba...

Geralt figyelmesen körülnézett.

– Ez nem vásár.

– Ah... – Ő is körülnézett, felállva a kengyelben. – Csak nem megint...

– Kivégzés – állapította meg a vaják. – A legnépszerűbb mulatság a háború után. Miket is láttunk már, Ciri?

– Szökést, árulást, az ellenséggel szembeni gyávaságot – sorolta gyorsan. – És gazdasági ügyeket.

– Penészes kétszersült szállítását a hadsereg részére – bólintott a vaják. – Nehéz sora van háborús időkben egy vállalkozó kereskedőnek.

– Itt nem kupecet fognak elveszejteni. – Ciri megrántotta Kelpie zabláját, úgy olvadtak bele a tömegbe, mintha hullámzó búzatábla volna. – Nézz csak oda, a vérpadot posztóval takarták le, a hóhérnak pedig új és tiszta a csuklyája. Valaki fontosat fognak elveszejteni, legalábbis bárót. Akkor tehát talán mégis az ellenséggel szembeni gyávaság lesz.

– Toussaint-nek – rázta meg a fejét Geralt – semmilyen ellenséggel szemben nem voltak csapatai. Nem, Ciri, azt hiszem, ez megint gazdasági. Azért veszejtenek el valakit, mert csalt a híres borral folytatott kereskedésben, ami az itteni gazdaság alapja. Menjünk, Ciri. Nem fogjuk ezt megnézni.

– Menjünk? De hogyan?

Valóban, a továbbhaladás lehetetlen volt. Mielőtt körülnézhettek volna, máris beszorultak a téren összegyűlt tömegbe, harapófogóba kerültek, szó sem lehetett róla, hogy átjussanak a piactér túloldalára. Geralt ronda káromkodást eresztett meg, körültekintett. Visszafordulni, sajnos, szintén lehetetlen volt, a térre kiömlő emberhullám teljesen eldugaszolta a mögöttük levő sikátort. Egy pillanatig folyóként sodorta őket a tömeg, de a mozgás abbamaradt, amikor a népség a vérpadot körülvevő alabárdosok tömör falának ütközött.

– Jönnek! – kiáltotta valaki, a tömeg pedig felzúgott, hullámzani kezdett, és felkapta a kiáltást. – Jönnek!

A patkódobogás és a szekérzörej elolvadt és elhalt a sokaság darázsdöngésében. Teljesen váratlanul látták meg tehát a sikátorból kigördülő kétlovas létrás szekeret, amelyen, egyensúlyát nagy nehezen megőrizve, ott állt...

– Kökörcsin... – nyögött fel Ciri.

Geralt hirtelen rosszul lett. Nagyon rosszul.

– Ez Kökörcsin – ismételte Ciri idegen hangon. – Igen, ez ő.

Ez igazságtalanság, gondolta a vaják. Ez egy nagy francos igazságtalanság. Nem történhet meg. Nem szabad megtörténnie. Tudom, hogy buta és naiv az a feltételezés, hogy akármi akármikor tőlem függne, hogy valamiképp befolyásoltam ennek a világnak a sorsát, hogy ez a világ köszönhet nekem valamit. Tudom, ez naiv, sőt, arrogáns feltételezés volna... De én tudom! Nem kell engem erről meggyőzni! Nem kell ezt nekem bizonygatni! Főleg ezen a módon...

Ez igazságtalanság!

– Ez nem lehet Kökörcsin – mondta tompa hangon, Keszeg sörényét bámulva.

– Ez Kökörcsin – ismételte Ciri. – Geralt, tennünk kell valamit.

– Mit? – kérdezte keserűen. – Mondd meg, mit?

A knechtek leszedték Kökörcsint a szekérről, de furcsa mód udvariasan bántak vele, brutalitás nélkül, szinte tisztelettel, a legnagyobb tisztelettel, ami csak telt tőlük. A vérpadra vezető lépcső előtt kioldották a kezét. A költő egykedvűen megvakarta a hátsóját, és sietség nélkül fellépett a lépcsőre.

Az egyik lépcsőfok hirtelen megreccsent, és a lehántott dorongból készült korlát meghajlott. Kökörcsin nagy nehezen őrizte meg az egyensúlyát.

– A fenébe! – ordította. – Ezt meg kell javítani! Meglátjátok, egyszer valaki kitöri a nyakát ezen a lépcsőn! És akkor baj lesz!

Az emelvényen Kökörcsint két ujjatlan bőrzekébe öltözött hóhérsegéd vette át. A vár bástyájához hasonló széles vállú hóhér a csuklya kivágásán keresztül nézett az elítéltre. Mellette egy gazdag, bár gyászfekete ruhájú figura állt. Az arca is gyászos volt.

– Derék beauclairi és környékbeli urak és polgárok! – olvasta fel dörgő, gyászos hangon egy pergamentekercsről. – Tudtul adatik, hogy Julian Alfred Pankratz de Lettenhove vikomt, alias Kökörcsin...

– Milyen Pankrac? – kérdezte Ciri suttogva.

– ...a legfelsőbb hercegi bíróság ítéletével bűnösnek nyilváníttatott valamennyi ellene felhozott bűntettben, szabálysértésben és kihágásban, mégpedig: felségsértésben, hazaárulásban, továbbá a nemesi rend méltóságának beszennyezésében hamis eskü, rágalmazás, befeketítés és becsületsértés, valamint korhelykedés, helytelenkedés, akárcsak botránykeltés, azaz kurválkodás útján. A bíróság ekként úgy döntött, hogy Julian et cetera, et cetera vikomtot megbünteti, primo: címere megbecstelenítésével, vagyis fekete vászoncsíkoknak a pajzsára vetésével. Secundo: vagyona, javai, erdői, ligetei és várai elkobzásával...

– Várai – nyögött fel a vaják. – Milyen várai?

Kökörcsin pimaszul röhögött. Arckifejezése világosan tanúsította, hogy nagy kedvre deríti a bíróság által kimondott elkobzás.

– Tertio: a főbüntetéssel. A felsorolt bűntettekért előírt büntetést, vagyis a lóval hurcoltatást, kerékbetörést és felnégyelést legszeretetreméltóbb uralkodónk, Anna Henrietta, Toussaint fényességes hercegnője és Beauclair úrnője kegyeskedett a fejnek bárddal való levágására enyhíteni. Teljék be az igazság!

A tömeg néhány összefüggéstelen kiáltást hallatott. Az első sorban álló vénasszonyok jajgatást tettettek, és őszintétlen siránkozásba kezdtek. A gyerekeket ölbe vették vagy nyakba ültették, hogy semmit se mulasszanak el az előadásból. A hóhérsegédek egy tuskót taszigáltak a vérpad közepére, és kendővel takarták be. Kisebb zűrzavar keletkezett, kiderült ugyanis, hogy valaki megfújta a levágott fejnek előkészített háncskosarat, de hamar kerítettek egy másikat.

A vérpad alatt négy rongyos utcakölyök kendőt bontott ki, hogy felfogják vele a vért. Nagy kereslet volt az effajta szuvenírre, egész jól lehetett vele keresni.

– Geralt. – Ciri nem emelte fel lehajtott fejét. – Tennünk kell valamit...

A vaják nem válaszolt.

– Szólni akarok a néphez – jelentette ki Kökörcsin büszkén.

– Csak röviden, vikomt.

A költő megállt az emelvény szélén, felemelte a kezét. A tömeg mormolt, majd elcsöndesedett.

– Hej, nép! – kiáltotta Kökörcsin. – Mi újság? Hogy vagytok?

– Hát, valahogy megélünk – bökte ki hosszú csönd után valaki a távolabbi sorokból.

– Akkor jó – bólintott a költő. – Nagyon örülök. No, most már kezdhetjük.

– Bakó mester – mondta hamis hangsúllyal a gyászoló. – Tedd a kötelességed!

A hóhér odalépett, az ősrégi szokásnak megfelelően letérdelt az elítélt előtt, lehajtotta csuklyás fejét.

– Bocsáss meg nekem, jó ember – kérlelte síri hangon.

– Én? – csodálkozott Kökörcsin. – Neked?

– Ehe.

– Soha az életben.

– Eee?

– Soha az életben nem bocsátok meg. Mégis miért? Láttátok ezt a kópét? Egy pillanat múlva levágja a fejemet, és nekem ezért meg kellene bocsátanom neki? Gúnyt űztök belőlem, vagy mi? Egy ilyen pillanatban?

– De hogyhogy, uram? – A bakó zavarba jött. – Hisz ez a törvény... És ez a szokás... Az elítélt legelőbb is meg kell hogy bocsásson a hóhérnak. Jó uram! Oldozz fel bűnöm alól, bocsásd meg a bűnömet...

– Nem.

– Nem?

– Nem!

– Nem fogom elveszejteni – jelentette ki a hóhér komoran, és felállt. – Oldozzon fel az ördögfi, másképp ebből nem lesz semmi.

– Vikomt úr... – A gyászhivatalnok karon fogta Kökörcsint. – Ne nehezítse meg. Az emberek összejöttek, várnak... Oldozza fel, hisz oly udvariasan kéri...

– Nem oldozom fel, és kész!

– Bakó mester... – A gyászos a hóhérhoz lépett. – Vágja le feloldozás nélkül, jó? Megfizetem...

A hóhér szó nélkül kinyújtotta serpenyőméretű markát. A gyászos felsóhajtott, a tarsolyába nyúlt, és pénzt dobott a hóhér markába. A bakó egy pillanatra odanézett, majd összecsukta az öklét. A csuklya nyílásában rosszindulatúan csillant meg a szeme.

– Jó – mondta, elrakta a pénzt, és a költőhöz fordult. – Na, térdeljen le, konok úr. Tegye a fejét a tuskóra, gonosz úr. Én is tudok gonosz lenni, ha akarok. Másodszorra fogom levágni. Ha összejön, harmadszorra.

– Feloldozlak! – visította Kökörcsin. – Megbocsátok!

– Köszönöm.

– Mivel feloldozta – mondta a gyászhivatalnok komoran –, adja vissza a pénzt.

A hóhér megfordult, és felemelte a bárdot.

– Menjen arrébb, naccságos úr – mondta vészjósló, tompa hangon. – Ne ténferegjen a szerszámok között. Hisz tudja, ahol fejet vágnak, ott röpül a fül is.

A hivatalnok gyorsan meghátrált, kis híján leesett a vérpadról.

– Így jó? – Kökörcsin letérdelt, és kinyújtotta nyakát a tuskón. – Mester? Hé, mester?

– Micsoda?

– Tréfált, igaz? Egyből vágja le? Egy lendülettel? Igaz?

A hóhér szeme megcsillant.

– Meglepetés – morogta vészjóslóan.

A tömeg hirtelen hullámzani kezdett, utat engedett a térre beléptető, tajtékos lovon ülő lovasnak.

– Megállni! – kiáltotta a lovas, és egy vörös pecsétekkel teleaggatott jókora pergamentekercset lengetett meg. – A tortúrát abbahagyni! Hercegi parancs! Félre az útból! A tortúrát abbahagyni! Kegyelmet hozok az elítéltnek!

– Megint? – morogta a hóhér, és leengedte a felemelt bárdot. – Megint megkegyelmeznek? Ez már kezd unalmas lenni.

– Kegyelem! Kegyelem! – rikoltozta a tömeg. Az első sorban álló vénasszonyok még hangosabb siránkozásba kezdtek. Jó néhányan, kivált kiskorúak, rosszallóan fütyültek és visítoztak.

– Csendesedjetek, derék urak és polgárok! – kiáltotta a gyászos, és széttekerte a pergament. – Ím Anna Henrietta őszeretetreméltósága akarata! Mérhetetlen jóságában, a békeszerződés tiszteletére, amelyet, amint hírül hozták, Cintra városában kötöttek meg, Őszeretreméltósága Julian Alfred Pankratz de Lettenhove vikomtnak, alias Kökörcsinnek, megbocsátja bűntetteit, és megkegyelmez neki a tortúrától...

– Drága Menyétke – mondta Kökörcsin szélesen mosolyogva.

– ...egyidejűleg megparancsolja, hogy az említett Julian Pankratz et cetera vikomt haladéktalanul hagyja el a fővárost és a toussaint-i hercegség határait, és soha ne térjen ide vissza, ugyanis Őszeretetreméltósága előtt nem kedves, és Őszeretetreméltósága rá sem tud nézni! Ön szabad, vikomt.

– És a vagyonom? – kiáltott fel Kökörcsin. – He? A javaimat, erdőimet, ligeteimet és váraimat megtarthatjátok magatoknak, de, a fene belétek, adjátok vissza a lantomat, a Pegazus lovamat, a száznegyven talléromat és nyolcvan filléremet, a mosómedveprémes köpenyemet, a gyűrűmet...

– Fogd be a szád! – kiáltotta Geralt, lovával széttaszigálta a bosszankodó és nem szívesen utat engedő tömeget. – Fogd be, mássz le onnan, és gyere ide, te ostoba! Ciri, csinálj neki utat! Kökörcsin! Hallod, amit neked mondok?

– Geralt? Te vagy az?

– Ne kérdezősködj, csak mássz le! Ide hozzám! Ugorj fel a lóra!

Átküzdötték magukat a sokaságon, végignyargaltak egy keskeny sikátoron. Ciri elöl, mögötte Geralt és Kökörcsin a Keszegen.

– Minek ez a rohanás? – szólalt meg a bárd a vaják mögött. – Nem kerget minket senki.

– Egyelőre. A hercegnőd szereti változtatni a véleményét és váratlanul visszavonni, amit korábban elhatározott. Ismerd el, tudtál erről a megkegyelmezésről?

– Nem, nem tudtam – mormogta Kökörcsin. – De beismerem, számítottam rá. A Menyétke drága lény, és jó a szívecskéje.

– Hagyd a fenébe ezt a menyétkézést. Épphogy kimásztál a felségsértési pácból, visszaeső akarsz lenni?

A trubadúr elhallgatott. Ciri megállította Kelpie-t, megvárta őket. Amikor utolérték, Kökörcsinre nézett, és letörölte a könnyeit.

– Eh, te... – mondta. – Te... Pankrac...

– Indulás – sürgette a vaják. – Hagyjuk el ezt a várost, és ennek a bájos hercegségnek a határát. Amíg lehet.

Toussaint-nek csaknem a határán, ott, ahonnan már látni lehetett a Gorgona hegyet, utolérte őket a hercegi futár. A felnyergelt Pegazust vezette magával, elhozta Kökörcsin lantját, köpenyét és gyűrűjét. A száznegyven tallért és nyolcvan fillért érintő kérdést figyelmen kívül hagyta. Kőarccal hallgatta meg a bárdnak azt a kérését, hogy adja át a hercegasszonynak küldött puszikat.

Felfelé haladtak a Sansretour mentén, amely itt már kicsiny fürge patak volt. Elhagyták Belhavent.

A Newi-völgyben ütöttek tábort. Azon a helyen, amelyre a vaják és a bárd emlékezett.

Kökörcsin nagyon sokáig kibírta. Nem tett fel kérdéseket.

De végül mindent el kellett neki mondani.

És együtt kellett vele hallgatni. Abban az utálatos, súlyos, gennyesen felfakadt csendben, ami a történetmesélést követte.

Másnap délben Lankában voltak, Riedbrunénál. Környékszerte nyugalom, rend és béke uralkodott. Az emberek jóhiszeműek és segítőkészek voltak. Érezni lehetett a biztonságot.

Mindenfelé akasztottaktól súlyos bitófák álltak.

Elhagyták a várost, Dol Angra felé indultak.

– Kökörcsin! – Geralt csak most vette észre, amit már rég észre kellett volna vennie. – A felbecsülhetetlen értékű hengered! Az évszázadnyi költészeted! Nem volt a futárnál! Toussaint-ben maradt!

– Ott maradt – helyeselt a bárd közömbösen. – Menyétke gardróbjában, egy halom ruha, bugyi és fűző alatt. És maradjon is ott örök időkig.

– Volnál szíves megmagyarázni?

– Mi szorul ebben magyarázatra? Toussaint-ben volt elég időm rá, hogy alaposan elolvassam, amit írtam.

– És?

– Megírom még egyszer. Újra.

– Értem – bólintott Geralt. – Röviden, ugyanolyan gyatrának bizonyultál írónak, mint szeretőnek. Pontosabban: amihez hozzányúlsz, azt tönkreteszed. Na de ha arra van is esélyed, hogy a Fél évszázadodat kijavítsd, és megírd újra, Anarietta dolgát viszont alaposan elszartad. Fuj, egy szégyenletesen elkergetett szerető. Igen, igen, nem kell pofákat vágni! Nem az volt neked megírva, Kökörcsin, hogy hercegi férj légy Toussaint-ben.

– Majd még meglátjuk.

– Rám ne számíts. Még nézni sem akarom.

– Senki nem kért meg rá. Mégis amondó vagyok, hogy Menyétkének megértő jó szívecskéje van. Igaz, kissé rossz néven vette, amikor rajtakapott a fiatal Nique bárókisasszonnyal... De mostanra már bizonyosan lecsillapodott! Megértette, hogy a férfiak nincsenek monogámiára teremtve. Megbocsátott, és biztosan vár...

– Reménytelenül buta vagy – állapította meg Geralt, és Ciri heves bólogatással erősítette meg, hogy ugyanígy vélekedik.

– Nem fogok veletek vitatkozni – duzzogott Kökörcsin. – Annál inkább nem, mert ez intim ügy. Még egyszer mondom nektek: Menyétke megbocsát. Írok egy alkalmatos balladát vagy szonettet, elküldöm neki, ő meg...

– Könyörgök, Kökörcsin.

– Á, tényleg nem lehet veletek beszélni. Tovább, gyerünk! Nyargalj, Pegazus! Nyargalj, fehér lábú sárkány!

Vágtattak.

Május volt.

– Miattad – mondta a vaják szemrehányóan –, miattad, elűzött szerető, nekem is úgy kellett elmenekülni Toussaint-ből, mint valami számkivetett bujdosónak. Még arra sem volt időm, hogy találkozzam...

– Fringilla Vigóval? Nem találkoztál volna vele. Röviddel a távozásotok után, még januárban, elment. Egyszerűen eltűnt.

– Nem rá gondoltam. – Geralt krákogott, látva, hogy Ciri érdeklődve hegyezi a fülét. – Reynarttal akartam találkozni. Össze akartam ismertetni Cirivel...

Kökörcsin Pegazus sörényébe fúrta a tekintetét.

– Reynart de Bois-Fresnes – motyogta – valamikor február vége tájt elesett egy rablókkal vívott csetepatéban a Cervantes-hágón, a Vedette őrállomás környékén. Anarietta posztumusz érdemrenddel tisztelte meg...

– Fogd be, Kökörcsin.

Kökörcsin befogta, csodálatosan engedelmes lett.

Május volt, kiteljesedett az idő. A rétekről eltűnt a sárgán fénylő pitypang, puha, piszkos, illékony fehér repülőszőrös termés lépett a helyébe.

Kizöldült, nagyon meleg lett. A levegő, amikor épp nem frissítette fel egy rövidke vihar, sűrű, forró és ragadós volt, mint az árpaleves.

Május huszonhatodikán keltek át a Jarugán a gyantaillatú, vadonatúj hófehér hídon. A régi híd maradványait, a megperzselődött, elszenesedett fekete gerendákat még látni lehetett a vízben és a parton.

Ciri nyugtalan lett.

Geralt tudta. Ismerte a szándékait, tudott a terveiről, a Yenneferrel kötött megállapodásról. Fel volt rá készülve. De ennek ellenére, ha az elválásra gondolt, fájdalmas szúrást érzett. Mintha ott, a mellkasában, bent, a bordái mögött hirtelen felébredt volna egy ott alvó apró gonosz skorpió.

A Koprzywnica falu után következő útkereszteződésnél, a leégett kocsma romjai mögött legalább száz éve állt egy terjedelmes tölgyfa, amely most, tavasszal aprócska virágrügyekkel volt teliaggatva. Az egész környék lakossága, még a messzi spalliak is arra szokták használni a tölgy hatalmas, meglehetősen alacsony ágait, hogy mindenféle információt tartalmazó kicsiny léceket és táblákat akasszanak rájuk. Az emberi kapcsolatokat szolgáló tölgyet ennek okán nevezték el a Jó és Rossz Tudás Fájának.

– Ciri, kezdd amarról az oldalról – vezényelt Geralt, miután leszállt a lóról. – Kökörcsin, te innen nézd át.

Az ágakra akasztott táblácskák megmozdultak a szélben, zörögve ütődtek össze.

Rendszerint a háborúban eltűnt és szétvált családtagokat keresték a legtöbben. Sok efféle hirdetmény volt: TÉRJ VISSZA, MEGBOCSÁTOM A BŰNEIDET, sok ajánlat erotikus masszázst és hasonló szolgáltatásokat kínált a környékbeli falvakban és kisvárosokban, sok volt a kereskedelmi hirdetés és reklám. Volt ott szerelmi levelezés, voltak jó szívvel aláírt és névtelen feljelentések is. Akadtak olyan táblácskák is, amelyek szerzőik filozófiai nézeteit tartalmazták – ezek túlnyomó többségükben értelmetlen kreténségek vagy undorító obszcenitások voltak.

– Á! – kiáltotta Kökörcsin. – Rastburg várában sürgősen vaják kerestetik, azt írják, hogy magas fizetést, luxusszállást és rendkívül ízletes élelmezést biztosítanak. Vállalod, Geralt?

– Semmiképpen.

Azt a hírt, amelyet kerestek, Ciri találta meg.

És ekkor közölte a vajákkal, amire az már régóta számított.

– Vengerbergbe megyek, Geralt – ismételte meg. – Ne vágj ilyen képet. Hiszen tudod, hogy muszáj. Yennefer hívott oda. Ott vár rám.

– Tudom.

– Te Ríviába mész, arra a találkozóra, amit még mindig titokban tartasz...

– Meglepetés – vágott közbe. – Meglepetés, nem titok.

– Rendben, meglepetés. Én meg elintézem Vengerbergben, amit kell, elhozom Yennefert, és hat nap múlva mind a ketten Ríviában leszünk. Ne vágj ilyen képet, már kértelek rá. És ne úgy búcsúzzunk, mintha örökre válnánk el. Csak hat nap! Viszontlátásra.

– Viszontlátásra, Ciri.

– Rívia, hat nap múlva – ismételte még egyszer, majd megfordította Kelpie-t.

Azonnal vágtába ment át. Nagyon hamar eltűnt, és Geralt érezte, hogy valami szörnyű hideg karmos mancs szorítja össze a gyomrát.

– Hat nap – ismételte Kökörcsin eltöprengve. – Innen Vengerbergbe és vissza Ríviába... Összesen majdnem kétszázötven mérföld lesz... Ez lehetetlen, Geralt. Ezen az ördögi kancán persze, amelyen a lány futársebességgel, nálunk háromszor gyorsabban tud haladni, elméletileg, nagyon elméletileg le lehet küzdeni ezt a távolságot hat nap alatt. De még ennek a pokolbéli kancának is kell pihennie. És az a titokzatos dolog, amit Cirinek el kell intéznie, az is igénybe vesz valamennyi időt. Tehát ez kivihetetlen...

– Ciri előtt – a vaják összeszorította a száját – nincsenek kivihetetlen dolgok.

– Tényleg...

– Ez már nem az a lány, akit ismertél – vágott közbe éles hangon. – Nem az.

Kökörcsin hosszan hallgatott.

– Különös érzésem van...

– Hallgass el. Ne mondj semmit. Nagyon kérlek.

Vége felé járt a május. Közeledett az újhold, a hold zsugorodott, már nagyon keskeny lett. A horizonton látható hegyek felé tartottak.

A táj tipikusan háború utáni volt. A mezőkön lépten-nyomon sírok és sírhalmok nőttek ki, a dús tavaszi fűben koponyák és csontvázak fehérlettek. Az út menti fákon akasztottak lógtak, az utak mentén koldusok üldögéltek, az éhhalálra várva. Az erdő szélén farkasok hevertek, arra várva, hogy a koldusok elgyengüljenek.

Nem nőtt ki a fű azokon a fekete síkságokon, ahol tűz pusztított.

Azokat a falvakat és tanyákat, amelyekből csak a kormos kémények maradtak meg, most újjáépítették, kalapács kopogása és fűrész sivítása hangzott mindenfelől. A romok közelében az asszonyok kapával lyukasztgatták a felperzselt földeket. Némelyek boronát és ekét vonszoltak botladozva, a vászonból készült szíjak felsértették lesoványodott vállukat. A felszántott barázdákban gyerekek vadásztak hernyókra és gilisztákra.

– Az a homályos érzésem van – szólalt meg Kökörcsin –, hogy itt valami nincs úgy, ahogy lennie kellene. Valami hiányzik innen... Nem ez a benyomásod, Geralt?

– He?

– Valami itt nem normális.

– Semmi nem normális itt, Kökörcsin. Semmi.

A meleg, fekete és szélcsendes éjszakát távoli villámlobbanások fényesítették, és mennydörgések háborgatták, a tábort verő Geralt és Kökörcsin azt látta, hogy a nyugati látóhatáron tűzfény vöröse virágzik ki. Nem volt messze – a felélénkülő szél füstszagot hozott. Hangfoszlányokat is hozott a szél. Akaratlanul is meghallották a legyilkoltak sikoltozását, a nők visítását, a banditák magabiztos diadalordításait.

Kökörcsin nem szólt semmit, de lépten-nyomon a vajákra vetette rettegő tekintetét.

De a vaják meg sem rezdült, még a fejét sem fordította arrafelé. Arca mintha bronzból lett volna.

Reggel továbbindultak. Az erdő fölé emelkedő füstcsíkra rá sem néztek.

Később találkoztak a telepesek menetoszlopaival.

Hosszú sorokban jöttek. Lassan. Kicsiny csomagokat cipeltek. Teljes csendben mentek. Férfiak, fiúk, nők, gyerekek. Zokszó nélkül mentek, sírás nélkül, egyetlen panaszszó nélkül. Kiabálás nélkül, kétségbeesett jajveszékelés nélkül.

Tekintetükben volt a kiáltás és a kétségbeesés. A tönkretett emberek üres tekintetében. Akiket kiraboltak, megvertek, elűztek.

– Kik ezek? – Kökörcsin nem törődött a menetet felügyelő tiszt szeméből kisugárzó ellenségességgel. – Kiket hajszoltok így?

– Ezek nilfgaardiak – mordult oda nyerge magasából a hadnagy, egy legföljebb tizennyolc tavaszt számlált, pirospozsgás kölyök. – Nilfgaardi telepesek. Úgy másztak rá a földünkre, mint a csótányok! Akkor úgy is söpörjük ki őket, mint a csótányokat. Így határoztak Cintrában, és így írták elő a békeszerződésben.

Előrehajolt, kiköpött.

– De én – folytatta, kihívó pillantást vetve Kökörcsinre és a vajákra –, ha tőlem függne, nem ereszteném el innen őket, ezeket a férgeket élve.

– Én meg – szólalt meg vontatottan egy ősz bajuszú altiszt, aki olyan tekintettel nézett a parancsnokára, amelyben különös módon nyoma sem volt a tiszteletnek –, ha tőlem függne, békén hagynám őket a farmjaikon. Nem űzném ki az országból a jó gazdákat. Örülnék, hogy virágzik a mezőgazdaság. Hogy van mit zabálni.

– Strázsamester, maga buta, mint a csizmám – mordult rá a hadnagy. – Ez Nilfgaard! Nem a mi nyelvünk, nem a mi kultúránk, nem a mi vérünk. A gazdálkodásnak örültünk volna, de kígyót melengettünk a keblünkön. Árulókat, akik készek hátba döfni. Azt hiszi talán, hogy közöttünk és a Feketék között már örökre szól a kiegyezés? Nem, csak menjenek oda, ahonnan jöttek... Hé, katonák! Annak ott targoncája van! Elvenni tőle, élénken!

Szerfölött buzgón hajtották végre a parancsot. Nemcsak bottal és ököllel, csizmasarokkal is.

Kökörcsin krákogott.

– Veletek meg mi van, talán nem tetszik valami? – A kölyökhadnagy végigmérte. – Talán nilfgaardofilek vagytok?

– Az istenek őrizzenek tőle – nyelt nagyot Kökörcsin.

A mellettük elhaladó üres tekintetű, gépiesen lépkedő asszonyok és lányok közül sokuk ruhája volt tépett-szakadt, feldagadt arcukon kék foltok ékeskedtek, combjukon és lábszárukon vércsíkok száradtak. Sokukat támogatni kellett, hogy járni tudjanak. Kökörcsin Geralt arcára nézett, és félni kezdett.

– Ideje indulnunk – motyogta. – Isten veletek, katona urak.

– Isten veletek, utas urak – köszönt el tőlük a strázsamester. A hadnagy feléjük sem fordult, el volt foglalva annak ellenőrzésével, nem visz-e magával valamelyik telepes nagyobb csomagot, mint amekkorát a cintrai békében rögzítettek.

Elvonult a telepesek menetoszlopa.

Női kiáltozásokat hallottak, kétségbeesett, fájdalmas, vékony hangokat.

– Geralt, ne – nyögte ki Kökörcsin. – Ne csinálj semmit, könyörgök... Ne avatkozz bele...

A vaják feléje fordította az arcát, de Kökörcsin ezt az arcot még nem ismerte.

– Avatkozzam bele? – ismételte meg. – Lépjek közbe? Mentsek meg valakit? A fejemet kockáztassam valami nemes elvek vagy eszme kedvéért? Ó, nem, Kökörcsin. Többé nem.

Valamelyik nyugtalan, távoli villámoktól fel-felfénylő éjszakán megint felébredt álmából a vaják. Ezúttal sem volt benne biztos, hogy nem került-e át az egyik rémálomból egyenesen egy másikba.

A tűz maradványai fölé megint valami lüktető fényesség magasodott fel, amitől megriadtak a lovak, a fényességben megint vár volt, fekete oszlopcsarnok, egy asztal, nők ülték körül.

Két nő nem ült, hanem állt. Egy fekete-fehér és egy fekete-szürke.

Yennefer és Ciri.

A vaják felnyögött álmában.

Yennefernek igaza volt, amikor meglehetősen határozottan lebeszélte róla, hogy férfiruhába öltözzék. Fiúruhában Ciri ostobán érezte volna magát itt, ebben a teremben, az elegáns és ékszerektől szikrázó nők előtt. Örült, hogy hagyta magát a fekete és a szürke színt kombinálva felöltöztetni, hízelgett neki, amikor érezte, hogy elismerő tekintetek kísérik kivágott buggyos ujjú, magas derekú ruháját, piciny rózsa alakú briliáns brossal díszített bársonyszalagját.

– Tessék közelebb jönni.

Ciri kissé megremegett. Egyáltalán nem csak a hang színétől. Yennefernek, mint kiderült, még valamiben igaza volt: eltanácsolta a dekoltázstól. Ciri azonban megmakacsolta magát, és most az volt a benyomása, hogy a léghuzat szinte pajkoskodik a keblei között, és a melle csaknem köldökig libabőrös.

– Még közelebb – ismételte az a sötét hajú és sötét szemű nő, akit Ciri ismert, emlékezett rá még Thanedd szigetéről. És bár Yennefer megmondta, kikkel találkoznak Montecalvóban, mindegyiküket leírta, és mindegyikük nevét megtanította neki, ezt a nőt Ciri ettől fogva gondolatban Bagolyasszonynak kezdte titulálni.

– Köszöntünk – mondta a Bagolyasszony – a Montecalvói Páholyban, Ciri kisasszony.

Ciri úgy hajolt meg, ahogy Yennefer ajánlotta, udvariasan, de inkább férfimódra, nőies bókolás, szerény és alázatos szemlesütés nélkül. Mosolyogva válaszolt Triss Merigold őszinte és kedves mosolyára, valamivel mélyebb főhajtással Margarita Laux-Antille barátságos tekintetére. Állta a többi nyolc tekintetet, noha olyanok voltak, mint a hegyes fúró. Mint az éles dzsida szúrása.

– Tessék leülni – bólintott szinte uralkodói fejtartással a Bagolyasszony. – Nem, nem te, Yennefer! Csak ő. Te, Yennefer, nem meghívott vendég vagy, hanem ítélethozatalra és büntetésre beidézett bűnös. Amíg a Páholy nem határoz a sorsodról, állva maradsz.

Ciri abban a szempillantásban végzett a protokollal.

– Akkor én is állva maradok – mondta a legkevésbé sem halkan. – Én sem vagyok itt semmiféle vendég. Én is be lettem idézve, hogy közöljék velem a sorsomat. Először. Másodszor, Yennefer sorsa az én sorsom. Ami ő, az vagyok én is. Ezt nem lehet szétszakítani. Teljes tisztelettel.

Margarita Laux-Antille a szemébe nézett, és mosolygott. A szerény, elegáns, kissé horgas orrú, nyilvánvalóan nilfgaardi Assire var Anahid bólintott, lassan dobolni kezdett az ujjaival az asztalon.

– Filippa – szólalt meg egyikük, aki a nyakát ezüstróka boával burkolta körül. – Úgy vélem, nem kell annyira merevnek lennünk. Legalább ma nem, most nem. Ez a Páholy kerekasztala. Egyenlőként üljük körül. Még akkor is, ha valamelyikünkről ítélkezünk. Szerintem mindannyian beleegyezhetünk abba, hogy...

Nem fejezte be, végignézett a többi varázslónőn. Ők pedig sorban, fejbólintással fejezték ki beleegyezésüket – Margarita, Assire, Triss, Sabrina Glevissig, Keira Metz, a két csinos tündelány. Csak a másik nilfgaardi, a hollófekete hajú Fringilla Vigo ült mozdulatlanul, nagyon sápadtan, le sem vette a szemét Yenneferről.

– Legyen úgy – legyintett sokgyűrűs kezével Filippa Eilhart. – Akkor üljetek le mind a ketten. Ellenvéleményemmel szemben. De a Páholy egysége mindenek előtt való. A Páholy érdeke mindenek előtt való. És mindenek fölött áll. A Páholy minden, a többi semmi. Remélem, érted, Ciri?

– Nagyon is jól. – Cirinek eszébe sem jutott a szemét lesütnie. – Főleg azt, hogy én vagyok az a semmi.

Francesca Findabair, a gyönyörű tündelány gyöngyöző, csengő hangon kacagott.

– Gratulálok, Yennefer – mondta hipnotikus dallamos hangon. – Felismerem a céh jelvényét, az aranypróbát. Felismerem az iskolát.

– Könnyű felismerni. – Yennefer izzó tekintettel nézett körül. – Mert ez Tissaia de Vries iskolája.

– Tissaia de Vries nem él – mondta nyugodtan a Bagolyasszony. – Nincs itt az asztalnál. Tissaia de Vries meghalt, sajnálatos és keserves dolog ez. És egyben cezúra és fordulópont. Új idő köszöntött be ugyanis, új korszak érkezett el, nagy változások jönnek. És neked, Ciri, aki egykor a cintrai Cirilla voltál, a sors ezekben a változásokban fontos szerepet jelölt ki. Bizonyára tudod már, milyent.

– Tudom – vakkantotta rá Ciri, nem reagált Yennefer csillapító sziszegésére. – Vilgefortz magyarázta el! Amikor arra készült, hogy üvegfecskendőt dugjon a lábam közé. Ha ez volna a sorsom, akkor köszönöm szépen.

Filippa sötét szeme fagyos haragra gyulladt. De aki megszólalt, az Sheala de Tancarville volt.

– Még sokat kell tanulnod, gyermekem – mondta, és nyaka köré tekerte az ezüstróka boát. – Amint látom és hallom, sok mindenről kell leszoknod, magadtól vagy segítséggel. Az utóbbi időben szemmel láthatóan sok rossz tudást sajátítottál el, kétségtelenül megismerted és meg is tapasztaltad a rosszat. Most gyermeki dühöngésedben visszautasítod a jó meglátását, tagadod a jót és a jó szándékot. Úgy mereszted ki a tüskéidet, mint a sün, képtelen vagy felismerni azokat, akik épp a javadat akarják. Prüszkölsz és a karmaidat meregeted, mint egy kis vadmacska, nem marad más választásunk: el kell kapni a grabancodat. És meg is tesszük, gyermekem, árnyalatnyi habozás nélkül. Mert idősebbek, okosabbak vagyunk nálad, mindenről tudunk, ami volt, és ami van, sokat tudunk arról, ami lesz. Elkapjuk a grabancodat, kismacska, azért, hogy valamikor, hamarosan mint tapasztalt és okos macska ülj itt ennél az asztalnál közöttünk. Mint közénk való. Nem! Egy szót sem! Ne merészeld kinyitni a szád, ha Sheala de Tancarville beszél!

A koviri varázslónő éles és a vaslemezen megcsikorduló késhez hasonlóan átható hangja az asztal fölött lebegett. Nemcsak Ciri görnyedt össze; a Páholy többi mágusnői is megremegtek kissé, és behúzták a nyakukat, na, talán Filippa, Francesca és Assire volt a kivétel. És Yennefer.

– Igazad volt – folytatta Sheala, nyaka köré tekerve a boát –, amikor úgy vélted, hogy azért hívtak ide Montecalvóba, hogy közöljék veled a sorsodat. Nem volt igazad, amikor úgy vélted, hogy semmi vagy. Minden vagy ugyanis, a világ jövője vagy. E pillanatban természetesen nem tudod és nem is érted ezt, e pillanatban gyanakvó és prüszkölő kismacska vagy, traumatikus élményeket megtapasztalt gyermek, aki mindenkiben Emhyr var Emreist vagy az inszeminátort tartó Vilgefortzot látod. És most, e pillanatban nincs értelme megmagyarázni neked, hogy tévedsz, hogy a te javadról és a világ javáról van szó. Eljön majd az idő erre a magyarázatra. Egyszer. Most, mérgesen, amúgy sem akarod meghallgatni a józan ész hangját, most minden érvre gyermekes ellenkezéssel és harsány dühöngéssel fogsz válaszolni. Most tehát közönségesen elkapjuk a grabancodat. Befejeztem. Közöld a lánnyal a sorsát, Filippa.

Ciri meredten ült, a szék karfáját díszítő szfinxfejeket simogatta.

– Velem és Shealával – törte meg a súlyos dermedt csendet a Bagolyasszony – Kovirba, Pont Vanisba, a nyári királyi székhelyre jössz. Mivel már nem a cintrai Cirilla vagy, úgy mutatnak be a kihallgatáson, mint mágusnövendéket, a mi diákunkat. A kihallgatáson megismerkedsz egy nagyon bölcs királlyal, az igazi királyi vérből származó Esterad Thyssennel. Megismerkedsz a hitvesével, a rendkívül nemes és jóságos szívű Zuleyka királynéval. Megismerkedsz a királyi pár fiával, Tankred királyfival is.

Ciri kezdte már érteni, nagyra nyitotta a szemét. A Bagolyasszony észrevette.

– Igen – erősítette meg. – Elsősorban Tankred királyfira kell hatást tenned. Ugyanis a szeretője leszel, és gyermeket szülsz neki.

– Ha még mindig a cintrai Cirilla lennél – folytatta hosszú szünet után Filippa –, ha még mindig Pavetta lánya és Calanthe unokája lennél, Tankred hites feleségévé tennénk. Hercegnővé, majd Kovir és Poviss királynéjává. Sajnos, és ezt őszintén mondom, a sors mindettől megfosztott. A jövődtől is. Csak ágyas leszel. Kegyencnő.

– Névleg – szakította félbe Sheala – és formálisan. Gyakorlatilag ugyanis azon igyekszünk, hogy Tankred oldalán hercegnői, sőt, később királynéi státusba kerülj. Természetesen szükség lesz a segítségedre. Tankrednek arra kell vágyakoznia, hogy mellette légy. Éjjel-nappal. Megtanítunk rá, hogyan kell az ilyen vágyakozást felkelteni. De tőled függ, hogy a tanítás ne vesszen kárba.

– Ezek lényegében apróságok – mondta a Bagolyasszony. – Az a fontos, hogy Tankred minél előbb teherbe ejtsen.

– Na persze – bökte ki Ciri.

– A te és Tankred gyerekének – Filippa nem vette le róla sötét tekintetét – a Páholy biztosítja a jövőjét és a pozícióját. Megérdemelsz annyi információt, hogy itt igazán nagy dolgokra gondolunk. Egyébként részt fogsz ebben venni, ugyanis rögtön a gyerek megszületése után elkezdesz részt venni a gyűléseinken. Tanulni fogsz. Ugyanis, bár lehet, hogy ma ez neked érthetetlen, közülünk való vagy.

– Thanedd szigetén – Ciri leküzdötte összeszorult torka ellenállását – szörnynek nevezett, Bagolyasszony. Ma meg azt mondja, hogy maguk közé való vagyok.

– Nincs ebben ellentmondás – lengett meg Enid an Gleanna, a Völgyek Százszorszépe patakcsobogáshoz hasonlóan dallamos hangja. – Mi, me luned, mindannyian szörnyek vagyunk. Mindenki a maga módján. Nem igaz, Bagolyasszony?

Filippa vállat vont.

– Ezt a csúf sebhelyet az arcodon – szólalt meg ismét Sheala, látszólag közömbösen csipkedve a boát – illúzióval fogjuk álcázni. Gyönyörű és titokzatos leszel, Tankred Thyssen pedig, erről biztosítalak, egyszerűen meg fog őrülni érted. Ki kell találni neked egy személyiséget. A Cirilla szép név, és egyáltalán nem annyira ritka, hogy le kelljen róla mondanod ahhoz, hogy megőrizhesd az inkognitód. De vezetéknevet kell neked adni. Nem fogok tiltakozni, ha az enyémet választod.

– Vagy az enyémet – mondta a Bagolyasszony egy félmosollyal. – A Cirilla Eilhart is jól hangzik.

– Ez a név – a teremben ismét megcsendültek a Völgyek Százszorszépe hangjának ezüst harangocskái – minden változatban jól hangzik. És mindegyikünk, akik itt ülünk, szeretne ilyen lányt magának, amilyen te vagy, Zireael, sólyomszemű fecskemadár, te, aki Lara Dorren húsából-véréből való vagy. Mindegyikünk odaadna mindent, még ezt a Páholyt is, még a királyságok és az egész világ sorsát is, csakhogy olyan lánya legyen, amilyen te vagy. De ez lehetetlen. Tudjuk, hogy ez lehetetlen. Ezért irigyeljük annyira Yennefert.

– Köszönöm Filippa asszonynak – szólalt meg egy pillanat múlva Ciri, megszorongatva a szfinxek fejét. – Megtisztelő nekem az a javaslat is, hogy a de Tancarville nevet viseljem. Mivel azonban úgy látszik, a vezetéknév az egyetlen dolog, ami ebben az egész ügyben tőlem és a választásomtól függ, az egyetlen dolog, amit nem kényszerítenek rám, meg kell köszönnöm mind a két hölgynek, és magamnak kell választanom. Azt akarom, hogy a nevem Yennefer lánya, Vengerbergi Ciri legyen.

– Á! – villogtatta meg a fogsorát az a fekete hajú varázslónő, aki, amint Ciri kitalálta, a kaedweni Sabrina Glevissig volt. – Tankred Thyssennek ostobának kell lennie, ha nem veszi el rangon alul. Ha viszont hagyja, hogy ráerőltessenek feleségnek valami buborékhercegnőt, akkor ostoba és vak kell hogy legyen, aki képtelen megkülönböztetni a briliánst az üvegtől. Gratulálok, Yenna. És irigyellek. Te pedig tudod, milyen őszinte tudok lenni az irigykedésben.

Yennefer bólintással köszönte meg. Egy cseppet sem mosolygott.

– Hát akkor – mondta Filippa – minden el van intézve.

– Nem – mondta Ciri.

Francesca Findabair halkan felnevetett. Sheala de Tancarville felnézett, arcvonásai csúnyán megkeményedtek.

– Át kell gondolnom a dolgot – jelentette ki Ciri. – El kell határoznom magam. El kell rendeznem magamban mindezt. Nyugalomban. Ha ezt megtettem, visszajövök ide, Montecalvóba. Önök elé állok. Megmondom önöknek, mit határoztam.

Sheala úgy mozgatta az ajkát, mintha olyasmi került volna a szájába, amit azonnal ki kell köpnie. De nem szólalt meg.

– Megbeszéltem Geralt vajákkal – emelte fel a fejét Ciri –, hogy Rívia városában találkozunk. Megfogadtam neki, hogy ott találkozom vele, hogy Yenneferrel együtt megyek el oda. Ezt az ígéretemet megtartom, akár egyetértenek vele, akár nem. Az itt jelenlévő Rita asszony tudja, hogy én, ha Geralthoz megyek, mindig találok egérlyukat.

Margarita Laux-Antille mosolyogva bólintott.

– Beszélnem kell Geralttal. El kell búcsúznom tőle. És igazat kell neki adnom. Mert egyvalamit tudniuk kell. Amikor eljöttünk Stygga várából, hullákat hagyva magunk után, megkérdeztem Geralttól, vége van-e már, győztünk-e, legyűrtük-e a rosszat, diadalmaskodott-e a jó. Ő meg csak olyan furcsán, bánatosan mosolygott. Azt hittem, ez a fáradtságtól van, attól, hogy minden barátját ott temettük el, Stygga várának tövében. De ma már tudom, mit jelentett ez a mosoly. Egy gyerek naivitásán szánakozó mosoly volt ez, mert ez a gyerek azt hitte, Vilgefortz és Bonhart elvágott torka azt jelenti, a jó diadalmaskodott a rosszon. Meg kell neki feltétlenül mondanom, hogy megokosodtam, hogy már értem. Meg kell ezt neki feltétlenül mondanom.

– Meg kell próbálkoznom azzal is, hogy meggyőzzem róla, amit önök akarnak csinálni, az mégis alapvetően különbözik attól, amit Vilgefortz akart csinálni velem az üvegfecskendőjével. Meg kell próbálnom elmagyarázni neki, hogy különbség van Montecalvo vára és Stygga vára között, habár Vilgefortz a világ javára törekedett, és önök is a világ javára törekszenek.

– Tudom, hogy nem lesz könnyű meggyőznöm egy olyan vén rókát, mint Geralt. Geralt azt fogja mondani, hogy taknyos vagyok, hogy könnyű engem elámítani a látszólagos nemességgel, hogy ez az egész elrendeltetés és a világ java csak buta frázis. De meg kell próbálnom. Fontos, hogy megértse, és hogy el is fogadja. Ez nagyon fontos. Önöknek is.

– Nem értettél meg semmit – mondta Sheala de Tancarville éles hangon. – Még mindig gyerek vagy, aki a taknyos kiabálás és toporzékolás szakaszából a taknyos arrogancia szakaszába lép át. Az egyetlen reménykeltő dolog az élénk gondolkozásod. Gyorsan fogsz tanulni, és hidd el, hogy rövidesen nevetni fogsz, ha visszagondolsz azokra a butaságokra, amiket itt elmondtál. Ami a ríviai utazásodat illeti, arra kérem a Páholyt, nyilatkozzék. Én határozott ellenkezésemet fejezem ki. Elvi okokból. Hogy tudomásodra hozzam, én, Sheala de Tancarville, soha nem a levegőbe beszélek. És hogy el tudom kapni azt a kevély grabancodat. A te javadra kell téged fegyelemre tanítani.

– Oldjuk meg hát ezt a kérdést. – Filippa Eilhart az asztalra fektette a kezét. – Azt kérem, hogy a hölgyek mondják el a véleményüket. Megengedjük-e, hogy ez a kevély Ciri kisasszony elutazzék Ríviába? Hogy találkozzék valami vajákkal, aki számára hamarosan nem lesz hely az életében? Tegyük-e lehetővé, hogy megnőjön benne a szentimentalizmus, amitől rövidesen gyökeresen meg kell szabadulnia? Sheala ellenzi. A többi hölgy?

– Én is ellenzem – közölte Sabrina Glevissig. – Szintén elvi okokból. A leány tetszik nekem, mi tűrés-tagadás, tetszik a szemtelensége és a lobbanékony merészsége, jobban kedvelem ezt, mint a langyos löttyöt. Nem volnék ellene a kérésének, főleg azért, mert kétségtelenül visszajönne, az ilyenek, mint ő, nem szegik meg a szavukat. De a kisasszonyka fenyegetni merészelt bennünket. Tudja meg, hogy fütyülünk az effajta fenyegetésekre!

– Ellenzem – mondta Keira Metz. – Gyakorlati okokból. Nekem is tetszik a leány, de az a Geralt Thanedden a karjában hordott. Nincs bennem egy morzsányi szentimentalizmus sem, de akkor szörnyen élveztem ezt. Itt lenne a módja, hogy megháláljam. De nem! Mert tévedsz, Sabrina. A leány vaják, és megpróbál vaják módjára túljárni az eszünkön. Röviden, meglépni.

– Ki merészel itt kételkedni – kérdezte Yennefer, ellenségesen megnyújtva a szavakat – a lányom szavaiban?

– Te, Yennefer, hallgass – sziszegte Filippa. – Meg ne szólalj, mert elfogy a türelmem. Két nem szavazatunk van. Halljuk a többieket.

– Amellett szavazok, hogy engedjük meg az utazást – mondta Triss Merigold. – Ismerem őt, és kezeskedem érte. Ha beleegyezik, el is szeretném kísérni ezen az úton. Segíteni szeretnék neki, ha beleegyezik, a töprengésben és a gondolkozásban. És ha beleegyezik, a Geralttal folytatott beszélgetésben.

– Én is mellette szavazok – mosolygott Margarita Laux-Antille. – Csodálkozni fognak azon, amit mondok, de ezt Tissaia de Vriesért teszem. Tissaiát, ha itt volna, bántaná az a gondolat, hogy a Páholy egységének fenntartásáért kényszerhez és a személyes szabadság korlátozásához kell folyamodni.

– Mellette szavazok – mondta Francesca Findabair, és megigazította dekoltázsán a csipkét. – Több oka van ennek, amelyeket nem kell feltárnom, és nem is fogom.

– Mellette szavazok – mondta ugyanolyan lakonikusan Ida Emean aep Sivney. – Mert a szívem ezt parancsolja.

– Én meg ellenzem – közölte Assire var Anahid szárazon. – Nem valami rokonszenvtől, ellenszenvtől vagy elvi kérdésektől vezettetve. Aggódom Ciri életéért. A Páholy védelmében biztonságban van, a Ríviába vezető utakon könnyű célpont lesz. És attól tartok, vannak olyanok, akik, miután elvették a nevét és a személyiségét, még mindig úgy vélik, hogy ez kevés.

– Az maradt hátra – mondta Sabrina Glevissig meglehetősen csípősen –, hogy megismerjük Fringilla Vigo asszony álláspontját. Habár nyilvánvaló, milyennek kell lennie. Bátorkodom ugyanis emlékeztetni valamennyi hölgyet Rhys-Rhun várára.

– Hálás vagyok az emlékeztetésért – Fringilla Vigo büszkén felemelte a fejét –, Cirire adom a szavazatomat. Hogy kifejezzem a leány iránti tiszteletemet és rokonszenvemet. És mindenekelőtt Ríviai Geraltért, a vajákért teszem ezt, aki nélkül ez a leány nem volna ma itt. Aki azért, hogy Cirit megmentse, elment a világ végére, mindenkivel megküzdött, aki útjába állt, még önmagával is. Aljasság volna megtagadni tőle most, hogy találkozhassék Cirivel.

– De túl kevés lett az aljasságból – mondta Sabrina cinikusan –, és túl sok a naiv szentimentalizmusból, abból a szentimentalizmusból, amit ki akarunk irtani ebből a kisasszonyból. Sőt, még szívről is volt itt szó. És az lett az eredmény, hogy a mérleg nyelve egyensúlyba került. Öt szavazat mellette, öt ellene, Filippát is beszámítva. Tehát holtpont. Semmit nem döntöttünk el. Még egyszer kell szavazni. Azt javaslom, titkosan.

– De minek?

Mindenki arra nézett, aki megszólalt. Yenneferre.

– Még mindig a tagja vagyok ennek a Páholynak – mondta Yennefer. – Senki nem fosztott meg a tagságomtól. Nem vettek fel a helyemre senkit. Formálisan van szavazati jogom. Alighanem világos, hogyan szavazok. A mellette leadott szavazatok tehát többségben vannak, és a dolog el van intézve.

– A szemtelenséged – mondta Sabrina, ónixgyűrűkkel ékesített ujjait összefonva – a jó ízlés határát súrolja, Yennefer.

– A maga helyében alázatosan hallgatnék – tette hozzá Sheala komolyan. – A szavazásra gondolok, aminek rövidesen maga lesz a tárgya.

– Támogattam Cirit – mondta Francesca –, de téged, Yennefer, rendre kell utasítanom. Kiléptél a Páholyból, amikor megszöktél, és megtagadtad az együttműködést. Nincsenek semmiféle jogaid. Köteles vagy ellenben megfizetni az adósságod, meghallgatni az ítéletet. Enélkül be sem engednének Montecalvóba.

Yennefer visszatartotta Cirit, aki már-már felugrott és kiáltott volna. Ciri ellenkezés nélkül, csendben visszahanyatlott a szfinx alakúra faragott karfájú székbe. Látta, hogy karszékéből az asztal fölé magasodva áll fel a Bagolyasszony. Filippa Eilhart.

– Yennefernek – jelentette ki zengő hangon – nincs szavazati joga, ez világos. De nekem van. Meghallgattam, hogyan szavaz az itt jelenlévő valamennyi hölgy, úgy vélem, végre én is szavazhatok, nemde?

– Hogyhogy? – ráncolta össze a szemöldökét Sabrina. – Mit akarsz ezzel mondani, Filippa? Hogy még nem szavaztál? Biztos voltam benne...

Filippa Eilhart átnézett az asztal fölött. Tekintete találkozott a Ciriével, összenéztek.

A medence alja sokszínű mozaikból van, úgy tűnik, a lapok színüket váltogatva ragyognak, mintha mozognának. A víz remeg, fények és árnyékok csillognak rajta. A tányér nagyságú tündérrózsalevelek alatt, a zöld moszatok között kárászok és keszegek villódznak. A vízben egy kislány hatalmas sötét szeme tükröződik, hosszú haja a vizet éri, végiglebeg rajta.

A kislány az egész világról megfeledkezve a vízililiomszárak között paskol kezecskéivel, átlóg a szökőkút medencéjének peremén. Feltétlenül meg akarja fogni valamelyik pirosan aranyló halacskát. A halacskák odaúsznak a kislány kezecskéihez, kíváncsian körülkeringik, de megfogni nem hagyják magukat, elérhetetlenek, mint a látomások, mint maga a víz. A sötét szemű kislány ujjai a semmit szorítják meg.

– Filippa!

Ez a legdrágább hang. A kislány ennek ellenére nem reagál azonnal. Továbbra is nézi a vizet, a halacskákat, a tündérrózsákat, a saját tükörképét.

– Filippa!

– Filippa. – Sheala de Tancarville éles hangja szakította ki gondolatai közül. – Várunk.

A nyitott ablakból hideg tavaszi szél áramlott be. Filippa Eilhart összerezzent. A halál, gondolta. A halál ment el mellettem.

– Ez a Páholy – mondta végül magabiztosan, hangosan és határozottan – dönt majd a világ sorsáról. Ezért ez a Páholy olyan, mint a világ, a tükörképe. Egyensúlyban van itt a józan ész, amely nem mindig jelent egyet a hideg aljassággal és számítással, és a szentimentalizmus, amely nem mindig naiv. A felelősségérzet, a szükség esetén erővel kikényszerített vasfegyelem és az erőszaktól való irtózás, a szelídség és a bizalom. A mindenhatóság tárgyilagos hidege... és a szív.

– Én – folytatta a Montecalvo várának oszlopcsarnokában beálló csendben –, amikor a szavazók közül utolsóként adom le a szavazatomat, még valamit figyelembe veszek. Azt, ami, miközben semmivel sem azonos, mégis mindennel az.

Tekintetét követve mindannyian a falra néztek, arra a mozaikra, amelyen a különböző színű kicsiny lapocskákból összerakott Uroborosz kígyó fogaival a saját farkát ragadta meg.

– Ez a valami – folytatta, és Cirire függesztette sötét tekintetét – az elrendeltetés. Amiben én, Filippa Eilhart, nemrég kezdtem el hinni. Amit én, Filippa Eilhart, nemrég kezdtem el megérteni. Az elrendeltetés nem a gondviselés ítélete, nem egy démiurgosz keze által teleírt tekercs, nem fatalizmus. Az elrendeltetés a remény. Reménnyel eltelve adom le a szavazatomat, abban a hitben, hogy annak, aminek meg kell történnie, az meg is történik. Cirire adom le a szavazatomat. Az elrendeltetés gyermekére. A remény gyermekére.

Sokáig csend honolt a montecalvói vár gyengéd chiaroscuróba merült oszlopcsarnokában. Az ablakon túl felhangzott a tó felett keringő halászsas kiáltása.

– Yennefer asszony – suttogta Ciri. – Ez azt jelenti...

– Menjünk, kislányom – felelte Yennefer halk hangon. – Geralt vár minket, és hosszú út áll előttünk.

Geralt felébredt és felszökött, fülében az éjszakai madár kiáltása visszhangzott.

Azután a varázslónő és a vaják megesküdtek, és pompás lakodalmat csaptak. Én is ott voltam, mézsert és bort ittam. Ők utána boldogan éltek, de nagyon rövid ideig. A vajákot közönséges halál érte, szívrohamtól. A varázslónő nem sokkal utána halt meg, de hogy mitől, arról nem szól a mese. Azt mondják, a bánattól és a vágyakozástól, de ugyan ki adna hitelt a meséknek.

Flourens Delannoy,

Mondák és mesék

Tizenkettedik fejezet

A júniusi újhold utáni hatodik napon érkeztek meg Ríviába.

Hegyoldalban értek ki az erdőből, és ekkor alattuk, a völgyben hirtelen, váratlanul csillant meg a katlant megtöltő Loc Eskalott-tónak a nevét kölcsönző rúna formájú víztükre. Megcsodálták benne magukat a Mahakam-hegységet szegélyező Craag Ros-magaslat jegenyékkel és vörösfenyőkkel borított lejtői. És a tóparti kiszögellésen álló kerek vár, Rívia, a lyriai király téli székhelyének piros tetős tornyai. És a Loc Eskalott déli végének öblében terült el a ríviai város, szalmasárgán világított a váralja, sötétlettek a tópartot gomba módjára benövő házak.

– Nos, mintha megérkeztünk volna – szögezte le a tényt Kökörcsin, és kezét a szeme elé ernyőzte. – Hát körbe kerültünk, Ríviában vagyunk. Különösen, ajaj, különösen alakul a sors... Egyik vártornyon sem látok fehér-kék zászlót, tehát Meve királynő nem tartózkodik a várban. Nem hinném egyébként, hogy még emlékezne a szökésedre...

– Hidd el, Kökörcsin – szakította félbe Geralt, és lefelé irányította lovát a hegyoldalon. – Teljesen mindegy nekem, ki és mire emlékszik.

A város szélén, a sorompótól nem messze kuglófra hasonlító színes sátor állt. A sátor előtt vörös szarufát ábrázoló fehér pajzs függött egy rúdon. A sátor fellebbentett előlapja alatt egy lovag állt talpig páncélban, fehér köpenyét ugyanaz a címer díszítette, mint a pajzsot. A lovag átható és meglehetősen kihívó tekintettel méregette a mellette elhaladó, rőzsét cipelő asszonyokat, az edényeiket szállító kátrány- és kenőcsgyártókat, a pásztorokat, a házalókat és a kolduló öregembereket. A galoppozva közelítő Geralt és Kökörcsin láttára reménykedve csillant fel a szeme.

– Az ön szíve hölgye – Geralt jeges hangon oszlatta szét a lovag reményeit –, bárki légyen is, a legszebb és legerényesebb szűz a Jarugától a Buináig.

– Becsületemre – vicsorgott a lovag. – Igazat szól, uram.

Az ezüstszegekkel sűrűn kivert bőrzekét viselő szőke leány kétrét görnyedve hányt az utca közepén, legyesszürke kancájának kengyelébe kapaszkodva. A lány hasonló öltözetű két társa kardot viselt a hátán, kendőt a homlokán, és kissé akadozó hangon ocsmány szitkokat eresztettek meg a járókelők felé. Mindketten jócskán be voltak rúgva, alig álltak a lábukon, neki-nekiütődtek a lovuk oldalának és a fogadó előtti lókikötő gerendának.

– Tényleg be kell oda mennünk? – kérdezte Kökörcsin. – Ebben a viskóban több ilyen kedves suhanc is akadhat.

– Ide beszéltük meg. Elfelejtetted? Ez itt épp a Kakas és Kotlós fogadó, erről volt szó a tölgyfán levő táblácskán.

A szőke lány megint előregörnyedt, görcsösen és szerfölött bőségesen hányt. A kanca hangosan prüszkölt és rándult egyet, feldöntötte a lányt, és keresztülvonszolta a hányáson.

– Na mit bámulsz, köcsög? – dadogta az egyik fiú. – Te ősz vénség?

– Geralt – morogta Kökörcsin, és leszállt a lováról. – Kérlek, ne csinálj butaságokat.

– Ne aggódj. Nem csinálok.

A lépcső másik oldalán kötötték oda a lovakat a gerendához. Az ifjoncok már nem velük törődtek, azzal foglalkoztak, hogy az utcán elhaladó gyermekes polgárasszonyt sértegessék és köpködjék. Kökörcsin fél szemmel a vaják arcát nézte. Nem tetszett neki, amit látott.

Elsőként egy felirat ötlött a szemükbe, miután beléptek a fogadóba: SZAKÁCSOT FELVESZEK. Másodikként egy deszkákból eszkábált cégéren virító jókora mázolmány, amely egy vértől csöpögő fejszét tartó szakállas rondaságot ábrázolt. A felirat ezt hirdette: A TÖRPÖK MOCSKOS ÁRULÓ MANÓK.

Kökörcsin jogosan aggódott. A fogadóban gyakorlatilag nem volt más vendég – néhány rendesen elázott részegen és két karikás szemű sovány prostituálton kívül –, mint újabb néhány, szögekkel telerakott bőrbe öltözött, kardját a hátán viselő „suhanc”. Nyolcan voltak, vegyes neműek, de tizennyolc helyett is lármáztak, egymást kölcsönösen túlkiabálva és gyalázva.

– Megismerlek benneteket, és tudom is, kik volnátok, uraim – lepte meg, alighogy meglátta őket a fogadós. – És üzenetem is van számotokra. Szilasba kell mennetek, a Wirsing vendéglőbe.

– Óóó – vidult fel Kökörcsin. – Akkor jó...

– Már akinek jó. – A fogadós tovább törölgette a korsót a kötényével. – Ha megvetitek az én asztalomat, az a ti dolgotok. De amondó vagyok, hogy a Szilas az a törpök negyede, idegenek élnek ott.

– És akkor mi van? – hunyorgott Geralt.

– Hát, nektek biztos semmi – vont vállat a fogadós. – Hisz aki az üzenetet meghagyta, az törp volt. Ha egy ilyennel paktáltok... a ti dolgotok. A ti dolgotok, miféle kompánia kedvesebb nektek.

– Nem vagyunk különösen válogatósak, ami a kompániát illeti – jelentette ki Kökörcsin, és az asztalnál ordibáló és egymást cibáló fekete zubbonyos, pattanásos homlokukat kendővel takaró taknyosok felé biccentett. – De ilyenre, mint ez itt, nagyon nincs gusztusunk.

A kocsmáros lerakta a megtörölt korsót, és rosszindulatúan méregette őket.

– Megértőbbnek kő lenni – oktatta ki őket nyomatékosan. – A fiatalságnak ki kell tombolnia magát. Van egy ilyen mondás, a fiatalságnak ki kell tombolnia magát. A háború sok kárt csinált nekik. Az apák elestek...

– Az anyák meg elzüllöttek – fejezte be Geralt a hegyi tavak fagyos hidegével a hangjában. – Értem, és teljesen megértő vagyok. Legalábbis igyekszem teljesen az lenni. Menjünk, Kökörcsin.

– Menjetek csak, tiszteletem – mondta a fogadós minden tisztelet nélkül. – De aztán ne panaszkodjatok, hogy nem figyelmeztettelek benneteket. Manapság a törpnegyedben könnyen kaphattok a fejetekre. Alkalommal.

– Milyen alkalommal?

– Tudom is én? Az én dolgom talán?

– Gyerünk, Geralt – sürgette Kökörcsin, mert a szeme sarkából látta, hogy a háború által megkárosított fiatalok, akik még valamennyire józanok voltak, fisztektől csillogó szemmel nézegetik őket.

– Viszontlátásra, fogadós úr. Ki tudja, talán egyszer majd felkeressük az asztalodat, egy idő múlva. Amikor már nem lesznek a bejáratnál azok a feliratok.

– És melyik nem tetszik kegyeteknek? – A kocsmáros összeráncolta a homlokát, és kihívóan tette csípőre a kezét. – He? Talán ami a törpökről szól?

– Nem. Amelyik a szakácsról.

Három ifjonc felállt az asztaltól, enyhén imbolyogva, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy elállják az útjukat. Egy lány és két fekete zubbonyos fiú. Hátukon karddal.

Geralt nem lassított, csak ment, az arca és a tekintete hideg és teljesen egykedvű volt.

A szarosok csaknem az utolsó pillanatban váltak szét, hátráltak vissza. Kökörcsin sör szagát érezte rajtuk. Izzadságszagot. És a rettegés szagát.

– Meg kell szokni – mondta a vaják, amikor kijutottak. – Alkalmazkodni kell.

– Néha nehéz.

– Ez nem érv. Ez nem érv, Kökörcsin.

A levegő forró, sűrű és ragadós volt. Mint a leves.

Kint a fogadó előtt két fekete zubbonyos fiú segített a szőke lánynak megmosakodni a vályúban. A lány prüszkölt, akadozva bizonygatta, hogy már jobban van, és kijelentette, hogy innia kell. Hogy persze, kimegy a piacra, hogy mókából felborogassák a standokat, de előbb innia kell.

A lányt Nadia Espositónak hívták. Ezt a nevet feljegyezték az évkönyvekben. Bekerült a történelembe.

De Geralt és Kökörcsin ezt még nem tudhatták.

A leány sem.

A ríviai városi sikátorokban lüktetett az élet, és úgy tűnt, a kereskedelem volt az, ami kivétel nélkül magába szippantotta a helyieket és a jövevényeket is. Úgy tűnhetett, itt mindenki mindennel kereskedik, és mindent valami értékesebbre próbál váltani. Mindenfelől kiáltozás kakofóniája áradt – árukat reklámoztak, elszántan alkudoztak, összevissza hazudoztak, nagy hangon csalással, lopással és trükközéssel, meg másfajta, a kereskedelemmel egyáltalán nem kapcsolatos kisebb bűnökkel vádolták meg egymást.

Mire Geralt és Kökörcsin a Szilasba eljutott, rengeteg vonzó ajánlatot kaptak. Kínáltak nekik többek között asztrolábiumot, bádogtrombitát, a Frangipán család címerével díszített evőeszközkészletet, rézbányarészvényt, piócát üvegben, a Képzelt csoda avagy A Medúzafő című rongyos könyvet, vadászmenyét párt, potenciafokozó elixírt, valamint – kapcsolt tranzakció keretében – nem nagyon fiatal, nem nagyon karcsú és nem nagyon friss fehérszemélyt.

Egy fekete szakállú törp kiváltképp tolakodóan akarta rávenni őket egy tombakkeretes ócska tükör megvásárlására, azt bizonygatva, hogy ez a Cambuscan bűvös tükre, amikor váratlanul egy pontosan célzott kő kiverte a kezéből az árut.

– Rühös kobold! – ordította menekülőben egy mezítlábas, koszos utcagyerek. – Idegen! Szakállas kecske!

– Hogy a beled rohadna szét, emberféreg! – rikoltotta a törp. – Hogy a seggedből rohadna kifelé!

Az emberek komor csöndben nézték.

A Szilas negyed közvetlenül a tóparton volt, egy égerfákkal, szomorúfüzekkel és – magától értetődően – szilfákkal szegélyezett öbölben. Ez a hely jóval csöndesebb és nyugodtabb volt, senki nem akart vásárolni, senki nem akart eladni. A tó felől szellő lengedezett, ami különösen élvezetes volt, miután kikerültek a város fülledt és legyektől hemzsegő bűzéből.

Nem keresték soká a Wirsing kocsmát. Az első szembejövő járókelő habozás nélkül igazította őket útba.

A kúszóborsóval és vadrózsával benőtt tornác lépcsőjén, a zöldes mohával és fecskefészkekkel borított tető alatt két szakállas törp üldögélt, meg-meghúzva a hasukhoz szorított söröskorsót.

– Geralt és Kökörcsin – mondta az egyik törp, és jóízűen böffentett. – Sokáig várattatok magatokra, mihasznák.

Geralt leszállt a lóról.

– Üdv, Yarpen Zigrin. Örülök, hogy látlak, Zoltan Chivay.

Ők voltak az egyedüli vendégek a fogadóban, amelyben sülő hús, fokhagyma, fűszer illatozott intenzíven, meg még valami megfoghatatlan, de nagyon kellemes dolog. A tóra néző súlyos asztalhoz ültek le, az ólomkeretes színes üvegen keresztül nézve titokzatosnak, elbűvölőnek és romantikusnak látszott a víz.

– Hol van Ciri? – kérdezte kertelés nélkül Yarpen Zigrin. – Csak nem...

– Nem – szakította félbe Geralt. – Idejön. Majd meglátjátok. Na, szakállasok, meséljetek, mi újság nálatok.

– Nem megmondtam? – szólalt meg gúnyosan Yarpen. – Nem megmondtam, Zoltan? A világ végéről jön vissza, ahol, ha hiszünk a pletykáknak, vérben gázolt, sárkányokat pusztított el, és császárságokat döntött meg. És minket kérdez, mi újság nálunk. Tiszta vaják.

– Mi az – szólt közbe szimatolva Kökörcsin –, ami ilyen finom illatot áraszt?

– Az ebéd – mondta Yarpen Zigrin. – Husika. Kérdezd csak meg, Kökörcsin, honnan van a husika.

– Nem kérdezem meg, mert ismerem a viccet.

– Ne legyél szemét.

– Honnan van a husika?

– Idemászott magába.

– De most komolyan. – Yarpen megtörölte a nevetéstől könnybe lábadt szemét, noha igazság szerint a vicc meglehetősen régi volt. – A zaba válsághelyzetben van, ahogy háború után szokásos. Húsnak nyoma sincs, még szárnyasnak se, halhoz jutni se könnyű... Baj van a liszttel és a krumplival, a hüvelyesekkel... A farmokat felégették, a raktárakat kirabolták, a halastavakat leengedték, a mező kopár...

– A forgalom romokban – tette hozzá Zoltan. – Nincs behozatal. Csak az uzsora és a cserekereskedelem működik. Láttátok a piacot? A tulajdonuk maradékait kiárusító és cserélgető nyomorultak mellett a spekulánsok szereznek vagyont...

– Ha mindehhez még hozzájön a rossz termés, télen lassan éhen halnak az emberek.

– Tényleg ekkora a baj?

– Dél felől jövet falvakon és tanyákon kellett keresztülmenned. Emlékezz csak vissza, hol hallottál kutyaugatást.

– A fenébe. – Kökörcsin a homlokára ütött. – Tudtam... Mondtam neked, Geralt, hogy valami ott nem volt normális! Hogy valami hiányzott! Á! Most már rémlik! Nem hallatszottak a kutyák! Sehol nem voltak...

Hirtelen abbahagyta, a fokhagymától és fűszerektől illatozó konyha felé nézett, szemében rémület jelent meg.

– Nincs ok az aggodalomra – kacagott Yarpen. – A mi husikánk nem ugatott, nem nyávogott, nem kiáltott irgalomért. A mi husikánk egész más. Királyokhoz méltó!

– Áruld már el végre, törp!

– Amikor megkaptuk a leveleteket, és nyilvánvaló lett, hogy pont Ríviában fogunk találkozni, kombinálni kezdtünk Zoltannal, mivel fogadjunk titeket. Kombináltunk, kombináltunk, ettől a kombinálástól pisálhatnékunk lett, kimentünk hát a tóparti ligetbe. Nézünk csak, irdatlanul sok ott az éti csiga. Fogtunk hát egy zsákot, és összeszedtünk annyi drágalátos puhatestűt, amennyi csak a zsákba belefért...

– Sok belőlük el is illant – bólogatott Zoltan Chivay. – Mi egy hangyányit részegek voltunk, azok meg ördögien gyorsak.

A két törp megint sírva röhögött a soros öregecske viccen.

– Wirsing – Yarpen a kemencénél sürgölődő kocsmárosra mutatott – ért a csiga elkészítéséhez, pedig tudnotok kell, hogy az ilyesmihez nem kevés mesterfogásra van szükség. De ő tökéletes szakácsmester. Mielőtt megözvegyült volna, a feleségével vendéglőjük volt Mariborban, és olyan konyhát vezettek, hogy maga a király is elvitte hozzájuk a vendégeit. Mindjárt eszünk, én mondom!

– De előtte – bólintott Zoltan – megkóstolunk egy frissen füstölt marénát, gereblyézéssel lett kifogva az itteni tó feneketlen mélyéből. És az itteni pince mélyéből való kerítésszaggatóval öblítjük le.

– És a mese, uraim – figyelmeztetett Yarpen, és töltött. – A mese!

A maréna még meleg volt, zsíros, égerfaforgács füstjétől illatos. A pálinka hideg volt, még a foguk is belevásott.

Először Kökörcsin mesélt, terjedelmesen, gördülékenyen, színesen és lendületesen, olyan választékosan és fantáziadúsan cicomázta fel a történetet, hogy csaknem észrevehetetlenekké lettek a füllentései és a tódításai. Azután a vaják mesélt. A puszta igazat mesélte el, de olyan szárazon, mereven és színtelenül beszélt, hogy Kökörcsin nem bírta ki, és lépten-nyomon közbeszólt, amiért szemrehányásokat kapott a törpöktől.

Aztán véget ért a mesélés, és hosszú csend állott be.

– Milvára, az íjászlányra! – Zoltan Chivay megköszörülte a torkát, tisztelgett a korsójával. – A nilfgaardira. Regisre, a füvészre, aki mandragórafőzettel látta vendégül a vándorokat a kunyhójában. És arra az Angoulême-re, akit nem ismertem. Legyen nekik könnyű a föld, mindüknek. Legyen meg nekik ott, a túlvilágon jócskán mindenük, amiből ezen a világon csak soványan jutott ki. És örök időkig éltessék nevüket a dalok és a mesék. Igyunk.

– Igyunk – ismételte tompán Kökörcsin és Yarpen Zigrin.

Igyunk, gondolta a vaják.

Az őszes hajú, sápadt és póznavékony Wirsing, a kocsmáros és a konyhai fogások mestere, sztereotípusának kiáltó ellentéte egy kosárka illatozó fehér kenyeret tett az asztalra, majd egy jókora fatálat, tormalevélágyon feküdtek a sistergő és fokhagymás vajat spriccelő csigák. Kökörcsin, Geralt és a törpök buzgón evéshez láttak. Az étel elsőrendűen finom volt, és egyúttal rendkívül szórakoztató is, tekintetbe véve, hogy zsonglőrködve kellett bánni a fura fogókkal és kisvillákkal.

Ettek, csámcsogtak, kenyérrel fogták fel a kicsorgó vajat. Derűsen szitkozódtak, ha egyik-másik csiga kicsusszant a fogóból. A két kismacskának vad élvezetet okozott, hogy az üres héjakkal gurigázhattak és kergetőzhettek a padlón.

A konyhából beáradó illat erősítette meg, hogy Wirsing a második adagot süti már.

Yarpen Zigrin kedvetlenül legyintett, de tisztában volt vele, hogy a vaják nem tágít.

– Nálam – mondta, miután kiszívta a héjat – lényegében semmi újság. Volt egy kis háborúzgatás... Volt egy kis regnálás, mert megválasztottak ispánnak. Politikai karriert csinálok. Minden más üzletben nagy a konkurencia. De a politikában egy bolond felér egy csalóval és egy tolvajjal. Könnyű kiemelkedni.

– Nekem – mondta Zoltan Chivay, és a fogóval felcsippentett csigával hadonászott – a politikához nincs érzékem. Gőzös-vizes hámort alapítok, társulok Figgis Merluzzóval és Munro Bruysszal. Emlékszel, vaják, Figgisre és Bruysra?

– Nemcsak rájuk.

– Yazon Varda elesett a Jarugánál – tájékoztatta Zoltan szárazon. – Egészen ostoba módon, az utolsó ütközetek egyikében.

– Kár a fiúért. És Percival Schuttenbach?

– A törpe? Ó, az jól van. A kis ravasz, megúszta a sorozást, valamilyen ősrégi törpejogokkal fedezte magát, úgymond, a vallása tiltja a katonáskodást. És sikerült neki, habár mindenki tudta, hogy az összes istent és istennőt odaadná egy marinírozott heringért. Most ékszerészműhelye van Novigradban. Tudod, megvette a papagájomat, Duda Feldmarschallt, és élő reklámot csinált a madárból, megtanította rá, hogy azt mondja: „Brrriliánsok, brrriliánsok.” És képzeld el, működik. A törpének fene nagy a vevőköre, tele van munkával, és vastag az erszénye. Igen, igen, ez Novigrad! Ott a pénz az utcán hever. Ezért is akarjuk a hámorunkat Novigradban beindítani.

– Az emberek szarral fogják az ajtódat összemázolni – mondta Yarpen. – Kövekkel fogják dobálni az ablakodat. És mocskos manónak fognak nevezni. Semmit sem segít rajtad, hogy veterán vagy, hogy értük verekedtél. Pária leszel abban a Novigradodban.

– Majd csak lesz valahogy – mondta Zoltan vidáman. – Mahakamban túl nagy a konkurencia. És túl sok a politikus. Igyunk, fiúk. Caleb Strattonra. Yazon Vardára.

– Regan Dahlbergre – tette hozzá Yarpen, elkomorodva. Geralt a fejét csóválta.

– Regan is...

– Ő is. Mayenánál. Magára maradt az öreg Dahlbergné. Á, a kisördögit, elég, elég erről, igyunk! És siessünk ezekkel a csigákkal, mert Wirsing mindjárt hozza a második tálat!

A törpök kieresztették a nadrágszíjukat, úgy hallgatták végig Geraltot, aki elmesélte, hogyan végződött Kökörcsin hercegi románca a vérpadon. A költő a megbántottat játszotta, és nem tett hozzá megjegyzést. Yarpen és Zoltan hangosan röhögött.

– Igen, igen – mondta végül Yarpen Zigrin, teli szájjal nevetve. – Ahogy a régi nótában áll: győzhet legény sereg ellen, asszonynéppel tehetetlen. Arra, hogy ez a mondás mennyire találó, jó pár pompás példa jött össze ma ennél az asztalnál. Zoltan Chivay, hogy ne menjünk messzire. Amikor elmondta, mi újság nála, elfelejtette hozzátenni, hogy nősül. Hamarosan, már szeptemberben. A boldog választottat Eudora Brekekeksnek hívják.

– Breckenriggs! – javította ki határozottan Zoltan, és összeráncolta a szemöldökét. – Kezd elegem lenni belőle, hogy a kiejtésedet javítgassam, Zigrin. Már megbocsáss, ugyanis ha valamiből elegem van, oda tudok ám csapni!

– Hol lesz az esküvő? És pontosan mikor? – szólt közbe békítőleg Kökörcsin. – Azért kérdem, mert lehet, hogy benézünk. Ha persze meghívsz.

– Még nem lett eldöntve, mi, mikor, hogyan meg egyáltalán – dadogta Zoltan, szemmel láthatóan megzavarodva. – Yarpen elébe vág a dolgoknak. Szóban megegyeztünk Eudorával, de lehet azt tudni, mi lesz? Ilyen időkben, bazmeg?

– Az asszonyi mindenhatóság másik példája – folytatta Yarpen Zigrin – Ríviai Geralt, a vaják.

Geralt úgy tett, mintha a csigával lenne elfoglalva. Yarpen röhögött.

– Miután csodás módon visszaszerezte a Cirijét – folytatta –, megengedi, hogy elmenjen, belemegy az újbóli elválásba. Megint magára hagyja, habár, amint itt valaki helyesen megállapította, ezek az idők, bazmeg, nem a legbékésebbek. És a szóban forgó vaják mindezt azért teszi, mert így akarja egy bizonyos nő. A vaják mindent és mindig úgy tesz, ahogy azt az a nő akarja, akit általában Vengerbergi Yenneferként ismernek. És legalább haszna lenne ebből a szóban forgó vajáknak. De nincs. Valóban, ahogy Dezmod király mondogatta, amikor szükségét elvégezvén belekukkantott az éjjeliedénybe: „Képtelenség ezt ésszel felfogni.”

– Azt javaslom – Geralt szívélyesen mosolyogva emelte fel a korsóját –, igyunk, és váltsunk témát.

– Ó, ez az – mondta egyszerre Kökörcsin és Zoltan.

Wirsing kihozta az asztalukhoz a harmadik, majd a negyedik éticsigás tálat. Magától értetődően nem felejtkezett el a kenyérről és a szíverősítőről sem. A lakomázók már kissé elteltek az ennivalóval, nem csoda hát, ha némileg gyakrabban mondtak pohárköszöntőket. Az sem csoda, hogy a társalgásba egyre gyakrabban és sűrűbben lopózott be a filozófia.

– A Gonoszság, amely ellen harcoltam – ismételte a vaják –, a Káosz tevékenységének a megnyilvánulása volt, ennek a tevékenységnek az volt a szándéka, hogy megbontsa a Rendet. Ugyanis ott, ahol terjed a Gonoszság, nem uralkodhat a Rend, minden, amit csak felépít a Rend, összeomlik, nem marad meg. A bölcsesség kicsiny fénye és a remény kicsiny lángja, a meleg parazsa nem lobban fel, hanem kialszik. Sötét lesz. És a sötétségben ott lesznek a fogak, a karmok és a vér.

Yarpen Zigrin megsimogatta a csigákról lecsorgó fokhagymás fűszeres vajtól összekent szakállát.

– Ezt nagyon szépen mondtad, vaják – ismerte el. – De, ahogy a fiatalka Cerro mondta Vridanek királynak az első találkájukon: „Nem is olyan csúnya, de van valami gyakorlati haszna?”

– A létezés értelme – a vaják nem mosolygott – és a vajákok létének értelme megrendült, ugyanis a Jó és a Gonosz harca most más küzdőtéren és teljesen másképp zajlik. A Gonosz már nem kaotikus. Már nem vak elemi erő, amellyel vajákoknak kell szembeszállniuk, olyan mutánsoknak, akik ugyanúgy gyilkosok és ugyanúgy kaotikusak, mint a Gonosz maga. Ma a Gonosz törvényekkel kormányoz – mert jogai vannak. Aláírt békeszerződések szellemében cselekszik, mert rá gondoltak, amikor ezeket a szerződéseket megkötötték...

– Látta a délre hajszolt telepeseket – jött rá Zoltan Chivay.

– És nemcsak őket – tette hozzá Kökörcsin komolyan. – Nemcsak őket.

– És akkor mi van? – Yarpen Zigrin kényelmesebben helyezkedett el, kezét összefonta a hasán. – Mindenki látott valamit. Mindenkit felbosszantott valami valamikor, mindenkinek hosszabb-rövidebb ideig elment az étvágya valamikor. Vagy aludni nem tudott. Így szokott ez lenni. Régebben is. És így lesz a jövőben is. Az életben nem préselsz ki ebből több filozófiát, mint ezekből a héjakból itt. Mert nincs is bennük több. Mi nem ízlik neked, vaják, mi nincs az ínyedre? Azok a változások, amelyeken a világ keresztülmegy? A fejlődés? A haladás?

– Lehet.

Yarpen sokáig hallgatott, bozontos szemöldöke alól nézett a vajákra.

– A haladás – mondta végül – olyan, mint egy disznócsorda. És így kell tekinteni erre a haladásra, így kell értékelni. Mint a legelőn és az úton kószáló disznócsordát. A csorda létezésének a tényéből különböző előnyök származnak. Van csülök. Van kolbász, van szalonna, van kocsonya. Szóval, vannak előnyök! Nem kellene tehát az orrod fintorgatni, hogy minden tele van szarva.

Mind hallgattak egy ideig, szívük és lelkük mélyén mindenféle fontos dolgot és kérdést fontolgattak.

– Inni kéne egyet – mondta végül Kökörcsin.

Senki sem tiltakozott.

– A haladás – törte meg a csendet Yarpen Zigrin – hosszabb távon szét fogja oszlatni a homályt. A sötétség alulmarad a világossággal szemben. De nem azonnal. És biztosan nem harc nélkül.

Geralt az ablak felé nézett, saját gondolatain és vágyain kezdett mosolyogni.

– Az a sötétség, amiről beszélsz – mondta –, szellemi állapot, nem anyagi. Az ilyesmi elleni harchoz egészen másféle vajákokat kell kiképezni. Legfőbb ideje hozzáfogni.

– Hozzáfogni az átképzéshez? Erre gondoltál?

– Egyáltalán nem. Engem már nem érdekel a vajákság. Nyugállományba vonulok.

– Na persze!

– A lehető legkomolyabban mondom. Végeztem a vajáksággal.

Hosszú csönd támadt, amit dühös macskanyávogás tört meg, az asztal alatt karmolták és harapdálták egymást össze, hűen fajuknak ahhoz a szokásához, hogy a fájdalom nélküli mulatság nem is mulatság.

– Végzett a vajáksággal – ismételte meg Yarpen Zigrin elnyújtva. – Ha! Magam sem tudom, mit gondoljak erről, ahogy Dezmod király mondta, amikor rajtakapták, hogy csal a kártyában. De a legrosszabbra lehet gyanakodni. Kökörcsin, ti együtt utazgattok, sokat vagy vele. Mutatkoznak rajta a paranoiának más jelenségei is?

– Jó, jó. – Geralt arca kőmerev volt. – Félre a tréfával, ahogy Dezmod király mondta, amikor lakoma közben a vendégek hirtelen kékülni, majd haldokolni kezdtek. Elmondtam, ami mondanivalóm volt. És most cselekedjünk.

Levette a kardját a szék támlájáról.

– Itt a sihilled, Zoltan Chivay. Köszönettel és főhajtással adom neked vissza. Megszolgálta. Segített. Életet mentett. És életet vett el.

– Vaják... – A törp védekező kézmozdulatot tett. – A kard a tiéd. Nem kölcsönbe adtam, hanem neked ajándékoztam. Az ajándékot...

– Hallgass, Chivay. Visszaadom a kardodat. Nekem már nem lesz rá szükségem.

– Na persze – ismételte Yarpen. – Tölts neki pálinkát, Kökörcsin, mert úgy beszél, mint az öreg Schrader, amikor a bányában az aknában fejére esett egy csákány. Geralt, tudom, hogy a gondolkozásod mélyenszántó, és a lelked emelkedett, de nagyon kérlek, ne fecsegj ilyen száraz vicceket, mert a közönségedben, amint könnyen megfigyelheted, nem ül sem Yennefer, sem valamelyik varázslónő ágyasod, csak mi, vén rókák. Ne meséld be nekünk, vén rókáknak, hogy nincs szükség kardra, nincs szükség vajákra, hogy a világ fuj, és így meg úgy. Vaják vagy, és az is maradsz...

– Nem, nem maradok – ellenkezett Geralt szelíden. – Biztosan elcsodálkoztok rajta, vén rókák, de arra a következtetésre jutottam, hogy szél ellen pisálni butaság. Hogy a fejemet kockára tenni valakiért butaság. Még ha az a valaki megfizeti is. És a létfilozófiának ehhez semmi köze. Nem fogjátok elhinni, de egyszerre szerfölött kedves lett nekem a saját bőröm. Arra a következtetésre jutottam, hogy butaság volna veszélyeztetni másnak a védelmében.

– Észrevettem – bólintott Kökörcsin. – Ez egyrészt bölcs dolog. Másrészt...

– Nincs másrészt.

– Yennefernek és Cirinek – kérdezte Yarpen egy kis szünet után – van valami köze a döntésedhez?

– Sok is.

– Akkor minden világos – sóhajtott fel a törp. – Igaz, nemigen tudom, hogy te, hivatásos kardforgató, miből szándékozol eltartani magad, hogyan szándékozol berendezni evilági életedet. Noha sehogy sem, még ha a fogamat rángatnád ki, akkor sem tudlak elképzelni, mondjuk, egy káposztatermesztő szerepében, de hát tisztelni kell a választásodat. Bocsáss meg, gazduram! Itt egy kard, mahakami sihill, magának Rhundurinnak a műhelyéből. Ajándék volt. A megajándékozottnak nem kell, az ajándékozónak nem szabad visszavenni. Fogd hát, és tedd a kemence fölé. Nevezd át a kocsmádat Vajákkardnak. Hadd folyjék itt téli estéken a mese kincsekről és szörnyekről, véres háborúról és elkeseredett harcokról, halálról. Nagy szerelemről és törhetetlen barátságról. Bátorságról és becsületről. Hangolja jobb kedvre ez a kard a hallgatóságot, és teremtsen ihletet a mesemondóknak. És most töltsetek pálinkát, urak, ebbe az edénybe, ugyanis még beszélni fogok, mély igazságokat és mindenféle filozófiát fogok hirdetni, létfilozófiát is.

Csendes méltósággal töltötték ki a szíverősítőt. Egyenesen egymás szemébe néztek, és kiitták. Nem kevesebb méltósággal. Yarpen Zigrin megköszörülte a torkát, végignézett a hallgatóságán, meggyőződött róla, hogy mind kellő méltósággal összpontosít-e.

– A haladás – szólalt meg ünnepélyesen – szét fogja oszlatni a homályt, mert erre való a haladás, ahogy történetesen a segg a szarásra. Egyre világosabb lesz, egyre kevésbé fogunk félni a sötétségtől és a benne leskelődő Gonosztól. Eljön talán az a nap, amikor egyáltalán nem fogunk hinni benne, hogy abban a sötétségben megbúvik valami. Ki fogjuk nevetni az effajta félelmet. Gyerekesnek fogjuk nevezni. Szégyellni fogjuk! De a sötétség mindig, mindig létezni fog. És a sötétségben mindig ott lesz a Gonosz, a sötétségben mindig lesznek fogak és karmok, gyilkolás és vér. És mindig szükség lesz vajákokra.

Elgondolkozva, csendben ültek, annyira elmerültek gondolataikban, hogy elkerülte a figyelmüket a hirtelen felfokozódó zaj, a város felől egyre erősebben hallatszó haragos, vészjósló, darázsdongáshoz hasonló lárma.

Alig vették észre, hogy a csendes, üres tóparti sétányon elfutott egy, két, három alak.

Abban a percben, amikor a városban kirobbant az ordítás, nagy csattanással vágódott ki a Wirsing fogadó ajtaja, és egy fiatal törp rontott be, erőlködéstől kivörösödve, levegőért kapkodva.

– Mi van? – nézett fel Yarpen Zigrin.

A törp, aki még mindig nem jutott lélegzethez, a belváros felé mutatott. Szeme vadul forgott.

– Végy mély levegőt – tanácsolta Zoltan Chivay. – És mondjad, miről van szó.

Később azt beszélték, hogy a ríviai tragikus események abszolút véletlenszerűek voltak, hogy spontán reakció következett be, az emberek, törpök és tündék kölcsönös ellenségeskedése és ellenszenve által teremtett jogos harag hirtelenül és előre nem láthatóan robbant ki. Azt beszélték, hogy nem az emberek, hanem a törpök támadtak elsőként, hogy tőlük indult ki az agresszió. Hogy egy törp kupec megsértett egy fiatal nemeslányt, Nadia Espositót, egy hadiárvát, hogy erőszakot tett rajta. Amikor pedig a nemeslány barátai a védelmére keltek, a törp összekurjantotta honfitársait. Verekedésre, majd harcra került a sor, ami egy szempillantás alatt kiterjedt a piac egész területére. A harc mészárlásba ment át, a lakosság tömegesen megrohamozta a külváros idegenek lakta részét és a Szilas negyedet. A piaci incidenstől a mágusok beavatkozásáig eltelt nem egész egy óra alatt száznyolcvannégy lett a halálos áldozatok száma, akik több mint fele nő és gyerek volt.

Az eseményeknek ezt a változatát közli művében az oxenfurti Emmerich Gottschalk professzor.

De voltak olyanok is, akik mást beszéltek. Hol itt a spontaneitás, hol itt a hirtelen, előre nem látható robbanás, kérdezték, ha a piaci zavargástól számított pár perc múlva szekerek jelentek meg az utcákon, amelyekről fegyvert kezdtek osztogatni az embereknek? Hol itt a hirtelen és jogos harag, ha a zűrzavar kiprovokálói, a vérengzés alatt a leginkább szem előtt levők és legaktívabbak emberek voltak, akiket nem ismert senki, és akik néhány nappal a zavargások előtt érkeztek Ríviába, ki tudja honnan? És aztán ki tudja, hová tűntek? Miért olyan későn avatkozott be a hadsereg? És az elején miért olyan nehézkesen?

Megint más tudósok nilfgaardi provokációt véltek találni a ríviai zavargásokban, és olyanok is voltak, akik azt állították, hogy mindezt maguk a törpök fundálták ki a tündékkel közösen. Hogy saját magukat öldösték, hogy az embereket befeketíthessék.

A komoly tudományos vélemények között teljesen elveszett egy bizonyos fiatal és excentrikus magiszter szerfölött merész elmélete, ő – amíg nem hallgattatták el – azt állította, hogy Ríviában egyáltalán nem valami összeesküvés vagy titkos szövetkezés dominált, hanem a városi népességet általában és igen elterjedten jellemző vonások: tudatlanság, idegengyűlölet, brutális bunkóság és mélyre ható elállatiasodás.

Aztán a dolgot elunta mindenki, és egyáltalán nem került többé szóba.

– A pincébe! – ismételte a vaják, aki nyugtalanul figyelte a csőcselék gyorsan közeledő lármáját és ordibálását. – Törpök a pincébe! Buta hősködés nélkül!

– Vaják – nyöszörgött Zoltan, a fejszéje nyelét szorongatva. – Nem vagyok képes... A testvéreim pusztulnak ott el...

– A pincébe. Gondolj Eudora Brekekeksre. Azt akarod, hogy az esküvő előtt özvegyüljön meg?

Az érv hatott. A törpök lementek. Geralt és Kökörcsin szalmagyékénnyel takarta le a lejáratot. A máskor sápadt Wirsing most fehér lett. Mint a túró.

– Láttam a maribori pogromot – dadogta, és a pincelejáróra nézett. – Ha ott rájuk találnak...

– Menj a konyhába.

Kökörcsin is sápadt volt. Geralt nem túlságosan csodálkozott ezen. Az előbb még kivehetetlen és egyhangú lármában egyedi hangok is felcsendültek. Olyanok, amelyek hallatára égnek állt a hajuk.

– Geralt – nyöszörgött a költő. – Én egy kicsit tündére hasonlítok...

– Ne légy ostoba.

A háztetők fölött füstfelhők gomolyodtak. A sikátorból menekülők rohantak ki. Törpök. Mindkét neműek.

Ketten habozás nélkül a tóba ugrottak, és úszni kezdtek heves karcsapásokkal egyenesen a tó közepe felé. A többiek szertefutottak. Egy részük a fogadó felé tartott.

A sikátorból előrontott a csőcselék. Gyorsabbak voltak a törpöknél. Ebben a versenyben a gyilkolásvágy győzött.

Az áldozatok ordítása a fülükbe hatolt, belecsengtek a fogadó színes ablaktáblái. Geralt érezte, hogy reszketni kezd a keze.

Az egyik törpöt szó szerint szétszaggatták, darabokra tépték. A másikból, aki a földre zuhant, pár pillanat alatt alaktalan véres massza lett. Egy nőt vasvillákkal és rudakkal döfködtek agyon, a gyerekét, akit végig védelmezett, egyszerűen széttaposták, csizmasarokkal zúzták szét.

Hárman – egy törp meg két nő – egyenesen a fogadó felé futott. A rikácsoló tömeg utánuk vetette magát.

Geralt mély lélegzetet vett. Felállt. Kökörcsin és Wirsing rémült tekintetét magán érezve levette a kemence fölötti polcról a sihillt, a Mahakamban, magának Rhundurinnak a műhelyében kovácsolt kardot.

– Geralt... – nyögdécselt a költő szívszaggatóan.

– Jó – mondta kifelé menet a vaják. – De ez már az utolsó! A mennykő csapjon belém, ez már igazán az utolsó!

Kiment a tornácra, a tornácról már ugrott, gyors vágással hasított ketté egy kőműveskötényes fickót, aki vakolókanállal vette célba az egyik asszonyt. A következőnek azt a kezét vágta le, amelyikkel a másik nő hajába kapaszkodott. Az elesett törpöt rugdosókat két gyors oldalcsapással aprította fel.

És behatolt a tömegbe. Gyors félfordulatokat tett. Szándékosan széles vágásokat csinált, látszólag összevissza – tudta, hogy az ilyen vágások véresebbek és látványosabbak. Nem akarta őket legyilkolni. Csak alaposan megsebesíteni.

– Tünde! Tünde! – tört ki valaki a tömegben vadul. – Öljétek meg a tündét!

Túlzás, gondolta, Kökörcsin esetleg, de én semmiben sem hasonlítok tündéhez.

Kikereste azt, aki kiáltott, biztosan katona, mert láncing és magas szárú csizma volt rajta. Angolnaként siklott be a tömeg közepébe. A katona két kézzel szorongatott gerellyel fedezte magát. Geralt kettévágta a nyelét, egyben a katona ujjait is lenyeste. Megpördült, újabb széles vágását fájdalmas ordítás és kifröccsenő vérpatak követte.

– Irgalmazz! – Egy tébolyult tekintetű kócos siheder térdre esett előtte. – Kímélj meg!

Geralt megkímélte, visszafogta a kezét és a kardját, a vágásnak indult lendületet fordulattá változtatta. A szeme sarkából látta, hogy a kócos felugrik, látta, mit tart a kezében. Abbahagyta a fordulatot, hogy ellenkező irányban térjen ki. De belegabalyodott a tömegbe. A másodperc tört részére belegabalyodott a tömegbe.

Csak nézni tudta a feléje röppenő háromágú vasvillát.

A hatalmas kemence tűzterében kialudt a láng, a hallban sötét lett. A hegyek felől fújó szél a falrésekben sziszegett, süvített, behatolt Kaer Morhen, a Vajákfészek rosszul záró ablakain keresztül.

– Az ördögbe! – Eskel nem bírta ki, felállt, kinyitotta a pohárszéket. – Sirályt vagy pálinkát?

– Pálinkát – mondta Coën és Geralt kórusban.

– Hát persze – szólalt meg az árnyékban rejtőző Vesemir. – Hát persze, világos! Fojtsátok a butaságotokat pálinkába. Átkozott tökfejek!

– Baleset volt... – dadogta Lambert. – Már elboldogult a gereblyével...

– Fogd be a bagólesődet, te ostoba! Egy szót sem akarok tőled hallani! Amondó vagyok, ha történt a lánnyal valami...

– Már jól van – szólt közbe Coën lágyan. – Nyugodtan alszik. Mély és egészséges álomban. Egy kis fájdalmat fog érezni, ha felébred, ez minden. Egyáltalán nem fog emlékezni a transzra, arra, hogy mi történt.

– Csak ti emlékezzetek – lihegte Vesemir. – Hígvelejűek! Nekem is tölts, Eskel.

Sokáig hallgattak, a szél süvöltését figyelték.

– Ide kell hívni valakit – mondta végül Eskel. – Ide kell hozni valami mágusnőt. Ami ezzel a lánnyal történik, az nem normális.

– Ez már a harmadik ilyen transz.

– De először beszélt érthetően...

– Még egyszer ismételjétek el, mit mondott – utasította őket Vesemir, és egyetlen lendülettel felhajtotta a serlegét. – Szó szerint.

– Nem lehet szó szerint – mondta Geralt a parázsba bámulva. – Az értelme, ha értelme van annak, hogy ebben értelmet keressünk, az volt: én meg Coën meghalunk. Fogak veszejtenek el. Mindkettőnket fogak ölnek meg. Őt kettő. Engem három.

– Eléggé valószínű – prüszkölt Lambert –, hogy valami megharap bennünket. Bármelyikünket bármely pillanatban fogak veszejthetnek el. Tikettőtöket azonban, ha ez a jövendölés tényleg látnoki, valami kivételesen foghíjas szörny fog kinyírni.

– Vagy egy rossz fog gennyes gangrénája – csóválta meg a fejét Eskel tettetett komolysággal. – Csakhogy nekünk nincsenek rossz fogaink.

– Én viszont – mondta Vesemir – nem gúnyolódnék ezzel.

A vajákok hallgattak.

Szél süvöltött és fütyült Kaer Morhen falain át.

A kócos siheder, mintha megrémült volna attól, amit csinált, elengedte a vasvilla nyelét, a vaják akaratlanul is felkiáltott fájdalmában, összegörnyedt, a hasába fúródó háromágú villa túl súlyos volt, és amikor térdre rogyott, magától esett ki a testéből, és a kövezetre hullott. Vízeséshez méltó hangos csobogással ömlött a vére.

Geralt fel akart állni térdelő helyzetéből. De ehelyett az oldalára esett.

Körös-körül zengeni és visszhangozni kezdett minden zaj, úgy hallotta őket, mintha víz alatt lenne. A szeme is elhomályosult, a látvány elmosódott, a méretek teljesen eltorzultak.

De azt látta, hogy a tömeg szétoszlik. Látta, hogy megfutamodik a felmentő sereg elől. Zoltan és Yarpen fejszéje, Wirsing húsvágó bárdja és a söprűvel felfegyverkezett Kökörcsin elől.

Álljatok meg, akarta kiáltani, hová mentek? Elég, ha csak én pisálok mindig szél ellen.

De nem tudott kiáltani. Vérhullám fojtotta el a hangját.

Dél felé járt, amikor a varázslónők Ríviába értek, amikor alant, az útról nézve a távolban megcsillant a Loc Eskalott-tó tükre, a vár piros teteje és a városi háztetők.

– Na, csak megjöttünk – szögezte le a tényt Yennefer. – Rívia! Milyen különösen alakulnak a sors útvesztői.

Ciri, aki már jó ideje nagyon izgatott volt, táncra és topogásra késztette Kelpie-t. Triss Merigold észrevétlenül sóhajtott. Illetve csak úgy gondolta, hogy észrevétlenül.

– Lám, lám. – Yennefer rákacsintott. – Milyen különös hangokat ad szűzi kebled, Triss. Ciri, lovagolj előre, nézd meg, nem vagy-e már ott.

Triss elfordult, úgy döntött, nem provokál, és nem is ad ürügyet. Nem hitte, hogy ez hatásos lesz. Már jó ideje rosszindulatot és agresszivitást érzett Yennefer felől, minél közelebb értek Ríviához, annál erősebben.

– Te, Triss – ismételte Yennefer csípősen –, ne pirulj el, ne sóhajtozz, ne nyálazz, és ne veregesd a popsid a nyereghez. Arra gondolsz, miért engedtem a kérésednek, miért egyeztem bele, hogy velünk jöjj? Az egykori szeretőddel való találkozás bódító kéjébe? Ciri, arra kértelek, hogy lovagolj egy kicsit előre! Hadd beszélgessünk!

– Ez monológ, nem beszélgetés – mondta Ciri fölényeskedve, de a fenyegető ibolyatekintet hatására azonnal kapitulált, füttyentett Kelpie-nek, és elgaloppozott az úton.

– Nem a szeretőddel találkozni jöttél, Triss – folytatta Yennefer. – Sem annyira nemes lelkű, sem annyira buta nem vagyok, hogy neked alkalmat, neki kísértést teremtsek. Csak most az egyszer, ma, később majd ügyelek rá, hogy se kísértésetek, se alkalmatok ne legyen. De ma nem tagadom meg magamtól ezt az édes és perverz élvezetet. Ő tudja, milyen szerepet játszottál. És meg fogja neked köszönni azzal az ő híres nézésével. Én meg a remegő ajkadat és a reszkető kezedet fogom nézni, végig fogom hallgatni béna bocsánatkéréseidet és mentegetőzéseidet. És tudod mit, Triss? El fogok ájulni a kéjtől.

– Tudtam – mormogta Triss –, hogy nem felejted ezt el nekem, hogy bosszút fogsz állni. Beleegyezem, mert tényleg vétkeztem. De egyvalamit meg kell neked mondanom, Yennefer. Ne nagyon számíts arra az ájuldozásra. Ő meg tud bocsátani.

– Azért, ami vele történt, igen. – Yennefer lehunyta a szemét. – De soha nem bocsátja meg neked azt, ami Cirivel történt. És velem.

– Lehet. – Triss nagyot nyelt. – Lehet, hogy nem bocsát meg. Főként, ha te is arra törekszel. De bántani biztosan nem fog. Odáig nem alacsonyodik le.

Yennefer a lovára csapott az ostorral. A ló felnyerített, megugrott, és olyan heves táncba kezdett, hogy a varázslónő megingott a nyeregben.

– Elég ebből a vitából! – mordult fel. – Több alázatot, te arrogáns hárpia! Ez a férfi az enyém, az enyém, és csak az enyém! Érted? Többé ne is emlegesd őt, többé ne is gondolj rá, többé ne olvadozz az ő nemes jelleméről... Mostantól, ettől a pillanattól fogva! Ó, mennyire kedvem volna megtépni azt a rozsdás bozontodat...

– Próbáld csak meg! – ordította Triss. – Próbáld csak meg, te majom, kikaparom a szemedet! Én...

A nyaktörő vágtában, porfelhőt felverve feléjük nyargaló Ciri láttára elhallgattak. És rögtön tudták, hogy valami történt. És rögtön meg is látták, hogy mi. Még mielőtt Ciri odaért volna hozzájuk.

A közeli külvárosi nádtetők, a városi háztetők és kémények fölött hirtelen vörös lángnyelvek lobbantak fel, füstfelhő gomolygott. Pimasz legyek zöngéséhez, dühös dongók zúgásához hasonló távoli kiáltozás ütötte meg a varázslónők fülét. A kiáltozás erősödött, hangosabb lett, sikítások ellenpontozták.

– Mi a fene történik ott? – Yennefer felállt a kengyelben. – Támadás? Tűzvész?

– Geralt... – dadogta Ciri hirtelen, és pergamenfehérre sápadt. – Geralt!

– Ciri? Mi van veled?

Ciri felemelte a kezét, és a varázslónők látták, hogy vér csorog végig a tenyerén. Az életvonalon.

– A kör bezárult – mondta a leány, és behunyta a szemét. – Shaerraweddi rózsatövis sebesített meg engem, Uroborosz kígyó pedig a saját farkába mélyesztette a fogait. Jövök, Geralt! Jövök hozzád! Nem hagylak magadra!

Mielőtt bármelyik varázslónő tiltakozni tudott volna, a leány megfordította Kelpie-t, és egy pillanat alatt elvágtatott.

Mindkettejüknek volt annyi lélekjelenléte, hogy a saját lovaikat azonnal galoppra serkentsék. De Kelpie-vel nem vehették fel a versenyt.

– Mi van? – kiáltotta Yennefer, a szelet nyelve. – Mi történik?

– Hiszen tudod! – zokogott a mellette vágtató Triss. – Nyargalj, Yennefer!

Mielőtt még beértek volna a külváros viskói közé, mielőtt még elérték volna őket a városból kirohanó első menekültek, Yennefernek már volt annyira világos képe a helyzetről, hogy tudja, az, ami Ríviában történik, az nem tűzvész és nem ellenséges seregek támadása, hanem pogrom. Azt is tudta, amit Ciri megérzett, mi felé – és ki felé – rohan. Azt is tudta, hogy nem éri utol. Nem volt rá esélye. A pánikba esett, tömeggé tömörült emberek előtt neki és Trissnek annyira le kellett fékezniük, hogy csaknem átbucskáztak a lovuk fején, Kelpie egyszerűen átugrotta, a kanca patkói jó néhány kalapot és sapkát vertek le.

– Ciri! Állj meg!

Tudni sem lehetett, mikor, de máris a rohangászó és üvöltöző csőcselékkel teli sikátorokban voltak. Yennefer futtában vette észre a csatornákban heverő testeket, látta meg az oszlopokra és gerendákra fejjel lefelé felakasztott hullákat. Meglátott egy földön fekvő törpöt, akit rugdaltak és botokkal ütöttek, meglátott egy másikat, akit nyakatört üveggel mészároltak le. Hallotta a gyilkosok rikoltozását, a legyilkoltak kiáltozását és sikoltozását. Látta, ahogy egy ablakból kidobott nő fölött összezárt a tömeg, ahogy emelkednek és lesújtanak a dorongok.

Sűrűsödött a tömeg, hangosabb lett a rikoltozás. A varázslónőknek úgy tűnt, hogy a közöttük és Ciri között levő távolság csökkent. Kelpie útjában a következő akadályt egy csapat bizonytalankodó alabárdos képezte, a fekete kanca kerítésnek vette és átugrotta őket, egyikük lapos vaskalapját le is verte. A többiek majdnem leültek rémületükben.

Szélsebesen rontottak be egy térre. Csak úgy feketéllett az emberektől. És a füsttől. Yennefer rájött, hogy Ciri, akit prófétikus látomása csalhatatlanul irányít, az események kellős közepébe, csúcspontjába igyekszik. A tűzvész lángjai közé, oda, ahol az öldöklés tombolt.

Mert abban az utcában, ahová befordult, dühöngött a harc. A törpök és a tündék elkeseredetten védték a rögtönzött barikádokat, vesztes helyzetben védekeztek, sorban estek és pusztultak el a rájuk rontó üvöltöző horda nyomása alatt. Ciri ordított, a ló nyakához simult. Kelpie nekiveselkedett, és nem mint egy ló, hanem mint egy nagy fekete madár, úgy röppent át a barikádon.

Yennefer belevetette magát a tömegbe, előrenyomult a lován, feldöntött néhány embert. Mielőtt kiálthatott volna, lerángatták a nyeregből. Valamivel megütötték a hátát, a derekát, a tarkóját. Térdre esett, meglátott egy jól megtermett suszterkötényes alakot, amint arra készül, hogy belerúgjon.

Yennefernek elege volt azokból, akik rugdossák.

Szétterjesztett ujjaiból sziszegő kék láng lövellt ki, ostorként vágott végig a körülötte levő emberek arcán, testén és kezén. Égett hús bűze érzett, fájdalmas rikoltások és sikoltások egy pillanatra elnyomták az általános lármát és zajongást.

– Boszorkány! Tündeboszorkány! Varázsló!

A következő alak magasra emelt szekercével ugrott rá. Yennefer egyenesen az arcába lőtte a lángot, az alak szemgolyói megrepedtek, kibuggyantak, és szisszenve folytak végig az arcán.

Enyhült a szorítás. Valaki vállon ragadta, kirántotta magát, már kész is volt rá, hogy megégesse, de Triss volt az.

– Meneküljünk innen... Yenna... Mene... küljünk...

Hallottam már őt ilyen hangon beszélni, futott át Yennefer fején. Szinte deszkaszáraz ajkakkal, amelyeket egyetlen csöpp nyál sem nedvesít meg. A félelemtől megbénult, pániktól reszkető ajkakkal.

Hallottam őt ilyen hangon beszélni. A soddeni hegyen.

Amikor halálosan félt.

Most is halálosan fél. Élete végéig halálosan félni fog. Mert aki egyszer nem zúzza szét magában a gyávaságot, az utolsó órájáig halálosan félni fog.

Triss ujjai, amelyekkel a ruhaujjába kapaszkodott, mintha acélból lettek volna, Yennefer csak nagy erőfeszítéssel tudott a szorításból kiszabadulni.

– Ha akarsz, menekülj! – kiáltotta. – Bújj a Páholyod szoknyája mögé! Nekem van mit védenem! Én nem hagyom magára Cirit! Geraltot sem! El innen, söpredék! El az utamból, ha kedves az irhátok!

A lovát tőle elválasztó tömeg meghátrált a varázslónő szeméből és kezéből kicsapó villámok elől. Yennefer megrázta a fejét, fekete fürtjei kibomlottak. Olyan volt, mint egy megtestesült fúria, mint a pusztulás angyala, a pusztulás tüzes karddal büntető angyala.

– Takarodjatok, vissza haza, tahók! – ordította, és lángostorral csapkodta a tömeget. – El innen! Mert tűzzel bélyegezlek meg, mint a barmokat!

– Ez csak egyetlen boszorkány, emberek! – csendült föl a tömegben egy fémesen zengő hang. – Egyetlen átkozott tündebűbájos!

– Egyedül van! A másik megszökött! Hej, fiúk, követ!

– Halál az idegenekre! Vesszenek a varázslók!

– Pusztuljon!

Az első kő a füle mellett zúgott el. A második a vállát érte, amitől hátratántorodott. A harmadik egyenesen az arcába csapódott. A fájdalom előbb a szemében robbant fel, majd mindent fekete bársonyba borított.

Felocsúdott, feljajdult fájdalmában. Mindkét csuklóját és kézfejét fájdalom szaggatta. Ösztönösen odanyúlt, vastag kötésre tapintott rá. Megint feljajdult, tompán, kétségbeesetten. Keservében, hogy ez nem álom. És keservében, hogy nem sikerült.

– Nem sikerült – mondta az ágya mellett ülő Tissaia de Vries.

Yennefer szomjas lett. Arra vágyott, valaki legalább nedvesítse meg a ragadós lepedékkel borított ajkát. De nem kérte. Nem engedte a büszkesége.

– Nem sikerült – ismételte meg Tissaia de Vries. – De nem azért, mert nem igyekeztél. Jó helyre és mélyre vágtál. Ezért vagyok most melletted. Ha ez csak gyerekesség lett volna, ha ez csak ostoba, komolytalan demonstráció lett volna, akkor kizárólag megvetést éreznék irántad. De te mélyre vágtál. Komolyan.

Yennefer tompán nézte a mennyezetet.

– Foglalkozni fogok veled, leányom. Mert alighanem megéri. És sokat kell majd dolgozni rajtad, ajaj, sokat kell. Nemcsak a gerincedet és a lapockáidat kell kiegyenesíteni, hanem a kezedet is meg kell gyógyítani. Amikor felvágtad az ereidet, az inakat is átvágtad. Pedig egy varázslónő keze fontos szerszám, Yennefer.

Nedvesség az ajkán. Víz.

– Élni fogsz. – Tissaia hangja tárgyilagos, komoly, sőt, szigorú volt. – Még nem jött el a te időd. Ha eljön, emlékezni fogsz erre a napra.

Yennefer mohón szívta a nedvességet a beáztatott kötéssel körülcsavart pálcikáról.

– Foglalkozni fogok veled – ismételte meg Tissaia de Vries, és gyengéden megsimította a haját. – És most... Magunk vagyunk. Tanúk nélkül. Senki sem lát, és én nem mondom el senkinek. Sírj, leányom. Sírd ki magad. Sírd ki magad utoljára. Utána már nem szabad sírnod. Nincs rondább látvány, mint egy síró varázslónő.

Felocsúdott, krákogott, kiköpte a vért. Valaki vonszolta a földön, Triss volt az, megismerte a parfümje illatáról. A közelükben vasalt patkók dobogtak a kövezeten, ordítozás rezgett körülötte. Yennefer egy lovast pillantott meg, talpig páncélban volt, fehér sisakján piros szarufa, nyerge magasából bikacsökkel csapkodta a tömeget. A csőcselék által feléje dobált kövek erőtlenül pattantak vissza páncéljáról és sisakrostélyáról. A ló nyerített, táncolt, kirúgott.

Yennefer úgy érezte, a felső ajka helyén nagy darab krumpli van. Legalább egy elülső foga letört vagy kitört, fájdalmasan megsebezve a nyelvét.

– Triss... – dadogta. – Teleportálj minket innen!

– Nem, Yennefer. – Triss hangja nagyon nyugodt volt. És nagyon hideg.

– Megölnek minket...

– Nem, Yennefer. Én nem menekülök el. Nem bújok a Páholy szoknyája mögé. És ne félj, nem ájulok el félelmemben, mint Soddennél. Összezúzom ezt magamban. Már össze is zúztam!

A sikátor kijáratához közel, a mohos falak kanyarulatánál hatalmas komposzt-, trágya- és hulladékhalom tornyosult. Tekintélyes halom volt. Dombnak is lehetett volna mondani.

A tömegnek végre sikerült sarokba szorítani és mozgásképtelenné tenni a lovagot és a lovát. Iszonyú nagy zajjal döntötték le a földre, a horda úgy vetette rá magát, mint egy rakás tetű, mozgó sokaság takarta el.

Triss, miután Yennefert odavonszolta, felállt a szemétrakás tetejére, magasba emelte a kezét. Varázsszót kiáltott, és a kiáltás tele volt vad dühvel. Annyira átható volt, hogy a tömeg a másodperc tört részére elcsendesedett.

– Megölnek minket. – Yennefer vért köpött. – Egykettőre...

– Segíts. – Triss egy pillanatra félbeszakította a varázslást. – Segíts, Yennefer. Alzur Villámát hajítjuk rájuk...

És megölünk vagy ötöt, gondolta Yennefer. Utána a többi széttép bennünket. De jól van, Triss, ahogy akarod. Ha te nem menekülsz el, nem fogod meglátni, hogyan menekülök el én.

Bekapcsolódott a varázslásba. Most ketten kiáltottak.

A tömeg egy pillanatig bámulta őket, de hamarosan magához tért. Megint kövek kezdtek sivítani a varázslónők körül. Közvetlenül Triss halántéka mellett repült el egy feléjük hajított gerely. Triss meg sem rezdült.

Ez egyáltalán nem működik, gondolta Yennefer, a varázslatunk egyáltalán nem működik. Nincs rá esélyünk, hogy olyan bonyolult dolgot skandáljunk ki, mint Alzur Villáma. Alzurnak, úgy mondják, a hangja olyan volt, mint a harangé, a beszéde, mint egy szónoké. Mi meg sipákolunk és dadogunk, összekeverjük a szöveget és a dallamot...

Már arra készült, hogy megszakítsa az éneket, maradék erejét valami más varázslatra koncentrálja, ami vagy mindkettejüket teleportálni képes, vagy valami kellemetlen dologgal tudja megkínálni a rohamozó söpredéket – ha csak a másodperc tört részére is. De kiderült, hogy erre nincs szükség.

Az égbolt hirtelen elsötétedett, felhők tornyosultak a város fölé. Pokoli sötétség lett. És fagyos szél támadt.

– Jaj – nyögött fel Yennefer. – Úgy látszik, jól megkavartuk.

– Merigold Pusztító Jégverése – ismételte Nimue. – Lényegében nem szabályos ez a névhasználat, a varázslatot soha nem regisztrálták, mert Triss Merigold után senkinek sem sikerült megismételnie. Prózai okokból. Trissnek akkor fel volt a szája sebezve, és érthetetlenül beszélt. A rosszindulatúak még azt is állítják, hogy a nyelve összegabalyodott félelmében.

– Ezt – biggyesztette le az ajkát Condwiramurs – éppenséggel nehéz elhinni, a tiszteletre méltó Triss jó néhány példát ad férfiasságból és bátorságból, egyes krónikák még Rettenthetetlennek is nevezik. De valami mást akartam megkérdezni. A legenda egyik változata úgy szól, hogy Triss nem volt egyedül a Ríviai-hegyen. Hogy Yennefer is ott volt vele.

Nimue az akvarellre nézett, amely egy fekete, meredek, tűhegyes csúcsot ábrázolt, a háttérben sötétkék felhőkkel. A hegy tetején széttárt karú és borzas hajú karcsú női alak állt.

A víz felszínét elborító ködből a Halászkirály csónakja felől ütemes evezőcsapások hallatszottak.

– Ha bárki ott volt is Trisszel – mondta a Tó Úrnője –, az nem maradt fenn a művész víziójában.

– Jaj, de megkavartuk – ismételte Yennefer. – Vigyázz, Triss!

A Rívia fölött gomolygó fekete felhőből egy pillanat alatt zúdult le a városra a jég, tyúktojás nagyságú rücskös jéggömbök formájában. Olyan erősen csapódtak be, hogy nagy zajjal omlottak be a háztetők. Olyan sűrűn csapódtak le, hogy a terecskét egy szempillantás alatt borították be, vastag réteget képezve. A sokaság kavargott, az emberek a földre vetették magukat, eltakarták a fejüket, egymás alá másztak, menekültek, elestek, a kapukban és a tornácokon tolongtak, a falak alá kuporodtak. Nem sikerült mindannyiuknak. Néhányan ott maradtak, úgy hevertek, mint halak a vörösre színeződött jégen.

A jég úgy zuhogott, hogy az a bűvös pajzs, amelyet Yennefer kis híján az utolsó pillanatban tudott a fejük fölé varázsolni, rázkódott, és attól lehet tartani, hogy elreped. Más varázslattal nem is próbálkozott. Tudta, hogy azt, amit csináltak, nem lehet visszafogni, hogy véletlenségből lobbantottak fel egy elemi erőt, amelynek ki kell tombolnia magát, hogy olyasmit szabadítottak el, amelynek majd ki kell fáradnia. És hamarosan ki is fárad.

Legalábbis ebben reménykedett.

Villant egyet, hirtelen elnyújtott, csattanó dörgés gördült végig. Még a föld is beleremegett. A jég végigsöpörte a tetőket és a kövezetet, mindenfelé szertefröccsenő jégdarabkák röpködtek.

Az égbolt kissé világosabb lett. Kicsillant a nap, a felhőkön áttörő fénysugár korbácsként söpört végig a városon. Triss torkából valami olyasmi tört ki, ami nem volt sem nyögés, sem zokogás.

A jég még mindig zuhogott, recsegett, a briliáns csillogású jéggömbök vastag rétegben borították el a terecskét. De egyre ritkásabb és gyöngébb lett a jégeső, Yennefer ezt onnan ismerte fel, hogy a bűvös pajzson kopogó jég hangja megváltozott. Aztán elállt a jégeső. Azonnal. Mintha késsel vágták volna el. A térre fegyveresek rontottak be, a megvasalt patkók alatt ropogott a jég. A söpredék rikoltozott és menekült, ostorral ütötték, dárdanyéllel és kardlappal verték őket.

– Bravó, Triss – lihegte Yennefer. – Nem tudom, mi volt ez... De szépen sikerült.

– Volt mit megvédeni – lihegte Triss Merigold. A hegycsúcs hősnője.

– Mindig van. Fussunk, Triss. Mert ez még aligha a vége.

Ez már a vége volt. A varázslónők által a városra szabadított jég lehűtötte a forró fejeket. Annyira, hogy a hadseregnek megjött a mersze hozzá, hogy lecsapjon, és rendet csináljon. Előtte féltek a katonák. Tudták, milyen veszéllyel jár a semmitől sem félő és semmitől meg nem hátráló feldühödött csőcselék, vérszomjas és ölni vágyó söpredék elleni roham. Az elemi csapás azonban megjuhászította a sokfejű bestiát, és a hadsereg rohama elvégezte a többit.

A jég szörnyű pusztítást okozott a városban. És az az ember, aki egy pillanattal korábban rúddal vert szét egy törp asszonyt, a gyereke fejét pedig a falon törte szét, most zokogott, most sírt, most könnyét-taknyát nyelte, amikor meglátta, mi maradt a háza tetejéből.

Ríviában nyugalom uralkodott. Ha nem lett volna a majdnem kétszáz lemészárolt holtteste és a több tucat leégett ház, azt is lehetett volna gondolni, hogy nem történt semmi. A Szilas negyedben, a Loc Eskalott-tó partján, amely fölött gyönyörűen ívelő szivárványtól lángolt az égbolt, a szomorúfűzfák képét csinosan verte vissza a tükörsima víz, a madarak újra daloltak, illatozott a nedves avar. Minden idillikusan nézett ki.

Még a vértócsában fekvő vaják is, aki mellett Ciri térdelt.

Geralt eszméletlen és halottfehér volt. Mozdulatlanul feküdt, de amikor megálltak fölötte, elkezdett köhögni, krákogni, vért köpködni. Reszketni kezdett, úgy remegett, hogy Ciri nem tudta megtartani. Yennefer melléje térdelt. Triss látta, hogy remeg a keze. Hirtelen ő is olyan gyöngének érezte magát, mint egy gyerek, a látása elhomályosult. Valaki megtámogatta, megóvta attól, hogy elessen. Megismerte Kökörcsint.

– Ez egyáltalán nem működik – hallotta Ciri kétségbeesésbe fúló hangját. – A mágiád egyáltalán nem gyógyítja meg, Yennefer.

– Későn... – Yennefer nehezen mozgatta az ajkait. – Túl későn jöttünk.

– A mágiád nem működik – ismételte Ciri, mintha nem is hallotta volna. – Akkor mit ér az egész mágiátok?

Igazad van, Ciri, gondolta Triss, és érezte, hogy összeszorul a torka. Elő tudunk idézni jégverést, és nem tudjuk elhárítani a halált. Bár az utóbbi látszólag könnyebb.

– Elküldtünk a medikusért – mondta rekedten a Kökörcsin mellett álló törp. – De valahogy nem látni...

– Késő már a medikus – mondta Triss, maga is csodálkozva rajta, mennyire nyugodt a hangja. – Haldoklik.

Geralt még egyszer megreszketett, vért köhögött, kiegyenesedett, és mozdulatlanná dermedt. A Trisst támogató Kökörcsin kétségbeesetten sóhajtott, a törp káromkodott. Yennefer nyögdécselt, az arca hirtelen megváltozott, összerándult, elcsúnyult.

– Nincs siralmasabb – mondta Ciri éles hangon – egy síró varázslónőnél. Te magad tanítottál erre. De most te vagy siralmas, igazán siralmas, Yennefer. Te és a mágiád, ami nem jó semmire.

Yennefer nem válaszolt. Két kézzel tartotta Geralt tehetetlen, és a kezéből ki-kicsusszanó fejét, akadozó hangon varázsszavakat ismételt. Tenyerén, a vaják arcán és homlokán kék szikrácskák és reszkető lángnyelvecskék táncoltak. Triss tudta, mennyi energiába kerül az ilyen varázslat. Azt is tudta, hogy ez a varázslat nem segít semmit. Több mint biztos volt benne, hogy még az erre szakosodott gyógyítók varázslatai is tehetetlennek bizonyulnának. Túl késő volt. Yennefer varázslása csak őt magát meríti ki. Triss még csodálta is, hogy a fekete hajú varázslónő ilyen sokáig kibírja.

Abbahagyta a csodálkozást, mert Yennefer a soron következő bűvös formula közepén elhallgatott, és a vaják mellé csusszant le a kövezetre.

Az egyik törp megint káromkodott. A másik lehajtott fejjel állt. A még mindig Trisst támogató Kökörcsin szívott egyet az orrán.

Egyszerre nagyon hideg lett. A tó vize úgy gőzölgött, mint egy varázskatlan, a pára elborította. A köd gyorsan hízott, a víz fölött gomolygott, hullámokban nyomult ki a partra, fehér, sűrű tejszerű réteggel takart el mindent, a hangok elhalkultak és elhaltak, az alakok eltűntek, a formák elmosódtak.

– Én meg – mondta Ciri lassan, még az összevérezett kövezeten térdelve – valamikor régen lemondtam az erőmről. Ha nem mondtam volna le, akkor most megmentettem volna. Meggyógyítottam volna, tudom. De már késő. Lemondtam, és most nem tehetek semmit. Ez olyan, mintha én öltem volna meg.

A csöndet először Kelpie hangos nyerítése törte meg. Aztán Kökörcsin elfojtott kiáltása.

Mind megdermedtek.

A ködből egy fehér egyszarvú bontakozott ki, könnyedén, légiesen, zajtalanul futott, kecsesen emelgetve formás fejét. Ebben még nem volt semmi rendkívüli, mind ismerték a legendákat, amelyek egyetértettek abban, hogy az egyszarvúak könnyedén, légiesen és zajtalanul futnak, és a fejüket a csak rájuk jellemző kecsességgel emelgetik. Ha valami furcsa volt, az az, hogy az egyszarvú a tó felszínén futott, és a víz tükre meg sem rezdült.

Kökörcsin felnyögött, ezúttal csodálkozásában. Triss érezte, hogy meghatódik. Eufória töltötte el.

Az egyszarvú patái az utca kövezetén kopogtak. Megrázta a sörényét. Elnyújtva, dallamosan nyerített.

– Ihuarraquax – mondta Ciri. – Reméltem, hogy eljössz.

Az egyszarvú közelebb jött, megint nyerített, a patáit emelgette, erősen megkoccantotta a kövezetet. Lehajtotta a fejét. A sima homlokából kiálló szarv hirtelen éles fényben lángolt fel, a csillogás egy pillanatra szétoszlatta a ködöt.

Ciri megérintette a szarvát.

Triss tompa kiáltást hallatott, látta, hogy a leány szeme hirtelen tejfehéren izzik fel, őt magát pedig lángoló fénykör övezi. Ciri nem hallotta, nem hallott semmit. Az egyik kezével még mindig az egyszarvú szarvát fogta, a másikat a mozdulatlan vaják felé irányította. Ujjaiból lávaként izzó csillogó fénycsík ömlött ki.

Senki sem volt képes megbecsülni, milyen sokáig tartott ez. Mert ez irreális volt.

Mint egy álom.

A sűrűsödő ködben csaknem felolvadó egyszarvú felnyerített, toppantott a patájával, néhányszor megcsóválta a fejét, a szarvát, mintha mutatni akarna valamit. Triss odanézett. A fűzfák tó fölé hajló baldachinja alatt valami sötét alakot pillantott meg a vízen. Csónak volt.

Az egyszarvú még egyszer odamutatott a szarvával. És gyorsan eltűnt a ködben.

– Kelpie – mondta Ciri. – Menj utána.

Kelpie felhorkant. A fejét rázta. Engedelmesen követte az egyszarvút. Néhány pillanatig csengett patkói alatt a kövezet. Aztán ez a hang hirtelenül elhalt. Mintha a kanca elrepült, eltűnt, dematerializálódott volna.

A csónak közvetlenül a part mellett volt, azokban a pillanatokban, amikor a köd szétoszlóban volt, Triss pontosan láthatta. Primitíven összeeszkábált bárka volt, csúnya és otromba, mint egy nagy disznóvályú.

– Segítsetek – mondta Ciri. Magabiztos és határozott hangon.

Eleinte senki sem tudta, mit akar a leány, milyen segítséget vár tőlük. Elsőként Kökörcsin fogta fel. Talán azért, mert ismerte ezt a legendát, mert valamikor olvasta az egyik költői változatát. Felemelte a még mindig eszméletlen Yennefert. Elcsodálkozott, milyen apró és könnyű. Megesküdött volna rá, hogy valaki segít cipelni. Megesküdött volna rá, hogy a válla mellett Cahir vállát érzi. A szeme sarkából vette észre Milva őzbarna varkocsát. Amikor betette a varázslónőt a csónakba, megesküdött volna rá, hogy Angoulême-nek a peremet tartó kezét látta.

A törpök felemelték a vajákot, Triss segített nekik, a fejét tartotta. Yarpen Zigrin csak úgy pislogott, egy másodpercig ugyanis a két Dahlberg fivért látta. Zoltan Chivay megesküdött volna rá, hogy Caleb Stratton segített betenni a vajákot a csónakba. Triss Merigold a fejét tette volna rá, hogy a Korallként ismert Lytta Neyd parfümjét érzi. És egy pillanatig a ködben a Kaer Morhen-i Coën világos, sárgászöld szemét látja.

Hát ilyen huncutságokkal csalta meg az érzékeket ez a köd, az Eskalott-tó fölötti sűrű köd.

– Kész, Ciri – mondta a varázslónő tompa hangon. – Vár a csónakod.

Ciri félresöpörte a haját a homlokából, szívott egyet az orrán.

– Kérj bocsánatot a montecalvói hölgyektől, Triss – mondta. – De nem lehet másképp. Nem maradhatok, ha Geralt és Yennefer eltávozik. Egyszerűen nem lehet. Meg kell érteniük.

– Meg kell.

– Isten veled hát, Triss Merigold. Isten veled, Kökörcsin. Isten veletek mindőtökkel.

– Ciri – suttogta Triss. – Kishúgom... Engedd meg, hogy veletek menjek...

– Magad sem tudod, mit kérsz, Triss.

– Egyszer még veled...

– Biztosan – szakította félbe határozottan.

Belépett a csónakba, az megingott, és azonnal elindult. A ködbe veszett. A parton állók egyetlen csobbanást sem hallottak, nem láttak sem hullámot, sem vízfodrot. Mintha nem is csónak, hanem látomás lett volna.

Nagyon rövid pillanatokig még látták Ciri apró és légies alakját, látták, amint egy hosszú rúddal elrugaszkodik a tó fenekétől, amint még jobban felgyorsítja az amúgy is sebesen sikló bárkát.

Aztán már csak a köd maradt.

Hazudott, gondolta Triss. Soha többé nem látom viszont. Nem látom viszont, mert... Vaesse deireadh aep eigean. Valami véget ér...

– Valami véget ért – mondta Kökörcsin elváltozott hangon.

– Valami elkezdődik – vágta rá Yarpen Zigrin.

Valahonnan a város felől hangosan kukorékolt egy kakas.

A köd gyorsan emelkedni kezdett.

Geralt kinyitotta a szemét, a szempilláján keresztül ingerelte a chiaroscuro játéka. Leveleket látott maga fölött, a napfényben csillogó levelek kaleidoszkópját. Almáktól súlyos ágakat látott.

A halántékán és az arcán ujjak gyengéd érintését érezte. Ismerős ujjakét. Amit annyira szeretett, hogy szinte fájt.

Fájt a hasa, a melle, fájtak a bordái, és a szűk szorítókötés szemmel láthatóan meggyőzte róla, hogy Rívia városa és a háromágú vasvilla nem rémálom volt.

– Feküdj nyugodtan, drágaságom – mondta Yennefer szelíden. – Feküdj nyugodtan. Ne mozogj.

– Hol vagyunk, Yen?

– Fontos ez? Együtt vagyunk. Te meg én.

Madarak daloltak, zöldikék vagy rigók. Füvek, gyógynövények, virágok illatoztak. Meg almák.

– Hol van Ciri?

– Elment.

Yennefer testhelyzetet változtatott, gyengéden kiszabadította a karját Geralt feje alól, úgy feküdt melléje a fűre, hogy a szemébe nézhessen. Sóvárogva nézte, mintha a látványával akarna eltelni, mintha el akarná raktározni ezt a látványt az örökkévalóságig. A vaják is nézte, a vágyakozástól elszorult a torka.

– Cirivel a csónakon voltunk – jutott az eszébe. – A tavon. Aztán egy folyón. Egy sebes áramú folyón. Ködben...

Yennefer ujjai megtalálták Geralt kezét, erősen ráfonódtak.

– Feküdj nyugodtan, drágaságom. Feküdj nyugodtan. Melletted vagyok. Nem fontos, mi történt, nem fontos, hol voltunk. Most melletted vagyok. És soha többé nem hagylak el. Soha.

– Szeretlek, Yen.

– Tudom.

– Mindazonáltal – sóhajtott fel – tudni szeretném, hol vagyunk.

– Én is – mondta Yennefer, halkan, és nem rögtön.

– És ez – kérdezte egy perc múlva Galahad – ennek a történetnek a vége?

– Hogy is ne – tiltakozott Ciri, összedörgölte a két lábát, letörölte a lábujjai közé és a talpára ragadt odaszáradt homokot. – Azt szeretnéd, hogy a történet így végződjék? Na persze! Én nem szeretném!

– Akkor hát hogy volt tovább?

– Normálisan – kacagott fel. – Megesküdtek.

– Meséld el.

– Ááá, mi van ezen elmesélnivaló? Zajos lakodalom volt. Mind összegyűltek, Kökörcsin, Nenneke anya, Iola és Eurneid, Yarpen Zigrin, Vesemir, Eskel... Coën, Milva, Angoulême... És az én Mistle-em... Én is ott voltam, mézsert és bort ittam. Nekik meg, vagyis Geraltnak és Yennefernek később saját házuk lett, és boldogok voltak, nagyon, nagyon boldogok. Mint a mesében. Érted?

– Miért sírsz, ó, Tó Úrnője?

– Egyáltalán nem sírok. A széltől könnybe lábadt a szemem. Ennyi!

Sokáig hallgattak, nézték, ahogy a vörösen izzó napkorong eléri a hegycsúcsokat.

– Lényegében – törte meg a csendet végül Galahad – fölöttébb különös volt ez a történet, ó, különös ám. Tulajdonképpen, Ciri kisasszony, rendkívüli az a világ, ahonnan jöttél.

Ciri hangosan megszívta az orrát.

– Iigen – folytatta Galahad, miután párat krákogott, egy kissé kedvét szegte a leány hallgatása. – De itt, nálunk is előfordulnak csodás kalandok. Vegyük például azt, ami Gawain úrral és a Zöld Lovaggal esett meg... Vagy a nagybátyámmal, Bors úrral és Tristan úrral... Hallgasd meg ím, Ciri kisasszony, Bors úr és Tristan úr egy alkalommal elindultak nyugatnak, Tintagel felé. Vad és veszélyes erdőkön át vezetett az útjuk. Mennek, mennek, nézik, ott áll egy fehér őzsuta, mellette pedig egy feketébe öltözött hölgy, igazán, feketébb feketét szellemeken sem láthatsz. És gyönyörű az a hölgy, gyönyörűbbet az egész világon nem találsz, na, hacsak Ginevra királyné... Meglátta a lovagokat ez az őzsuta mellett álló hölgy, a kezével intett, és így szólt hozzájuk...

– Galahad.

– Tessék?

– Hallgass el.

A lovag köhintett, krákogott, elhallgatott. Mindketten hallgattak, a napot nézték. Nagyon sokáig hallgattak.

– Tó Úrnője?

– Kértelek, hogy ne hívj így.

– Ciri kisasszony?

– Tessék.

– Gyere velem Camelotba, ó, Ciri kisasszony. Artúr király, majd meglátod, megbecsülést és tiszteletet tanúsít majd irántad... Én meg... Én mindig szeretni és tisztelni foglak...

– Hagyd abba a térdelést, azonnal! Vagy nem is. Ha már így vagy, dörzsöld meg a lábamat. Szörnyen kihűlt. Köszönöm. Aranyos vagy. Azt mondtam: a lábamat! A lábak a bokánál végződnek!

– Ciri kisasszony?

– Végig itt vagyok.

– Nyugovóra hajlik a nap.

– Igaz. – Ciri bekapcsolta a csizmáját, felállt. – Nyergeljük fel a lovakat, Galahad. Van a környéken valami hely, ahol éjszakázni lehet? Á, látom a képeden, hogy ugyanúgy ismered ezt a vidéket, akárcsak én. De annyi baj legyen, induljunk el, még ha úgy adódik, hogy a szabad ég alatt kell aludni, akkor valahol arrébb, az erdőben. Hideg árad ebből a tóból... Mit nézel úgy?

– Aha – jött rá Ciri, látva, ahogy a lovag elvörösödik. – Tetszik neked egy mogyoróbokor alatt, mohaszőnyegen eltöltött éjszaka? Egy jósnő karjai között? Figyelj csak, fiatalember, nekem egy csöpp kedvem sincs...

Elhallgatott, a lovag piros arcát és csillogó szemét nézte. Lényegében egészen helyes az arca. Valami szorítást érzett a gyomrában és a hasa alján, és ez nem éhség volt.

Mi történik velem, gondolta. Mi történik velem?

– Ne ácsorogj! – Majdnem kiabált. – Nyergeld fel a méned!

Amikor már nyeregben ültek, Ciri ránézett a lovagra, és hangosan elnevette magát. Az visszanézett, a tekintete meglepett és kérdő volt.

– Semmi, semmi – mondta fesztelenül. – Csak valami eszembe jutott. Gyerünk, Galahad.

Mohaszőnyeg, gondolta, visszatartva a vihogást. Mogyoróbokor alatt. És én egy jósnő szerepében. Nana.

– Ciri kisasszony...

– Tessék?

– Velem jössz Camelotba?

Ciri kinyújtotta a kezét. A lovag is kinyújtotta a kezét. Tenyerüket egybefűzve váll váll mellett lovagoltak.

Az ördögbe, gondolta, miért ne? Bármely összegbe lefogadom, hogy ebben a világban is akad elfoglaltság egy vajáklánynak.

Mert nincs olyan világ, amelyben ne volna elfoglaltság egy vajáklánynak.

– Ciri kisasszony...

– Most ne beszéljünk erről. Menjünk.

Egyenesen a lenyugvó nap felé lovagoltak. Mögöttük maradt a sötétedő völgy. Mögöttük volt a tó, az elvarázsolt tó, a csiszolt zafírhoz hasonlóan kékellő sima tükrű tó. Mögöttük maradtak a tóparti sziklák. A hegyoldalakon a fenyők.

Ez volt mögöttük.

Előttük meg minden.

VIHARIDŐ

Andrzej Sapkowski: Sezon burz

© 2013 by Andrzej Sapkowski

Fordította: Hermann Péter

Szellemtől, kísértettől,
hosszú lábú szörnytől,
attól, mi üvöltve járja az éjt,

Ments meg, jó Istenünk!

A Cornwalli litánia néven ismert,
a 14-15. századra datálható könyörgő imádság

(Takács Ferenc fordítása)

Azt mondják, a haladás oszlatja a homályt. De sötétség mindig, mindig létezni fog. És mindig lesz a sötétségben Gonosz, mindig lesznek a sötétségben fogak és karmok, gyilkolás és vérontás. Mindig lesznek olyan lények, melyek üvöltve járják az éjt. És mi, vajákok, azért vagyunk, hogy szembeszálljunk velük.

A Kaer Morhen-i Vesemir

Aki szörnyetegekkel harcol, ügyeljen, nehogy közben szörnyeteggé váljék. És ha sokáig pillantasz a mélységbe, a mélység is beléd pillant.

Friedrich Nietzsche,

Túl jón és rosszon

(Tatár György fordítása)

A mélységbe pillantást tökéletes idiotizmusnak tartom. Rengeteg olyan dolog van a világon, amibe sokkal érdemesebb belepillantani.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészete

Első fejezet

Csak azért élt, hogy öljön.

A nap perzselte homokon feküdt.

Talajhoz szorított szőrös csápjain és sertéin keresztül érezte meg a remegést. Noha a remegés még messze volt, Idr tisztán és pontosan érezte, és ennek alapján nem csak az áldozat mozgásának irányát és sebességét, hanem a súlyát is képes volt meghatározni. A hasonló módon vadászó ragadozók többségének elsőrendű fontosságú volt a zsákmány súlya – a lopakodás, a támadás és az üldözés energiaveszteséget jelentett, amit a táplálék energiaértékének kellett pótolnia. Az Idrhez hasonló ragadozók többsége lemondott a támadásról, ha a zsákmány túl kicsi volt. De Idr nem. Idr nem az evésért és a fajfenntartásért létezett. Nem erre volt teremtve.

Csak azért élt, hogy öljön.

Végtagjait óvatosan mozgatva kimászott a gödörből, átkúszott egy korhadt fatörzsön, három ugrással átküzdötte magát a kidőlt fákon, szellemként lebbent át a tisztáson, belevetette magát a páfránnyal benőtt erdei bozótba, beleolvadt a sűrűbe. Gyorsan és zajtalanul mozgott, hol futott, hol ugrott, akár egy óriási szöcske.

Lekushadt a bozótosban, szelvényezett páncélos hasát a földhöz tapasztotta. Egyre érezhetőbb lett a talaj remegése. Az Idr sörtéi és szőrzete felől érkező impulzusok képpé formálódtak. És tervvé. Idr már tudta, merre közelítse meg az áldozatot, hol vágja el az útját, hogyan kényszerítse menekülésre, milyen hosszú ugrásokkal ugorjék rá hátulról, milyen magasságban csapjon le rá, és vágja belé borotvaéles állkapcsait. A remegés és az impulzusok már fel is keltették benne azt az örömöt, amelyet akkor szokott érezni, ha az áldozat az ő súlya alatt vergődik, azt az eufóriát, amely a forró vér ízétől szokta eltölteni. Azt a kéjt, amelyet akkor szokott érezni, amikor a levegőt fájdalomüvöltés repeszti meg. Enyhe reszketés fogta el, hol szétnyitotta, hol összecsukta fogóit és tapogatólábait.

Tisztán érződött, és egyre összetettebbé vált a talaj vibrálása. Idr már tudta, hogy több áldozat van, valószínűleg három, talán négy is. Ketten a szokásos módon rezegtették meg a talajt, a harmadik felől érkező remegés azt jelezte, hogy tömege és súlya is kicsi. A negyedik viszont – amennyiben tényleg volt ott egy negyedik is – szabálytalan, gyönge és bizonytalan vibrálásokat bocsátott ki. Idr mozdulatlanná dermedt, megfeszült, és kinyújtotta csápjait a fűből, vizsgálta a légmozgásokat.

A talaj remegése végre azt jelezte, amire Idr várt. Az áldozatok szétváltak. Egyikük, a legkisebb, hátramaradt. Az a negyedik pedig, az a bizonytalan, eltűnt. Hamis jelzés volt, hazug visszhang. Idr nem törődött vele.

A kicsi zsákmány még jobban eltávolodott a többiektől. A talaj remegése felerősödött. És közelített. Idr megfeszítette a hátsó végtagjait, elrugaszkodott, majd ugrott.

A kislány rémülten felkiáltott. Menekülés helyett kővé dermedt. És egyfolytában kiabált.

A vaják odarontott, ugrás közben vette elő a kardját. És azonnal rájött, hogy valami nincs rendben. Hogy rászedték.

A rőzsével megrakott szekeret húzó férfi felordított, és Geralt szeme láttára ölnyi magasra repült fel, bőségesen fröcsögött belőle a vér. Visszazuhant, majd ismét felrepült, ezúttal vért fecskendezve, két darabban. Már nem kiáltott. Most az asszony kiáltozott átható hangon, a lányához hasonlóan ő is megdermedt, megbénult félelmében.

Nem hitte ugyan, hogy sikerülhet, a vaják mégis meg tudta őt menteni. Odaugrott, és nagy erővel taszította be a vérrel telefröcskölt asszonyt az erdőbe, a páfrányok közé. És rögtön felfogta, hogy ezúttal is csel volt. Megtévesztés. A szürke, sima, soklábú és hihetetlenül gyors alak ugyanis már otthagyta a szekeret és első áldozatát. A második irányába siklott. A még mindig visítozó kislány felé. Geralt utánavetette magát.

Ha a kislány ottmaradt volna, a vaják nem ért volna oda idejében. A gyerek azonban nagy lélekjelenlétről tett tanúbizonyságot, és rémült menekülésbe fogott. De a szürke szörny gyorsan és könnyedén utolérte volna – utolérte volna, megölte volna, és visszafordult volna, hogy az asszonyt is meggyilkolja. Így is történt volna, ha a vaják nem lett volna ott.

Utolérte a szörnyet, ráugrott, a sarkával rátiport az egyik hátsó végtagra. Ha azonnal nem ugrott volna félre, elveszítette volna a lábát – a szürke teremtmény páratlanul fürgén fordult meg, és sarló alakú fogói hajszálnyit hibázva csattantak össze. Mire a vaják visszanyerte volna az egyensúlyát, a szörny elrugaszkodott, és támadásba lendült. Geralt ösztönös, széles ívű és meglehetősen kaotikus kardvágással védekezett, eltaszította a szörnyet. Sebet nem ejtett rajta, de magához ragadta a kezdeményezést.

Felugrott, nekirontott, vállból csapott rá, szétzúzta a sima fejtor páncélját. Mielőtt a teremtmény felocsúdott volna kábulatából, egy újabb vágással lenyeste a bal állkapcsát. A szörny rávetette magát, csapkodott a mancsaival, megmaradt állkapcsával igyekezett őt tulok módjára felöklelni. A vaják ezt a másikat is levágta. Gyors kontrával csapta le az egyik tapogatólábat. És újból rácsapott a fejtorra.

Idr végre ráeszmélt, hogy veszélyben van. Hogy menekülnie kell. Menekülnie kell, el kell menekülnie messzire, meg kell bújnia, el kell rejtőznie valahol. Csak azért élt, hogy öljön. Hogy öljön, ahhoz regenerálódnia kell. Menekülni kell... Menekülni...

A vaják nem hagyta elmenekülni. Utolérte, rátaposott a hátsó felére, felülről, nagy lendülettel csapott rá. A fejtor páncélja ezúttal engedett, a repedésből sűrű zöldes vér fröccsent ki és folyt szerteszét. A szörny rángatózott, végtagjai vadul túrták a földet.

Geralt lesújtott a kardjával, ezúttal teljesen elválasztotta a sima fejet a többi testrésztől.

Nehezen lélegzett.

A távolban megdördült az ég. A feltámadó szél és a gyorsan feketülő égbolt közeledő vihart jósolt.

Albert Smulka, az újonnan kinevezett községi bíró már az első alkalommal répagumóra emlékeztette Geraltot – gömbölyded, mosdatlan, vastag bőrű és általában véve érdektelen figura volt. Más szóval, nemigen különbözött a többi községi hivatalnoktól, akikkel a vaják kapcsolatba került.

– Úgy látszik, igaz – mondta a bíró. – Nincs jobb gyógyír a gondokra, mint egy vaják.

– Jonas, az elődöm – folytatta kisvártatva, látván, hogy Geralt egyáltalán nem reagál – nem győzött dicsérni téged. Képzeld el, hazugnak véltem. Vagyis hogy nem egészen hittem neki. Tudom, hogy a dolgok miként duzzadnak mesévé. Főleg a sötét népség körében, ahol lépten-nyomon minden vagy csoda, vagy varázslat, vagy megint valami emberfeletti képességű vaják. Itt meg kiderül, hogy színtiszta igazság. Amott az erdőben, a patakon túl meg se számolhatod, mennyien pusztultak el. Mert arrafelé rövidebb az út a városba, hát arra mentek az ostobák... A vesztükbe. Nem törődtek a figyelmeztetésekkel. Manapság olyan idők járják, hogy jobb nem mászkálni a vadonban, jobb nem kószálni az erdőben. Mindenfelé szörnyek, mindenfelé emberevők. Temeriában, a Tukaj-fennsíkon, ott esett meg ám a szörnyűség, egy bányásztelepen tizenöt embert ölt meg valami erdei szellem. Szarufalvának hívták azt a telepet. Biztos hallottál róla. Nem? De az igazat mondom, úgy éljek. Állítólag még a varázslók is nyomoztak azon a Szarufalván. Na de minek a sok mese. Mi most itt Ansegisben biztonságban vagyunk. Neked köszönhetően.

Kivett a komódból egy dobozkát. Kisimított az asztalon egy ív papírt, belemártotta a tollát a tintatartóba.

– Megígérted, hogy megölöd a szörnyeteget – mondta fel sem nézve. – Úgy látszik, nem lódítottál. Szótartó vagy ahhoz képest, hogy kóbor vagy... És azoknak az embereknek az életét mentetted meg. Az asszonynak és a lánykának. Legalább megköszönték? Leborultak előtted?

Nem borultak le, szorította össze a száját a vaják. Mert még nem tértek magukhoz teljesen. Én meg elmegyek innen, mielőtt magukhoz térnének. Mielőtt felfognák, hogy csaléteknek használtam fel őket, öntelt hiúságomban meg voltam győződve róla, hogy mindhármukat meg tudom védeni. Elmegyek, mielőtt a kislány eszébe jutna, mielőtt megértené, hogy az én hibámból lett félárva.

Rosszul érezte magát. Bizonyára a küzdelem előtt bevett elixírek hatása. Bizonyára.

– Az a szörnyeteg – a bíró homokkal hintette be a papírt, majd a homokot a földre rázta – igazán ocsmány. Megnéztem a dögöt, amikor idehozták... Miféle volt ez?

Geralt e tekintetben nem volt biztos, de nem állt szándékában, hogy ezt el is árulja.

– Arachnomorf.

Albert Smulka mozgatta a száját, hasztalanul próbálta utánamondani.

– Fuj, ha így hívják, hát így hívják, a franc se törődik vele. Ezzel a karddal vagdaltad szét? Ezzel a pengével? Meg lehet nézni?

– Nem lehet.

– Á, biztosan varázspenge. És nyilván drága... Becses jószág... Na de mi itt csak fecsegünk, az idő meg telik. A szerződés teljesítve, ideje a fizetségnek. De előbb a formaságok. Nyugtázd a számlát. Illetve tegyél rá keresztet vagy valami más jelet.

A vaják elvette az odanyújtott számlát, a világosság felé fordult.

– Nézzenek oda – csóválta meg a bíró a fejét, és fintorgott. – Mi a fene, tud olvasni?

Geralt az asztalra tette a papírlapot, odalökte a hivatalnoknak.

– Egy apró hiba került a dokumentumba – mondta nyugodtan, halk hangon. – Ötven koronában egyeztünk meg. A számla nyolcvanról van kiállítva.

Albert Smulka összetette a két kezét, rátámasztotta az állát.

– Ez nem hiba. – Ő is halkabban beszélt. – Ez inkább az elismerés bizonyítéka. Megöltél egy borzalmas szörnyeteget, nyilván nem volt könnyű munka... Így hát senki nem fog csodálkozni az összegen...

– Nem értem.

– Na persze. Ne add az ártatlant. Azt akarod nekem bebeszélni, hogy Jonas, amikor ő volt itt főnök, nem állított ki neked ilyen számlákat? A fejemet rá, hogy...

– Hogy mi? – vágott közbe Geralt. – Hogy megemelte a számlákat? És azt a különbözetet, amellyel megcsappantotta a királyi kincstárat, megfelezte velem?

– Megfelezni? – A bíró elfintorította a száját. – Csak semmi túlzás, vaják, semmi túlzás. Még azt gondolná valaki, hogy annyira fontos vagy. Megkapod az egyharmadot a különbözetből. Tíz koronát. Neked ez így is magas prémium. Nekem több jár, ha csak a tisztségem miatt is. Az állami hivatalnokoknak vagyonosaknak kell lenniük. Minél vagyonosabb az állami hivatalnok, annál nagyobb az állam presztízse. Egyébként mit is tudhatsz te erről. Untat már ez a beszélgetés. Aláírod a számlát, vagy nem?

Kopogott az eső a tetőn, kint úgy esett, mintha dézsából öntenék. De már nem dörgött, a vihar távolodott.

Közjáték

Két nap múlva

– Tessék parancsolni, tisztelettel – hajolt meg méltóságteljesen Belohun, Kerack királya. – Tessék parancsolni. Szolgák! Széket!

A terem mennyezetét díszítő freskó vitorlást ábrázolt hullámok, tritónok, csikóhalak és homárszerű teremtmények között. Az egyik fal freskója pedig a világ térképe volt. Ahogy Korall már rég megállapította, abszolút fantasztikus térkép, melynek nem volt sok köze a szárazföldek és tengerek tényleges elhelyezkedéséhez. Viszont szép és ízléses volt.

Két apród odacipelt és lerakott egy súlyos faragott karszéket. A varázslónő leült, úgy tette rá a kezét a karfákra, hogy rubinköves karperecei jól láthatók legyenek, és senki figyelmét ne kerüljék el. Gondosan fésült haján is rubintos volt a diadém, mély dekoltázsában rubintos a nyakék. Mind külön a királyi audienciára készült. Hatást akart tenni. És tett is. Belohun király a szemét meresztgette, nem tudni, a rubintokra vagy a dekoltázsra.

Osmyk fia Belohun, mondhatni, első generációs király volt. Apja meglehetősen számottevő vagyont szerzett tengeri kereskedéssel, és valamicskét alighanem tengeri rablással is. Miután kicsinálta a konkurenciát, és monopolizálta a környéken a part menti hajózást, Osmyk királlyá nevezte ki magát. Az önkényes koronázási aktus lényegében csak formalizálta a status quót, ezért aztán nem is váltott ki nagyobb ellenvetést, nem keltett tiltakozást sem. Korábbi magánháborúival és csatározásaival Osmyk elrendezte szomszédaival, Verdennel és Cidarisszal a határviszályokat és a fennhatósági vitákat. Köztudott lett, hol kezdődik, hol végződik Kerack, és ki uralkodik ott. És aki uralkodik, az legyen király – jár is neki ez a cím. A dolgok természetes rendjénél fogva a cím és a hatalom apáról fiúra száll, senki sem csodálkozott tehát rajta, hogy Osmyk halála után a fia, Belohun ült a trónra. Igaz, Osmyknak több fia is volt, legalább négy, de mindegyik lemondott a koronához fűződő jogairól, sőt, egyikük állítólag önként. Belohun ily módon már jó húsz éve uralkodott Kerackban, a családi hagyománynak megfelelően hasznot húzva a hajógyártó iparból, a szállításból, a halászatból és a kalózkodásból is.

Most pedig az emelvényen álló trónon tartott audienciát Belohun király cobolyprémes süvegben, kezében jogart tartva. Oly fenségesen, mint galacsinhajtó bogár a tehénlepényben.

– Tisztelt és szívünknek kedves Lytta Neyd asszony – köszöntötte a király. – Kedvenc varázslónőnk, Lytta Neyd. Ismét kegyeskedett ellátogatni Kerackba. És bizonyára ismét hosszabb időre?

– Jót tesz a tengeri levegő. – Korall provokatív módon tette keresztbe a lábát, divatos parafa talpú cipellőjét mutogatva. – Királyi felséged szíves engedelmével.

A király végigjártatta tekintetét mellette üldögélő fiain. Mindketten sudár növésűek voltak, semmiben nem hasonlítottak csontos, szikár, de nemigen imponáló termetű apjukra. Ők maguk sem látszottak fivéreknek. Az idősebbik, Egmund hollófekete, a nem sokkal fiatalabb Xander majdnem albínószerűen szőke. Egyikük sem rokonszenvezett Lyttával. Természetesen a varázslóknak az a privilégiuma bosszantotta őket, hogy leülhettek a királyok jelenlétében, széken helyet foglalva kaphattak audienciát. Ez a privilégium azonban általánosan elterjedt volt, és senki, aki civilizáltnak akart látszani, nem hagyhatta figyelmen kívül. Belohun fiai nagyon is ilyennek akartak látszani.

– A szíves engedelmet – szónokolt lassan Belohun – megadjuk. Némi fenntartással.

Korall felemelte a kezét, és tüntetően nézegette a körmeit. Ennek azt kellett jeleznie, hogy lesajnálja Belohun fenntartásait. A király nem vette a jelzést. És ha vette, ügyesen eltitkolta.

– Fülünkbe jutott – mondta haragosan zihálva –, hogy azon fehérszemélyeket, akik nem akarnak gyermeket, a tisztelt Neyd asszony mágikus emésztésre tesz képessé. És azoknak, akik már állapotosak, segít magzatukat elhajtani. Mi pedig itt, Kerackban az effajta eljárást erkölcstelennek tartjuk.

– Az, amihez a nőknek természetes joguk van – válaszolta Korall szárazon –, ipso facto nem lehet erkölcstelen.

– A nőknek – a trónon ülő király kifeszítette sovány testét – csak két ajándékot van joguk elvárni a férfiaktól: nyárra terhességet, télre pedig vékony háncsbocskort. Mind az első, mind a második ajándéknak az a rendeltetése, hogy a nőket otthonukhoz szögezze. Ugyanis a nőknek az otthon a természettől kijelölt megfelelő hely. Nagy hassal és a szoknyájukba kapaszkodó aprónéppel a nők nem hagyják el otthonukat, és nem vesznek a fejükbe semmiféle buta ötletet, és ez biztosítja a férfiak lelki békéjét. A békés lelkű férfiak keményen tudnak dolgozni, hogy gyarapítsák uralkodójuk gazdagságát és jólétét. Az arcuk verejtékével szüntelenül dolgozó, házanépük felől nyugodt férfiak sem vesznek a fejükbe semmiféle buta ötletet. És ha a nőknek valaki bebeszéli, hogy akkor szülhetnek, amikor akarnak, és ha nem akarnak, nem kénytelenek, ha ráadásul valaki tudtukra adja a módját, és az eszközzel is ellátja őket, akkor, tisztelt asszonyom, akkor megingani kezd a társadalmi rend.

– Így van – vágott közbe Xander herceg, aki már rég kereste az alkalmat, hogy közbeszólhasson. – Épp így van!

– Az anyasághoz kedvet nem érző nők – folytatta Belohun –, azok a nők, akiket nem köt otthonukhoz a hasuk, a bölcső meg a kölkeik, egykettőre bujaságba esnek, hisz ez nyilvánvaló és elkerülhetetlen. Ekkor viszont a férfiak elveszítik belső békéjüket és lelki egyensúlyukat, addigi harmóniájukban valami hirtelen csikorogni és bűzleni kezd, sőt, kiderülhet, hogy semmiféle harmónia már nincs, semmiféle rend. Kivált az a rend, amely indokolja a napi gürcölést. Továbbá azt, hogy e gürcölésnek a gyümölcsét elsajátítsam. És az effajta gondolatoktól csak egy lépés a békétlenség. A zendülés, a lázadás, a háborgás. Felfogtad, Neyd? Aki a fehérnépnek fogamzásgátló vagy a terhesség megszakítását lehetővé tevő szereket ad, az rombolja a társadalmi rendet, zavargásra és lázadásra uszít.

– Így van – szólt közbe Xander. – Igaz!

Lytta semmit nem adott Belohun tekintélyének és fennhéjázásának látszatára, pontosan tudta, hogy mint varázslónő érinthetetlen, a király csak annyit tehet, hogy beszél. Tartózkodott azonban attól, hogy világosan értésére adja, az ő királysága már rég csikorog és bűzlik, hogy annyi benne a rend, mint a macska farkincájában, és az egyetlen harmónia, amelyet a lakosság ismer, az egy harmonikaszerű hangszer. És az, hogy ebbe belekeveri a nőket, az anyaságot vagy azt, hogy valakinek ehhez nincs kedve, nemcsak azt bizonyítja, hogy nőgyűlölő, hanem azt is, hogy kretén.

– Hosszú fejtegetésedben – mondta ehelyett – makacsul ismétlődött a gazdagság és a jólét gyarapításának témája. Pontosan értelek, hisz a saját jólétem nekem is kiváltképpen kedves. És a világon semmiről nem mondok le, ami a jólétemet biztosítja. Úgy vélem, a nőknek joguk van akkor szülniük, amikor akarnak, és nem szülniük, ha nem akarnak, de nem kezdek ezzel kapcsolatban vitatkozni, végtére is mindenkinek joga van hozzá, hogy valamiféle nézetei legyenek. Csak arra hívom fel a figyelmed, hogy a nőknek nyújtott orvosi segítségért fizetséget kérek. Ez meglehetősen lényeges jövedelmi forrásom. Szabadpiaci a gazdaságunk, királyom. Nagyon kérlek, ne ártsd bele magad a jövedelmi forrásaimba. Mert az én jövedelmem, mint jól tudod, egyben a Káptalan és az egész testvériség jövedelme is. És a testvériség igen csak rosszul reagál, ha valaki megkísérli megcsappantani a jövedelmét.

– Fenyegetni próbálsz, Neyd?

– Ugyan már. Sőt, messzemenő segítséget és együttműködést ajánlok fel. Tudnod kell, Belohun, ha az általad művelt kizsákmányolás és rablás következményeképp Kerackban zavargásokra kerül sor, ha fellengzősen szólva fellobban a lázadás lángja, ha idevonul a felzendült csőcselék, hogy a fülednél fogva rángassanak ki innen, megfosszanak trónodtól, majd rögtön utána felkössenek egy száraz ágra... Akkor számíthatsz a testvériségemre. A varázslókra. Segítségedre jövünk. Nem engedjük meg, hogy lázadás és anarchia legyen, mert az nekünk sincs ínyünkre. Folytasd hát a kizsákmányolást, és gyarapítsd a gazdagságod. Gyarapítsd nyugodtan. És ne akadályozz másokat a gyarapításban. Nagyon kérlek, ez a jó tanácsom.

– Tanácsod? – fortyant fel Xander, felugorva székéről. – A te tanácsod? Apámnak? Apám király! A királyok nem kérnek tanácsokat, a királyok parancsolnak!

– Ülj le, fiam – fintorgott Belohun –, és maradj csöndben. Te pedig, varázslónő, hegyezd a füled. Mondanom kell neked valamit.

– Nos?

– Új asszonykát hozok a házhoz... Tizenhét éves... Mint egy meggyszemecske, én mondom. Krémbe dugott meggyszemecske.

– Gratulálok.

– Dinasztikus okokból teszek így. Figyelemmel a trónöröklésre és az állam rendjére.

Az eddig kősziklaként hallgató Egmund felszegte a fejét.

– Trónöröklésre? – horkant fel, és rosszindulatúan villant meg a szeme, ami Lytta figyelmét nem kerülte el. – Miféle trónöröklésre? Hat fiad és nyolc lányod van, a fattyúkat is beszámítva! Kevés?

– Magad is láthatod – legyintett csontos kezével Belohun. – Magad is láthatod, Neyd. Törődnöm kell a trónörökléssel. Olyanra hagyjam a királyságot és a koronát, aki ily módon beszél nemzőapjával? Szerencsére még élek, és uralkodom. És sokáig szándékszom uralkodni. Mint mondtam, nősülök...

– No és?

– Ha... – A király megvakarta a füle tövét, lehunyt szemhéja alól lesett Lyttára. – Ha ő... Az új asszonykám, vagyis... Hozzád fordulna ilyen szerekért... Megtiltom, hogy adj neki. Mert ellenzem az efféle szereket! Mert erkölcstelenek!

– Ebben megegyezhetünk – mosolyodott el Korall bájosan. – A meggyszemecskédnek, ha hozzám fordulna, nem adok. Esküszöm.

– Értem – enyhült meg Belohun. – Tessék, milyen pompásan megállapodtunk. Lényeg a kölcsönös megértés és egymás tisztelete. Még különbözni is szépen kell.

– Így van – szólt közbe Xander. Egmund prüszkölt egyet, az orra alatt elmorzsolt egy káromkodást.

– A tisztelet és a megértés keretei között – Korall ujja köré csavarta egy vörös hajtincsét, felnézett a mennyezetre –, továbbá tekintettel az államodon belüli harmóniára és rendre... Van egy bizonyos információm. Bizalmas információm. Undorodom a besúgástól, de a csalástól és a lopástól még inkább. És királyom, pimasz pénzügyi sikkasztásról van szó. Vannak, akik megpróbálnak téged meglopni.

Belohun előrehajolt a trónon, arca farkasfintorba torzult.

– Kik? Neveket!

Kerack, város az északi Cidaris királyságban, az Adalatte-folyó torkolatánál. Egykor K. önálló királyság fővárosa, amely az alkalmatlan kormányzás és az uralkodó vérvonal kihalása következtében lehanyatlott, jelentőségét elveszítette, és szomszédai felosztották és magukba olvasztották. Kikötője, néhány gyára, világítótornya és nagyjából 2000 lakosa van.

Effenberg és Talbot,

Encyclopaedia Maxima Mundi,

VIII. kötet

Második fejezet

Az öbölben mindenfelé árbócok, fehér és különböző színű vitorlák meredeztek sűrűn. A nagyobb hajók a földnyelv és hullámtörő által védett külső kikötőben álltak. A voltaképpeni kikötőben famólókhoz láncolták a kisebb és az egészen kicsike vízi járműveket. A homokparton majdnem minden szabad helyet csónakok foglalták el. Vagy csónakmaradványok.

A földnyelv végén hullámok fehér tajtékjától ostromolva magasodott a fehér és vörös téglákból épült világítótorony, a tündekor felújított ereklyéje.

A vaják sarkantyújával belebökött kancája oldalába. Keszeg felkapta a fejét, orrlyukai kitágultak, mintha ő is megörült volna a szélhordozta tengerillatnak. A sürgetésre elindult a dűnék között. A közeli város felé.

Kerack városa, az azonos nevű királyság székhelye az Adalatte-folyó torkolati szakaszának két partján terült el, három különálló, szemmel láthatóan eltérő övezetre oszlott.

Az Adalatte bal partján helyezkedett el a kikötői komplexum, a dokkok és az ipari-kereskedelmi központ, hajógyárral és műhelyekkel, továbbá üzemekkel, raktárakkal és üzletekkel, piaccal és vásárcsarnokkal.

A folyó szemközti partját, a Palmyra nevű területet nincstelenek és a dolgozó emberek viskói és kunyhói, kiskereskedők házai és bódéi, vágóhidak, mészárszékek lepték el, valamint inkább csak alkonyat után éledező lokálok és csapszékek, Palmyra ugyanis a szórakozás és a tiltott élvezetek negyede is volt. Geralt tudta, hogy itt elég könnyen veszítheti el valaki az erszényét, vagy kaphat egy kést a bordái közé.

A tengertől távolabb, a bal parton, vastag gerendákból készült magas palánk mögött helyezkedett el a tulajdonképpeni Kerack, gazdag kereskedők és pénzemberek házaival, üzemekkel, bankokkal, zálogházakkal, cipész- és szabóműhelyekkel, boltokkal és boltocskákkal teli szűk sikátorok. Itt voltak a fogadók és a felsőbb kategóriájú szórakozóhelyek is, köztük olyan kocsmák, amelyek bár pontosan ugyanazt kínálták, mint a kikötői Palmyrában, csak jóval több pénzért. A negyed központja egy négyszögletes piactér volt, itt állt a városháza, a színház, a bíróság, a vámhivatal, és itt voltak a városi elit házai. A városháza közepén emelvényen állt a város alapítójának, Osmyk királynak a sirályok által iszonyúan összeszart emlékműve. Ez nyilvánvaló ferdítés volt, a tengerparti város már sokkal korábban is megvolt, mielőtt Osmyk ördög tudja honnan ide idevándorolt.

Följebb, hegytetőn állt a vár és a meglehetősen szokatlan formájú és beosztású királyi palota, régen ugyanis szentély volt, amelyet átépítettek és kibővítettek, miután a papok elhagyták, mert elkeseredtek a lakossági érdeklődés teljes hiánya miatt. A szentélyből még egy kampanile, vagyis harangtorony is megmaradt, a nagyharangot a Kerackban jelenleg uralkodó Belohun király minden nap megkongattatta délben és – nyilvánvalóan az alattvalók bosszantására – éjfélkor.

A harang akkor szólalt meg, amikor a vaják belovagolt Palmyra legszélső kunyhói közé.

Palmyrának hal-, nagymosás- és kifőzdebűze volt, iszonyú tömeg volt a sikátorokban, az átjutás a vajáknak rengeteg idejét és türelmét vette igénybe. Fellélegzett, amikor végre kijutott a hídhoz, és átlovagolt az Adalatte bal partjára. A víz büdös volt, hosszú csíkokban úszott rajta a hab, a felső folyásnál levő bőrgyár munkájának eredménye. Innen már nem volt messze a palánkkal körülvett városba vezető út.

Lovát a város melletti istállóban hagyta, két napot előre kifizetett, és baksist adott az istállófiúnak, hogy garantálja Keszegnek a megfelelő gondoskodást. Az őrház felé irányította lépteit. Kerackba csak az őrházon keresztül lehetett bejutni, alá kellett vetnie magát az ellenőrzésnek és a vele járó kevéssé kellemes eljárásoknak. A vajákot kissé bosszantotta ez a kényszerűség, de megértette a célját – a palánk mögötti város lakosai nem örültek különösebben a kikötői Palmyrából érkező vendégek látogatásának, kivált ha idegen vidékekről partra szálló tengerészek voltak.

Belépett az őrházba, egy bordázott szerkezetű faépületbe, jól tudta, hogy az az őrség helye. Azt hitte, tudja, mi vár rá. Tévedett.

Számos őrséggel volt már dolga életében. Kicsikkel, közepesekkel és nagyokkal, a világ közeli és egészen távoli zugaiban, többé, kevésbé vagy egyáltalán nem civilizált térségeiben. A világ összes őrsége doh-, izzadság-, test- és húgyszagtól, ócskavastól és vasápoló kenőcstől bűzlött. A keracki őrségnél is így volt. Illetve így lett volna, ha nem nyomja el a klasszikus őrségszagot súlyos, fojtó, mennyezetig érő fingásbűz. Kétség sem fért hozzá, hogy az itteni őrszemélyzet étlapján a hüvelyes növények voltak túlsúlyban, borsó, bab meg színes paszuly.

A személyzet viszont kizárólag hölgyekből állt. Hat nőből. Az asztalnál ültek, és déli étkezésükkel voltak elfoglalva. Mindegyik hölgy mohón hörpölt fel az agyagtálakból valami híg paprikás szószban úszó ételt.

A legmagasabb őr, nyilván a parancsnok eltolta magától a tálat, felállt. Geralt, akinek mindig az volt a véleménye, hogy csúnya nők nincsenek, hirtelen úgy érezte, revideálnia kell ezt a nézetét.

– Fegyvert a padra!

Az őr, akárcsak a többi, teljesen kopaszra volt megnyírva. A haja már kissé meg tudott nőni, tar fején kusza sörtét képezett. A kigombolt mellény és a gyűrött ing alól hatalmas kötözött sonkára hasonlító hasizmok kandikáltak ki. Az őr bicepsze, ha már a henteshasonlatoknál tartunk, sertéskaraj méretű volt.

– Rakd a padra a fegyvert! – ismételte meg. – Süket vagy?

Az egyik alárendeltje, aki még a tál fölé hajolt, kissé felemelkedett, és szellentett, hangosat, hosszat. Társnői elröhögték magukat. Geralt a kesztyűjével legyezte magát. Az őr a vaják kardjaira nézett.

– Hé, lányok! Gyertek csak!

A „lányok” nyújtózkodva álltak fel, meglehetősen kedvetlenül. Amint Geralt megfigyelte, mindegyikük fesztelenül és lengén volt felöltözve, leginkább úgy, hogy izomzatukkal kérkedhessenek. Egyikükön rövid bőrnadrág volt, amelynek szára fel volt hasítva a varrás mentén, hogy a combja beleférjen. Deréktól felfelé ruha gyanánt leginkább egy keresztbe tett szíjat viselt.

– Vaják – állapította meg. – Két kard. Acélból meg ezüstből.

A másik, aki a többiekhez hasonlóan magas és széles vállú volt, odament, fesztelen mozdulattal szétnyitotta Geralt ingét, megragadta az ezüstláncocskát, kihúzta a medaliont.

– Jele van – jelentette ki. – Farkas a jele, vicsorgó. Úgy néz ki, igazság szerint, hogy vaják. Átengedjük?

– A szabályzat nem tiltja. A kardjait leadta...

– Persze – Geralt nyugodt hangon kapcsolódott be a társalgásba. – Leadtam. Gondolom, mind a kettő őrzött letétben marad, nemde? Nyugta ellenében visszakapható, nemde? Máris megkapom, nemde?

Az őrök vicsorogva vették körül. Az egyik mintegy véletlenül meglökte. Egy másik hangosat fingott.

– Itt a nyugtád – röhögött.

– Egy vaják! Egy bérszörnyirtó! És odaadta a kardjait! Azonnal! Alázatosan, taknyos módjára!

– Biztos a dákóját is leadná, ha megparancsolnák.

– Akkor parancsoljuk meg! Jó, csajok? Vegye csak ki a sliccéből!

– Sasoljuk csak meg, milyen egy vajákdákó!

– Elég lesz – horkant fel a parancsnok. – Jót szórakoztatok, picsák. Gonschorek, hozzám! Gonschorek!

A szomszédos helyiségből előbukkant egy szürke köpenyes, gyapjúsapkás, kopaszkás idős alak. Miután belépett, azonnal köhécselni kezdett, levette a sapkáját, és legyezni kezdett vele. Szó nélkül átvette a szíjakkal összekötött kardokat, jelezte Geraltnak, hogy kövesse. A vaják nem habozott. Az őrházat kitöltő gázkeverékben már határozottan túlsúlyba kerültek a bélgázok.

Tisztességes vasrács zárta le azt a helyiséget, ahová bementek. A köpenyes illető jókora kulccsal nyitotta ki a csikorgó zárat. Fogasra akasztotta a kardokat más kardok, szablyák, handzsárok és tőrök mellé. Elővett egy gyűrött irattömböt, lassan és hosszan firkált bele valamit, közben folyamatosan köhögött, nehezen lélegzett. Végül átnyújtotta Geraltnak a kitöltött nyugtát.

– Úgy értsem, hogy a kardjaim itt biztonságban vannak? Kulcsra zárva, őrzés alatt?

A szürke illető, nehezen lélegezve, lihegve zárta be a rácsot, rámutatott a kulcsra. Ez nem győzte meg Geraltot. Minden ráccsal meg lehet birkózni, és az őrséget teljesítő hölgyek gázkibocsátásának hanghatásaitól aligha lehetett volna meghallani, ha valaki betöréssel próbálkozik. De nem volt más kiút. El kellett intéznie, amiért Kerackba jött. És minél hamarabb el kellett hagynia a várost.

A Natura Rerum kocsma – vagy ahogy a cégtáblán állt, vendégfogadó – egy kisebbfajta, de tetszetős cédrusfa épületben helyezkedett el, meredek tetején magasra nyúlt a kémény. Az épület elejét tornác ékesítette, az idevezető lépcsőre terjedelmes aloékat raktak ki faládákban. Bentről konyhai illatok szállingóztak ki, leginkább roston sült húsoké. Az illatok annyira csábítóak voltak, hogy a Natura Rerum a vaják szemében máris maga volt az édenkert, az élvezetek paradicsoma, a boldogság szigete, az üdvözültek tejjel-mézzel folyó menedéke.

Hamar kiderült, hogy ezt az édenkertet – mint minden édenkertet – őrzik. Saját cerberusa, lángpallosos őre volt. Geraltnak alkalma nyílt rá, hogy akció közben láthassa. A cerberus, egy alacsony, de erős felépítésű fickó a szeme láttára űzött el az élvezetek paradicsoma elől egy sovány ifjoncot. Az ifjonc tiltakozott – kiabált és hadonászott –, ami láthatóan idegesítette a cerberust.

– Neked tilos bejönnöd, Muus. És ezt tudod is jól. Menj innen tehát. Nem fogom megismételni.

Az ifjonc gyorsan hátralépett a lépcsőtől, hogy elkerülje a taszigálást. Geralt megfigyelte, hogy túl korán kezdett kopaszodni, ritkás hosszú szőke haja a fején csak hátul nőtt, ami elég visszataszító benyomást keltett.

– Szarok rád és a tiltásra! – üvöltözött az ifjonc biztonságos távolból. – Tehettek nekem egy szívességet! Nem ti vagytok egyedül, átmegyek a konkurenciához! Fontoskodók! Beképzeltek! Aranyozott a cégéretek, de még trágyás a csizmátok! És nekem pont annyit számítotok, mint az a trágya! És a szar az mindig szar marad!

Geralt kissé nyugtalan lett. A kopaszodó ifjoncnak, bár látszatra visszataszító volt, egészen úrias volt a külseje, talán nem annyira gazdag, de nála minden esetre elegánsabb. Ha tehát ez az elegancia volt a meghatározó feltétel...

– Te meg hová, ha szabad kérdeznem? – A cerberus fagyos hangja szakította meg a gondolatait. És alátámasztotta aggodalmát.

– Ez exkluzív hely – folytatta a cerberus a lépcsőn útját állva. – Érted, mit jelent ez a szó? Olyan, mintha le volna zárva. Egyesek előtt.

– Előttem miért?

– Nem a ruha teszi az embert. – A két lépcsőfokkal feljebb álló cerberus felülről tudott lenézni a vajákra. – Te, idegen, ennek a népi bölcsességnek a két lábon járó illusztrációja vagy. A ruhád egy kicsit sem javít a külsődön. Lehet, hogy valami más rejtett tulajdonságok javadra válnak, ezt nem firtatom. Ismétlem, ez exkluzív hely. Nem tűrünk itt meg bandita külsejű embereket. Fegyvereseket se.

– Nincs nálam fegyver.

– De úgy nézel ki, mintha volna. Légy kegyes tehát másfelé irányítani a lépteidet.

– Állítsd le magad, Tarp.

Az ajtóban bársonykaftános, sötét hajú férfi jelent meg. Szemöldöke bozontos volt, pillantása átható, hatalmas orra akár a sas csőre.

– Nyilvánvaló – oktatta ki a sasorrú a cerberust –, nem tudod, kivel van dolgod. Nem tudod, ki köszönt be hozzánk.

A cerberus hosszan tartó hallgatása arról tanúskodott, hogy tényleg nem tudja.

– Ríviai Geralt. Egy vaják. Arról ismert, hogy embereket véd, életeket ment. Ahogyan azt tette egy hete a mi vidékünkön, Ansegisben, ahol megmentett egy anyát, a gyermekével együtt. És néhány hónappal korábban Cizmarban, erről sokat beszéltek, megölt egy emberevő leukrotát, miközben ő maga is megsebesült. Hogy is tilthatnám meg a belépést az üzletembe olyasvalakinek, aki ilyen nemes dolgokban fáradozik? Ellenkezőleg, örvendek az ilyen vendégnek. És enyém a megtiszteltetés, hogy kedve támadt ellátogatni hozzám. Geralt úr, a Natura Rerum vendégfogadó köszönti önt a küszöbén. Febus Ravenga vagyok, e szerény hajlék tulajdonosa.

Abroszt terítettek arra az asztalra, ahová a maître leültette. A Natura Rerumban mindegyik asztalra abroszt terítettek, a legtöbb foglalt volt. Geralt nem is emlékezett rá, mikor látott utoljára fogadóban abroszt.

Noha kíváncsi volt, nem nézegetett körül, nem akart vidéki bunkónak látszani. De a felületes tapasztalás is szerény, de ízléses és elegáns berendezést láttatott. A közönség is elegáns volt – bár nem mindük ízléses –, ahogy felmérte, többségükben kereskedőkből és iparosokból állt. Barnára sült, szakállas hajóskapitányok is voltak itt. Akadtak tarka ruhás nemesurak. Az illatok is finomak és elegánsak voltak: sült hús, fokhagyma, köménymag meg sok pénz.

Úgy érezte, egy tekintet szegeződik rá. Ha nézték, vajákérzéke azonnal jelezte. Diszkréten odapillantott a szeme sarkából.

Rókavörös hajú nő volt, aki nézte ugyancsak nagyon diszkréten, közönséges halandónak észrevehetetlenül. Úgy tett, mint akit teljesen lefoglal az étel – valami látszatra ízletes és még messziről is csábító illatú fogás. A stílusa és a testbeszéde nem hagyott kétséget maga után. A vajáknak biztosan nem. Lefogadta volna, hogy varázslónő.

A maître torokköszörüléssel ragadta ki töprengéséből és váratlan nosztalgiájából.

– Mai ajánlatunk – közölte ünnepélyesen és nem kis büszkeséggel – zöldségben párolt borjúláb gombával és babbal. Sült borjúfelsál padlizsánnal. Sörben sült oldalas aszalt szilvával. Sült vaddisznólapocka almalekvárral. Serpenyős kacsamell vöröskáposztával és áfonyával. Cikóriával töltött tintahal fehérmártással és szőlővel. Roston sült tejszínes ördöghal párolt körtével. Valamint a szokásos specialitásunk: fehérboros libacomb vaslapon sült vegyes gyümölccsel és rombuszhal karamellizált poliptintában, ráknyakkal körítve.

– Ha szereted a halat – az asztalnál egyszer csak ki tudja honnan ott termett Febus Ravenga –, akkor melegen ajánlom a rombuszhalat. Hajnali fogás, magától értetődik. Konyhafőnökünk dicséretes büszkesége.

– Akkor legyen rombuszhal tintában. – A vaják leküzdötte azt az irracionális vágyát, hogy egyszerre több fogást rendeljen meg, tisztában volt vele, hogy ez rossz modorra vallana. – Köszönöm a tanácsot. Már kezdtem is érezni a választás kínjait.

– Milyen bort kegyeskedik kérni, kedves uram? – kérdezte a maître.

– Válasszon valami hozzáillőt. Kevéssé ismerem ki magam a borokban.

– Kevesen ismerik ki magukat – mosolyodott el Febus Ravenga. – És egészen kevesen ismerik ezt be. Ne aggódj, kiválasztjuk az évjáratot és a fajtát, vaják uram. Nem is zavarok, jó étvágyat kívánok.

A kívánság nem teljesülhetett. Geraltnak arra sem nyílt alkalma, hogy megtapasztalhassa, milyen bort választanak neki. A poliptintában feltálalt rombuszhal íze is rejtély maradt számára e napon.

A vörös hajú nő egyszer csak felhagyott a diszkrécióval, visszanézett rá. El is mosolyodott. A vaják nem tudott ellenállni annak a benyomásnak, hogy rosszindulatú volt ez a mosoly. Hideg futott végig rajta.

– Ríviai Geralt vaják?

Ezt a kérdést az észrevétlenül az asztalához lépő három fekete ruhás alak egyike tette fel.

– Én vagyok.

– A törvény nevében le vagy tartóztatva.

Mondd, mitől féljek, ha nem vétkezem?

William Shakespeare,

A velencei kalmár

(Szabó Stein Imre fordítása)

Harmadik fejezet

A Geraltnak hivatalból kirendelt ügyvédnő kerülte a tekintetét. Jobb ügyhöz méltó makacssággal lapozgatta az iratokat tartalmazó dossziét. Nem sok irat volt benne. Pontosan kettő. Az ügyvédnő alighanem igyekezett kívülről megtanulni őket. Hogy brillírozzon a védőbeszéddel, reménykedett a vaják. De gyanította, hogy ez hiú remény marad.

– Az előzetesben – az ügyvédnő végre ráemelte a szemét – arra került sor, hogy megverted két fogolytársadat. Alighanem tudnom kell az okát.

– Primo, visszautasítottam szexuális közeledésüket, nem akarták megérteni, hogy a nem azt jelenti, nem. Secundo, szeretek embereket verni. Tertio, ez rágalom. Magukat sebesítették meg. A falon. Hogy engem feldobjanak.

Lassan és közönyösen beszélt. A börtönben töltött egy hét után teljesen elfásult.

Az ügyvédnő becsukta a dossziét. Hogy rögtön utána ismét szétnyissa. Majd megigazította művészi elrendezésű hajkoronáját.

– A sértettek – sóhajtotta – nem tesznek panaszt, úgy látszik. Koncentráljunk az ügyész vádemelésére. A törvényszék bírája szigorú büntetéssel fenyegető komoly bűncselekménnyel vádol téged.

Hogy is lehetne másképp, gondolta, az ügyvédnő bájait vizsgálgatva. Eltöprengett rajta, hány éves lehetett, amikor bekerült a varázslóiskolába. És milyen idősen végezte el azt az iskolát.

Mind a két működő varázslóképző – férfiaknak a Ban Ard-i és nőknek Thanedd szigetén az arethusai – az ott végzetteken kívül hulladékot is gyártott. A felvételi vizsgák sűrű szűrője ellenére, amely az elképzelések szerint lehetővé tette volna, hogy kirostálják és elutasítsák a reménytelen eseteket, igazán csak az első szemeszterek szelektáltak, ott derült ki, kik tudták magukat álcázni. Akiknek a gondolkodás keserves és veszélyes tapasztalatokkal járt. Mindkét nemből a leplezett ostobák, lusták és mentális semmittevők, akiknek nem volt a mágusképzőben keresnivalójuk. A gond az volt, hogy ezek rendszerint vagyonos vagy másért fontosnak tartott személyek ivadékai voltak. Miután kirúgták őket a képzőből, valamit csinálni kellett ezekkel a problémás fiatalokkal. A Ban Ard-i iskolából kirúgott fiúkkal nem volt gond: a diplomáciai szolgálathoz kerültek, várta őket a hadsereg, a flotta és a rendőrség, a legbutábbaknak maradt a politika. A szebbik nem mágikus maradéka csak látszólag volt nehezebben feldolgozható. Az eltávolított kisasszonyok mégis csak átlépték a varázslóképző küszöbét, és valamennyire belekóstoltak a mágiába. És a varázslónőknek túl erős volt a befolyásuk a hatalmasokra és a politikai-gazdasági élet összes területére ahhoz, hogy ezeket a kisasszonyokat vízben hagyják. Biztonságos révbejutást teremtettek nekik. Az igazságszolgáltatáshoz kerültek. Jogászok lettek belőlük.

Az ügyvédnő becsukta a dossziét. Majd kinyitotta.

– Azt ajánlom, ismerd be a bűnödet – mondta. – Akkor enyhébb ítéletre lehet számítani...

– Mit ismerjek be? – vágott közbe a vaják.

– Ha a bíróság megkérdezi, beismered-e, igennel válaszolsz. A bűntett beismerését enyhítő körülménynek fogják számítani.

– Akkor hogyan szándékszol engem védeni?

Az ügyvédnő összecsukta a dossziét. Mintha koporsófedél volna.

– Menjünk. Vár a bíróság.

Várt a bíróság. Mert épp akkor vezették ki a bírósági teremből az előző delikvenst. Aki nem volt túl vidám, amint Geralt megállapíthatta.

A falon légypiszok borította pajzs lógott, rajta Kerack címere virított, azon egy kék delfin, nageant. A címer alatt állt a bíróság asztala. Hárman ültek mellette. Egy ösztövér írnok. Egy sápadt fogalmazó. És a bírónő, egy higgadt külsejű és arckifejezésű asszony.

A bírók jobbján lévő padot a vádló kötelezettségeit ellátó törvényszéki ügyész foglalta el. Komolynak látszott. Annyira komolynak, hogy óvakodnia kellett volna attól, hogy valaki egy sötét utcában találkozzék vele.

Szemközt viszont, a bírói testület balján állt a vádlottak padja. A neki kijelölt hely.

A többi gyorsan ment.

– Geralt, akit Ríviai Geraltnak neveznek, foglalkozására nézve vaják, vádoltatik sikkasztással, a Koronát illető javak elvételével és eltulajdonításával. A vádlott, megállapodásban cselekedve másokkal együtt, akiket korrumpált, azzal a szándékkal növelte meg a szolgáltatásaiért kiállított számlák összegét, hogy ezt a többletet elsajátítsa. Amiből az államkincstárnak vesztesége származott. Bizonyíték a feljelentés, a notitia criminis, amelyet a vád becsatolt az akták közé. Ez a feljelentés...

A bírónő közönyös arckifejezése és üres tekintete egyértelműen bizonyította, hogy a higgadt asszony lélekben valahol másutt van. És hogy egészen más kérdések és problémák izgatják – a mosás, a gyerekek, a függöny színe, a máklepényhez begyúrt tészta és a házasság válságával fenyegető seggtáji narancsbőr. A vaják alázatosan vette tudomásul, hogy ő a kevésbé fontos. Hogy ezekkel nem tud versenyezni.

– A vádlott által elkövetett bűncselekmény – folytatta a vádló érzelemmentesen – nemcsak az országot rombolja, hanem aláássa és bomlasztja a társadalmi rendet. A jogrend megköveteli...

– Az aktákhoz becsatolt feljelentést – szakította félbe a bírónő – a bíróságnak úgy kell kezelnie, mint probatio de relatót, harmadik fél relációjából származó bizonyítékot. Be tud terjeszteni a vád más bizonyítékokat?

– Más bizonyíték nincs... Pillanatnyilag... A vádlott, amint kimutattuk, vaják. Egy mutáns, aki kívül áll az emberek közösségén, semmibe veszi az emberi törvényeket, és azok fölé állítja magát. Kriminogén és szociopata foglalatossága közben bűnöző elemekkel érintkezik, másfajúakkal is, köztük az emberi fajjal szemben hagyományosan ellenségesekkel is. A törvénysértés benne van a vaják nihilista természetében. Egy vaják esetében, Tisztelt Bíróság, a bizonyítékok hiánya a legjobb bizonyíték... Bizonyítja az álnokságot, valamint...

– Vádlott. – A bírónőt szemmel láthatóan nem érdekelte, mit bizonyít még a bizonyítékok hiánya. – A vádlott beismeri bűnét?

– Nem ismerem be. – Geralt figyelmen kívül hagyta az ügyvédnő kétségbeesett jelzéseit. – Ártatlan vagyok, semmilyen bűntettet nem követtem el.

Volt némi gyakorlata, akadt már dolga az igazságszolgáltatással. Felületesen megismerkedett a tárgy irodalmával is.

– Előítélet következtében vagyok megvádolva...

– Tiltakozom! – ordította az ügyész. – A vádlott szónokol!

– Elutasítom.

– ...a személyem és foglalkozásom iránti előítélet következtében, azaz praeiudicium következtében, a praeiudicium pedig eleve feltételezi a hazugságot. Ezen kívül mindössze egyetlen névtelen feljelentés alapján vagyok megvádolva. Testimonium unius non valet. Testis unus, testis nullus. Ergo, ez nem vád, hanem vélelem, azaz praesumptio. A vélelem pedig kétségeket hagy maga után.

– In dubio pro reo! – eszmélt fel az ügyvédnő. – In dubio pro reo, Tisztelt Bíróság!

– A bíróság – a bírónő lesújtott a kalapácsával, felébresztve a sápadt fogalmazót – ötszáz novigradi korona értékben állapítja meg az óvadékot.

Geralt felsóhajtott. Kíváncsi volt, magához tért-e már két cellatársa, és levontak-e a történtekből valamilyen tanulságot. Vagy újból kénytelen lesz őket megverni és megrugdosni.

Mi a város, ha nem a nép?

William Shakespeare,

Coriolanus

(Petőfi Sándor fordítása)

Negyedik fejezet

A zsúfolt piac legszélén deszkából összetákolt bódé állt, egy szalmakalapos, pufók, piros képű, a mesebeli jó tündérhez hasonlító öregecske mamóka szolgált ki benne. A mamóka fölött felirat lógott: „Boldogság és öröm – csak nálam. Uborka gratis.” Geralt megállt, rézpénzt kapart elő a zsebéből.

– Tölts, anyóka – vetette oda komoran – fél kvart boldogságot.

Nagy levegőt vett, egy hajtásra itta ki, fellélegzett. Letörölte a könnyeit, melyeket a szíverősítő csalt ki a szeméből.

Szabad volt. És bosszús.

Arról, hogy szabad, érdekes módon olyasvalakitől értesült, akit ismert. Látásból. Ugyanaz a korán kopaszodó ifjonc volt, akit a szeme láttára kergettek el a Natura Rerum vendégfogadó lépcsőjéről. És aki, mint kiderült, törvényszéki aktakukac volt.

– Szabad vagy – közölte vele a kopaszodó ifjonc, tintafoltos vézna ujjait gyűrögetve. – Befizették az óvadékot.

– Ki fizette be?

Kiderült, hogy az információ bizalmas, a kopaszodó aktakukac megtagadta, hogy közölje. Azt is megtagadta – és azt is határozottan –, hogy visszaadja Geralt elrekvirált erszényét. Amelyben többek között a készpénze és a csekkjei voltak. A vaják ingó vagyonát, közölte némi gúnnyal, a hatóságok cautio pro expensisnek nyilvánították, előlegnek a bírósági költségekre és a várható büntetésre.

A huzakodás céltalan és értelmetlen lett volna. Geraltnak örülnie kellett, hogy a kijáratnál legalább azokat a holmikat visszaadták, amelyek őrizetbe vételekor a zsebében voltak. Személyes holmijait és az aprópénzt. Annyira aprót, hogy senkinek nem támadt kedve ellopni.

Megszámolta maradék pénzét. És rámosolygott a mamókára.

– És még fél kvart örömöt is kérek. Az uborkát megköszönöm.

Az anyóka szíverősítője után észrevehetően megszépült a világ. Geralt tudta, hogy ez gyorsan elmúlik, meggyorsította hát a lépteit. Elintéznivalói voltak.

Kancája, Keszeg szerencsésen elkerülte a bíróság figyelmét, és nem számítódott be a cautio pro expensis összegébe. Ott volt, ahol hagyta, az istálló állásában, ellátták és megetették. Ilyesmit a vaják nem hagyhatott jutalmazatlanul, vagyoni állapotától függetlenül. Abból a maréknyi ezüstpénzből, amely megmenekült a nyeregbe varrt rekeszben, néhányat azonnal megkapott az istállófiú. Akinek ettől a bőkezűségtől a lélegzete is elállt.

A tenger fölött elsötétült a látóhatár. Geralt villámok felszikrázását vélte látni.

Mielőtt az őrházba lépett volna, előrelátóan teleszívta a tüdejét friss levegővel. Nem használt. Az őrség hölgyei ma nyilván a szokásosnál is több babot ettek. Sokkal, sokkal több babot. Ki tudja, talán vasárnap volt.

Néhányuk szokás szerint evett. Mások kockajátékkal foglalták le magukat. A vaják láttára felálltak az asztaltól. És körülvették.

– A vaják, nézzétek csak – mondta a parancsnok, és nagyon szorosan melléje állt. – Fogta magát, és ideslattyogott.

– Itthagyom a várost. Azért jöttem, hogy visszakapjam, ami az enyém.

– Ha megengessük – egy másik őr látszólag véletlenül meglökte a könyökével –, akkó mit ad nekünk ezér? Ki kő váltani, öcsikém, ki kő váltani! Mi, lányok? Mit kell csinyánia?

– Mindünk pucér seggét csókolja meg!

– Nyajja is ki! Síkosra!

– Ne má! Még megfertőz valamivel!

– Azér köteles – egy másik támaszkodott neki sziklakemény mellével – valami kellemeset csinálni nekünk, igaz?

– Énekeljen el nekünk egy nótát! – Újabb hangos fingás. – És a dallamot igazítsa ehhez a hangszínhez!

– Vagy az enyimhez! – Újabb, még hangosabb fingás. – Mer az enyim szebben szól!

A többi hölgy a hasát fogta nevettében.

Geralt utat tört magának, igyekezett, nehogy visszaéljen az erejével. Ebben a pillanatban kinyílt a letéti raktár ajtaja, és előbukkant a szürke köpenyes-sapkás illető. A raktáros, maga Gonschorek. A vaják láttára nagyra tátotta a száját.

– Maga? – dadogta. – Hogyhogy? A kardjai...

– Ez a lényeg. A kardjaim. Kérem őket.

– De hisz... De hisz... – Gonschorek fulladozni kezdett, a szívéhez kapott, levegő után kapkodott. – De hisz azok a kardok nincsenek nálam!

– Tessék?

– Nincsenek nálam... – Gonschorek elvörösödött. És összegörnyedt, mintha fájdalmas görcs kínozná. – Hiszen elvitték...

– Hogy mi? – Geralt érezte, ahogy elfogja a hideg düh.

– Elvit... ték...

– Hogyhogy elvitték? – Galléron ragadta a raktárost. – Ki az ördög vitte el? Mit jelentsen ez, a fenébe?

– Nyugtát...

– Hát ez az! – Vasmarkot érzett a vállán. Az őrparancsnok eltaszította a fulladozó Gonschorektől.

– Hát ez az! Mutasd a nyugtát!

A nyugta nem volt a vajáknál. A fegyvermegőrző nyugtája az erszényében maradt. Az erszényében, amelyet elrekvirált a bíróság. Előlegként a költségekre és a várható büntetésre.

– Nyugtát!

– Nincs nálam. De...

– Ha nincs nyugta, nincs letét. – A parancsnok nem hagyta, hogy befejezze. – Elvitték a kardokat, nem hallottad? Biztos te magad vitted el. Most meg betlehemest játszol? Ki akarsz valamit ravaszkodni? Ebből nem lesz semmi. Hordd el magad.

– Nem megyek el, míg...

A parancsnok, szorításán nem lazítva, megrántotta és megfordította Geraltot. Arccal az ajtó felé.

– Húzz el.

Geralt ódzkodott attól, hogy egy nőt megüssön. De olyasvalakivel szemben, akinek a válla birkózóé, a hasa mint egy kötözött sonka, a lábszára diszkoszvetőé, és mindemellett úgy fingik, mint egy öszvér, nem voltak aggályai. Ellökte a parancsnokot, és teljes erejéből állon vágta. A kedvenc jobbhorgával.

A többiek megdermedtek, de csak egy pillanatra. Mielőtt a parancsnok az asztalra zuhant volna, babot és paprikás mártást fröcskölve szanaszéjjel, máris a nyakán voltak. Az egyiknek habozás nélkül bezúzta az orrát, a másikat úgy csapta el, hogy annak még a foga is belereccsent. Kettőt Aard Jelével kínált meg, rongybabaként röpültek neki az alabárdos állványnak, leírhatatlan zajjal és zörgéssel borították le mindet.

A mártástól csöpögő parancsnok fülön vágta. Egy másik őr, a kemény mellű hátulról ragadta meg medveöleléssel. Geralt könyökkel ütötte meg, mire a nő felüvöltött. A parancsnokot az asztalra lökte, gyors horoggal hintette meg. A vérző orrúnak behúzott egyet a napfonatára, és földre döntötte, hallotta, ahogy az elhányja magát. Egy másiknak a halántékára ütött, amaz felnyírt tarkójával nekizuhant egy oszlopnak, összeomlott, szemét egy pillanat alatt elborította a köd.

De még négyen maradtak talpon. És előnye semmivé vált. Kapott egyet hátulról a fejére, majd rögtön utána a fülére. Azután a keresztcsontjára. Egyikük elgáncsolta, és amikor elzuhant, ketten rárontottak, összepréselték, öklükkel csapkodták. A többiek nem sajnálták tőle a rúgásokat.

Arcba fejelte és ezzel ártalmatlanította az egyiket, amelyik lenyomta, de azonnal rápréselődött egy másik. A parancsnok, megismerte a róla csöpögő mártásról. Magasról csapott le a vajákra, pont a fogsorára. A nő szemébe köpte a vért.

– Kést! – visította az, felnyírt fejét rázogatva. – Kést adjatok! Levágom a tökeit!

– Minek a kés! – ordította egy másik. – Leharapom!

– Felállni! Vigyázz! Mit jelentsen ez? Azt mondtam, vigyázz!

Engedelmességre kényszerítő sztentori hang hatolt át a csatazajon, és lecsillapította az őröket. Kiengedték Geraltot a szorításukból. Nagy nehezen, ezt-azt fájlalva állt fel. A küzdőtér látványa valamivel jobb kedvre derítette. Némi elégedettséggel nézett végig azon, amit művelt. A falnál heverő őr már kinyitotta a szemét, de még képtelen volt felülni. A másik görnyedten köpködött, és a fogsorát tapogatta az ujjaival. A harmadik, a vérző orrú megpróbált felállni, de állandóan visszaesett, elcsúszott az általa kihányt babtócsában. A hat közül csak a fele maradt talpon. Az eredmény tehát kielégítő volt. Még akkor is, ha közbeavatkozás híján ő is komoly sérüléseket szenvedett volna, és nem tudni, képes lett volna-e saját magától felállni.

Aki viszont közbeavatkozott, nemes vonású, jómódúan öltözött és tekintélyt sugárzó férfi volt. Geralt nem tudta, ki az. A társát viszont tökéletesen ismerte. Jó vágású volt, kócsagtollal feltűzött díszes kis kalapot viselt, vállig érő szőke haja hajsütővel volt kibodorítva. Vörösbor színű zeke és csipkés zsabós ing volt rajta. Az elmaradhatatlan lanttal és ajkán az elmaradhatatlan szemtelen mosollyal.

– Üdv, vaják! Hogy nézel ki? Ezzel a szétvert pofával! Megszakadok a röhögéstől!

– Üdv, Kökörcsin. Én is örülök, hogy látlak.

– Mi zajlik itt? – A nemes vonású férfi csípőre tette a kezét. – Nos? Mi van veletek? Szabályos jelentést! Most!

– Ez volt! – A parancsnok kitörülte a füléből a maradék mártást, és vádlóan mutatott Geraltra. – Ő a hibás, nagyságos ügyész úr! Botrányt csinált, és zavargott, aztán verekedni kezdett. És mindezt valami letétbe helyezett kardok miatt, amikről nem volt nyugtája. Gonschorek is megmondhatja... Hej, Gonschorek, mit kuporogsz ott a sarokban? Beszartál? Emeld meg a seggedet, állj fel, mondd el a nagyságos ügyész úrnak... Hé! Gonschorek! Mi van veled?

Elég volt figyelmesebben megnézni, hogy rájöjjön, mi van Gonschorekkel. Nem kellett megvizsgálni a pulzusát, elég volt ránézni krétafehér arcára. Gonschorek halott volt. Közönségesen és egyszerűen meghalt.

– Nyomozást indítunk, Ríviai uram – mondta Ferrant de Lettenhove, a királyi törvényszék ügyésze. – Mivel formális panaszt és feljelentést tett, meg kell indítanunk, így szól a törvény. Kikérdezünk mindenkit, aki a letartóztatás alatt és a bíróságon hozzáférhetett a holmidhoz. Letartóztatjuk a gyanúsítottakat...

– Azokat, akiket szoktak?

– Tessék?

– Semmi, semmi.

– Na igen. Az ügy biztosan ki lesz derítve, és a kardtolvaj bűnösök felelősségre lesznek vonva. Ha tényleg lopás történt. Kezeskedem, hogy a rejtélyre fényt derítünk, és az igazság napvilágra kerül. Előbb vagy utóbb.

– Jobb szeretném, ha előbb. – A vajáknak nemigen tetszett az ügyész hangszíne. – A kardjaim jelentik az egzisztenciámat, nélkülük nem tudom a szakmámat gyakorolni. Tudom, hogy a hivatásomat sokan nézik rossz szemmel, és a személyem hátrányt szenved a rólam alkotott negatív kép miatt. Ami előítéletből, elfogultságból és xenofóbiából ered. Számítok rá, hogy ez a tény nem fogja befolyásolni a nyomozást.

– Nem fogja – felelte szárazon Ferrant de Lettenhove. – Itt ugyanis törvényesség uralkodik.

Amikor a szolgák kivitték az elhalálozott Gonschorek holttestét, az ügyész parancsára végigvizsgálták a fegyverraktárt és az egész kalyibát. Amint könnyen kitalálható volt, nyoma sem volt ott a vaják kardjainak. És a Geraltra még mindig acsargó őrparancsnok felmutatta azt a nyárssal felszerelt alátétet, amelyre a megboldogult rátűzte a beváltott letéti nyugtákat. Ezek közül a nyugták közül hamarosan előkerült a vajáké. A parancsnok átnyálazta a nyilvántartást, majd egy pillanat múlva az orruk alá tolta.

– Tessék – mutatta fel diadalmasan – feketén-fehéren, az átvétel nyugtája. Aláírás: Ryblai Gerland. Hisz mondtam már, hogy a vaják itten volt, és ő vitte el a kardjait. Most meg csal, biztos azért, hogy kártalanítást szedjen! Miatta dobta fel a talpát Gonschorek! A huzakodástól epeömlést kapott, és megütötte a guta.

De sem ő, sem a többi őr nem tanúsította határozottan, hogy bármelyikük is ténylegesen látta volna Geraltot, ahogy átveszi a fegyvereit. Állandóan mindenfélék mászkálnak itt, hangzott a magyarázat, ők meg el voltak foglalva, mert ettek.

A bírósági épület teteje fölött sirályok keringtek, éles hangon kiáltoztak. A szél a tenger felől dél felé hajtotta a viharfelhőket. Előbukkant a nap.

– Idejében szeretném felhívni a figyelmet arra – mondta Geralt –, hogy a kardjaimat erős varázslat övezi. Csak vajákok nyúlhatnak hozzájuk, másokat megfosztanak az életerejüktől. Ez főként abban nyilvánul meg, hogy megszűnik a férfierő. Azaz beáll a nemi erőtlenség. Teljesen és örökre.

– Figyelemmel leszünk erre – bólintott az ügyész. – Egyelőre azonban azt kérném, ne távozzék el a városból. Hajlandó vagyok szemet hunyni az őrházban lezajlott balhé fölött, egyébként rendszeresek itt a botrányok, az őr hölgyek elég könnyen kerülnek érzelmeik hatása alá. De mivel Julian... Vagyis Kökörcsin úr kezeskedik önért, biztos vagyok benne, hogy az ügye kedvezően zajlik le a bíróságon.

– Az én ügyem – a vaják lehunyta a szemét – nem más, mint puszta sanyargatás. Előítéletből és ellenszenvből eredő zaklatás...

– A bizonyítékok megvizsgáltatnak – szakította félbe az ügyész. – És ennek alapján lesz az eljárás folyamatba téve. Így követeli meg a törvényesség. Ugyanaz, amelynek köszönhetően szabadlábon van. Óvadék ellenében, tehát feltételesen. Ezeket a feltételeket meg kell tartania, Ríviai uram.

– Ki fizette be az óvadékot?

Ferrant de Lettenhove fagyosan elutasította, hogy fellebbentse a fátylat a vaják jótevőjének inkognitójáról, elbúcsúzott, és a szolgák kíséretében a bíróság bejárata felé indult. Kökörcsin csak erre várt. Alig értek ki a piactérről, és mentek be egy sikátorba, mindent elmondott, amit tudott.

– Balszerencsés történések egész sorozata, Geralt pajtás. Meg peches eseteké. Ami pedig a kauciót illeti, valami Lytta Neyd fizette be érted, a társai Korallnak hívják az általa használt szájrúzs színéről. Varázslónő, aki Belohunnak, az itteni királyocskának szolgál. Mindenki azon töri a fejét, miért csinálta ezt. Mert éppen ő és nem más küldött téged rács mögé.

– Mi?

– Hiszen mondom. Korall jelentett fel. Ezen aztán senki sem csodálkozott, köztudott, hogy a varázslók nem szívelnek téged. És egyszer csak jön a szenzáció: a varázslónő hipp-hopp befizeti az óvadékot, és kiszed téged a dutyiból, ahová miatta csuktak be. Az egész város...

– Köztudott? Az egész város? Miket fecsegsz, Kökörcsin?

– Metaforákat és parafrázisokat használok. Ne tégy úgy, mintha nem tudnád, hiszen ismersz. Világos, hogy nem az „egész város”, hanem kizárólag az uralkodó körökhöz közeli kevés jól tájékozott ember.

– És te is esetleg ilyen közeli vagy?

– Eltaláltad. Ferrant az unokabátyám, apám bátyjának a fia. Látogatóba ugrottam be hozzá, mint rokonhoz szokás. És értesültem az esetedről. Azonnal kiálltam érted, ebben aligha kételkedhetsz. Kezeskedtem a becsületedért. Meséltem Yenneferről...

– Köszönöm szépen.

– Tartsd meg magadnak a szarkazmusodat. Beszélnem kellett róla, hogy tudtára adhassam a kuzinnak, az itteni mágusnő féltékenykedésből és gyűlölködésből rágalmaz és feketít be. Hogy az egész vád hamis, hogy te soha nem alacsonyodsz le pénzügyi szélhámosságokhoz. Kiállásom következményeképpen Ferrant de Lettenhove, a királyi ügyész, a legmagasabb rangú jogi méltóság már meg van győződve az ártatlanságodról...

– Nem ez volt a benyomásom – állapította meg Geralt. – Éppen ellenkezőleg. Úgy éreztem, nem hisz nekem. Sem az állítólagos sikkasztás, sem a kardok eltűnése ügyében. Hallottad, amit a bizonyítékokról mondott? A bizonyíték az ő szemében fétis. És bizonyíték a csalásra a feljelentés, a kardlopással kapcsolatos ködösítésre pedig a Ryblai Gerland aláírása a nyilvántartásban. Ráadásul amilyen képet vágott, amikor óva intett a város elhagyásától...

– Igazságtalanul ítéled meg őt – mondta Kökörcsin. – Jobban ismerem, mint te. Az, hogy kezeskedem érted, neki többet számít, mint egy tucat felfújt bizonyíték. És jól tette, hogy óva intett. Mit gondolsz, miért igyekeztünk mind a ketten az őrházba? Azért, hogy visszatartsunk téged, nehogy butaságot csinálj! Azt mondod, valaki rágalmaz, hamis bizonyítékokat fabrikál? Akkor ne adj ennek a valakinek a kezébe nyilvánvaló bizonyítékokat. A szökés pedig pont ilyen volna.

– Talán igazad van – hagyta jóvá Geralt. – De az ösztönöm mást mond nekem. Kereket kellene oldanom, mielőtt teljesen bekerítenének. Először a letartóztatás, aztán a kaució, rögtön utána a kardok... Mi lesz a következő? A fenébe, kard nélkül úgy érzem magam... Mint egy csiga a háza nélkül.

– Szerintem túlságosan is a szívedre veszed. Amúgy kevés itt a bolt? Fütyülj azokra a kardokra, és vegyél újakat.

– És ha neked a lantodat lopnák el? Ha jól emlékszem, meglehetősen drámai körülmények között szerezted. Nem vennéd a szívedre? Fütyülnél rá? És elmennél, hogy másikat vegyél a sarki boltban?

Kökörcsin ösztönösen szorította marokra a lantját, és riadt tekintettel nézegetett körbe. Ám a járókelők közül senki sem látszott potenciális hangszerrablónak, senki sem mutatott beteges érdeklődést a különleges lantja iránt.

– Na igen – sóhajtott fel. – Értem. Az én lantomhoz hasonlóan a te kardjaid is a maguk nemében egyedülállóak és pótolhatatlanok. Ráadásul... hogy is mondtad? Varázserejűek? Mágikus impotenciát okoznak... A francba, Geralt! Csak most mondod? Hisz én gyakran megfordultam a társaságodban, karnyújtásnyira voltak tőlem! Néha még közelebb is! Most már minden világos, most már értem... Legutóbb is, a fenébe, volt némi nehézségem...

– Nyugodj meg. Átverés volt az a dolog az impotenciával. Hirtelen találtam ki, arra számítva, hogy a pletyka elterjed. Hogy a tolvaj megijed...

– Ha megijed, még kész valami pöcegödörbe süllyeszteni a kardokat – következtetett a bárd józanul, bár még kissé sápadtan. – És soha nem kapod vissza. Bízd magad inkább Ferrant kuzinomra. Évek óta ügyész itt, seregnyi nyomozója, ügynöke és besúgója van. Egy szempillantás alatt megtalálják a tolvajt, majd meglátod.

– Ha még itt van – mondta a vaják fogcsikorgatva. – Meg is lóghatott, amíg a dutyiban ültem. Mit mondtál, hogy is hívják azt a varázslónőt, akinek köszönhetően bekerültem?

– Lytta Neydnek, ragadványnevén Korallnak. Sejtem, mi a szándékod, barátom. De nem tudom, hogy ez lenne-e a legjobb ötlet. Ez varázslónő. Mágus és asszony is egy személyben, szóval idegen fajta, ésszel kiismerhetetlen, közönséges férfiaknak felfoghatatlan mechanizmusok és elvek szerint működik. Minek is mondom ezt egyébként, magad is jól tudod ezt. Hiszen ebben a tárgyban bőséges tapasztalataid vannak... Mi ez a zaj?

Miközben céltalanul lődörögtek az utcákon, egy kis térre jutottak, amely visszhangzott a szüntelen kalapálástól. Amint kiderült, jókora bognárműhely működött itt. Kint az utcán tető alatt álltak szabályosan felhalmozva a lekezelt dongarakások. Innen mezítlábas suhancok hordták a dongákat asztalokra, ahol ezeket speciális állványokra erősítették, majd megfaragták. A faragott dongák a mesterek keze alá kerültek, akik lovaglóülésben, bokáig merülve a forgácsban, hosszú gyalupadokon készítették ki őket. A kész dongákat a bognárok halomba rakták. Geralt elnézte egy kis ideig, hogyan veszik fel a hordóformát furfangos csigák és megcsavart kötelek nyomására, és hogyan merevítik meg azonnal a rászögezett vasabroncsokkal. Gőz gomolygott ki az utcára azokból a nagy katlanokból, amelyekben meggőzölték a hordókat. A műhely belső udvarából tűzön perzselt fa illata szállt kifelé – ott edzették a hordókat a további kidolgozás előtt.

– Ahányszor csak hordót látok – közölte Kökörcsin –, sörre támad kedvem. Gyerünk oda a sarokra. Tudok ott egy szimpatikus ivót.

– Menj csak magad. Én felkeresem a varázslónőt. Úgy tűnik, tudom, melyik az, már láttam egyszer. Hol találom? Ne vágj pofákat, Kökörcsin. Úgy látszik, ő a bajaim ősforrása és ősoka. Nem fogom kivárni az események alakulását, odamegyek, és egyenesen rákérdezek. Nem tudok itt gubbasztani, ebben a kisvárosban. Már csak azért sem, mert igen szűkében állok a pénznek.

– Erre – mondta a trubadúr büszkén – találunk orvosszert. Megtámogatlak pénzügyileg... Geralt? Mi a helyzet?

– Menj vissza a bognárokhoz, és hozz nekem egy dongát.

– Mit?

– Hozz nekem egy dongát. Sebesen.

A sikátort három jól megtermett, félelmetes, borotválatlan és mosdatlan képű fickó torlaszolta el. Az egyik széles vállú, szinte négyszögletes alak kezében horgonycsörlő vastagságú vasalt bunkó volt. A másiknál, aki szőrével kifordított bundát viselt, bárd volt, az övében pedig csákány. A tengerészbarnára sült harmadik csúf külsejű hosszú késsel volt felfegyverkezve.

– Hé te ott, te büdös ríviai! – kezdte a négyszögletes. – Hogy érzed magad, hogy a hátadon nincs kard? Mint pucér seggel széllel szembe, mi?

Geralt nem bocsátkozott társalgásba. Várt. Hallotta, amint Kökörcsin a dongára alkudozik a bognárokkal.

– Már nincs fogad, te torzszülött, mérges, csúszómászó vaják – folytatta a négyszögletes, aki hármuk közül nyilvánvalóan a legjáratosabb volt a szónoklás művészetében. – Fogatlan féregtől senki sem fél! Mert az csak annyi, mint egy bogár vagy valami más nyúlós giliszta. Mi az ilyen koszfészket eltiporjuk és péppé zúzzuk... Hogy többé ne merészeljen a mi városainkba tisztességes emberek közé bemászkálni. Nem fogod a nyálkáddal bemocskolni az utcáinkat, te patkány! Üssétek, fiúk!

– Geralt! Fogd!

Röptében kapta el a feléje dobott dongát, elugrott egy bunkócsapás elől, fejbe verte a négyszögletest, megpördült, könyökön vágta a bundás banditát; a bandita felordított, és elengedte a bárdot. A vaják a térdhajlatára csapott, amitől amaz megingott, majd mellette termett, és a rávágott a dongával a halántékára. Nem várta meg, míg a bandita elzuhan, a mozdulat folytatásaként ismét elhajolt a négyszögletes bunkója elől, ráütött a dorongot szorongató ujjaira. A négyszögletes felüvöltött fájdalmában, és eleresztette a bunkót, Geralt pedig egymás után fülön, oldalba, majd ismét fülön csapta. Aztán nagy lendülettel ágyékon rúgta. A négyszögletes összeesett, és karikába görnyedt, görcsbe rándult, homlokával a földet érintette.

A napbarnított, aki hármuk közül a legügyesebb és leggyorsabb volt, körültáncolta a vajákot. Ügyesen dobálta a kést egyik kezéből a másikba, behajlított térddel támadott egy vízszintes vágással. Geralt könnyedén kerülte ki a vágásokat, ellépett, megvárta, míg amaz még egyet ugrik. És mikor ez megtörtént, erőteljes dongacsapással ütötte el a kést, egy piruettel megkerülte a támadót, rávágott a nyakszirtjére. A késelő térdre rogyott, a vaják a jobb veséjén találta el. A találattól felvonított és kiegyenesedett, és a vaják ekkor a füle alatti idegcsomóra csapott rá a dongával. Amit az orvosok fülalatti fonatnak neveznek.

– Ajaj – mondta az összegörnyedő, fulladozó, fojtottan kiáltozó késelő fölött megállva. – Ez nyilván fájt.

A bundás bandita kihúzta az öve mögül a csákányt, de nem állt fel a térdelésből, bizonytalan volt, mit is csináljon. Geralt eloszlatta a kétségeit, tarkón vágta a dongával.

A sikátorba beszaladtak a városi őrség legényei, félretaszigálták a bámész gyülekezőket. Kökörcsin nyugtatgatta őket, a körülményekre hivatkozott, lázasan magyarázta, ki volt a támadó, és ki cselekedett önvédelemből. A vaják egy mozdulattal magához hívta a bárdot.

– Ügyelj rá – magyarázta –, hogy kötözzék meg a fickókat. Érd el az ügyész kuzinodnál, hogy alaposan szorongassa meg őket. Vagy benne volt a kezük a kardok ellopásában, vagy valaki felbérelte őket. Tudták, hogy fegyvertelen vagyok, azért mertek rám támadni. A dongát add vissza a bognároknak.

– Meg kellett vennem ezt a dongát – ismerte el Kökörcsin. – És alighanem jól tettem. Ahogy láttam, egész jól bánsz ezzel a kis deszkával. Állandóan viselned kellene.

– A varázslónőhöz megyek. Látogatóba. Dongával menjek?

– A varázslónőhöz – fintorodott el a bárd – tényleg valami súlyosabb kellene. Például pózna. Egy ismerős filozófus azt mondogatta: ha nőhöz mész, ne felejts el magaddal vinni...

– Kökörcsin.

– Jó, jó, elmagyarázom, hogy jutsz a mágusnőhöz. De először, ha javasolhatom...

– Nos?

– Menj fürdőbe. És borbélyhoz.

Óvakodjatok a csalódástól, mert a látszat csal. A dolgok ritkán olyanok, amilyennek látszanak. A nők meg soha.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészete

Ötödik fejezet

A szökőkút medencéjében örvényleni és forrni kezdett a víz, arany csöppecskék fröccsentek szét. A varázslónő, a Korallnak nevezett Lytta Neyd kinyújtotta a kezét, stabilizáló varázsigét skandált. A víz kisimult, mintha olajat öntöttek volna rá, csillogó vibrálásba kezdett. Az eleinte életlen és homályos kép élesebb lett, megszűnt a remegése, és bár kissé eltorzult a víz mozgásától, jól kivehető, értelmezhető lett. Korall előrehajolt. A vízben a Fűszerpiacot, a város főutcáját látta. És egy ott lépkedő fehér hajú férfit. A varázslónő alaposan megnézte. Vizsgálgatta. Jellegzetességeket keresett. Részleteket. Olyan vonásokat, amelyek lehetővé tennék a megfelelő értékelést. És lehetővé tennék, hogy előre láthassa, mi fog történni.

Arról, ki az igazi férfi, Lyttának kiformált, sok évnyi tapasztalat által kialakított véleménye volt. Képes volt az igazi férfiakat felismerni a többé-kevésbé sikerült imitációk csordájában. Ehhez korántsem kellett fizikai kontaktushoz folyamodnia, egyébként a férfiasság tesztelésének ezt a módját a varázslónők többségéhez hasonlóan nemcsak közönségesnek, hanem csalókának, teljesen tévútra vezetőnek is tartotta. Lehetett a közvetlen kóstolás afféle ízpróba, amint a kísérletek után megállapította, de túlságosan gyakran hagyott maga után rossz ízt. Gyomorrontást. És gyomorégést. És néha hányingert.

Lytta messziről is képes volt felismerni az igazi férfit, apró és látszólag jelentéktelen körülmények alapján. Az igazi férfinak, tapasztalta ki a varázslónő, a horgászás a szenvedélye, de kizárólag műlegyes. Katonabábukat, erotikus grafikákat és saját kezűleg készített, olykor üvegekbe épített vitorlásmodelleket gyűjt, mivel háztartásában mindig vannak drága italok után maradt üres üvegek. Nagyszerűen tud főzni, valóságos konyhaművészeti remekműveket képes alkotni. Na és általában már maga a látványa is kedvet csinál.

Geralt vaják, akiről a varázslónő sokat hallott, akiről sok információt gyűjtött össze, és akit éppen most vizsgálgatott a medence vizében, úgy látszott, a fenti feltételek közül csak egynek tett eleget.

– Mozaïk!

– Itt vagyok, mester asszony.

– Vendégünk lesz. Legyen minden készen és minőségben. De előbb hozd a ruhámat.

– A tearózsásat? Vagy a tengervizeset?

– A fehéret. Ő feketében van, jin-janggal kínáljuk meg. És válassz ki valami színben illő cipellőt, tűsarkút, legalább négyhüvelykes legyen. Nem engedhetem meg, hogy túlságos magasról nézzen le rám.

– Mester asszony... Ez a fehér ruha...

– Nos?

– Olyan...

– Szerény? Nincs rajta dísz meg hacuka? Eh, Mozaïk, Mozaïk. Soha nem tanulod meg?

Az ajtóban terebélyes pocakos, törött orrú, disznószemű fickó fogadta. Tetőtől talpig, majd újra, fordítva is átvizsgálta Geraltot. Majd arrébb lépett, jelezve, hogy bemehet.

Az előszobában simára fésült, szinte lenyalt hajú leány várt rá. Szótlanul, csak egy kézmozdulattal invitálta be.

Egyenesen egy virágokkal teli belső udvarra jutott, a közepén szökőkút csobogott. A szökőkút tetején táncoló meztelen lányt vagy – mivel másodlagos nemi jellegei alig voltak kifejlődve – inkább kislányt ábrázoló márványszobrocska állt. A szobrocskának, amellett, hogy mesterien volt kifaragva, még egy részlete volt figyelemreméltó: a talapzathoz csak egy pontjával, a lába nagyujjával kapcsolódott. A vaják szerint ilyen konstrukció semmiképpen nem lehetne stabil a mágia segítsége nélkül.

– Ríviai Geralt. Üdvözlöm. Csak tessék.

Lytta Neyd varázslónőnek túlságosan élesek voltak a vonásai ahhoz, hogy klasszikus szépségnek számítson. A finoman arccsontjára simuló, meleg árnyalatú barackszín púder enyhítette ugyan, de nem tüntette el ezt az élességet. A korallszínű rúzzsal kiemelt ajkak formája viszont annyira ideális volt, hogy szinte túlságosan is az. De nem ez számított.

Lytta Neyd vörös hajú volt. Klasszikus és természetes vörös. Hajának szelíd világos rozsdaszíne a róka nyári bundájára emlékeztetett. Geralt teljes mértékben meg volt róla győződve, ha fogna és Lytta mellé rakna egy vörösrókát, a színük ugyanolyan volna, meg sem lehetne őket egymástól különböztetni. És amikor a varázslónő egy fejmozdulatot tett, a vörösben világosabb árnyalatok villantak meg, sárgásak, akárcsak a róka szőrzetében. Az effajta vörös színhez rendszerint szeplők társulnak, rendszerint igen sok. De Lyttánál nem lehetett ilyet felfedezni.

Geralt elfeledett, alvó, de hirtelen felébredő belső nyugtalanságot érzett. Furcsa és nehezen megmagyarázható természetű hajlandósága volt a vörös hajúak iránt, ez a frizuraszín már jó párszor ösztönözte butaságok elkövetésére. Vigyáznia kellett hát, és a vaják ezt erősen el is határozta. Egyébként meg is könnyítette a feladatát, hogy épp egy év telt el azóta, hogy az ilyen butaságok elkövetése megszűnt őt kísérteni.

Nem az erotikusan ösztönző vörös szín volt a varázslónő egyetlen attraktív jellegzetessége. Hófehér ruhája szerény volt, feltűnésmentes, de megvolt a maga célja, helyes és minden kétséget kizáróan tudatos célja. Az egyszerűség nem vonta el a szemlélő figyelmét vonzó alakjáról. És mély dekoltázsáról. Tömören szólva, Burján próféta illusztrált kiadású Jó Könyvében Lytta Neyd sikeresen ülhetett volna modellt A tisztátalan bujaság című fejezet előtti metszethez.

Még tömörebben szólva, Lytta Neyd olyan nő volt, akivel csak egy komplett idióta akarhatta két napnál hosszabb időre összekötni magát. Az volt az érdekes, hogy rendszerint épp az ilyen nők után loholtak falkástul az olyan férfiak, akik egészen hosszú időre voltak hajlandóak összekötni velük magukat.

Frézia- és barackillatot árasztott.

Geralt meghajolt, majd úgy tett, mintha jobban érdekelné a szökőkút szobrocskája a varázslónő alakjánál és dekoltázsánál.

– Csak tessék – ismételte Lytta, rámutatva egy malachit asztalra és két fonott karszékre. Megvárta, míg a vaják leül, ő viszont, miközben helyet foglalt, csinos bokáját és gyíkbőr cipellőjét mutogatta. A vaják úgy tett, mintha minden figyelmét a palackok és a gyümölcsös tálak foglalnák le.

– Bort? Ez toussaint-i nuragus, szerintem figyelemre méltóbb, mint az agyonreklámozott Est Est. Van Côte-de-Blessure is, ha inkább a vöröset kedveled. Tölts nekünk, Mozaïk.

– Köszönöm. – Geralt elvette a lenyalt hajú leánytól a serleget, rámosolygott. – Mozaïk. Szép név.

Rémületet vett észre a lány szemében.

Lytta Neyd lerakta az asztalkára a serlegét. Hangos koppantással, hogy magára vonja a vaják figyelmét.

– Mi lehet az – rázta meg vörös hajfürtjeit –, ami a híres Ríviai Geraltot szerény hajlékomba hozta? Meghalok a kíváncsiságtól.

– Befizetted értem a kauciót – mondta szándékoltan hidegen. – Illetve az óvadékot. Bőkezűségednek köszönhetően jöttem ki a börtönből. Ahová szintén neked köszönhetően kerültem be. Igaz? Te intézted el, hogy egy hetet töltöttem a cellában?

– Négy napot.

– És éjszakát. Ha lehetséges, szeretném megismerni az okokat, amelyek erre vittek téged. Mindkettőt.

– Mindkettőt? – Lytta szemöldöke és serlege megemelkedett. – Csak egy van. Végig ugyanaz.

– Aha. – A vaják úgy tett, mintha minden figyelmét az udvar túloldalán sürgölődő Mozaïkra fordítaná. – Tehát ugyanaz volt az oka annak, hogy feljelentettél és kóterbe csukattál, majd a kóterből kihoztál?

– Bravó.

– Megkérdem akkor: miért?

– Hogy bebizonyítsam neked, megtehetem.

Ivott egy korty bort. Ami valóban nagyon jó volt.

– Bebizonyítottad – bólintott –, hogy megteheted. Ezt alapjában véve egyszerűen az utcán is közölhetted volna velem, ha összetalálkozunk. Elhittem volna. Másképp akartad, nyilvánvalóbban. Megkérdem akkor: és most?

– Magam is ezen töprengek. – Lytta szempillái alól ragadozó pillantást vetett feléje. – De hagyjuk, hadd folyjanak a dolgok a saját medrükben. Egyelőre mondjuk azt, hogy néhány testvérem nevében és érdekében cselekszem. Olyan varázslókéban, akiknek bizonyos terveik vannak veled kapcsolatban. Ezek a varázslók, akik jól ismerik diplomáciai tehetségemet, úgy vélték, hogy én vagyok az a megfelelő személy, akinek tájékoztatnia kell téged a terveikről. Pillanatnyilag ez minden, amit a tudomásodra hozhatok.

– Ez nagyon kevés.

– Igazad van. De szégyellem beismerni, hogy pillanatnyilag magam sem tudok többet, nem vártam, hogy ilyen gyorsan felbukkansz, hogy ilyen gyorsan rájössz, ki fizette be az óvadékot. Aminek, ahogy biztosítottak róla, titokban kellett volna maradnia. Ha többet tudok meg, többet fogok feltárni előtted. Légy türelmes.

– És a kardjaim? Ez is része a játéknak? A varázslók titokzatos terveinek? Vagy ez is újabb bizonyítéka annak, hogy megteheted?

– Semmit sem tudok a kardjaidról, akármit jelentsen is ez a dolog, akármivel lehet is összefüggésben.

A vaják nem egészen hitt neki. De nem forszírozta a témát.

– Varázsló testvéreid – mondta – mostanában igencsak buzgólkodnak, hogy kimutassák ellenszenvüket és ellenségességüket. Majd a bőrükből ugranak ki, hogy engem bosszantsanak, és megkeserítsék az életemet. Mindegyik rosszul végződött kalandomban jogosan kereshetem az ő piszkos ujjaik lenyomatát. Balszerencsés esetek egymás után. Becsukatnak a börtönbe, aztán kiengednek, aztán közlik, hogy terveik vannak velem. Mit találnak ki ezúttal a testvéreid? Még találgatni is félek. Te meg, elismerem, igen diplomatikusan azt mondod, legyek türelmes. De hiszen nincs is választásom. Nyilván meg kell várnom, míg a feljelentésed által elindított ügy napirendre kerül.

– De közben – mosolyodott el a varázslónő – teljes szabadságnak örvendesz, és élvezheted ennek minden jótéteményét. A bíróságon szabadlábon védekezhetsz. Ha az ügy egyáltalán napirendre kerül, ami egyáltalán nem olyan biztos. És ha mégis, akkor hidd el, nincs okod aggodalomra. Bízz bennem.

– Ami a bizalmat illeti – viszonozta a vaják a mosolyt –, nem lesz könnyű. A testvéreidnek az utóbbi időben elkövetett cselekedetei erősen megingatták a bizalmamat. De majd igyekszem. És most távozom. Hogy bizalommal és türelmesen várjak. Búcsúzom.

– Még ne búcsúzz. Még egy pillanat. Mozaïk, bort.

Helyzetet változtatott a karszékben. A vaják továbbra is elszántan úgy tett, mintha nem látná Lydda ruhakivágásából kikandikáló térdét és combját.

– Hát – szólalt meg kisvártatva a varázslónő –, nincs mit kertelni. A vajákokat soha nem becsülték nagyra a köreinkben, de elegendő volt, ha nem törődtünk veletek. Így volt ez egy ideig.

– Addig – elégelte meg Geralt a kerülgetést –, amíg össze nem jöttem Yenneferrel.

– Dehogy is, tévedsz! – Lydda rászögezte jádeszín szemét. – Amúgy duplán. Primo, nem te jöttél össze Yenneferrel, hanem ő veled. Secundo, ez a kapcsolat kevéssé zavart bárkit is, jó pár efféle extravagáns dolog fordult már elő közöttünk. Az elválásotok volt a fordulópont. Mikor is történt ez? Egy éve? Ah, mily gyorsan múlik az idő...

Hatásszünetet tartott, a vaják reagálására várt.

– Pontosan egy éve – folytatta, amikor kiderült, hogy a reagálás elmaradt. – Körünknek egy része... nem nagy, de befolyásos része... akkor kegyeskedett észrevenni téged. Nem mindenkinek volt világos, voltaképpen mi zajlott le köztetek. Egyesek úgy vélték, hogy Yennefer, mikor felocsúdott, szakított veled, és pofára ejtett. Mások arra a feltételezésre merészkedtek, hogy mikor a szemedről a hályog leesett, otthagytad Yennefert a pácban, és kereket oldottál. Végeredményben, amint említettem, érdeklődés tárgya lettél. Valamint, amint helyesen megállapítottad, ellenszenv tárgya is. Sőt, voltak, akik valahogy meg akartak téged büntetni. Szerencsédre a többség úgy tartotta, kár a fáradságért.

– És te? A ti köreitekben melyik részhez tartoztál?

– Ahhoz – Lytta elfintorította korallszín ajkát –, amelyiket, képzeld el, a szerelmi ügyed kizárólag szórakoztatott. Néha mulattatott. Néha igazi hazárdjátékra adott alkalmat. Én magam jelentős pénzbevételt köszönhetek neked, vaják. Fogadtunk rá, meddig bírod ki Yenneferrel, a tétek magasak voltak. Mint kiderült, én találtam el a legpontosabban. És enyém lett a bank.

– Ebben az esetben jobb lesz, ha elmegyek. Nem lenne szabad idejönnöm, nem lenne szabad, hogy együtt lássanak minket. Még arra gondolnának, hogy megbundáztuk azt a fogadást.

– Érdekel talán, hogy mit gondolnának?

– Nem nagyon. De annak örülök, hogy nyertél. Arra gondoltam, megtérítem neked az óvadékra letett ötszáz koronát. De mivel tiéd lett a bank azzal, hogy rám fogadtál, így már nem érzem ezt kötelességemnek. Ezek így kiegyenlítik egymást.

– Amit az óvadék visszaadásáról mondtál – Lytta Neyd zöld szeme gonoszul villant meg –, remélem, nem azt a szándékodat rejti, hogy lelécelj és meglógj. Anélkül, hogy kivárnád a bírósági eljárást. Nem, nem, ilyet nem akarsz, nem akarhatsz. Hiszen jól tudod, hogy ha ez volna a szándékod, az visszaküldene a sittre. Tudod ezt, igaz?

– Nem kell bebizonyítanod, hogy megteheted.

– Jobb szeretném, ha nem kellene, szívemből mondom.

A dekoltázsára szorította a tenyerét, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy odavonja a vaják figyelmét. Aki úgy tett, mintha nem venné ezt észre, és megint Mozaïk irányába nézett. Lytta megköszörülte a torkát.

– Ami pedig a kiegyenlítést, vagyis a fogadási nyereség elosztását illeti – mondta –, tényleg igazad van. Jár neked. Arra nem merészkedem, hogy pénzt ajánljak fel neked... De mit szólnál egy korlátlan hitelhez a Natura Rerumban? Itt-tartózkodásod időtartamára? Előző látogatásod a vendégfogadóban miattam fejeződött be, mielőtt még megkezdődhetett volna, tehát most...

– Nem, köszönöm. Értékelem a jó szívedet és a jó szándékodat. De köszönöm, nem.

– Biztos vagy benne? Hát, kétségtelenül biztos vagy. Fölöslegesen tettem említést... a sittre küldésedről. Kiprovokáltad. És rászedtél. A szemed, az a fura mutáns szemed, ami látszólag annyira őszinte, folyamatosan megtéveszt... És rászed. Nem vagy őszinte, nem ám. Tudom, tudom, egy varázslónő szájából ez bók. Ezt akartad éppen mondani, igaz?

– Bravó.

– És megengedheted magadnak az őszinteséget? Ha ezt akarnám?

– Ha ezt kérnéd.

– Ah. Legyen úgy. Akkor kérlek. Miért éppen Yennefer? Miért ő, és nem más? Meg tudnád ezt határozni? Le tudnád írni?

– Ha ez megint valami fogadás tárgya...

– Ez nem fogadás tárgya. Miért éppen Vengerbergi Yennefer?

Mozaïk árnyékként bukkant elő. Új palackkal. És süteménnyel. Geralt a szemébe nézett. A leány azonnal elfordította a fejét.

– Miért Yennefer? – ismételte meg a vaják, Mozaïkot bámulva. – Miért éppen ő? Őszintén megmondom: magam sem tudom. Vannak ilyen nők... Elég egy tekintet...

Mozaïk kinyitotta a száját, óvatosan megrázta a fejét. Tiltakozva, rémülten. Tudta már. És könyörgött, hogy a vaják hagyja abba. De ő már túl messzire ment a játékban.

– Vannak olyan nők – Geralt továbbra is a leány alakján jártatta a tekintetét –, akik vonzanak. Mint a mágnes. Akikről nem tudom a szemem levenni...

– Hagyj magunkra, Mozaïk. – Lytta hangjából fémet karcoló jégcsap csikorgása hallatszott ki. – Neked pedig, Ríviai Geralt, köszönöm. A látogatást. A türelmet. És az őszinteséget.

A vajákkardot (40. kép) az jellemzi, hogy olyan, mintha a többi kard komplexuma lenne, mindannak a kvintesszenciája, ami a többi fegyverben a legjobb. A kiváló acél és a törp kohókra és kovácsműhelyekre jellemző megmunkálás módja könnyedséget és egyben rendkívüli rugalmasságot kölcsönöz a pengének. A vajákkard szintén törp, és tegyük hozzá, titkos módszerrel van kiélezve, ami örökre titkos is marad, mert a hegyi manók igen féltve őrzik titkaikat. A törpök által kiélezett karddal pedig félbe lehet vágni egy levegőbe felhajított selyemkendőt. Az effajta műfogást, amint szemtanúk beszámolóiból tudjuk, kardjaikkal a vajákok képesek voltak bemutatni.

Pandolfo Forteguerra,

Értekezés a kézifegyverekről

Hatodik fejezet

A kurta hajnali vihar és az eső rövid időre frissítette fel a levegőt, utána megint kellemetlen lett a hulladékok, az égett zsír és a romlott hal Palmyra felől érkező, szélhordta bűze.

Geralt Kökörcsin fogadójában töltötte az éjszakát. A bárd által elfoglalt kis szoba helyes volt. A szó szoros értelmében – vagyis egy helyes, ugyanis ahhoz, hogy az ágyhoz hozzá lehessen férni, szorosan a falhoz kellett lapulni. Szerencsére az ágyban ketten is elfértek, és aludni is lehetett benne, noha pokolian recsegett, a szalmazsákot pedig félkeményre töltötték meg az átutazó kereskedők, a házasságon kívüli intenzív szex közismert kedvelői.

Geralt, ki tudja, miért, az éjszaka Lytta Neydről álmodott.

Reggelizni a közeli piacra mentek ki, ahhoz a bódéhoz, amelyben, amint a bárd sikeresen kifürkészte, pompás szardíniát kínáltak. Kökörcsin állta. Geralt ezt nem bánta. Végtére is meglehetős gyakran történt fordítva – Kökörcsin élvezte az ő bőkezűségét, amikor le volt égve.

Letelepedtek hát egy durván legyalult asztalhoz, és hozzáláttak a ropogósra sült szardíniához, amit taligakerék nagyságú fatányéron hoztak ki nekik. A vaják megfigyelte, hogy Kökörcsin időnként félve tekinget körbe-körbe. És kővé dermedt, ha úgy vélte, hogy egy-egy járókelő túl tolakodóan méregette őket.

– Azt hiszem – morogta végül –, mégis csak kéne valamilyen fegyvert szerezned. És feltűnően viselned is. Érdemes a tanulságot levonni a tegnapi eseményből, nem gondolod? Ó, nézd csak, látod ott a kirakott pajzsokat és láncingeket? Fegyverkovácsműhely az. Biztos vannak kardjaik is.

– Ebben a városban – Geralt lerágta a szardínia gerincét és kiköpködte az uszonyokat – tilos fegyvert viselni, a jövevényektől is elveszik a fegyverét. Úgy látszik, csak a banditák járkálhatnak felfegyverkezve.

– És járkálnak is. – A bárd egy fejmozdulattal mutatott rá a mellettük elhaladó, vállán jókora alabárdot hordó fickóra. – De Kerackban Ferrant de Lettenhove hirdeti ki, mi a tilos, ő ellenőrzi, tiszteletben tartják-e, és ő bünteti a megszegését, és mint tudod, ő az unokabátyám. És mivel a mutyizás szent természeti törvény, mind a ketten fittyet hányhatunk az itteni tiltásokra. Mindezzel azt szögezem le, hogy jogosultak vagyunk fegyver birtoklására és viselésére. Befejezzük a reggelit, és elmegyünk, veszünk neked kardot. Gazdasszony! Pompás ez a hal! Süssön még vagy tízet!

– Eszem ezt a szardíniát – Geralt eldobta a lerágott halgerincet –, és meg kell állapítsam, az, hogy a kardjaim elvesztek, nem más, mint büntetés a torkosságomért és a sznobizmusomért. Azért, mert luxusra támadt kedvem. A környéken akadt munkám, arra gondoltam hát, hogy beugrom Kerackba, és lakomázom egyet a Natura Rerumban, abban a világszerte híres fogadóban. Ehettem volna akárhol pacalt, borsós káposztát vagy hallevest...

– Zárójelben mondva – Kökörcsin lenyalogatta az ujjait –, a Natura Rerum, bár a konyhája rászolgált a hírére, csak egy a sok közül. Vannak olyan helyek, ahol az ennivaló nem rosszabb, előfordul, hogy még jobb is. Mint például a Gors Velen-i Sáfrány és Bors vagy a novigradi Hen Cerbin, annak saját sörfőzdéje is van. Továbbá innen nem messze a cidarisi Sonatina, a tenger gyümölcsei ott a legjobbak az egész partvidéken. A maribori Rivoli meg a szalonnával tűzdelt fajd brokiloni módon, nyam. Az aldersbergi Malomkő a nevezetes kucsmagombás nyúlcombbal à la Videmont király. A hirundumi Hofmeier, oda ősszel kéne benézni, Saovine után, körteszószban tálalt sült libára... Vagy a Két Csíkhal, pár mérföldnyire Ard Carraightól, közönséges keresztúti kocsma, de ott kapni a legjobb csülköt, amit az életben ettem... Á! Nézd csak, ki köszönt ránk. Emlegesd a farkast! Üdv, Ferrant... Illetve, hmm... ügyész úr...

Ferrant de Lettenhove egyedül jött be, egy kézmozdulattal intett a segédeinek, hogy maradjanak kint az utcán.

– Julian. Ríviai uram. Híreket hoztam.

– Nem titkolom – mondta Geralt –, hogy már türelmetlen voltam. Vallottak a bűnözők? Akik tegnap rám támadtak, kihasználva, hogy fegyvertelen voltam? Fennhangon és nyíltan mondták. Ez a bizonyíték arra, hogy benne volt a kezük a kardjaim ellopásában.

– Sajnos erre nincs bizonyíték – vonta meg a vállát az ügyész. – A három fogoly közönséges söpredék, ráadásul nem túl eszesek. Az tény, hogy az bátorította fel őket a támadásra, hogy nem volt nálad fegyver. A lopásról szóló pletyka hihetetlenül gyorsan terjedt el, úgy tűnik, az őrség hölgyeinek köszönhetően. És rögtön akadtak jelentkezők... Ami egyébként nem is olyan furcsa. Nem tartozol a különösebben kedveltebbek közé... És nem is törekszel rá, hogy szimpatikus és népszerű légy. Az előzetesben megverted a fogolytársaidat...

– Világos – bólintott a vaják. – Mindez az én hibám. A tegnapiak is megsérültek. Nem emeltek panaszt? Nem követeltek kártérítést?

Kökörcsin elnevette magát, de azonnal el is hallgatott.

– A tegnapi zavargás szemtanúi – mondta Ferrant de Lettenhove fanyarul – azt vallották, hogy azok hárman hordódongával kaptak verést. És hogy különösen kegyetlen módon kaptak verést. Olyan kegyetlen módon, hogy az egyikük... összerondította magát.

– Biztos izgalmában.

– Még akkor is folytatódott a verés – az ügyész arca változatlan maradt –, amikor már harcképtelenek voltak, és nem képeztek veszélyt. Ez pedig a szükséges védelem határainak túllépését jelenti.

– Nem félek. Jó ügyvédem van.

– Egy kis szardíniát? – törte meg a súlyos csendet Kökörcsin.

– Közlöm – szólalt meg végül az ügyész –, hogy a nyomozás folyamatban van. A tegnapi letartóztatottak nincsenek belekeveredve a kardlopásba. Kihallgattak néhány személyt, akiknek részük lehetett a bűncselekményben, de bizonyítékokat nem találtak. Az informátorok semmilyen nyomot nem tudtak megjelölni. Ismeretes azonban... és ez a fő dolog, amiért idejöttem... hogy a helyi alvilágban izgalmat váltott ki a kardokról szóló pletyka. Valószínűleg felbukkantak olyan idegenek, akik meg akartak küzdeni a vajákkal, kivált ha fegyvertelen. Elővigyázatosságot javaslok tehát. Nem zárhatom ki az újabb incidenseket. Abban sem vagyok biztos, Julian, hogy ebben a helyzetben a ríviai úr társasága...

– Geralt társaságában – szakította félbe a trubadúr harciasan – voltam már sokkal veszélyesebb helyeken, olyan forró helyzetekben, amilyenekben az itteni csavargók még a bokájáig sem értek volna fel. Ha célszerűnek tartod, kuzin, biztosíts nekünk fegyveres kíséretet. Hogy elrettentő hatása legyen. Mert ha Geralttal a következő aljanépségnek is ellátjuk a baját, utána a szükséges védelem határainak túllépéséről fognak jajveszékelni.

– Ha valóban aljanépség lesz – mondta Geralt. – És nem valaki által megfizetett bérgyilkosok. Ilyen szemszögből is folyik nyomozás?

– Figyelemmel vagyunk minden eshetőségre – szólt közbe Ferrant de Lettenhove. – A nyomozás folytatódik. Küldök kíséretet.

– Örülünk.

– Búcsúzom. Sok sikert.

A városi tetők fölött sirályok rikácsoltak.

Mint kiderült, a fegyverkovácsnál tett látogatást nyugodtan elhagyhatták volna. Geraltnak elég volt egy pillantást vetnie a kardkínálatra. Amikor pedig az árakat is megtudta, vállat vont, és szó nélkül kiment az üzletből.

– Azt hittem – Kökörcsin az utcán érte utol –, hogy értjük egymást. Úgy volt, hogy veszel akármit, csak hogy ne nézz ki fegyvertelennek!

– Nem fogom a pénzt akármire elpazarolni. Még akkor sem, ha az a te pénzed. Ez szemét volt, Kökörcsin. Primitív kardok, tömegáru. És parádés udvari kardocskák, maszkabálra jók csak, ha vívónak szeretnél öltözni. De úgy túl vannak árazva, hogy azon már csak röhögni lehet.

– Keressünk egy másik üzletet! Vagy egy műhelyt!

– Mindenhol ugyanaz lesz. Mindegy, milyen, de olcsó kardra van kereslet, amit csak egyetlen rendes csatában lehet használni. És a győztesek sem használhatják fel, mert a csatatérről összeszedett kardok már használhatatlanok. És csillogó díszesekre is van kereslet, amikkel az elegáns urak parádéznak. És amikkel még kolbászt sem lehet felszeletelni. Legföljebb pástétomot.

– Túlzol, ahogy szoktál!

– Tőled ez bók.

– Nem szándékos! Akkor mondd meg, honnan vegyünk jó kardot. Ami nem rosszabb az ellopottaknál. Vagy jobb is.

– Vannak a kovácsművességnek mesterei, de még mennyire. Talán akadna is náluk raktárról valami rendesebb markolat. De nekem olyan kard kell, amelyik passzol a kezemhez. Olyan, amelyiket megrendelésre kovácsolnak és készítenek ki. Ez hónapokig eltart, van, hogy egy évig is. Annyi időm nincs.

– Mégis kell valamilyen kardot szerezned – jegyezte meg a bárd józanul. – És méghozzá sürgősen, szerintem. Mi marad akkor? Talán...

Lehalkította a hangját, körülnézett.

– Talán... Talán Kaer Morhen... Ott biztosan...

– Minden bizonnyal – szakította félbe Geralt, összeszorította a száját. – De mennyire. Ott még mindig elég sok penge van, teljes választékban, ezüstből is. De messze van, és alig van olyan nap, hogy ne lenne vihar meg záporeső. A folyók megduzzadtak, az utak feláztak. Egy hónapig tartana az utazás. Azon kívül...

Mérgesen arrébb rúgott egy eldobott lyukas kiskosarat.

– Hagytam, hogy meglopjanak, Kökörcsin, hogy átverjenek és meglopjanak, mint egy utolsó baleket. Vesemir kíméletlenül kigúnyolna, a pajtásaimnak pedig, ha épp akkor az Erődben lennének, bőven volna muníciójuk, évekig csúfolnának vele. Nem. Ez nem jöhet számításba, a francba. Másképp kell boldogulnom. És egyedül.

Fuvola- és dobszót hallottak. Egy kis térre jutottak, ahol zöldségpiac volt, egy csapatnyi vándorénekes pedig bemutatót tartott. A repertoár délelőtti volt, azaz primitíven ostoba, és egyáltalán nem mulatságos. Kökörcsin a bódék közé lépett, ott pedig költőtől nem várt, bámulatra méltó jártassággal rögtön nekilátott a pultokon pompázó uborkák, céklák és almák minősítésének és kóstolgatásának, lépten-nyomon egyezkedni és flörtölni kezdett az árusnőkkel.

– Savanyú káposzta! – közölte, és szájához emelte a hordóból facsipesszel kiemelt darabot. – Kóstold meg, Geralt. Pompás, igaz? Ízletes és jótékony hatású az ilyen káposzta. Télen, amikor hiányzik a vitamin, megvéd a skorbuttól. Ráadásul tökéletes antidepresszáns szer.

– Hogyhogy?

– Bekapsz egy krigli savanyú káposztát, megiszol egy krigli aludttejet... és a depresszió lesz a legkisebb gondod. Megfeledkezel a depresszióról. Néha jó sokáig. Kit nézel annyira? Miféle lány ez?

– Ismerős. Várj meg itt. Pár szót váltok vele, és visszajövök.

A lány, akit észrevett, Mozaïk volt, akivel Lytta Neydnél ismerkedett meg. A varázslónő bátortalan, simára fésült növendéke. Szerény, de elegáns barnásvörös ruhában. És vastag parafa talpú cipőben, amelyben egészen bájosan járt, ha figyelembe vesszük a hepehupás kövezetet elborító csúszós zöldséghulladékot.

Odalépett hozzá, meglepte, miközben a lány paradicsomot rakosgatott a könyökhajlatába függesztett kosarába.

– Üdv.

Mozaïk kissé elsápadt, amikor meglátta, bár amúgy is sápadt volt az arca. És ha nem lett volna ott a pult, egy-két lépést hátrált is volna. Olyan mozdulatot tett, mintha a háta mögé akarná dugni a kosarat. Nem, nem a kosarat. A kezét. Szorosan selyemkendőbe bugyolált kezét és karját. A vaják figyelmét nem kerülte el a jelzés, megmagyarázhatatlan impulzus késztette cselekvésre. Megragadta a lány kezét.

– Hagyj – suttogta Mozaïk, megpróbált kiszabadulni.

– Mutasd. Engedd.

– Ne itt...

Hagyta, hogy a vaják arrébb vigye a piactérről, olyan helyre, ahol valamennyire magukban lehettek. Kigöngyölte a kendőt. És nem volt képes visszafogni magát. Káromkodott. Hosszan és csúnyán.

A lány bal keze ki volt fordulva. A csuklójánál fogva. Hüvelykujja bal felé meredezett, a kézfeje lefelé nézett. A tenyere pedig fölfelé. Ösztönösen megbecsülte az életvonalat, hosszú és szabályos volt. A szív vonala jól kivehető, de foltozott, szakadozott.

– Ki tette ezt veled? Ő?

– Te.

– Mi?

– Te! – Kirántotta a kezét. – Kihasználtál, hogy gúnyt űzz belőle. Ő nem hagyja büntetlenül az ilyesmit.

– Nem tudtam...

– Előre látni? – A lány a szemébe nézett. Félreismerte, nem volt sem bátortalan, sem félénk. – Tudhattad volna és kellett is volna. De te inkább a tűzzel játszottál. Legalább megérte? Elégedett voltál, javult a közérzeted? Lett mivel eldicsekedned a kocsmában a barátaidnak?

Nem válaszolt. Nem talált szavakat. Mozaïk pedig meglepetésére hirtelen elmosolyodott.

– Nem veszem tőled rossz néven – mondta fesztelenül. – Engem is szórakoztatott a játékod, ha nem féltem volna annyira, nevettem volna is rajta. Add vissza a kosarat, sietek. Még vásárolnom kell. És időpontom van az alkimistánál...

– Várj egy kicsit. Ezt nem lehet így hagyni.

– Kérlek! – Mozaïk hangja kissé megváltozott. – Ne avatkozz bele. Csak rontasz rajta...

– Nekem meg – tette hozzá egy pillanat múlva – így is szerencsém volt. Szelíden bánt velem.

– Szelíden?

– Mind a két kezemet kifordíthatta volna. Kifordíthatta volna a lábamat, sarokkal előre. Felcserélhette volna a lábam, a balt jobbra és vice versa, láttam, ahogy mással megcsinálta.

– És ez...?

– Fájt? Egy kis ideig. Mert csaknem azonnal elvesztettem az eszméletem. Mit nézel annyira? Így volt. Ugyanezt remélhetem, amikor visszafordítja a kezem. Pár nap múlva, ha eltelik a bosszúval.

– Odamegyek. Azonnal.

– Rossz ötlet. Nem lehet...

A vaják hirtelen egy mozdulattal szakította félbe. Meghallotta, hogy a sokaság felzúdul, meglátta, hogy szétválik. Az énekesek abbahagyták a játékot. Kökörcsint vette észre, amint messziről heves és kétségbeesett jeleket ad.

– Te! Dögvészes vaják! Párbajra hívlak ki! Harcolni fogunk!

– A guta üsse meg. Menj arrébb, Mozaïk.

A tömegből egy alacsony, zömök alak lépett elő, bőrmaszkot és bikabőrrel bevont cuir bouilli vértet viselt. Megrázta a jobbjában tartott háromágú villát, egy gyors balkezes mozdulattal máris kibontott egy halászhálót, meglengette és felemelte.

– A Retiariusnak nevezett Tonton Zroga vagyok! Küzdelemre hívlak ki, vaj...

Geralt felemelte a kezét, és Aard Jelével ütötte meg, annyi energiát tett bele, amennyire csak képes volt. A tömeg felordított. A Retiariusnak nevezett Tonton Zroga a levegőbe repült, és lábával kapálózva, saját hálójába gabalyodva összedöntött egy pereces bódét, súlyos teste elzuhant, és hangos csattanással verte be a fejét egy kuporgó gnómot ábrázoló vasszobrocskába, amelyet, ki tudja miért, egy szabókellékeket árusító bolt elé helyeztek el. Az énekesek hangos bravózással díjazták a repülést. Retiarius a földön hevert, életben volt, de az életnek csak gyenge jeleit adta. Geralt komótosan odalépett, és nagy lendülettel megrúgta a mája tájékán. Valaki megrángatta a ruhaujját. Mozaïk.

– Ne. Kérlek. Kérlek, ne. Így nem szabad.

Geralt még egyet rúgott volna a hálósba, mert jól tudta, mit nem szabad, mit szabad, és mit kell. És ilyen dolgokban nem szokott senkire sem hallgatni. Főleg olyanokra nem, akiket soha nem rugdostak meg.

– Kérlek – ismételte Mozaïk. – Ne rajta töltsd ki a haragod. Miattam. Miatta. És amiatt, hogy te magad károsultál.

Engedelmeskedett. A lány vállára tette a kezét. És a szemébe nézett.

– Megyek a mester asszonyodhoz – közölte fanyarul.

– Nem jó – rázta meg a fejét a lány. – Meglesznek a következményei.

– Rád nézve?

– Nem. Nem rám nézve.

Wild nights – Wild nights!

Were I with thee

Wild nights should be

Our luxury!

Emily Dickinson

So daily I renew my idle duty

I touch her here and there – I know my place

I kiss her open mouth and I praise her beauty
and people call me traitor to my face

Leonard Cohen

Hetedik fejezet

A varázslónő csípőjét művészi és részleteiben mesésen színes tetoválás ékesítette, tarka csíkokban pompázó halat ábrázolt.

Nil admirari, gondolta a vaják. Nil admirari.

– Nem hiszek a szememnek – mondta Lytta Neyd.

Abban, ami megtörtént, abban, hogy úgy zajlott le, ahogy lezajlott, a vaják maga volt a hibás, senki más. A varázslónő villájához tartva útközben egy kert mellett ment el, engedett a kísértésnek, hogy leszakítson egyet a kerítésen virágzó fréziából. Emlékezett a Lytta parfümjében domináló illatra.

– Nem hiszek a szememnek – ismételte meg az ajtóban Lytta. Személyesen üdvözölte, a terebélyes ajtónálló nem volt ott. Lehet, hogy kimenőt kapott.

– Hadd találjam ki, azért jöttél, hogy jól lehordj Mozaïk keze miatt. És virágot hoztál. Fehér fréziát. Gyere be, mielőtt szenzáció lenne ebből, és a város zsongani kezd a pletykáktól. Egy férfi a küszöbömön, virággal! Még a legöregebbek sem emlékszenek ilyesmire.

Bő, vékonyka, selyemből és sifonból készült fekete ruha volt rajta, minden légmozgástól hullámzott. A vaják csak állt és nézett, a virág még mindig előrenyújtott kezében volt, mosolyogni próbált, de a világért sem volt rá képes. Nil admirari, ismételte meg gondolatban ezt a mondást, amelyet Oxenfurtban jegyzett meg, az egyetemen, a filozófia tanszék bejárata fölötti díszkeretre ez volt felírva. Ezt a mondást ismételgette gondolatban egész idő alatt, útközben Lytta villája felé tartva.

– Ne kiabálj velem. – A varázslónő kivette a fréziát Geralt kezéből. – Helyrehozom a lány kezét, amint itt lesz. Fájdalommentesen. Talán még bocsánatot is kérek tőle. Tőled kérek bocsánatot. Csak ne kiabálj velem.

A vaják a fejét rázta, újból mosolyogni próbált. Nem sikerült.

– Kíváncsi vagyok – Lytta a fréziát az arcához emelte, és a vajákra szegezte jádeszín tekintetét –, ismered-e a virágok jelképrendszerét. És titkos beszédét? Tudod-e, mit mond ez a frézia, és teljesen tudatosan közlöd-e velem az üzenetét? Vagy ez a virág puszta véletlen, az üzenet pedig... tudat alatti?

Nil admirari.

– De hisz ez nem lényeges. – Odalépett hozzá, nagyon közel. – Ugyanis vagy szemmel láthatóan, tudatosan és kiszámítottan jelzed, mire vágysz... Vagy elrejted a vágyad, amit a tudatalattid árul el. Mind a két esetben köszönettel tartozom neked. A virágért. És azért, amit ez elmond. Köszönöm. És viszonzom is. Én is ajándékozok neked valamit. Ó, ezt a szalagocskát. Rántsd meg. Bátran.

Mi a jó fenét csinálok, gondolta, és megrántotta. A masnira kötött szalagocska simán siklott ki a körbeszegett nyílásból. Teljesen. És ekkor a selyem-sifon ruha vízesésként omlott le Lyttáról, lágyan hullott a bokája köré. A vaják egy pillanatra behunyta a szemét, a varázslónő meztelensége hirtelen fényvillanásként szúrt bele. Mit is csinálok, gondolta, miközben átölelte a nyakát. Mit is csinálok, gondolta, mikor megérezte a korallpiros rúzs ízét az ajkán. Amit csinálok, az teljesen értelmetlen, gondolta, miközben gyengéden az udvaron álló szekrénykéhez vezette, és ráültette a malachitlapra.

Frézia- és barackillata volt. És még valami. Talán mandarin. Talán vetiver.

Egy pillanat se telt bele, és a szekrényke igencsak ingadozni kezdett. Korall, bár erősen ölelte a vajákot, egy pillanatra sem engedte el a fréziát. A virág illata nem nyomta el a saját illatát.

– A lelkesedésed hízelgő rám nézve. – Lytta elvonta tőle az ajkát, és csak most nyitotta ki a szemét. – És bók is egyben. De van ágyam, tudod?

Volt ágya, tényleg. Hatalmas. Terjedelmes, mint egy fregatt fedélzete. Idevezette Geraltot, aki követte, nem tudott betelni vele. Lytta nem nézett hátra. Nem kételkedett benne, hogy a vaják követi. Hogy habozás nélkül oda megy, ahová ő vezeti. És le sem veszi róla a tekintetét.

Az ágy hatalmas volt, baldachinos, az ágynemű selyemből, a lepedő szaténból.

A legkisebb túlzás nélkül az egész ágyat kihasználták, minden csücskét. Az ágynemű minden arasznyi darabját. A lepedő minden ráncát.

– Lytta...

– Szólíthatsz Korallnak. De egyelőre ne mondj semmit.

Nil admirari. Frézia- és barackillat. A párnán szétterülő vörös hajbozont.

– Lytta...

– Hívhatsz Korallnak. És csinálhatod ezt még egyszer.

A varázslónő csípőjét művészi és részleteiben mesésen színes tetoválás ékesítette, tarka csíkokban pompázó, jókora uszonyai folytán háromszög alakú halat ábrázolt. Az ilyen vitorláshalakat a gazdagok és a sznob újgazdagok akváriumokban és medencékben szokták tartani. Ezekről a halakról Geraltnak – és nemcsak neki – mindig a sznobizmus és a nagyképű beképzeltség jutott az eszébe. Csodálkozott tehát rajta, hogy Korall épp ezt a tetoválást választotta, és nem valami másikat. Csodálkozása csak egy pillanatig tartott, gyorsan meglett a magyarázat. Lytta Neyd látszólag és kinézetre és egyáltalán egészen fiatal volt. De a tetoválás igazi ifjúságának éveiből származott. Azokból az időkből, amikor a tengeren túlról hozott vitorláshal valódi ritka attrakciónak számított, a gazdagok nem voltak sokan, a feltörekvők még épp csak törekedtek felfelé, és keveseknek telt akváriumra. A tetoválása tehát olyan, mint valami születési anyakönyv, gondolta Geralt, és közben az ujja hegyével cirógatta a vitorláshalat, fura, hogy Lytta még mindig viseli, ahelyett, hogy mágiával eltávolítaná. Hát, gondolta, miközben a cirógatást a haltól távolabbi térségekre vitte át, kedves dolog az ifjú évekre emlékezni. Nem könnyű megszabadulni az effajta mementótól. Még ha már elavult és patetikusan banális is lett.

Feltámaszkodott a könyökére, és alaposan végigvizsgálta a varázslónő testét, vannak-e rajta más ugyanilyen nosztalgikus emlékek. Nem talált ilyet. Nem is számított rá, hogy talál, egyszerűen csak meg akarta nézni. Korall felsóhajtott. Nyilván megunta a vaják kezének elvont, kevéssé tárgyilagos barangolását, megragadta, és határozottan egy konkrét, és nyilván a saját elképzelése szerint az egyedül helyes pontra irányította. Nagyon is jó így, gondolta Geralt, és magához szorította a varázslónőt, arcát Lytta hajába fúrta. Csíkos hal, nagy dolog. Mintha nem lennének fontosabb dolgok, amikre érdemesebb figyelmet fordítani. Amikre érdemesebb gondolni.

Talán a vitorlásmodellek is, gondolta kaotikusan Korall, és nehezen lett úrrá szaggatott lélegzésén. Talán a katonabábuk is, talán a műlegyes horgászat. De az, ami számít... Ami igazán számít... Az, ahogy átölel.

Geralt átölelte. Mintha ő lenne neki az egész világ.

Az első éjszaka nem sokat aludtak. Még amikor elaludt is Lytta, a vajáknak gondjai voltak az alvással. Olyan erősen karolta át Lytta a derekát, hogy a lélegzés is nehezére esett, a lábát is átvetette a vaják combján.

A második éjszaka a varázslónő kevésbé volt birtokba vevő. Nem fogta és nem ölelte őt annyira erősen, mint előzőleg. Nyilván már nem félt tőle, hogy reggel megszökik.

– Elgondolkoztál. Férfias, mogorva képet vágsz. Oka?

– Elgondolkoztat... Hmm... Kapcsolatunk naturalizmusa.

– Micsodája?

– Mondtam. Naturalizmusa.

– Úgy tűnik, a „kapcsolat” szót használtad. Valóban, csodálatba ejt ennek a fogalomnak a tartalmi bősége. Túlságosan rád jött, mint hallom, a posztkoitális szomorúság. Ez az állapot tényleg természetes, minden magasabb rendű lényre vonatkozik. Nekem is, vaják, épp egy különös könnycsepp tolakszik a szemembe... Ne búsulj, ne búsulj. Tréfáltam.

– Elcsábítottál... Mint egy hímet.

– Micsodát?

– Elcsábítottál. Mint egy rovart. Frézia-barack-mágia feromonnal.

– Ez komoly?

– Ne dühöngj. Kérlek, Korall.

– Nem dühöngök. Ellenkezőleg. Ha meggondolom, el kell ismernem, igazad van. Igen, ez tiszta naturalizmus. Mindössze pont fordítva. Te kábítottál és szédítettél el. Első látásra. Naturalisztikusan és animalisztikusan lejtetted el előttem a hímek násztáncát. Ugráltál, topogtál, csóváltad a farkadat...

– Nem igaz.

– ...csóváltad a farkadat, és csapkodtál a szárnyaddal, mint egy fajdkakas. Kukorékoltál és gágogtál...

– Nem gágogtam.

– Gágogtál.

– Nem.

– De. Ölelj át.

– Korall?

– Mi van?

– Lytta Neyd... Ez sem a valódi neved, igaz?

– A valódit bajos lenne használni.

– Hogyhogy?

– Mondd ki gyorsan: Astrid Lyttneyd Ásgeirrfinnbjornsdóttir.

– Értem.

– Kétlem.

– Korall?

– Aha?

– És Mozaïk? Honnan van ez a beceneve?

– Tudod, vaják, mit nem szeretek? A más nőkről szóló kérdéseket. Főként akkor, ha aki kérdi, velem egy ágyban fekszik. És kérdezősködik ahelyett, hogy arra koncentráljon, amin épp a kezét tartja. Nem merészkednél ilyesmire, ha Yenneferrel lennél az ágyban.

– Én meg nem szeretem bizonyos nevek kimondását. Főként akkor, amikor...

– Hagyjam abba?

– Azt nem mondtam.

Korall megcsókolta a vállát.

– Amikor bekerült az iskolába, Aïknak hívták, a családnevére nem emlékszem. Nem volt elég, hogy a neve ilyen fura volt, még a bőre pigmenthiánya miatt is szenvedett. Az arca tele volt pettyezve világos foltokkal, tényleg úgy nézett ki, mint a mozaik. Világos persze, hogy már az első félév után meggyógyították, egy varázslónőn nem lehet semmiféle makula. De a kezdetben rosszindulatú gúnynév rajta ragadt. És hamarosan már nem is volt rosszindulatú. Ő maga is megkedvelte. De elég legyen belőle. Hozzám és rólam beszélj. Na, gyerünk.

– Hogyhogy gyerünk?

– Rólam beszélj. Milyen vagyok. Szép, ugye? Na, mondd!

– Szép. Vörös. És szeplős.

– Nem vagyok szeplős. A szeplőket mágiával eltávolítottam.

– Nem mindet. Néhányról megfeledkeztél. De én kilestem.

– Hol a... Ah. Na igen. Igaz. Akkor szeplős vagyok. És még milyen vagyok?

– Édes.

– Tessék?

– Édes. Mint a mézes keksz.

– Nem csúfolódsz velem véletlenül?

– Nézz rám. A szemembe. Látsz benne akár egy árnyalatnyi őszintétlenséget?

– Nem. És ez nyugtalanít a leginkább.

– Ülj az ágy szélére.

– Mert?

– Vissza akarok vágni.

– Tessék?

– A szeplőkért, amiket kilestél ott, ahol kilested őket. Az alapos igyekezetért és a pontos... feltárásért. Vissza akarok vágni és meg akarom hálálni. Szabad?

– De még mennyire.

A varázslónő villája, akár a városrész csaknem valamennyi háza, terasszal is el volt látva, ahonnan tengerre néző kilátás nyílt. Lytta szeretett itt órák hosszat elüldögélni, a kikötőben álló hajókat figyelte egy állványra helyezett jókora távcső segítségével. Geralt kevéssé osztozott a tenger és az ott látható dolgok iránti elragadtatásban, de szeretett kinn lenni vele a teraszon. Szorosan mellé ült, szinte a nyakába, az arcát belefúrta a vörös hajfürtökbe, élvezte a frézia és a barack illatát.

– Ott, az a galleon, amelyik épp horgonyt vet, nézd csak – mutatott oda Korall. – Kék kereszt van a zászlaján, az a Cintra Büszkesége, bizonyára Kovirba tart. Az a kogge pedig az Alke, Cidarisból, biztos épp egy bőrszállítmányt rakodik be. Ott meg a Thetisz, egy szállítóhulk, helybeli, kétszáz köböl befogadóképességű, part menti járat, Kerack és Nastrog között közlekedik. Ott meg, nézd, épp egy novigradi szkúner fut be a kikötőbe, a Pandora Parvi, gyönyörű, gyönyörű hajó. Nézz bele a távcsőbe. Ott láthatod...

– Távcső nélkül is látom. Mutáns vagyok.

– Ah, igen. Elfelejtettem. Ó, ott, a Fuchsia gálya, harminckét evezős, négyszáz köböl is lehet a raktere. Az a csinos háromárbócos galleon meg ott a Vertigo, Lan Exeterből érkezett. Messzebb pedig azzal a narancsszínű zászlóval a redaniai Albatrosz galleon, három árbóc, százhúsz láb a hossza... Ó, ott, nézd csak, nézd csak, most bont vitorlát és fut ki a tengerre az Echo postaklipper, a kapitányát ismerem, Ravengánál kosztol, amikor itt köt ki. És ott meg, figyeld, teljes vitorlázattal egy povissi galleon...

A vaják félresimította Lytta haját a hátáról. Lassan, egyesével kibontotta a kapcsokat, lecsúsztatta a ruhát a varázslónő válláról. Majd mindkét kezét és teljes figyelmét a kibontott vitorlázatú két galleonnak szentelte. Azoknak a galleonoknak, amelyekhez hasonlót hasztalan kereshetne valamennyi tengeri útvonalon, öbölben, kikötőben és az admiralitások nyilvántartásaiban.

Lytta nem tiltakozott. És nem vette el a szemétől a távcső lencséjét.

– Úgy viselkedsz – mondta egyszer csak –, mint egy tizenöt éves. Mintha először látnád.

– Nekem mindig olyan, mint elsőre – ismerte be a vaják tétova hangon. – És igazából soha nem voltam tizenöt éves.

– Skelligei származású vagyok – mondta később, már az ágyban Lytta. – A véremben van a tenger. És szeretem is.

– Néha arról álmodozom – folytatta, mivel Geralt hallgatott –, hogy elhajózzam. Egymagam. Felvonom a vitorlát, és kifutok a tengerre... Messze, messze, ameddig a szem ellát. Körös-körül csak a víz meg az égbolt. Telefröcsköl a hullámok sós habja, a szél valóságos férfias becézéssel szaggatja a hajamat. Én meg egyedül vagyok, teljesen egyedül, végtelenül magányosan az idegen és ellenséges elemek között. Magány az idegenség tengerében. Nem vágysz ilyesmire?

Nem, nem vágyok, gondolta a vaják. Naponta élem át.

Eljött a nyári napforduló napja, és vele az év legrövidebb, bűvös éjszakája, amikor az erdőkben kivirágzott a páfrány, és magukat kígyónyelvvel ledörzsölő meztelen lányok táncoltak a harmattól nedves réteken.

A szempillantásnyi rövid éjszaka.

Őrült, villámfényes éjszaka.

A napforduló utáni reggel a vaják magában ébredt fel. A konyhában már várta a reggeli. És nemcsak az.

– Jó reggelt, Mozaïk. Szép idő van, igaz? Hol van Lytta?

– Ma szabadnapod van – válaszolta rá sem nézve. – Páratlan mesterasszonyomnak sok munkája van. Késő estig. Az alatt az idő alatt, amelyet az... élvezeteknek szentelt, összejöttek a páciensek.

– A páciensek.

– A terméketlenséget gyógyítja. És más női bajokat. Nem tudtad? Na most már tudod. Szép napot.

– Ne menj még el. Szeretnék...

– Nem tudom, mit szeretnél – vágott közbe a lány. – De valószínűleg rossz ötlet. Jobb, ha egyáltalán nem szólnál hozzám. Ha úgy tennél, mintha egyáltalán nem lennék itt.

– Korall nem bánt téged többé, kezeskedem. Egyébként nincs itt, nem lát minket.

– Mindent lát, amit látni akar, elég neki ehhez pár varázsige és kellék. És ne ámítsd magad azzal, hogy valamennyire hatással vagy rá. Ehhez valami több kell, mint... – Egy fejmozdulattal a hálószobára mutatott. – Kérlek, ne említsd neki a nevemet. Még véletlenül se. Mert eszembe juttatja. Még ha egy év múlva is, de eszembe juttatja.

– Ha egyszer így bánik veled... Nem tudsz egyszerűen elmenni?

– Hová? – háborodott fel a lány. – Egy takácsműhelybe? Szabótanoncnak? Vagy rögtön egy bordélyba? Senkim sincs. Senki vagyok. És senki is maradok. Csak ő tud ezen változtatni. Elviselek mindent... De ne tetézd, ha lehet.

– A városban – nézett a vajákra egy pillanat múlva – a barátoddal találkoztam. Azzal a költővel, Kökörcsinnel. Rólad kérdezett. Aggódott.

– Megnyugtattad? Elmagyaráztad, hogy biztonságban vagyok? Hogy nem fenyeget semmi?

– Miért kellett volna hazudnom?

– Tessék?

– Itt nem vagy biztonságban. Azért vagy vele, mert a másik miatt bánkódsz. Még ha szorosan mellette vagy, akkor is a másikra gondolsz. Ő tudja ezt. De ezt a játékot játssza, mert szórakoztatja, és te nagyszerűen tettetsz, pokolian meggyőző vagy. De gondoltál-e arra, mi lesz, ha elárulod magad?

– Ma is vele töltöd az éjszakát?

– Ma is – erősítette meg Geralt.

– Már egy hete, tudod?

– Négy napja.

Kökörcsin egy hatásos glissandóval húzta végig ujjait a lant húrjain. Körülnézett a fogadóban. Meghúzta a korsót, letörölte a habot az orráról.

– Tudom, nem az én dolgom – mondta, tőle szokatlanul határozottan és keményen. – Tudom, nem kellene beleszólnom. Tudom, nem szereted, ha valaki beleszól. De bizonyos dolgokról, Geralt barátom, nem kellene hallgatni. Korall, ha tudni akarod a véleményemet, azok közé a nők közé tartozik, akiknek figyelmeztető jelvényt kellene viselniük állandóan és jól láthatóan. A következő felirattal: „Csak nézni szabad, hozzányúlni nem.” Az állatkertben ilyesmit raknak ki abban a terráriumban, amelyikben a csörgőkígyókat tartják.

– Tudom.

– Ő csak játszik veled, szórakozik veled.

– Tudom.

– Te viszont a világ legtermészetesebb módján pótolod Yennefert, akit nem tudsz elfelejteni.

– Tudom.

– Akkor miért...

– Nem tudom.

Esténként sétáltak. Néha a parkban, néha a kikötő fölé magasodó dombon, néha egyszerűen végigjárták a Fűszerpiacot.

Együtt keresték fel a Natura Rerum vendégfogadót. Jó párszor. Febus Ravenga nem tudott hová lenni örömében, parancsára a pincérek körülugrálták őket, ahogy csak kitelt tőlük. Geralt végre megtapasztalta, milyen a poliptintában tálalt rombuszhal íze. Aztán a fehérboros libacombé és a zöldséges borjúcombé. Csak eleinte – s rövid ideig – zavarta a teremben ülő többi vendég feltűnően tolakodó érdeklődése. Utána Lytta példájára már nem törődött ezzel. A helyi pince borai sokat segítettek ebben.

Később visszamentek a villába. Korall már az előszobában ledobta a ruháját, teljesen meztelenül indult a hálószobába.

Követte. Nézte. Imádta nézni.

– Korall?

– Mi van?

– A szóbeszéd szerint mindig képes vagy meglátni, amit csak akarsz. Elég ehhez néhány varázsige meg kellék.

– A szóbeszédnek – Lytta felkönyökölt, a vaják szemébe nézett –, úgy tűnik, megint ki kell forgatni valamelyik ízületét. Ennek kell majd leszoktatnia a szóbeszédet arról, hogy a nyelvét koptassa.

– Nagyon kérlek...

– Tréfáltam – vágta rá. A hangjában egy árnyalatnyi vidámság sem volt.

– És ugyan mit szeretnél látni? – folytatta Lytta, mert a vaják nem szólalt meg. – Vagy megjövendöltetni? Meddig fogsz élni? Mikor és hol halsz meg? Melyik ló nyeri meg a Nagy Tretogorit? Kit választ meg novigradi hierarchává az elektori kollégium? Kivel van most Yennefer?

– Lytta.

– Miről van szó, ha szabad tudnom?

Elmondta neki a kardlopás történetét.

Villámlott. És egy pillanat múlva csattanva gördült a mennydörgés.

A szökőkút csöndesen csobogott, nedves kő illata áradt a medence felől. A márványkislány nedves csillogással, tánclépésben dermedt kővé.

– A szobrocska és a szökőkút – magyarázta sietősen Korall – nem arra szolgál, hogy kielégítse az érzelgős giccsel kapcsolatos kedvtelésemet, nem is azt mutatja, hogy vonzódnék a divatos sznobériához. Konkrétabb célokat szolgál. A szobrocska engem ábrázol. Lekicsinyítve. Tizenkét évesen.

– Ki gondolta volna akkor, hogy ilyen széppé fejlődsz.

– Erősen hozzám kötődő mágikus kellék ez. A szökőkút pedig, pontosabban a vize divinációra szolgál. Feltételezem, tudod, mi az a divináció, és mi a lényege?

– Nagy vonalakban.

– A fegyvereidet úgy tíz napja lopták el. A múltbeli események vizsgálatához és elemzéséhez, még a nagyon távoliak esetében is, a legjobb és legbiztosabb eszköz az álomjóslás, de ehhez meglehetősen ritka álmodótehetségre van szükség, nekem nincs ilyesmim. A sortilegia, azaz a csontjóslás nemigen segít ebben, akárcsak a tűzjóslás vagy a légjóslás, azok inkább az emberi sorsok megfejtésében hatásosak, azzal a feltétellel, hogy rendelkezésre áll valami, ami az illető embereké volt... haj, köröm, ruhadarab és ehhez hasonlók. Tárgyakra, a mi esetünkben kardokra nem alkalmazhatók.

– Így tehát – Lytta félresimított a homlokáról egy vörös fürtöt – nem marad más hátra, mint a divináció. Bizonyára tudod, hogy láthatóvá és előreláthatóvá teszi a jövőbeli eseményeket. Az elemek is segítenek ebben nekünk, mert meglehetősen viharos idő köszöntött be. A divinációt összekötjük a villámjóslással. Gyere közelebb. Fogd meg a kezem, és ne is engedd el. Hajolj előre, és nézz bele a vízbe, de semmi szín alatt ne érintsd meg. Koncentrálj. Gondolj a kardjaidra! Intenzíven gondolj rájuk!

A vaják hallotta, amint Lytta varázsigéket skandál. A medence vize reagált, minden egyes kimondott varázsszóra egyre erősebben tajtékzott és hullámzott. A fenekéről hatalmas buborékok szálldostak föl.

A víz kisimult, és zavarossá vált. Aztán teljesen kitisztult.

A mélyből ibolyaszínű sötét szempár nézett fölfelé. A vállig érő, hollófekete fürtök zuhataga csillogva omlik le, úgy verődik róla vissza a fény, mint a páva tollazatáról, minden mozdulatra lebegni és hullámzani kezd...

– A kardokra – emlékeztette rá Korall halkan és csípősen. – Úgy volt, hogy a kardokra fogsz gondolni.

A víz örvényleni kezdett, a fekete hajú és ibolyaszemű nő feloldódott az örvényekben. Geralt halkan felsóhajtott.

– A kardokra – sziszegte Lytta. – Ne őrá!

A következő villám fényében újabb varázsigét skandált. A szobrocska tejfehéren izzott fel a szökőkútban, a víz ismét kisimult és kitisztult. És akkor a vaják meglátta.

A kardját. A kezet, amely megmarkolta. Az ujjain levő gyűrűket.

...meteoritkőből. Tökéletes egyensúly, a kard markolatának a súlya pontosan megegyezik a pengéével...

A másik kard. Ezüstből. Ugyanaz a kéz.

...ezüsttel kivert acéltörzs... A penge teljes hosszában rúnajelek...

– Látom őket – suttogta fennhangon, és megszorította Lytta kezét. – Látom a kardjaimat... Igazából...

– Hallgass – válaszolt a varázslónő még erősebb kézszorítással. – Hallgass, és koncentrálj.

A kardok eltűntek. Helyükön fekete erdőt látott. Köves síkságot. Sziklákat. Az egyik szikla óriási, magasra tornyosuló, karcsú... A szelek különös alakúra formálták...

A víz rövid ideig tajtékzott.

Nemes vonású ősz férfi fekete bársonykaftánban és aranybrokát mellényben, két kezét a mahagóni emelvényre támasztja. Tízes számú tétel, hirdeti fennhangon. Abszolút különleges, rendkívüli lelet, két vajákkard...

Hatalmas fekete macska forgolódik egy helyben, mancsával megpróbálja elkapni a fölötte himbálózó, láncra fűzött medaliont. A medalion arany színű ovális mezejében ficánkoló kék zománcos nageant delfin látszik.

Fák között, lombsátor és a víz fölé hajló ágak alatt hömpölygő folyó. Az egyik ágon hosszú szűk ruhájú nő áll mozdulatlanul.

A víz kis ideig tajtékzott, de csaknem azonnal megint kisimult.

Fűtengert látott, szemhatárig érő végtelen síkságot. Fölülről, szinte madártávlatból látta... Vagy egy hegy tetejéről. Amelynek lejtőin rengeteg elmosódó alak masírozott lefelé. Amikor visszanéztek, merev arcokat látott, világtalan, holt tekinteteket. Ezek halottak, jött rá hirtelen. Ez a hullák menete...

Lytta ujjai megint szorosan fonódtak a kezére. Egy harapófogó erejével.

Villámlott. Egy hirtelen szélroham beletépett a hajukba. A medence vize felkavarodott, forrásba jött, tajtékzott, hatalmas hullámfal meredt fel. És egyenesen rájuk rontott. Mindketten elugrottak a szökőkúttól, Korall megbotlott, Geralt elkapta. Megdörrent az ég.

A varázslónő bűvös igéket kiáltott, legyintett. Az egész házban felgyulladtak a fények.

A medence vize, mely egy pillanattal korábban forrongva örvénylett, most nyugodt, sima lett, csak a szökőkút lustán csordogáló patakocskája borzolta fel. És bár egy pillanattal korábban valóságos árhullám omlott rájuk, most egy csepp sem maradt rajtuk.

Geralt mélyet lélegzett. Felállt.

– Ez a végén... – morogta, és segített a varázslónőnek felállni. – Ez az utolsó kép... A hegy és a rengeteg... ember... Nem ismertem fel... Fogalmam sincs, mi lehetett...

– Nekem sem – válaszolta Lytta különös hangon. – De ez a látvány nem neked szólt. Ezt a képet nekem szánták. Nekem sincs fogalmam róla, mit jelenthetett. De az a furcsa érzésem van, hogy semmi jót.

A dörgés halkult. Elvonult a vihar. A szárazföld belseje felé.

– Sarlatánság ez az egész divináció – ismételte meg Kökörcsin, a lant kulcsait csavargatva. – Naivoknak való csalóka fantomok. Erős szuggesztió, semmi más. Kardokra gondoltál, hát kardokat láttál. Mit is láttál még állítólag? Holtak menetét? Iszonyú hullámot? Furcsa alakú sziklát? Milyen is volt?

– Mint egy óriáskulcs – töprengett a vaják. – Vagy egy heraldikai kereszt félharmada...

A trubadúr elgondolkozott. Aztán belemártotta az ujját a sörbe. És felrajzolt valamit az asztalra.

– Ehhez hasonló?

– Ha. Nagyon is.

– Hogy az a! – Kökörcsin belekapott a húrokba, és ezzel az egész kocsma figyelmét magára vonta. – Hogy a ló rúgjon belém! Haha, Geralt barátom! Hányszor húztál ki a bajból! Hányszor segítettél rajtam! Mennyi szolgálatot tettél nekem! Se szeri, se száma! Nos, most rajtam a sor. Lehet, hogy nekem köszönhetően szerzed vissza azokat a hírneves fegyvereket.

– He?

Kökörcsin felállt.

– Lytta Neyd asszony, a te legújabb trófeád, aki előtt mint kiváló jósnő és páratlan látnok előtt ezúttal is tisztelettel adózom, a divinációban nyilvánvalóan, világosan és kétségbevonhatatlanul olyan helyet mutatott meg, amit ismerek. Elmegyünk Ferranthoz. Most rögtön. El kell érnie a titkos kapcsolatain keresztül, hogy audienciát kapjunk. És engedélyt is ki kell állítania, hogy a szolgálati kapun át hagyhasd el a várost, nehogy összeütközésbe kerülj az őrség hetéráival. Kisebb kirándulásra indulunk. Kicsire, nem is olyan messzire.

– Hová?

– Ráismertem a sziklára a látomásodból. A szakértők karsztszirtnek hívják. A helyi lakosság pedig Griffnek nevezi. Jellegzetes pont, afféle útjelző, elvezet valakinek a házához, ő tényleg tudhat valamit a kardjaidról. Annak a helynek, ahová megyünk, Holdsarló a neve. Mond ez neked valamit?

Nem pusztán a megmunkálása, nem pusztán a mesteri készség ítéli meg a vajákkard értékét. Akárcsak a rejtélyes tünde- vagy törpepengék, melyek titka elveszett, a vajákkard titokzatos hatalommal kötődik az őt birtokló vaják kezéhez és érzékeihez. És épp e mágikus köteléknek köszönhetően igen eredményes a Sötét Erők ellen.

Pandolfo Forteguerra,

Értekezés a kézifegyverekről

Elárulok nektek egy titkot. A vajákkardokról. Mesebeszéd, hogy valamiféle titkos erejük volna. És hogy úgymond annyira nagyszerű fegyverek, hogy úgymond nincs náluk jobb. Mindez csak tetszetősen kitalált fikció. Ezt abszolút biztos forrásból tudom.

Kökörcsin,

Fél évszázad költészete

Nyolcadik fejezet

A Griffnek nevezett sziklát azonnal felismerték, már messziről látható volt.

Az a hely, ahová tartottak, nagyjából félúton volt Kerack és Cidaris között, kissé oldalvást a két várost összekötő, erdők és köves pusztaságok között húzódó országúttól. Beletelt némi idő, mire odaértek, közben fecserésztek. Főként Kökörcsin vitte a szót.

– A közvélekedés szerint – mondta a költő – a vajákok által használt kardoknak mágikus tulajdonságaik vannak. Ha figyelmen kívül hagyjuk is az impotenciáról szóló agyszüleményeket, valaminek kell lennie ebben a dologban. A ti kardjaitok nem közönséges kardok. Van ehhez hozzáfűznivalód?

Geralt megállította a kancáját. Keszegnek, mivel megunta a hosszan tartó álldogálást az istállóban, egyre nagyobb kedve támadt galoppozni.

– Persze, van. A kardjaink nem közönséges kardok.

– Állítólag – Kökörcsin úgy tett, mintha nem hallaná a gúnyos felhangot – a veletek küzdő szörnyekre vészt hozó vajákfegyverek mágikus ereje abban az acélban van, amelyből ezeket a kardokat kikovácsolják. Magában a nyersanyagban, azaz az égből hulló meteoritokban található ércekben. Hogy is van ez? Hiszen a meteoritok nem mágikusak, hanem tudományosan felderített természeti jelenségek. Akkor honnan van ez a mágia?

Geralt felnézett az észak felől sötétedő égre. Úgy látszott, megint vihar kerekedik. És zuhogni is fog.

– Ugye jól emlékszem – válaszolt kérdéssel –, hogy tanultad mind a hét szabad művészetet?

– És summa cum laude diplomát kaptam.

– Hallgattad a quadrivium keretében Lindenbrog professzor csillagászati előadásait?

– Az öreg Lindenbrogot, akit Locsoginak hívtak? – nevette el magát Kökörcsin. – Hát persze! Most is látom, amint a hátsóját vakarássza, és a pálcájával a térképekre meg a glóbuszokra koppintgat, és közben egyhangúan motyorászik. A Sphera Mundi, eeee, subdividitur a négy Elemi Plánumra: a Föld Plánumára, a Víz Plánumára, a Levegő Plánumára és a Tűz Plánumára. A Föld a Vízzel együtt formázza a földgolyót, ezt mindenfelől, eeee, a Levegő, vagyis az Aer veszi körül. A levegő fölött, eeee, az Aether, a Tüzes Levegő vel Tűz terül el. A Tűz fölött pedig ott a Szubtilis Sziderikus Égbolt, a szférikus természetű Firmamentum. Rajta helyezkednek el az Erratica Sydera, a bolygócsillagok, és a Fixa Sydera, az állócsillagok...

– Nem tudom – röhögött Geralt –, mit csodáljak jobban, a majmolási vagy az emlékezőtehetséged. De visszatérve a bennünket érdeklő kérdésre: a meteoritok, a mi derék Locsogink meghatározásában hullócsillagok, a Sydera Cadens, vagy valami ilyesmik, leszakadnak az égboltozatról, és lezuhannak, hogy aztán belefúródjanak a mi jó öreg Földünkbe. Útközben pedig áthatolnak az összes többi plánumon, vagyis az elemek és persze a paraelemek szintjén is, mert állítólag ilyenek is léteznek. Az elemeket és a paraelemeket köztudottan hatalmas energia tölti meg, amely minden mágia és természetfölötti erő forrása, és a rajtuk keresztülhatoló meteorit magába olvasztja és megőrzi ezt az energiát. Az az acél, amely kinyerhető a meteoritból, továbbá az a penge, amely az ilyen acélból kikovácsolható, az elemi erőket tartalmazza. Mágikus. Az egész kard mágikus. Quod erat demonstrandum. Felfogtad?

– Hát persze.

– Akkor felejtsd el. Mert ez mesebeszéd.

– Mi?

– Mesebeszéd. Kitalálás. Meteorit nem található minden bokorban. A vajákok által használt kardoknak több mint a fele magnetitércből kinyert acélból készült. Én is ilyeneket használtam. Ugyanolyan jók, mint azok, amelyek égből hullott és elemeken áthatoló szideritből vannak. Abszolút nincs köztük semmi különbség. De ezt tartsd meg magadnak, Kökörcsin, nagyon kérlek. Senkinek se mondd el.

– Hogyhogy? Hallgassak? Ezt nem követelheted meg! Mi értelme valamit tudni, ha a tudással nem lehet eldicsekedni?

– Kérlek. Szeretném, ha természetfölötti fegyverrel rendelkező természetfölötti lénynek tartanának. Így fogadnak fel, és így fizetnek. A közönségesség viszont azonos a semmilyenséggel, a semmilyenség pedig az olcsósággal. Ezért kérlek, tégy lakatot a szádra. Megígéred?

– Legyen úgy. Megígérem.

A Griffnek nevezett sziklát azonnal felismerték, már messziről látható volt.

Csakugyan, kis képzelőerővel hasonlíthatott egy hosszú nyakon terpeszkedő griff-fejhez. Habár inkább – mint Kökörcsin megfigyelte – lant vagy más húros hangszer griffjére emlékeztetett.

A Griff, mint kiderült, egy óriási karsztforrás fölött uralkodó szirt volt. A karsztforrást – Geraltnak eszébe jutott az erről szóló történet – meglehetősen szabályos alakja miatt Tündevárnak hívták, ősrégi építmény romjait formálta ki falakkal, tornyokkal, bástyákkal és minden egyébbel. Azonban nem volt itt soha semmiféle vár, se tünde, se más, a karsztforrás formáit a Természet alakította ki, bár azt el kell ismerni, lenyűgözően.

– Ott, lent – mutatta Kökörcsin, és felállt a kengyelben. – Látod? Épp ott van az úticélunk. A Holdsarló.

Ez a név is kivételesen találó volt, a karsztszirtek hatalmas, csodálatra méltóan szabályos háromszög alakot öltöttek, amely bástyaként meredt fel a Tündevár előtt. A háromszög belsejében egy erődszerű épület állt. Olyasmi vette körül, ami egy bekerített, megerősített táborra hasonlított.

Geraltnak eszébe jutott a szóbeszéd, amely a Holdsarlóról keringett. És a Holdsarlóban élő illetőről.

Letértek az útról.

Az elülső kerítéshez több bejárat vezetett, valamennyit állig felfegyverzett őrök vigyázták, mindenféle tarka öltözetükről könnyen fel lehetett ismerni a zsoldos katonát. Már az első őrség feltartóztatta őket. Noha Kökörcsin nagy hangon hivatkozott a megbeszélt audienciára, és határozottan hangsúlyozta jó kapcsolatát a főnökséggel, felszólították őket, hogy szálljanak le a lóról, és várjanak. Elég sokat. Geralt már kissé türelmetlenkedni kezdett, amikor végre megjelent egy gályarab külsejű fickó, aki utasította őket, hogy kövessék. Hamarosan kiderült, hogy a fickó kerülő úton vezeti őket az építmény hátsó részébe, amelynek belsejéből lárma és zeneszó szűrődött ki.

Egy kis hídon mentek át. Amint átértek, egy ember hevert a földön, épphogy eszméleténél volt, körbe-körbe matatott. Arca vérzett, és úgy feldagadt, hogy a szeme csaknem eltűnt a duzzanatban. Nehezen lélegzett, és minden lélegzetvétellel vérbuborékot fújt szétvert orrából. Az őket vezető fickó egy csepp figyelmet sem fordított a fekvő emberre, így hát Geralt és Kökörcsin is úgy tett, mintha nem látna semmit. Olyan terepen tartózkodtak, ahol nem volt szabad túlzottan kíváncsiskodni. A Holdsarló dolgaiba nem volt ajánlatos senkinek az orrát beleütnie – a Holdsarlóban, úgy hírlett, a beleütött orr rendszerint megvált a gazdájától, és ottmaradt, ahová beleütötték.

A fickó a konyhán át vezette őket, ahol úgy sürögtek-forogtak a szakácsok, mint akiket leforráztak. Üstök rotyogtak, és amint Geralt megfigyelte, rákok, homárok és languszták főttek bennük. Angolnák és murénák tekergőztek a kádakban, szívkagylók és kék kagylók párolódtak a fazekakban. Pecsenye sistergett az óriási serpenyőkben. A szolgák felragadták az elkészült étellel megrakott tálcákat és tálakat, majd kicipelték őket a folyosókra.

A következő helyiségeket a változatosság kedvéért női parfümök és illatszerek aromája töltötte meg. Hosszú sor tükör előtt, szüntelenül csacsogva, több tucat nő igazgatta bájait a pucérság különféle fokozatában, némelyikük teljesen ruhátlanul. Geralt és Kökörcsin itt is kővé meredt arccal haladt tova, nem hagyták, hogy tekintetük ide-oda kalandozzék.

A soron következő helyiségben alapos vizsgálatnak vetették őket alá. Az ezt kivitelező illetők külseje komoly, viselkedése profi, cselekvése céltudatos volt. Geralt tőrét elkobozták. Kökörcsintől, aki soha nem viselt semmilyen fegyvert, elvették a fésűjét és a dugóhúzóját. De – némi töprengés után – meghagyták a lantját.

– A tisztelendő előtt székek vannak – oktatták ki őket végül. – Ezekre leül. Ül és fel nem áll, amíg a tisztelendő nem parancsolja. Nem közbeszól, amikor a tisztelendő beszél. Nem beszél, amíg a tisztelendő nem ad jelet rá, hogy lehet. És most bemegy. Ezen az ajtón.

– Tisztelendő? – morogta Geralt.

– Valamikor pap volt – morogta vissza a költő. – De ne félj, nem tartotta meg a szokásokat. A beosztottainak azonban valamilyen titulussal kell szólítaniuk, és ő nem tűri, hogy főnöknek hívják. Nekünk nem kell így címeznünk.

Amikor beléptek, azonnal elállta valami az útjukat. Ez a valami hegymagasságú volt, és intenzíven bűzlött a pézsmától.

– Hogy vagy, Mikita? – köszöntötte Kökörcsin a hegyet.

A Mikita nevű óriás, nyilván a tisztelendő főnök személyi testőre, félvér volt, egy ogre és egy törp keresztezésének származéka. Az eredmény hét lábnál jóval magasabb kopasz törp lett, nyaka egyáltalán nincs, szakálla göndör, fogai előremerednek, mint a vadkané, keze térdig ér. Ritkán lehetett látni hasonló kereszteződést, olyan fajokét, amelyek a közvélekedés szerint genetikailag teljesen különböznek egymástól – olyasmi, amilyen Mikita volt, természetes úton nem jöhetett létre. Nem is fordult elő kivételesen erős mágia segítsége nélkül. Amely mágia egyébként be volt tiltva. Olyan mendemondák keringtek, hogy jó pár varázsló fittyet hány a tiltásnak. Geralt most saját szemével láthatta a mendemondák valódiságának bizonyítékát.

Az itt érvényes protokollnak megfelelően leültek két fonott székre. Geralt körülnézett. A szoba legtávolabbi sarkában egy jókora díványon két csupasz kisasszony egymással volt elfoglalva. Egy jelentéktelen, púpos, átlagos alacsony, virágokkal hímzett bő köntöst és bojtos fezt viselő férfi nézte őket, aki közben egy kutyát etetett. A férfi, miután odaadta a kutyának az utolsó falat homárt is, megtörölte a kezét, és megfordult.

– Üdv, Kökörcsin – szólalt meg, és elébük ült valamire, ami a megszólalásig trónra hasonlított, bár fonott karszék volt. – Tiszteletem, Ríviai Geralt úr.

A tisztelendő Pyral Pratt, aki – nem alaptalanul – az egész körzet szervezett bűnözése főnökének számított, külsőre nyugdíjas szövetárusnak látszott. A nyugdíjas szövetárusok uzsonnáján nem keltett volna feltűnést, és nem gondolták volna, hogy nem a szakmából jött. Legalábbis messziről. Aki közelebbről vette szemügyre, olyasmit láthatott Pyral Pratton, ami nem szövetárusra volt jellemző. Egy régi megfakult sebhelyet az arcán, késvágás nyomát. Keskeny ajka csúnya, vészjósló fintorát. Világossárga, merev kígyótekintetét.

A hallgatást sokáig nem törte meg egyikük sem. Valahonnan a falon túlról zene hangja szüremlett be, lárma hallatszott.

– Örömmel látom és köszöntöm mindkettejüket – szólalt meg végre Pyral Pratt. Hangjában jól kivehető volt, hogy régóta nem szűnő vonzalmat táplált az olcsó és pocsékul lepárolt alkoholos italok iránt.

– Különösen téged köszöntelek örömmel, dalnok. – A tisztelendő rámosolygott Kökörcsinre. – Nem találkoztunk az unokám lakodalma óta, amelyet a szerepléseddel tüntettél ki. Pont rád gondoltam, mert újabb unokámnak lett valahogy sürgős a férjhez menés. Bízom benne, hogy a régi barátság okán ezúttal sem mondasz nemet. Mi? Dalolsz a lakodalmon? Ugye nem kéreted magad olyan sokáig, mint legutóbb? Ugye nem kell... meggyőznöm?

– Dalolok, dalolok – bizonygatta sietve Kökörcsin kissé sápadtan.

– Ma pedig – folytatta Pratt – azért ugrottál be, hogy az egészségemről érdeklődj, úgy sejtem. Hát szarul van, mármint az egészségem.

Kökörcsin és Geralt nem tettek megjegyzést. Az ogretörp bűzlött a pézsmától. Pyral Pratt súlyos sóhajt hallatott.

– Mostanában – közölte – gyomorfekélyem lett, étvágytalan vagyok, az asztali élvezetek tehát már nem nekem valók. Májbajt állapítottak meg, és megtiltották, hogy igyam. Beszereztem egy gerincsérvet, a nyaki és az ágyékcsigolyáknál is, ez meg elzárt attól, hogy vadászattal és más extrém sportokkal szórakoztassam magam. A gyógyszerek és a kezelés rengeteg olyan pénzt nyel el, amit azelőtt hazárdjátékokra szoktam költeni. Oboázás, persze, mondjuk, még feláll, de mennyi munka kell hozzá, hogy felálljon! Hamarabb unom meg, mint hogy élvezném... Mi marad akkor nekem? He?

– A politika?

Pyral Pratt elnevette magát, még a fezbojtja is belerázkódott.

– Bravó, Kökörcsin. Eltrafáltad, mint mindig. A politika, ó igen, az most pont nekem való. Eleinte nem fűlt a fogam a dologhoz. Arra gondoltam, előbb paráználkodással foglalkoznék, és nyilvánosházakba fektetnék be. Forgolódtam politikusok között, megismerkedtem sokukkal, és arra a meggyőződésre jutottam, hogy jobb kurvákkal barátkozni, a kurváknak ugyanis van némi becsületük meg elveik. Másrészt viszont a kupiban nem lehet olyan jól urizálni, mint a városházán. Márpedig kormányozni, az jólesik, ha nem is a világot, úgymond, de legalább egy járást. Azt mondja egy régi szólás, ha nem tudsz valakit legyőzni, csatlakozz hozzá...

Elhallgatott, a díványra nézett, kinyújtotta a nyakát.

– Ne színleljetek, lányok! – kiáltotta. – Ne tettessétek! Több, sokkal több lelkesedést! Hmmm... Hol is hagytam abba?

– A politikánál.

– Na igen. De a politika az csak politika, tőled meg, vaják, ellopták a híres kardjaidat. Ugyebár ebben az ügyben ért az a megtiszteltetés, hogy köszönthesselek?

– Éppen ebben, mint látod.

– Ellopták a kardokat – bólintott Pratt. – Gondolom, fájdalmas veszteség. Nyilván fájdalmas. És pótolhatatlan. Á, mindig is mondtam, hogy Kerackban tolvaj tolvaj hátán. Az odavalósiak, ha lehetőségük akad, köztudottan mindent ellopnak, ami nincs rendesen odaszögezve. Arra az esetre pedig, ha leszögezett dolgok kerülnek elébük, mindig van náluk egy feszítővas.

– Úgy sejtem, folyik a nyomozás, nemde? – folytatta kisvártatva. – Ferrant de Lettenhove működik? Azért nézzetek szembe az igazsággal, urak. Ferranttól nem lehet csodákat várni. Meg ne sértődj, Kökörcsin, de a rokonod jobb volna könyvelőnek, mint nyomozónak. Egyebe sincs, mint a könyvek, törvények, paragrafusok, szabályzatok, na meg azok a bizonyítékok, a bizonyítékok és megint csak a bizonyítékok. Mint abban a kecskéről meg a káposztáról szóló adomában. Nem ismeritek? Egyszer összezártak az ólba egy kecskét egy fej káposztával. Reggel a káposztának nyoma sincs, a kecske meg zöldet szarik. De bizonyíték nincs, tanúk sincsenek, így hát az ügyet lezárják, causa finita. Nem szeretnék rosszat jósolni, Geralt vaják, de a kardlopási ügyed is hasonlóképpen végződhet.

Geralt ezúttal sem tett megjegyzést.

– Az első kard – Pyral Pratt gyűrűs kezével megdörgölte az állát – acélból van. Szideritacélból, meteoritból kinyert ércből. Mahakamban kovácsolták, törpkohóban. Teljes hossza negyven és fél hüvelyk, maga a penge huszonhét és egynegyed. Kiváló súlyeloszlás, a penge súlya pontosan megegyezik a markolat súlyával, az egésznek a súlya biztosan nem haladja meg a negyven unciát. A markolat és a keresztvas kivitelezése egyszerű, de elegáns.

– És a másik kard, hasonló a hossza és a súlya, ezüstből van. Részben persze. Az acéltörzset ezüsttel verték ki, a penge éle acélból van, a színezüst ugyanis túl puha ahhoz, hogy jól ki lehessen fenni. A keresztvason és a penge teljes hosszában rúnajelek és betűk vannak, melyek a szakértőim szerint megfejthetetlenek, de kétségkívül mágikusak.

– Pontos leírás. – Geralt arca kőmerev volt. – Mintha láttad volna a kardokat.

– Mert láttam is. Idehozták és megvételre ajánlották fel őket. A jelenlegi tulajdonos érdekeit képviselő közvetítő, egy feddhetetlen reputációjú illető, akit személyesen ismerek, kezeskedett érte, hogy a kardokat legális úton szerezték be, hogy a Fen Carn-i lelőhelyről, egy ősrégi soddeni temetőből származnak. Fen Carnban megszámlálhatatlanul sok kincset és tárgyat ástak ki, úgyhogy voltaképpen alaptalanul kérdőjeleztem volna meg a szavahihetőségét. Én azonban gyanút fogtam. És nem vettem meg a kardokat. Figyelsz rám, vaják?

– Feszülten. A konklúzióra várok. És a részletekre.

– A konklúzió a következő: valamit valamiért. A részletek nincsenek ingyen. Az információn árcédula van.

– Hát tudod – horkant fel Kökörcsin. – Én a régi barátság okán jöttem, a barátom bajba került...

– Az üzlet az üzlet – vágott a szavába Pyral Pratt. – Megmondtam, a birtokomban lévő információnak ára van. Ha tudni akarsz valamit a kardjaid sorsáról, ríviai vaják, fizetned kell.

– Mi van az árcédulán?

Pratt kihúzott a köntöse alól egy jókora aranyérmét, és átnyújtotta az ogretörpnek. Aki pedig minden különösebb erőfeszítés nélkül kettétörte, mintha csak egy darab keksz lett volna. Geralt a fejét csóválta.

– Vásári komédia szintű közhely – sziszegte. – Odaadod az érme felét, és valaki valamikor, lehet, hogy évek múlva megjelenik a másik felével. És azt követeli, hogy teljesítsem, amit óhajt. Amit aztán feltétel nélkül meg is kell tennem. Ebből nem lesz semmi. Ha ez volna az ár, nem fogunk megalkudni. Causa finita. Menjünk, Kökörcsin.

– Nem fontos, hogy visszakapd a kardokat?

– Ennyire nem.

– Gyanítottam, hogy így lesz. De egy próbát megért. Másik ajánlatot teszek. Ezúttal visszautasíthatatlant.

– Menjünk, Kökörcsin.

– Elmehetsz – Pratt egy fejbólintással mutatta –, de egy másik ajtón át. Ezen. Miután levetkőztél. Gatyára.

Geralt úgy vélte, uralkodik az arcvonásain. Nyilván tévedett, mert az ogretörp hirtelen figyelmeztető rikoltást hallatott, és odalépett hozzá, mancsait felemelte, és dupla erősen kezdett bűzleni.

– Ez valami élcelődés akar lenni – közölte Kökörcsin nagy hangon, ahogy a vaják oldalán szokta, merész pimaszsággal. – Gúnyt űzöl belőlünk, Pyral. Ezért most búcsúzunk és elmegyünk. És ugyanazon az ajtón át, ahol bejöttünk. Ne felejtsd el, ki vagyok! Elmegyek!

– Nem hiszem – ingatta a fejét Pyral Pratt. – Azt, hogy nem vagy különösebben okos, már egyszer megállapítottuk. De ahhoz, hogy most megpróbálj elmenni, túlságosan is okos vagy.

Az ogretörp, a főnök szavainak súlyát kiemelendő, odamutatta nekik dinnye méretű öklét. Geralt hallgatott. Már jó ideje méregette az óriást, rúgásra érzékeny helyet keresett rajta. Mert úgy látszott, rúgás nélkül nem fog menni.

– Na jó. – Pratt egy mozdulattal megfékezte a testőrét. – Egy kicsit engedek, jóindulatot és kompromisszumkészséget mutatok. Ma összejött itt a környékről a teljes ipari, kereskedelmi és pénzügyi elit, politikusok, nemesek, papok, még inkognitóban egy herceg is. Olyan látványosságot ígértem nekik, amilyet még nem tapasztaltak, márpedig vajákot gatyában biztosan nem láttak. De legyen, engedek egy csöppecskét: derékig pucéron távozol. Cserébe megkapod az ígért információt, méghozzá azonnal. Ezenkívül bónuszként...

Pyral Pratt felkapott az asztalról egy darab papírt.

– Bónuszként kétszáz novigradi koronát. A vajákok nyugdíjalapjára. Tessék, itt a bemutatóra szóló csekk inkasszóra a Giancardi bankba, bármely fiókjába. Mit szólsz hozzá?

– Miért kérded? – hunyta le a szemét Geralt. – Úgy gondolom, értésemre adtad, hogy nem utasíthatom vissza.

– Jól gondolod. Azt mondtam, az ajánlat visszautasíthatatlan. De úgy vélem, kölcsönösen előnyös.

– Kökörcsin, vedd el a csekket. – Geralt kigombolta és levette a zubbonyát. – Beszélj, Pratt.

– Ne csináld ezt. – Kökörcsin még jobban elsápadt. – Vagy tudod, mi vár ott az ajtón túl?

– Beszélj, Pratt.

– Amint már említettem – a tisztelendő elterpeszkedett a trónon –, a közvetítőnek megmondtam, hogy nem veszem meg a kardokat. De mivel, ahogy mondtam, az illetőt jól és megbízhatónak ismertem, javasoltam a pénzzé tételre egy másik, kifizetődőbb módszert. Azt tanácsoltam, hogy a jelenlegi birtokos bocsássa aukcióra. A Borsody fivérek aukciósházában, Novigradban. Ez a legnagyobb és a gyűjtők által legelismertebb aukció, összejönnek ott az egész világról a ritkaságok, régiségek, egyedi műtárgyak, különleges termékek és mindenféle furcsaságok kedvelői. Ezek a különcök, hogy gyűjteményüket gazdagíthassák valami csodálatos dologgal, tébolyult módon licitálnak, a különböző egzotikus csodadolgok néha hatalmas összegekért kelnek el Borsodyéknál. Sehol sem lehet eladni őket drágábban.

– Beszélj, Pratt. – A vaják levette az ingét. – Hallgatlak.

– Borsodyéknál negyedévenként rendeznek aukciót. A következő júliusban lesz, tizenötödikén. A tolvaj halálbiztosan megjelenik rajta a kardjaiddal. Némi szerencsével elveheted tőle, mielőtt meghirdetné.

– És ennyi?

– Ez egyáltalán nem kevés.

– A tolvaj személyazonossága? Vagy a közvetítőé?

– A tolvaj személyazonosságát nem ismerem – vágta rá Pratt. – A közvetítőét pedig nem fedem fel. Ilyen az üzlet, erre köteleznek a törvények, a szabályok és a nem kevésbé fontos kereskedelmi alapelvek. Elveszíteném az arcom. Eleget mondtam el, elég sokat azért, amit tőled várok el. Vezesd ki az arénába, Mikita. Te meg gyere velem, Kökörcsin, mi is megnézzük. Mire vársz, vaják?

– Úgy értsem, hogy fegyvertelenül kell kimennem? Nem elég, hogy derékig pucéron, még üres kézzel is?

– Olyat ígértem a vendégeimnek – magyarázta Pratt, lassan, mintha gyerekhez beszélne –, amit ezidáig nem látott senki. Fegyveres vajákot már láttak.

– Világos.

Homokkal borított, földbe ásott gerendákkal elkerített arénában találta magát, körös-körül vasrudakra akasztott lampionok sokaságának fénye csillogott. Kiabálást, éljenzést, bravózást és füttyögést hallott. Az aréna fölött arcokat, tátott szájakat, izgatott tekinteteket látott.

Vele szemben, az aréna ellenkező végében megmozdult valami. És már ugrott is.

Geralt alig tudta a két karjával a Vérkő Jelét megformálni. A varázslat visszaverte és eltaszította a rohamozó bestiát. A nézőtér egyhangúlag üvöltött fel.

A kétlábú gyík sárkányra hasonlított, de kisebb volt, nagyobbfajta dog méretű. Viszont a pofája jóval nagyobb volt, mint egy sárkányé. Sokkal több volt a fog az állkapcsában. És sokkal hosszabb volt a végén ostorszerűen elvékonyodó farka. A gyík energikusan suhogtatta a farkát, felkavarta vele a homokot, hasogatta a gerendákat. Lehajtotta a fejét, majd újra ráugrott a vajákra.

Geralt készen állt, rácsapott Aard Jelével, és visszalökte. De a gyík meg tudta suhintani a farka végével. A nézőtér megint felüvöltött. A nők sikítoztak. A vaják érezte, hogy csupasz vállán jó vastag, duzzadó hurka keletkezett. Már tudta, miért kellett levetkőznie. Az ellenfelét is fölismerte. Vigiloszaurusz volt, egy speciálisan kitenyésztett, mágikus mutáns gyík, amelyet őrző-védőként használtak. A dolog nem állt a legjobban. A vigiloszaurusz az arénát a védelmére bízott területként kezelte. Geralt viszont betolakodó volt, akit ártalmatlanná kellett tennie. Szükség esetén pedig meg kellett semmisítenie.

A vigiloszaurusz megkerülte az arénát, nekidörgölőzött a gerendáknak, dühösen sziszegett. És támadott, gyorsan, nem hagyott időt a Jelnek. A vaják fürgén elugrott a sokfogú állkapocs hatóköréből, de a farokcsapást nem tudta kikerülni. Érezte, hogy az előző mellett újabb hurka kezd duzzadozni.

A Vérkő Jele ismét megállította a rohamozó vigiloszauruszt. A gyík farka sivítva suhogott. Geralt kifülelte a sivítás változását, egy másodperccel előbb hallotta meg, mielőtt a farok hegye végigvágott a hátán. Szinte megvakította a fájdalom, a hátán pedig végigfolyt a vér. A nézőtér őrjöngött.

A Jelek gyengültek. A vigiloszaurusz olyan gyorsan kerülte meg, hogy a vaják alig tudott vele lépést tartani. Sikerült két farkcsapás elől elhajolnia, de a harmadikat nem tudta elhárítani, megint a lapockájára kapta, és megint az éles végével. A hátán már patakokban ömlött a vér.

A közönség felmorajlott, a nézők kiabáltak és fel-felugráltak. Egy néző, hogy jobban lásson, jócskán áthajolt a korláton, belekapaszkodott a lampionos vasrúdba. A rúd kettétört, és a lampionnal együtt bezuhant az arénába. A rúd beleállt a homokba, a lampion pedig a vigiloszaurusz fejére esett, és lángba borult. A gyík lelökte, szikraesőt szórt széjjel maga körül, sziszegett, fejét az arénát övező gerendához dörzsölte. Geralt egy szempillantás alatt ismerte fel az alkalmat. Kikapta a homokból a rudat, rövid nekifutással odaugrott, és nagy lendülettel fúrta bele a rudat a gyík koponyájába. A rúd a másik végén jött ki. A vigiloszaurusz rángatózott, mellső mancsaival esetlenül kapálózva igyekezett megszabadulni az agyát kilyukasztó vasdarabtól. Végül kusza ugrásokkal a gerendának csapódott, és belemart a fába. Kis ideig görcsösen rángott, karmaival a homokot kaparta, és a farkával csapkodott. Végül mozdulatlanná dermedt.

A falak beleremegtek az éljenzésbe és bravózásba.

A leeresztett létrán mászott ki az arénából. Mindenfelől fellelkesült nézők vették körül. Valamelyikük megcsapkodta a felduzzadt vállát, a vaják nehezen állta meg, hogy ne verje ki a fogait. Egy fiatal nő arcon csókolta. Egy másik, még fiatalabb, batisztzsebkendővel törölte le a válláról a vért, majd azonnal lobogtatni kezdte, diadallal mutogatva a barátnőinek. Megint másik, sokkal idősebb, leoldotta ráncos nyakáról a láncát, és megpróbálta odaadni. A vaják arckifejezését látva visszahátrált a tömegbe.

Pézsmabűzt érzett, az ogretörp, Mikita tört keresztül a sokaságon, akár egy hajó a Sargasso-tengeren. Testével eltakarta a vajákot, és kivezette.

Az odahívott medikus ellátta Geraltot, bekötözte a sebeit. Kökörcsin nagyon sápadt volt. Pyral Pratt nyugodt. Mintha semmi sem történt volna. De a vaják arca nyilván megint sokatmondó volt, mert igyekezett kimagyarázkodni.

– Zárójelben említve – mondta –, az az előzőleg befűrészelt és kihegyezett rúd az én parancsomra esett be az arénába.

– Kösz, hogy olyan hamar.

– A vendégek a hetedik mennyországban érezték magukat. Még Coppenrath polgármester is elégedett volt, csak úgy sugárzott, pedig nehéz a kurafinak megfelelni, mindenre csak az orrát fintorgatja, búskomor, mint egy bordély hétfő reggel. Ha, már a zsebemben a tanácsosi tisztség. És talán följebb is kerülök, ha... Nem lépnél fel egy hét múlva, Geralt? Hasonló előadáson?

– Csak akkor – a vaják dühösen rántott egyet fájó vállán –, ha vigiloszaurusz helyett te leszel az arénában, Pratt.

– Vicces fiú, haha. Hallottad, Kökörcsin, milyen vicces fiú?

– Hallottam – jelentette ki a költő, ránézett Geralt vállára, és összeszorította a fogait. – De ez nem volt vicc, ez teljesen komoly volt. Ugyanilyen komolyan közlöm veled én is, hogy az unokád lakodalmi ünnepségét nem tisztelem meg a fellépésemmel. Az után, ahogy Geralttal bántál, el is felejtheted ezt. Akár a többi esetleges alkalmakat, beleértve a keresztelőket és a temetéseket. Köztük a tiedet is.

Pyral Pratt ránézett, és hüllőszemében valami megvillant.

– Nem tanúsítasz tiszteletet, dalnok – sziszegte. – Megint nem tanúsítasz tiszteletet. Meg kell téged leckéztetni ezzel kapcsolatban. Ki kell oktatni...

Geralt közelebb lépett, megállt vele szemben. Mikita lihegett, felemelte az öklét, pézsmabűzt árasztott. Pyral Pratt egy mozdulattal intette le.

– Elveszíted az arcodat, Pratt – mondta a vaják vontatottan. – Üzletet kötöttünk, klasszikusat, a szabályoknak és a nem kevésbé fontos kereskedelmi alapelveknek megfelelőt. A vendégeid meg vannak elégedve az előadással, neked nőtt a presztízsed, nagyobbak lettek a kilátásaid a városi tanácstagságra. Én megkaptam a szükséges információt. Valamit valamiért. Mindkét fél elégedett, tehát most sérelem és harag nélkül kellene elválnunk. Ehelyett fenyegetésekre ragadtatod magad. Elveszíted az arcodat. Menjünk, Kökörcsin.

Pyral Pratt kissé elsápadt. Majd hátat fordított nekik.

– Az volt a szándékom – vetette oda a vállán keresztül –, hogy vacsorával fogadjalak benneteket. De úgy látszik, siettek. Búcsúzom hát. És örvendjetek, hogy az engedélyemmel mind a ketten büntetlenül távozhattok a Holdsarlóból. A tisztelet hiányát ugyanis büntetni szoktam. De nem tartóztatlak titeket.

– Nagyon helyes.

Pratt megfordult.

– Hogy mi?

Geralt a szemébe nézett.

– Habár szívesen véled másként, nem vagy különösebben okos. De ahhoz, hogy megpróbálj engem feltartóztatni, túlságosan is okos vagy.

Alig hagyták el a karsztforrást, és alig érték el az első út menti nyárfákat, Geralt megállította a lovát, fülelni kezdett.

– Követnek.

– Affene! – kaffogott Kökörcsin. – Kik? Pratt banditái?

– Nem lényeges, kik. Tovább, nyargalj Kerackba, ahogy csak a lovad bírja. Rejtőzz el a kuzinodnál. Kora reggel menj el a csekkel a bankba. Aztán a Rák és Kardhalban találkozunk.

– És te?

– Miattam ne aggódj.

– Geralt...

– Ne fecsegj, inkább a lovadat sarkantyúzd meg. Gyerünk, indulj!

Kökörcsin engedelmeskedett, előrehajolt a nyeregben, és galoppra ösztökélte a lovát. Geralt visszafordult, nyugodtan várt.

A homályból lovasok bontakoztak ki. Hat lovas.

– Geralt vaják?

– Én volnék.

– Velünk jössz – szólalt meg a legközelebbi rekedten. – Csak semmi ostobaság, rendben?

– Engedd el a kantárt, mert bajod esik.

– Semmi ostobaság! – A lovas visszahúzta a kezét. – És semmi erőszak. A törvény és a rend mellett vagyunk. Nem holmi zsiványok. A herceg parancsára.

– Miféle herceg?

– Megtudod. Gyere velünk.

Elindultak. Egy herceg, jutott Geralt eszébe, valami herceg vendégeskedett a Holdsarlóban, inkognitóban, ahogy Pratt állította. A dolgok nem a legjobban álltak. Hercegekhez fűződő kapcsolat ritkán szokott kellemes lenni. És szinte soha nem végződött jól.

Nem mentek messzire. Csak a keresztútnál álló, füsttől illatozó kocsmáig, melynek ablakaiból világosság szűrődött ki. Beléptek a kocsmaterembe, amely csaknem üres volt, ha nem számítjuk a kései vacsoráját fogyasztó néhány kereskedőt. Két fegyveres őrizte a belső szoba bejáratát, kék köpenyük színe és szabása is ugyanolyan volt, mint amilyet a Geraltot kísérők viseltek. Bementek.

– Kegyelmes herceg úr...

– Kifelé. Te meg ülj le, vaják.

Az asztalnál ülő férfin a katonákéhoz hasonló köpeny volt, csak a hímzése volt gazdagabb. Az arcát csuklya takarta. Fölöslegesen. Az asztalon álló mécses csak Geraltot világította meg, a titokzatos herceg az árnyékba rejtőzött.

– Láttalak az arénában Prattnál – mondta. – Valóban imponáló látvány volt. Az az ugrás és az a felülről mért, a test teljes súlyával megerősített csapás... Az a vasdarab, noha közönséges rúd volt, úgy hatolt át a sárkány koponyáján, mint kés a vajon. Úgy vélem, ha, mondjuk, harci dzsida vagy lándzsa lett volna, akkor még a láncingen is áthatolt volna, talán még a páncélon is... Mi a véleményed?

– Késő éjszaka van. Nincs véleményem, ha álmosság gyötör.

Az árnyékban ülő férfi felkacagott.

– Akkor ne húzzuk az időt. És térjünk a tárgyra. Szükségem van rád. Rád, vaják. A vajákmunkára. És valami furcsa módon az a helyzet, hogy neked is szükséged van rám. Talán még jobban is.

– Xander királyfi vagyok, Kerack hercege. Azt óhajtom, méghozzá nagyon is, hogy én legyek Első Xander, Kerack királya. Pillanatnyilag, sajnálatomra és az ország kárára Kerack királya az apám, Belohun. Az öreg még mindig ereje teljében van, uralkodhat még húsz évig is, fuj, a kutyafáját. Se időm, se kedvem olyan sokáig várni. Sőt! Még ha kivárom is, akkor sem lehetek biztos az utódlásban, az a vénség bármely pillanatban kijelölhet egy másik trónörököst, utódokból bőséges a gyűjteménye. És épp most készül újabb nemzésre, Lammas ünnepére királyi lagzit tervezett, olyan fényes pompával, amilyenre ennek az országnak nem telik. Ez a fösvény meg, aki a parkba jár ki a szükségét végezni, hogy kímélje az éjjeliedény zománcát, az esküvői lakomára hegynyi aranyat ad ki. Romba döntve a kincstárat. Jobb király leszek. A lényeg, hogy most rögtön akarok az lenni. Olyan gyorsan, ahogy csak lehet. És ehhez van szükségem rád.

– Az általam nyújtott szolgáltatások között nem szerepel palotaforradalmak kivitelezése. Királygyilkosság sem. Mert bizonyára hercegséged épp erre kegyeskedett gondolni.

– Király akarok lenni. Hogy az lehessek, az apámnak nem szabadna királynak lennie tovább. És a fivéreimet is ki kell küszöbölni az utódlásból.

– Királygyilkosság plusz testvérgyilkosság. Nem, fenséges herceg. Vissza kell utasítanom. Sajnálom.

– Nem igaz – horkant fel az árnyékban a királyfi. – Nem sajnálod. Még nem. De sajnálni fogod, ígérem.

– Hercegséged kegyeskedjék tudomásul venni, hogy ha halállal fenyeget meg, az nem vezet célhoz.

– Ki beszél itt halálról? Királyfi vagyok és herceg, nem gyilkos. Én a választásról beszélek. Vagy kegy, vagy kegyvesztés. Ha megteszed, amit kérek, akkor a kegyeimnek örvendhetsz. És hidd el, erre fölöttébb szükséged van. Most, amikor pénzügyi visszaélésekért per és ítélet vár rád. A következő pár évet előreláthatóan gályán töltöd, az evező mellett. Úgy látszik, azt hitted, hogy már megúsztad? Hogy az ügyedet már lezárták, hogy az a boszorkány Neyd, aki szeszélyből megengedi, hogy megkeféljed, visszavonja a vádat, és annyi? Tévedésben vagy. Albert Smulka, az ansegisi bíró vallomást tett. Ez a vallomás bemárt téged.

– Ez a vallomás hamis.

– Ezt nehéz lesz bizonyítani.

– A bűnösséget kell bizonyítani. Nem az ártatlanságot.

– Jó vicc. Igazán mulatságos. De ha a te bőrödben lennék, nem nevetnék. Nézz csak ide. Ezek – a királyfi egy köteg papírt dobott az asztalra – dokumentumok. Hitelesített vallomások, a tanúk beszámolói. Cizmar helység, felfogadott vaják, megölt leukrota. A számla hetven korona, a valóságban ötvenöt koronát fizettek ki, a többleten felibe megosztoztak a helybeli tisztviselőcskével. Sotonin település, óriáspók. Elejtve a számla szerint kilencvenért, a bíró vallomása szerint ténylegesen hatvanötért. Tiberghienben egy megölt hárpiáért száz korona lett leszámlázva, a valóságban hetvenet fizettek ki. És a korábbi hőstetteid és csalásaid: egyáltalán nem létező vámpír Petrelsteyn várában, ami a várnagynak kereken ezer orinjába került. Vérfarkas Guaamezben, száz koronáért állítólag varázstalanítva és mágikusan vérfarkastalanítva, nagyon gyanús az ügy, mert ez valahogy túl olcsó egy varázstalanításért. Ekhinopsz, vagy inkább valami, amit elvittél a martindelcampói bírónak, és azt mondtad rá, hogy ekhinopsz. Gúlok a Zgraggen melletti temetőből, amelyek a községnek nyolcvan koronába kerültek, noha hullákat nem látott senki, mert felfalta, haha, a többi gúl. Mit szólsz ehhez, vaják? Ezek bizonyítékok.

– Hercegséged tévedni kegyeskedik – ellenkezett Geralt nyugodtan. – Ezek nem bizonyítékok. Ezek összetákolt, mégpedig tehetségtelenül összetákolt rágalmak. Soha nem fogadtak fel Tiberghienben. Sotonin nevű településről még csak nem is hallottam. Az onnan származó összes számla tehát egyértelműen hamisítvány, ezt nem lesz nehéz bizonyítani. És az általam megölt zgraggeni gúlokat persze hogy felfalta, haha, a többi gúl, mert a gúloknak, haha, pont ilyen a szokásuk. És az ottani temetőben eltemetett megboldogultak azóta nem forognak nyugtalanul haló porukban, mert eltűntek onnan a gúlmaradványok. Az ezekben a papírokban levő többi badarságot még megemlíteni sincs kedvem.

– Ezeknek a papíroknak az alapján – a királyfi rátenyerelt a dokumentumokra – perbe fognak. A per sokáig fog tartani. Hogy a dokumentumok valódinak bizonyulnak-e? Ki tudhatja? Hogy milyen ítélet születik a végén? Kit érdekel? Nem fontos. A fontos a szétáradó bűz. Ami életed végéig körülvesz majd.

– Egyesek – folytatta – undorodtak tőled, de kényszerből eltűrtek mint a kisebbik rosszat, mint az őket fenyegető szörnyek megölőjét. Egyesek képtelenek voltak elviselni téged mint mutánst, utáltak, és iszonyodtak tőled, egy idegen lénytől. Mások pánikszerűen rettegtek tőled, és saját félelmük miatt gyűlöltek meg. Mindez feledésbe merül. Az ügyes gyilkos hírneve és a gonosz varázsló reputációja elszáll, mint pehely a szélben, elfelejtik az undort és a félelmet. Kizárólag úgy fognak rád emlékezni, mint egy kapzsi tolvajra és szélhámosra. Aki tegnap félt tőled és a varázsigéidtől, aki elfordította a tekintetét, aki a láttodra kiköpött vagy az amulettjéért kapott, holnap kiröhög, oldalba böki a cimboráját. Nézd csak, ott jön a Geralt vaják, az a nyomorúságos csaló és szélhámos! Ha nem vállalod el azt a feladatot, amellyel megbízlak, kicsinállak, vaják. Szétrombolom a reputációdat. Ha csak nem állsz a szolgálatomba. Döntsd el. Igen vagy nem?

– Nem.

– Nehogy azt gondold, hogy akármit is segítenek a kapcsolataid, Ferrant de Lettenhove vagy a vörös varázslónő szeretőd. Az ügyész nem kockáztatja a karrierjét, a Testvériség pedig megtiltja a boszorkánynak, hogy beleártsa magát egy bűnügybe. Nem segít neked senki, ha a bírósági gépezet fogai közé kerülsz. Azt parancsoltam, hogy dönts. Igen vagy nem?

– Nem. Véglegesen nem, fenséges herceg. Aki ott a fülkében elbújt, már kijöhet.

A királyfi, Geralt legnagyobb csodálkozására, kacagásban tört ki. És az asztalra csapott. Megcsikordult a kisajtó, a szemközti fülkéből egy alak bontakozott ki. A félhomály ellenére ismerős.

– Megnyerted a fogadást, Ferrant – mondta a herceg. – Holnap jelentkezz a titkáromnál a nyereményért.

– Köszönöm hercegséged kegyességét – válaszolta könnyed meghajlással Ferrant de Lettenhove, a királyi ügyész –, de a fogadást kizárólag szimbolikus értelemben gondoltam. Hogy hangsúlyozzam, milyen nagyon biztos vagyok az igazamban. Egyáltalán nem a pénzről volt szó...

– A pénz, amit megnyertél – vágott közbe a herceg –, nekem is csak szimbólum, akárcsak a novigradi pénzverde rajta szereplő jele és a jelenlegi hierarcha profilja. Azt is tudd meg, tudjátok meg mind a ketten, hogy én is nyertem. Visszakaptam valamit, amit már véglegesen elveszettnek véltem. Nevezetesen az emberekben való hitet. Ríviai Geralt, ez a Ferrant abszolút biztosra vette a reagálásodat. Én viszont, elismerem, naivnak tartottam őt. Meg voltam róla győződve, hogy megtörsz.

– Mindenki nyert valamit – állapította meg Geralt fanyarul. – És én?

– Te is – fordította komolyra a szót a herceg. – Mondd el neki, Ferrant. Magyarázd meg, miről volt itt szó.

– A jelen lévő Egmund herceg őkegyelmessége – magyarázta az ügyész – egy pillanatra Xander öccsét kegyeskedett megtestesíteni. Továbbá jelképesen a többi trónigénylő fivérét. A herceg arra gyanakodott, hogy Xander vagy valaki más a rokonságból a trón megszerzése érdekében a kéznél levő vajákot akarja felhasználni. Úgyhogy elhatároztuk... megrendezünk egy ilyet. És most tudjuk, ha erre tényleg sor kerülne... Ha valaki tényleg tenne neked egy ilyen méltatlan ajánlatot, nem mennél lépre a hercegi kegyességnek. És nem hajlasz meg a fenyegetéstől vagy a zsarolástól sem.

– Értem – bólintott a vaják. – És fejet hajtok a tehetség előtt. Hercegséged tökéletesen bele kegyeskedett magát élni a szerepébe. Abban, amit rólam kegyeskedett mondani, abban a véleményben, amit rólam fogalmazott meg, nem éreztem meg a színészkedést. Ellenkezőleg. Tiszta őszinteséget éreztem.

– A maszkabálnak megvolt a maga célja – törte meg Egmund a kínos csendet. – Elértem, és eszembe se jut, hogy kimagyarázzam magam előtted. Te is élvezni fogod az előnyeit. Anyagilag. Nos, valóban az a szándékom, hogy felfogadjalak. És bőkezűen megfizessem a szolgálataidat. Mondd el neki, Ferrant.

– Egmund herceg – mondta az ügyész – attól tart, hogy merénylettel törnek apja, Belohun király életére, és erre a Lammas ünnepére tervezett királyi lagzi alatt kerülhet sor. A herceg nyugodtabb volna, ha a király biztonságára... olyasvalaki vigyázna, mint egy vaják. Igen, igen, ne szakíts félbe, tudjuk, hogy a vajákok nem őrző-védők, nem is testőrök, létük értelme, hogy az embereket megvédjék a mágikus, természetfölötti és természetellenes szörnyetegek okozta veszélyektől...

– Így áll a könyvekben – vágott közbe a herceg türelmetlenül. – Az életben különbözőképpen alakult. Vajákokat fogadtak fel a szörnyektől hemzsegő sivatagokon és erdőségeken keresztül haladó karavánok védelmére. De az is előfordult, hogy szörnyetegek helyett közönséges rablók támadták meg a kereskedőket, és a vajákok egyáltalán nem azért voltak ott, hogy ezeket aprítsák. Megalapozott a félelmem, hogy a lagzi alkalmával megtámadhatják a királyt a... baziliszkuszok. Vállalod a baziliszkuszok elleni védelmet?

– Attól függ.

– Mitől?

– Attól, hogy folytatódik-e a színészkedés. És én nem leszek újabb provokáció tárgya. Például valamelyik másik fivér részéről. Feltételezem, egy szerep megtestesítésének tehetsége nem ritka a családban.

Ferrant felhorkant. Egmund öklével az asztalra csapott.

– Ne feszítsd túl a húrt – mordult rá. – És ne feledkezz meg magadról. Azt kérdeztem, elvállalod-e. Felelj!

– El tudnám vállalni – bólintott Geralt – a király védelmét a feltételezett basziliszkuszok ellen. Sajnos, Kerackban ellopták a kardjaimat. A királyi szolgálatok azóta sem voltak képesek a tolvaj nyomára bukkanni, és aligha tesznek sokat ebből a célból. Kard híján senkit sem vagyok képes megvédeni. Tehát objektív okból kell ezt megtagadnom.

– Ha ez kizárólag a kardok kérdése, nem lesz probléma. Visszaszerezzük. Igaz, ügyész úr?

– Feltétlenül.

– Magad is láthatod. A királyi ügyész feltétlenül megerősíti. Hogy legyen akkor?

– Előbb kapjam vissza a kardokat. Feltétlenül.

– Makacs egy illető vagy. De legyen. Megjegyzem, a szolgálataidért fizetést kapsz, és biztosítalak róla, nem fogsz fukarnak találni. Ami pedig a többi előnyt illeti, egypárat rögtön megkapsz, előlegbe, úgymond, jó szándékom bizonyságaként. A bírósági ügyedet máris lezártnak tekintheted. Eleget kell tenni a formaságoknak, a bürokrácia nem ismeri a sürgősség fogalmát, de máris úgy tekintheted magad, mint aki mentes a gyanúsításoktól, és szabadon mozoghat.

– Végtelenül hálás vagyok. És a vallomások meg a számlák? A cizmari leukrota, a guaamezi vérfarkas? Mi lesz a dokumentumokkal? Azokkal, amelyeket hercegséged... színpadi kellékekként kegyeskedett használni?

– A dokumentumok – Egmund a szemébe nézett – pillanatnyilag nálam maradnak. Biztos helyen. Feltétlenül.

Mikor visszatért, Belohun király harangja éppen éjfélt jelzett.

Korall, el kell ismerni, tartózkodó és nyugodt maradt, amikor a hátát meglátta. Képes volt magán uralkodni. Még a hangja sem változott el. Alig változott el.

– Ki tette ezt veled?

– Egy vigiloszaurusz. Gyíkféle...

– Egy gyík varrta ezt össze? Megengedted, hogy egy gyík varrogasson?

– Medikus varrta össze. A gyík pedig...

– Az ördögbe a gyíkkal! Mozaïk! Szikét, kisollót, csipeszt! Tűt és cérnát! Pulchellum elixírt! Aloéfőzetet! Unguentum ortolani! Tampont és steril kötést! És készíts mézes mustártapaszt! Mozdulj már, te lány!

Mozaïk csodálatra méltó gyorsasággal cselekedett. Lytta nekifogott az operációnak. A vaják csak ült és csendben tűrte.

– A mágiában járatlan medikusoknak – sziszegte a varázslónő, hozzákezdve a varráshoz – mégis csak meg kellene tiltani a praktizálást. Egyetemen tanítani, mehet. Boncolás után a hullákat összevarrni, azt igen. De élő páciensekhez nem szabadna őket közel engedni. De ezt aligha érem meg, minden ellenkező irányba tart.

– Nemcsak a mágia gyógyít – kockáztatta meg Geralt, hogy közbeszóljon. – És valakinek muszáj gyógyítania. Maroknyi szakosodott gyógyító mágus van, a közönséges varázslók pedig nem akarnak gyógyítani. Nincs rá idejük, vagy úgy vélik, nem érdemes.

– Igazuk van. A túlnépesedés következményei végzetesek lehetnek. Mi ez? Amit babrálsz?

– Ezzel volt megjelölve a vigiloszaurusz. Alaposan a bőrére volt erősítve.

– Letépted róla, mint a győztesnek járó trófeát?

– Azért téptem le, hogy megmutassam neked.

Korall megvizsgálta a gyerekkéz nagyságú ovális rézplakettet. És a rávésett jeleket.

– A körülmények érdekes összejátszása – mondta, miközben felragasztotta a vaják hátára a tapaszt. – Figyelembe véve, hogy épp arrafelé igyekszel.

– Arrafelé igyekszem? Ó, igaz, elfelejtettem. A testvéreid meg a velem kapcsolatos terveik. Konkretizálódtak már azok a tervek?

– Ahogy mondod. Értesítést kaptam. Arra kérnek, hogy menj el Rissberg várába.

– Arra kérnek, megható. Rissberg várába. A híres Sármány székhelyére. Az a benyomásom, a kérést nem utasíthatom vissza.

– Nem tanácsolnám. Arra kérnek, sürgősen menj el oda. A sebeidet figyelembe véve mikor tudsz indulni?

– A sebeimet figyelembe véve te mondd meg. Medikus asszony.

– Megmondom. Később... Most viszont... Nem leszel itt jó ideig, vágyódni fogok... Most hogy érzed magad? Képes leszel-e... Ez minden, Mozaïk. Menj a szobádba, és ne zavarj bennünket. Mit jelentsen ez a mosoly, kisasszonyka? Fagyasszam a szádra örökre?

Közjáték

Kökörcsin, Fél évszázad költészete

(részlet a piszkozatból, ez a szöveg soha nem került bele a hivatalos kiadásba)

A vaják valójában sokat köszönhetett nekem. Napról napra többet.

A Holdsarlóban Pyral Prattnál tett látogatás, amely, mint tudjátok, viharosan és véresen végződött, mégis járt némi haszonnal. Geralt a kardtolvaj nyomára bukkant. Ez részben az én érdemem, mert fortélyosságomnak köszönhetően a Holdsarlóba vezettem Geraltot. És másnap nem más, én voltam az, aki Geraltot új fegyverrel láttam el. Nem tudtam nézni, hogy fegyvertelenül járkál. Azt mondjátok, hogy egy vaják sohasem fegyvertelen? Hogy egy minden fajtájú harcban gyakorlott mutáns kétszer erősebb és tízszer gyorsabb egy átlagembernél? Aki három felfegyverzett gazfickót egy tölgyfa hordódongával egy szempillantás alatt leterít? Hogy ráadásul mágikus erővel is rendelkezik, Jelekkel, amelyek nem is akármilyen fegyverek? Igaz. De a kard az kard. Állandóan azt hajtogatta, hogy kard nélkül pucérnak érzi magát. Tehát szereztem neki kardot.

Pratt, mint tudjátok, nem túl bőkezű anyagiakkal jutalmazott meg engem és a vajákot, de mégis. Másnap reggel Geralt utasítása szerint a csekkel a Giancardiak lerakatához siettem. Átadtam az inkasszóra szóló csekket. Állok, nézelődöm. És látom, hogy valaki figyelmesen vizsgálgat engem. Fehérnép, nem nagyon öreg, de nem is az a fiatalka, ízlésesen és elegánsan van öltözve. Nem lep meg egy elragadtatott hölgytekintet, kevés nő képes ellenállni férfias és ragadozó bájamnak.

A fehérnép odajön, Etna Asiderként mutatkozik be, és kijelenti, hogy ismer. Nagy dolog, engem mindenki ismer, a hírnevem előttem jár, akárhová igyekszem is.

– Eljutott hozzám a hír – azt mondja – arról a kellemetlen kalandról, amelyben, költő úr, a bajtársad, Ríviai Geralt vaják részesült. Tudom, hogy megfosztották a fegyverétől, és sürgősen újra van szüksége. Azt is tudom, milyen nehéz jó kardhoz jutni. Úgy alakult, hogy rendelkezem ilyen karddal. Megboldogult férjem után, legyenek kegyesek az istenek a lelkének. Elmegyek egy nap a bankba, hogy a kardot pénzzé tegyem, mert minek egy özvegynek kard. A bank megbecsüli a kard értékét, és be akarja venni bizományba. Nekem viszont mindenképpen sürgősen szükségem van pár fillér készpénzre, mert ki kell fizetnem a megboldogult adósságait, másképp felfalnak a hitelezők. Ekkor...

E szavakat követően a fehérnép elővesz egy damaszttakarót, és kigöngyöl belőle egy kardot. Csoda, én mondom. Könnyű, mint a pehely. A hüvely ízléses és elegáns, a markolat gyíkbőr, a keresztvas aranyozott, a markolatgömb galambtojásnyi jáspis. Kihúzom a hüvelyéből, és nem hiszek a szememnek. A pengén, közvetlenül a keresztvas alatt napkorong alakú jel van. És rögtön alatta a felirat: „Ne rántsd ki ok híján, ne tedd vissza becsület híján.” Vagyis a pengét Nilfgaardban kovácsolták, Viroledában, a kardkovácsairól világszerte híres városban. A hüvelykujjam hegyével megérintem az élét – mint a borotva, én mondom.

Mivel nem ejtettek a fejemre, nem mutatom, mit gondolok, közömbösen nézem, ahogy a banktisztviselők sürögnek-forognak, és valami hölgyemény a rézkilincseket kenegeti.

– A Giancardi bank – mondja az özvegy – kétszáz koronára becsülte a kardot. Bizományba. De ha készpénz ütné a markomat, százötvenért odaadnám.

– Hohó – mondom erre. – Százötven az egy zsák pénz. Annyiért már házat lehet venni. Ha kicsi. És külvárosi.

– Ah, Kökörcsin úr. – A fehérnép a kezét tördeli, könnyekben tör ki. – Gúnyt űz belőlem. Kegyetlen ember maga, hogy egy özvegyet így kihasznál. De kelepcében volnék, hát legyen száz.

És ezen a módon, kedveseim, megoldottam a vaják problémáját.

Rohanok a Rák és Kardhalba, Geralt már ott ül, előtte szalonnás rántotta, haha, a répaszín boszorkánynál biztos megint túró és hagyma volt reggelire. Odalépek, és – puff! – kardot az asztalra. Szóhoz se bír jutni. Eldobja a kanalat, kihúzza a hüvelyéből a fegyvert, megnézi. Az arca mintha kőből lett volna. De én már hozzászoktam a mutációihoz, tudom, hogy nem ragadják el az érzelmek. Még ha tudom is én, mennyire elragadtatott és boldog, akkor sem mutatja ki.

– Mennyit adtál érte?

Azt akartam válaszolni, hogy nem tartozik rá, de időben eszembe jutott, hogy hát az ő pénzével fizettem. Tehát beismertem. Megszorította a kezem, nem szólt egy szót sem, az arckifejezése változatlan maradt. Ő már csak ilyen. Egyszerű, de őszinte.

És azt mondta, elmegy. Egyedül.

– Azt szeretném – mondta, mielőtt tiltakozhattam volna –, ha Kerackban maradnál. És nyitva tartanád a szemed és a füled.

Elmesélte, ami előző nap történt, az Egmund herceggel folytatott éjszakai beszélgetését. És egész idő alatt a viroledai kardot piszkálta, mint egy gyerek az új játékát.

– Nem tervezem – summázta –, hogy a herceget szolgáljam. Azt sem, hogy az augusztusi királyi lagzin személyi testőrként vegyek részt. Egmund és a kuzinod biztosak benne, hogy hamarosan elkapják a kardjaim tolvaját. Nem osztozom az optimizmusukban. És alapvetően ez játszik a kezemre. Ha Egmundnál lennének a kardjaim, azzal pórázon tarthatna. Jobb szeretném magam elkapni a tolvajt Novigradban, júliusban, a Borsody-aukció előtt. Visszaszerzem a kardjaimat, és többé nem mutatkozom Kerackban. Te viszont, Kökörcsin, tégy lakatot a szádra. Azt, amit Pratt mondott nekünk, senki sem tudhatja meg. Senki. Beleértve az ügyész kuzinodat is.

Megesküdtem, hogy hallgatni fogok, mint a sír. Ő viszont furcsán nézett rám. Teljesen úgy, mintha nem hinne nekem.

– És mivel sok minden megeshet – folytatta –, kell, hogy legyen egy tartalék tervem. Ebben az esetben szeretnék a lehető legtöbbet megtudni Egmundról és a fivéreiről, valamennyi lehetséges trónigénylőről, magáról a királyról, az egész kis királyi családról. Szeretném tudni, mik a szándékaik, és mit forralnak. Ki kivel tart, milyen frakciók léteznek, és így tovább. Világos?

– Lytta Neydet – mondom erre – nem akarod ebbe belekeverni, mint sejtem. És szerintem ez helyes. A vörös hajú szépség bizonyára tökéletesen kiismeri magát a téged érdeklő ügyekben, de az itteni monarchiához túl sok minden köti ahhoz, hogy kettős lojalitásra szánja el magát, ez az egyik. A másik, ne közöld vele, hogy egyszer csak eltűnsz, és többé nem is mutatkozol. Mert a reagálás heves lehet. A varázslónők, amint már alkalmad volt megtapasztalni, nem szeretik, ha valaki eltűnik.

– Ami a többit illeti – mondottam –, számíthatsz rám. Szemem-fülem készen áll majd, a megfelelő irányba. És a helyi királyi kis családot már megismertem, jó sok pletykát is hallottam. A kegyesen uralkodó Belohun számos ivadékot termelt. Meglehetősen gyakran és könnyen váltott feleséget, amint kiszemelt magának egy újat, a régi simán lejtőt fogott, a sors különös fintora folytán hirtelen elgyöngült, amivel szemben az orvostudomány tehetetlennek bizonyult. Ily módon a királynak ma van négy törvényes fia, mind más anyától. A számtalan lányt nem is számolom, mivel a trónra nem tarthatnak igényt. A fattyakat sem számítom. Megemlítendő azonban, hogy Kerackban minden jelentős tisztséget és hivatalt a lányainak a hitvesei töltenek be, Ferrant kuzin a kivétel. A törvénytelen fiak pedig a kereskedelmet és az ipart irányítják.

Nézem, a vaják figyelmesen hallgat.

– A törvényes nászból származó négy fiú – mondom tovább – kor szerint a következő. Az elsőszülött nevét nem tudom, az udvarban nem szabad megemlíteni, miután összeveszett az apjával, elutazott, és nyoma veszett, többé nem látta senki. A másodikat, Elmert elzárva tartják, szellemi fogyatékos részeges, ez állítólag államtitok, de Kerackban mindenki tudja. A valódi igénylő Egmund és Xander. Gyűlölik egymást, Belohun pedig ravaszul kijátssza őket, mind a kettőt állandó bizonytalanságban tartja, az utódlás kérdésében néha még arra is képes, hogy feltűnően favorizálja és ígéretekkel ámítgassa valamelyik fattyát. Most viszont minden zugban azt suttogják, hogy odaígérte a koronát annak a fiának, akit az új asszonykája szül neki, éppen az, akivel hivatalosan megesküszik Lammasban.

– Én meg Ferrant kuzin – mondom tovább – azonban úgy gondoljuk, hogy ezek csak ígérgetések, a vén kecske úgy véli, ezekkel veszi rá a fiatalka lányt az ágyban tanúsított lelkesebb viselkedésre. Hogy kizárólag Egmund és Xander az igazi trónörökös. És ha ehhez coup d’état-ra lesz szükség, akkor e kettő közül hajtja végre valamelyik. Mindkettővel megismerkedtem a kuzin révén. Mindketten... ez lett a benyomásom... kínosak, mint szar a majonézben. Ha tudod, mit akarok ezzel mondani.

Geralt kijelentette, hogy tudja, hogy neki is ez lett a benyomása, amikor Egmunddal beszélgetett, csak nem tudta ugyanilyen szépen szavakba önteni. Majd mélyen elgondolkozott.

– Hamarosan visszajövök – mondja végül. – Te meg dolgozz itt, és figyelj a dolgokra.

– Mielőtt elbúcsúznánk – mondom erre –, légy jó pajtás, mesélj ezt-azt a mágusnőd tanítványáról. Arról a lenyalt hajúról. Valódi rózsabimbó, egy csöppecskét kell csak rajta dolgozni, és csodásan kivirágzik. Kigondoltam hát, hogy majd én nekilátok...

Neki meg elváltozik az arca. És akkorát csap ököllel az asztalra, hogy a korsók is megugranak.

– El a mancsokkal jó messzire Mozaïktól, muzsikus – így szól hozzám, minden tisztelet nélkül. – Verd ki a fejedből. Nem tudod, hogy a varázslónők tanítványainak szigorúan tilos még a legártatlanabb flört is? Korall még a legkisebb ilyen vétségért is méltatlannak fogja találni a tanulásra, és visszaküldi az iskolába, és ez egy tanítványnak iszonyúan kompromittáló, szégyenbe kerül, öngyilkosságról is hallottam ilyen esetek kapcsán. Korall pedig nem tréfál. Nincs humorérzéke.

Kedvem támadt rá, hogy azt tanácsoljam, próbálja tyúktollal megcsiklandozni a fenekét, az effajta művelet még a legmorcosabbakat is felvidítja. De hallgattam, mert ismerem. Nem tűri, hogy valaki tapintatlanul beszéljen a nőiről. Még ha csak egyéjszakásak is. Megesküdtem tehát a becsületemre, hogy a lenyalt hajú növendék erényét kitörlöm a napirendemből, még kacérkodni sem fogok vele.

– Ha már ennyire elragadott a hév – mondja ő, felvidulva, már távozóban –, akkor tudd meg, hogy az itteni bíróságon megismerkedtem egy ügyvédhölggyel. Hajlandónak látszik. Őt vond be a játékba.

Jó vicc. Csak nem az igazságszolgáltatást kell megdugnom?

Másrészt viszont...

Közjáték

Mélyen Tisztelt

Lytta Neyd Asszony részére

Kerack, Felsőváros

Ciklámen villa

Rissberg vára, R. u. 1245. július 1.

Kedves Korall,
remélem, levelem jó egészségben és hangulatban talál Téged. És hogy minden a szándékaid szerint alakul.

Sietve tudatom veled, hogy a Ríviai Geraltnak neveztetett vaják végre kegyeskedett megjelenni a várunkban. Megérkezése után azonnal, egy óra sem telt belé, irritálóan elviselhetetlennek bizonyult, és képes volt abszolúte mindenkit magára haragítani, beleértve a Tiszteletreméltó Sármányt, aki maga lehet a megtestesült kedvesség, és mindenkivel szemben jóindulatú. Amint kiderül, az erről az illetőről keringő vélemények a legkisebb mértékben sem túloznak, és az az ellenszenv és ellenségesség, amellyel ő mindenütt szembetalálja magát, mélyen megalapozott. Abban viszont, amiben elismerésre méltó, én leszek az első, aki ezt megteszi, sine ira et studio. Ez az illető minden ízében professzionális, és a szakmájában teljesen megbízható. Vagy teljesíti, amit elvállal, vagy elbukik, miközben megpróbálja teljesíteni, kétség sem fér hozzá.

Vállalkozásunk célját következésképpen elértnek lehet tartani, főként neked köszönhetően, kedves Korall. Köszönetünket nyilvánítjuk neked erőfeszítéseidért, örökké hálásak leszünk ezért. Én pedig különösen hálás vagyok neked. Mint régi barátod, emlékezve arra, ami bennünket egybekapcsolt, másoknál jobban megértem, milyen áldozatot hoztál. Átérzem, hogyan kellett elszenvedned ennek az illetőnek a közelségét, aki végtére is mindazon fogyatékosságokat magában foglalja, amelyeket te nem viselsz el. Mélyről jövő komplexusokból eredő cinizmusát, tüskés és introvertált természetét, őszintétlen jellemét, primitív szellemét, nyomorúságos intelligenciáját, mértéktelen arroganciáját. Meg sem említem azt a tényt, hogy a keze csúnya, a körmei elhanyagoltak, nehogy téged felbosszantsalak, kedves Korall, hiszen tudom, mennyire gyűlölöd az ilyesmit. De, amint már mondtam, vége szakadt szenvedéseidnek, gondjaidnak és bosszúságaidnak, semmi nem áll már útjában annak, hogy az ehhez az illetőhöz fűződő viszonyodnak véget vess, és minden kapcsolatod megszakítsd vele. Ugyanakkor ezzel határozottan véget vethetsz és cáfolatot adhatsz az egyes rosszindulatú nyelvek által terjesztett hazug mendemondáknak, amelyek a részedről a vaják iránt tanúsított látszólagos és színlelt jóindulatodból egyenesen valami olcsó románcot igyekeznek teremteni. Erről ennyi elég is, nem érdemes ezt a dolgot felhánytorgatni.

A legboldogabb ember volnék, kedves Korall, ha kedved támadna engem meglátogatni Rissbergben. Hozzá sem kell tennem, hogy egyetlen szavad, egyetlen intésed, egyetlen mosolyod elegendő lenne, hogy lélekszakadva siessek hozzád.

Maradok mély tisztelettel

Pinety

Ui. Az általam megemlített rosszindulatú nyelvek azt sugallják, hogy a vaják iránti hajlandóságod onnan fakadt, hogy fel akarod bosszantani a vaják iránt még mindig érdeklődő Yennefer testvérünket. Valóban siralmas emez intrikusok naivitása és tudatlansága. Hiszen köztudott, hogy Yennefert szenvedélyes kapcsolat fűzi egy bizonyos ifjú ékszerész céhbeli vállalkozóhoz, a vajákkal és annak múlandó szerelmi ügyeivel pedig annyit törődik, mint a tavalyi hóval.

Közjáték

Mélyen Tisztelt

Algernon Guincamp Úr részére

Rissberg vára

Ex urbe Kerack,
die 5 mens. Jul. anno 1245 p. R.

Kedves Pinety,
köszönöm a leveled, rég nem írtál nekem, hát, nyilván nem volt mit, és nem volt miért.

Elbűvölő, ahogy aggódsz az egészségemért és a hangulatomért, valamint azért, hogy minden az elgondolásom szerint alakuljon. Megelégedéssel tudatom veled, hogy nálam minden úgy alakul, ahogy alakulnia kell, megteszem ezért, amit kell, hiszen köztudott, hogy mindenki a maga hajójának kormányosa. Tudnod kell, hogy hajómat biztos kézzel irányítom viharok és zátonyok közepette, felszegett fejjel, ahányszor csak felzúdul körülöttem az égiháború.

Ami az egészségemet illeti, lényegében jól megvagyok. Testileg, mint mindig, lelkileg szintén, nem oly régóta, amióta megvan, ami oly sokáig hiányzott. Hogy mennyire hiányzott, azt csak akkor tudtam meg, amikor már nem hiányzott.

Örülök, hogy a vaják részvételét igénylő vállalkozásotok sikeresnek ígérkezik, büszkeséggel tölt el szerény hozzájárulásom e vállalkozáshoz. Hiába bánkódsz azonban, kedves Pinety, ha úgy véled, hogy ez lemondással, szenvedéssel, gonddal és bosszúsággal járt. Nem volt az annyira rossz. Geralt lényegében valóban teli van fogyatékosságokkal. Mindazonáltal feltártam benne – sine ira et studio – előnyöket is. Nem kis előnyöket, kezeskedem érte, hogy jó néhányan elszégyellnék magukat, ha megtudnák, milyeneket. És jó néhányan irigyelnék is.

Azokhoz a pletykákhoz, mendemondákhoz, suttogásokhoz és intrikákhoz, amelyekről írsz, kedves Pinety, mind hozzászoktunk, és tudjuk, hogy kezeljük az ilyesmit, egyszerű módon: nem törődünk velük. Bizonyára emlékszel a rólad és Sabrina Glevissigről szóló mendemondákra azokból az időkből, amikor állítólag valami egybekapcsolt bennünket. Nem törődtem velük. Most ugyanezt tanácsolom neked is.

Bene vale,

Korall

Különbféle országokban kóborolnak, és ízlésük és hangulatuk arra készteti őket, hogy bármely függőség nélkül legyenek. Ez azt jelenti, hogy semmiféle hatalmat, emberit avagy istenit, nem ismernek el, hogy semmiféle törvényt és elvet nem tisztelnek, hogy senkinek és semminek engedelmességgel nem tartoznak, és büntetlennek képzelik magukat. Mivel természetüknél fogva csalók, jóslásból élnek, amivel az egyszerű népeket ámítják, kémszolgálatot gyakorolnak, hamis amuletteket, csalárd orvosszereket, serkentőket és kábítószereket terjesztenek, kuplerájkodással is foglalkoznak, vagyis züllött hajadonokat visznek tisztességtelen kedvtelésre azoknak, akik ezért fizetnek. Ha szükséget szenvednek, koldulni sem szégyellenek, sem közönséges lopásra vetemedni, de kedvesebb előttük a csalás és a szélhámoskodás. Azzal ámítják a naivakat, hogy, úgymond, az embereket védik, hogy, úgymond, biztonságuk kedvéért szörnyeket öldösnek, de ez hazugság, rég bebizonyították már, hogy saját kedvükre teszik ezt, mert a gyilkolás a fő élvezetük. Akcióikra készülődvén, valamilyen bűvös varázslatokat tesznek, mindazonáltal ez csak a figyelő tekintetek megtévesztése. Az istenfélő papok hamarjában felfedték ezt a csalást és szemfényvesztést, nagy bosszúságára az ördög magukat vajáknak nevező segédeinek.

Anonim,

A monstrum avagy a vaják leírása

Kilencedik fejezet

Rissberg nem látszott valami fenyegetőnek, de imponálónak sem. Hát, egy kisebbfajta vár, sok ilyen van; közepes nagyságú, egy sziklafalnak simulva tetszetősen illeszkedik a meredek hegyoldalhoz, világos színű falai kontrasztot alkotnak a fenyőerdő örökzöldjével, két négyszögletű tornya tetejével a fák csúcsai fölé magasodik, az egyik magasabb, a másik alacsonyabb. Közelebbről kiderült, hogy a várat körülvevő fal nem volt túlságosan magas, oromzat sem csipkézte, a sarkokon és a kapu fölött levő tornyocskáknak pedig inkább díszítő, mintsem védelmi volt a szerepük.

A hegy körül kanyargó úton meglátszottak az intenzív használat nyomai. Mert hát használták is, és igen intenzíven. Nemsokára kocsikat, fogatokat, lovasokat és gyalogosokat kellett a vajáknak kerülgetnie. Jó néhány utazó jött szemből, a vár felől is. Geralt kitalálta a vándorlás célját. Hogy igaza lett, az rögtön azután kiderült, hogy kiért az erdőből.

A hegy lapos tetejét falakkal körülvett, fából, nádból és szalmából összeeszkábált városka foglalta el, mely kerítéssel, lovak meg más állatok tartására szolgáló karámmal körülvett kisebb-nagyobb épületekből és fedett építményekből állt. Lárma hallatszott, a forgalom meglehetősen élénk volt, mintha piac vagy vásár lett volna. Mert valóban az is volt, vásár, bazár, nagy piac, de nem baromfit, halat vagy zöldséget árultak itt. A Rissberg vára alatt árult termék a mágia volt – amulettek, talizmánok, elixírek, kábítószerek, szűrletek, főzetek, kivonatok, párlatok, keverékek, tömjének, parfümök, szirupok, porok és kenőcsök, na meg hozzávaló gyakorlati bűvös tárgyak, eszközök, háztartási felszerelések, díszek, sőt, gyermekjátékok is. Éppen ez a választék vonzotta ide tömegesen a vevőket. Volt kereslet, volt kínálat – az üzlet pedig szemmel láthatóan pörgött, mintha felhúzták volna.

Az út kettéágazott. A vaják a várkapuhoz vezető irányba tartott, amely jóval kevésbé volt forgalmas, mint a másik, amelyik az érdeklődőket a piactér felé vezette. Elhagyta a kövezett előkaput, végig az itt szándékosan sorba állított menhirek között haladva, amelyek a lovát megülő lovasnál is magasabbak voltak. Hamarosan a kapuhoz ért, amely díszes pilasztereivel és oromzatával inkább illett volna kastélyhoz, mint várhoz. A vaják medalionja erős rezgésbe kezdett. Keszeg felnyerített, toppantott egyet patkójával a kövezeten, és megállt, mintha kőbe vésték volna.

– Személyazonosság és a látogatás célja.

A vaják felnézett. A tompán csikorgó, de kétségtelenül női hang látszólag a timpanonra vésett hárpiafej nagyra tátott szájából eredt. A medalion remegett, a kanca prüszkölt. Geralt furcsa nyomást érzett a halántékán.

– Személyazonosság és a látogatás célja – hangzott el újból a dombormű réséből. Az előbbinél kissé hangosabban.

– Ríviai Geralt vaják. Várnak rám.

A hárpia feje trombitaszóra hasonlító hangot adott ki. A kaput blokkoló mágia megszűnt, a halántékára nehezedő nyomás egykettőre abbamaradt, a kanca pedig nógatás nélkül indult el. Patkói végigkopogtak a köveken.

A kapuból egy kerengőkkel körülvett cul-de-sacba jutott. Azonnal odaszaladt hozzá két legény, két szürke szolgaruhás fiú. Egyikük a lovat vette gondjaiba, a másik a vezető szerepét töltötte be.

– Erre, uram.

– Mindig így van nálatok? Ilyen nyüzsgés? Ott, a váralján?

– Nem, uram. – A legényke riadt tekintettel nézett rá. – Csak szerdánként. Szerda a piacnap.

A következő kapu árkádos boltozatán pajzsdísz volt látható, azon egy újabb dombormű, nyilván az is mágikus. Amfiszbéna-szájat ábrázolt. A kaput díszes, erősnek látszó rács zárta el, de a legényke egyetlen érintésére könnyedén és simán nyílt ki.

A másik udvar jóval nagyobb volt. És voltaképpen csak innen lehetett felbecsülni a várat. A távlati látvány, mint bebizonyosodott, nagyon megtévesztő volt.

Rissberg jóval nagyobb volt, mint amekkorának látszott. Ugyanis messze bemélyedt a hegy falába, beleolvadt épületegyütteseivel, komor és csúnya háztömbjeivel, amilyenek általában nemigen fordultak elő a várépítészetben. Az épületek gyáraknak látszottak, és alighanem azok is voltak. Ugyanis kémények és szellőzőcsövek álltak ki belőlük. Égés, kén és ammónia szaga volt érezhető, érezni lehetett azt is, hogy a padló enyhén remeg valami föld alatti gépek munkájának bizonyságaként.

A legényke torokköszörüléssel vonta el Geralt figyelmét a gyárépületekről. Másfelé kellett ugyanis fordulniuk – az alacsonyabb vártorony felé, amely klasszikusabb, kastélyszerűbb építmények fölé magasodott. Belül is kastélyszerűnek bizonyult: por-, fa-, viasz- és régiségszaga volt. Világos volt – a mennyezet alatt lustán, mint halak az akváriumban, fénykörrel övezett bűvös fénygömbök úszkáltak, a varázslók székhelyeinek szokásos világítótestei.

– Üdv, vaják.

Két varázsló volt az, aki őt üdvözölte. Mindkettőt ismerte, ha személyesen nem is. Harlan Tzarát Yennefer mutatta meg neki valamikor, megjegyezte, mert alighanem ő volt az egyetlen mágus, aki a fejét kopaszra borotválta. A Pinetynek titulált Algernon Guincampra Oxenfurtból emlékezett. Az akadémiáról.

– Köszöntünk Rissbergben – üdvözölte Pinety. – Örülünk, hogy elszántad magad az idejövetelre.

– Gúnyolódsz velem? Nem saját akaratomból vagyok itt. Lytta Neyd, hogy rákényszerítsen erre az utazásra, kóterba csukatott...

– De később kihozott onnan – vágott közbe Tzara. – És bőkezűen megjutalmazott. Nagy, hmm, odaadással kompenzálta a kellemetlenségeket. Az a hír járja, hogy legalább egy hete nagyon jó... viszonyban vagy vele.

Geralt leküzdötte magában azt a hatalmas vágyat, hogy pofán verje. Pinety ezt nyilvánvalóan észrevette.

– Pax – emelte fel a kezét. – Pax, Harlan. Fejezzük be a civódást. Elhagyhatjuk a gúnyolódó és csipkelődő csatározásokat. Tudjuk, hogy Geralt ellenérzéssel viseltetik irántunk, ez kihallatszik minden szavából. Tudjuk, mi ennek az oka, tudjuk, mennyire letaglózta az a Yennefer-botrány. És ahogy a környezet reagált erre a botrányra. Ezen nem tudunk változtatni. De Geralt hivatásos, képes lesz ezen túltenni magát.

– Képes lesz – ismerte el Geralt fanyarul. – Az a kérdés, akar-e. Térjünk végre a tárgyra. Miért vagyok itt?

– Rád van szükségünk – mondta Tzara szárazon. – Pont rád.

– Pont rám. Megtiszteltetésnek érezzem? Vagy kezdjek el félni?

– Híres vagy, Ríviai Geralt – mondta Pinety. – Cselekedeteidet és hősiességedet a közvélekedés egyöntetűen nagyszerűnek és csodálatra méltónak tartja. Mint láthatod, a mi csodálatunkra különösebben nem számíthatsz, annyira nem vagyunk készségesek, hogy hódolatot tanúsítsunk, kivált az olyanoknak, mint te. De hajlandók vagyunk rá, hogy elismerjük a professzionalizmust, és tiszteljük a szakértelmet. A tények magukért beszélnek. Megkockáztatnám azt a megállapítást, hogy kiváló... hmm...

– Nos?

– Pusztító vagy. – Pinety könnyedén megtalálta a kifejezést, nyilván már egy ideje a nyelve hegyén volt. – Olyasvalaki, aki elpusztítja az embereket fenyegető bestiákat és szörnyetegeket.

Geralt nem tett megjegyzést. Várt.

– A mi célunk is, a varázslók célja is az emberek jóléte és biztonsága. Érdekazonosságról beszélhetünk tehát. Nem vethetnek erre árnyékot az esetleges ellentétek. Nemrég adta ezt értésünkre ennek a várnak a gazdája. Aki hallott rólad. És szeretne személyesen is megismerni. Ez volt a kívánsága.

– Sármány.

– Sármány nagymester. És a legközelebbi munkatársai. Be leszel mutatva nekik. Később. Egy szolga megmutatja a szobáidat. Szíveskedj felfrissülni az utazást követően. Pihend ki magad. Hamarosan érted küldünk.

Geralt gondolkodott. Végiggondolt mindent, amit valaha Sármány nagymesterről hallott. Aki a közvélekedés szerint élő legenda volt.

Sármány élő legenda volt, a varázslás művészetében módfelett nagy érdemeket szerzett.

Rögeszméje volt a mágia népszerűsítése. A varázslók többségétől eltérően úgy vélte, hogy a természetfölötti erőkből származó előnyöknek és hasznoknak közkinccsé kell válniuk, és az általános jólét, a kényelem és az egyetemes boldogság erősítését kell szolgálniuk. Sármány arra vágyott, hogy minden ember garantáltan ingyen juthasson hozzá a mágikus gyógyszerekhez és elixírekhez. A varázserejű amulettek, talizmánok és mindenféle más kellékek mindenütt ingyen legyenek kaphatók. A telepátiára, a telekinézisre, a teleportálásra és a telekommunikációra minden polgárnak jogosultnak kell lennie. Ennek eléréséhez Sármány állandóan feltalált valamit. Vagyis találmányokat készített. Némelyik ugyanolyan legendás lett, mint ő maga.

A valóság fájdalmasan döntötte romba az öreg varázsló légvárait. A mágia elterjesztését és demokratizálását megcélzó találmányai közül egyik sem jutott túl a prototípus legyártásán. Mindaz, amit Sármány kieszelt, és aminek elképzelése szerint egyszerűnek kellett volna lennie, szörnyen bonyolultra sikerült. Ami tömegcikknek indult, pokolian drágának bizonyult. Sármány azonban nem csüggedt, a kudarcok, ahelyett, hogy elkedvetlenítették volna, további erőfeszítésekre ösztönözték. Ami újabb kudarcokhoz vezetett.

Gyanítható volt – magában Sármányban természetesen ez a gondolat soha nem merült fel –, hogy gyakran a feltaláló balsikerét közönséges szabotázs okozta. Nem arról volt szó – legalábbis nem kizárólag arról –, hogy a varázslók testvériségében közönséges irigység támadt, nem is arról, hogy a varázslók nem szívesen népszerűsítették azt a művészetet, amelyet szívesebben tudtak az elit kezében – vagyis a sajátjukéban. Inkább a katonai és gyilkoló jellegű találmányoktól féltek. És ez a félelem jogos volt, Mint minden feltalálónak, Sármánynak is voltak olyan időszakai, amikor robbanó- és tűzgyújtó szerek, bombák, páncélkocsik, kézifegyverek, varázsbunkók és mérgesgázok nyűgözték le. A jólét feltétele, bizonygatta az öreg, a népek közötti általános béke, a békét pedig fegyverkezéssel lehet kivívni. A háborúk megelőzésének legbiztosabb módja egy szörnyű fegyverrel elért elrettentés, minél szörnyűbb a fegyver, annál biztosabb és tartósabb a béke. Mivel Sármány nem szokott érvekre hallgatni, a találmányokon dolgozó munkacsoportba szabotőröket csempésztek, akik megtorpedózták a veszélyes találmányokat. Jóformán egyik sem látta meg a napvilágot. Kivételt képezett az elhíresült, és számos anekdota témáját szolgáltató golyószóró. Ez egyfajta telekinetikus számszeríj volt, jókora tartállyal az ólomgolyóknak. A golyószórónak – híven a nevéhez – célba kellett a golyókat szórnia, méghozzá sorozatban. A prototípus, csodák csodájára, kijutott Rissberg falain túlra, még egy csetepatéban is letesztelték. Ám az eredmény siralmas volt. A találmányt használó lövész, amikor a fegyver hasznosságáról kérdezték, állítólag úgy fejezte ki magát, hogy a golyószóró olyan, mint az anyósa. Súlyos, ronda, teljességgel használhatatlan, és egyszerűen meg kell fogni, és bele kell dobni a folyóba. Az öreg varázsló nem vette a szívére, amikor ezt visszamondták neki. A golyószóró csak játék, jelentette ki akkor, sokkal fejlettebb, tömegpusztításra képes projektjei fekszenek az asztalán. Ő, Sármány, a béke jótéteményében részesíti az emberiséget, még ha előbb ki kell is irtani az emberiség felét.

Óriási faliszőnyeg borította a terem falát, ahová bevezették, a szövőművészet növénymotívumokkal teli bukolikus remeke. A faliszőnyeget egy alaktalan, elmosódott, jókora tintahalra hasonlító folt rondította el. A vaják úgy tippelte, hogy valaki bizonyára nem túl régen lehányta a szövőművészet e remekét.

A terem közepén terpeszkedő hosszú asztal mellett heten ültek.

– Sármány mester – Pinety könnyedén meghajolt –, engedd meg, hogy bemutassam Ríviai Geraltot. A vajákot.

Geralt nem lepődött meg Sármány külseje láttán. Vélhetően ő volt a legidősebb élő varázsló. Lehet, hogy valóban így volt, lehet, hogy nem, de az tény volt, hogy Sármány volt a legidősebbnek látszó varázsló. Ez már csak azért is furcsa volt, mert épp ő, és nem más volt a híres mandragóradecoctum feltalálója, azé az elixíré, amelyet a varázslók arra használtak, hogy megállítsák az öregedés folyamatát. Maga Sármány, mire végül kidolgozta a mágikus folyadék biztosan ható formuláját, nem vehette sok hasznát, mert már akkor is jól benne járt a korban. Az elixír elhárította az öregedést, de egyáltalán nem fiatalított. Ezért aztán Sármány, noha régóta szedte a szert, mindig is öregapónak tűnt – kivált a testvériség tagjai, a látszatra férfikoruk teljében tündöklő agg varázslók és a kislánynak látszó elnyűtt varázslónők mellett. A szikrázóan fiatalos és bájos varázslónők és az enyhén deresedő varázslók, akik valódi születési dátuma a történelem homályába veszett, úgy őrizték Sármány elixírjének titkát, mint a szemük világát, sőt, időnként egyenesen letagadták a létezését. Sármányt viszont meghagyták abban a meggyőződésében, hogy az elixír mindenütt kapható, aminek következtében az emberiség gyakorlatilag halhatatlan, és – ami ezzel jár – teljesen boldog.

– Ríviai Geralt – ismételte meg Sármány, ősz szakállának fürtjeit gyűrögetve. – De mennyire, de mennyire, hallottuk. Vaják. Defenzor, amint beszélik, védelmező, aki az embereknek a Gonosz ellenében segítségükre siet. Minden fajta szörnyűséges Gonosz ellen óvszerként és antidotumként tisztelik.

Geralt szerény képet vágott, és meghajolt.

– De mennyire, de mennyire... – folytatta a varázsló, a szakállát cibálgatva. – Tudjuk, tudjuk. Az embereket védendő, erődet, minden beszámoló úgy mondja, nem kíméled, fiam, nem kíméled. És cselekedeteid méltók a tiszteletre, mesterséged méltó a tiszteletre. Köszöntünk várunkban, örvendezünk, hogy fátumod ide vetett. Mert bár magad ezt nem tudhatod, úgy tértél vissza, mint madár a fészkébe... Jól mondom, mint ama madár. Örvendünk néked, és úgy vélekedünk, miszerint te is örvendezel nekünk. He?

Geralt gondban volt, hogy szólítsa Sármányt. A varázslók nem ismerték el az udvariassági formulákat, és másoktól sem vártak el ilyesmit. Nem tudta viszont, illendő-e ez egy ősz hajú, ősz szakállú aggastyánnal, ráadásul egy élő legendával szemben. Megszólalás helyett ismét meghajolt.

Pinety sorban bemutatta az asztalnál ülő varázslókat. Geralt ismerte néhányukat. Hallomásból.

Az általában Pettyes Axelként ismert Axel Esparza homlokát és arcát tényleg himlőhelyek borították, a pletyka szerint közönséges konokságból nem távolította el őket. Az enyhén őszülő Myles Trethevey és a kissé jobban őszülő Stucco Zangenis mérsékelt érdeklődéssel nézegette a vajákot. Kissé érdeklődőbbnek látszott a mérsékelten bájos, szőke Biruta Icarti. A széles vállú, alkata szerint inkább lovagnak, mint varázslónak látszó Tarvix Sandoval oldalra bámult, a faliszőnyeget nézte, mintha ő is a folton csodálkozna, és azon töprengene, hogy került oda, és ki volt a vétkes.

Sármányhoz a jelen lévők közül, mint kiderült, a legfiatalabb ült a legközelebb, a hosszú hajú és emiatt nőies bájú Sorel Degerlund.

– Mi is köszöntjük – szólalt meg Biruta Icarti – a hírneves vajákot, az emberek védelmezőjét. Örömmel köszöntjük, ugyanis mi itt, ebben a várban, Sármány nagymester felügyelete alatt azon fáradozunk, hogy az emberek élete a haladás révén biztonságosabb és könnyebb legyen. Számunkra is elsőrendű cél az emberek jóléte. A nagymester idős kora nem teszi lehetővé, hogy az audiencia túlságosan elhúzódjék. Megkérdem tehát, illendőség szerint: van-e valamilyen kívánságod, Ríviai Geralt? Van-e valami, amit tehetnénk érted?

– Köszönöm – Geralt újból meghajolt – Sármány nagymesternek. És nektek, tiszteletre méltók. És ha már kérdésetekkel arra bátorítotok... Igen, van valami, amit megtehetnétek értem. Megmagyarázhatnátok... ezt. Ezt a holmit. Arról a vigiloszauruszról szakítottam le, amelyiket megöltem.

Az asztalra tett egy gyermekkéz nagyságú ovális lemezkét. Jelek voltak belevésve.

– RISS PSREP Mk IV/002 025 – olvasta fel hangosan a Pettyes Axel. És átnyújtotta a lemezkét Sandovalnak.

– Mutáció, legyártva itt, nálunk, Rissbergben – vélekedett Sandoval fanyarul. – A pszeudohüllők részlegében. Őrgyík. Négyes modell, kettes sorozat, huszonötös példány. Elavult, már rég jobbakat gyártunk. Mi szorul még itt magyarázatra?

– Azt mondja, megölte a vigiloszauruszt – fintorodott el Stucco Zangenis. – Tehát nem magyarázatról van szó, hanem panaszról. Reklamációkat, vaják, csak a legális vásárlóktól fogadunk el és vizsgálunk ki, kizárólag vásárlási bizonylat alapján. Kizárólag a vásárlási bizonylat alapján végzünk szervizelést és hárítjuk el a meghibásodásokat...

– Erre a modellre rég lejárt a garancia – tette hozzá Myles Trethevey. – Viszont soha nem terjed ki a termék helytelen vagy nem a használati útmutatónak megfelelő használat következtében előállott meghibásodásokra. Ha a terméket helytelenül használták, Rissberg nem vállal felelősséget. Semmilyen felelősséget.

– És ezért – Geralt egy másik lemezkét vett elő a zsebéből, és dobott az asztalra – vállaltok felelősséget?

A második lemezke az előzőhöz hasonló alakú és nagyságú volt, de megsötétedett és elkopott. A vésetekbe piszok ette bele magát. De a jelek még olvashatóak voltak:

IDR UL Ex IX 0012 BETA

Hosszú csend állt be.

– Ulivói Idarran – mondta végül Pinety meglepően halkan és meglepően bizonytalanul. – Alzur tanítványa. Nem gondoltam...

– Honnan került hozzád, vaják? – A Pettyes Axel áthajolt az asztalon. – Hogy szerezted?

– Úgy kérdezed, mintha nem tudnád – válaszolta Geralt. – Egy olyan teremtmény pikkelyei közül kapartam ki, amelyet megöltem. És amely azelőtt legalább húsz embert gyilkolt meg a környéken. Legalább, mert úgy gondolom, sokkal többet. Úgy gondolom, évek óta gyilkolászott.

– Idarran... – morogta Tarvix Sandoval. – Előtte meg Malaspina és Alzur...

– De nem mi voltunk – mondta Zangenis. – Nem mi. Nem Rissberg.

– Kilences kísérleti modell – tette hozzá Biruta Icarti elgondolkodva. – Béta-verzió. Tizenkettes...

– Tizenkettes példány – folytatta Geralt, némi gúnnyal. – És hány ilyen volt összesen? Hányat gyártottak le? A felelősségről szóló kérdésre nem kapok választ, világos, mert nem ti voltatok, nem Rissberg, ti tiszták vagytok, és azt akarjátok, hogy ezt el is higgyem. De legalább azt áruljátok el, mert ezt biztosan tudjátok, hány ilyen kószál még az erdőkben, és gyilkolja az embereket. Hány ilyet kell még megtalálni. És felkoncolni. Akarom mondani: kiküszöbölni.

– Mi az, mi az? – élénkült fel Sármány hirtelenül. – Mi az ott? Mutassátok! Ah...

Sorel Degerlund odahajolt az aggastyán füléhez, hosszasan suttogott. Myles Trethevey a lemezkét mutogatva suttogott a másik fülébe. Sármány a szakállát tépegette.

– Megölte? – kiáltott fel egyszer csak vékony hangon. – A vaják? Elpusztította Idarran zseniális művét? Megölte? Gondolkodás nélkül megsemmisítette?

A vaják nem bírta ki. Elröhögte magát. Az előrehaladott kor és az ősz haj iránti tisztelet hirtelen teljesen elszállt belőle. Megint felröhögött. Aztán kacagott. Őszintén és fékezhetetlenül.

Az asztalnál ülő varázslók megkövült arcának látványa, ahelyett, hogy megfékezte volna, még jobban felvidította. Az ördögbe, gondolta, nem emlékszem, mikor nevettem utoljára ilyen őszintén. Talán Kaer Morhenben, jutott az eszébe, igen, Kaer Morhenben. Amikor Vesemir alatt összetört a latrinán az elkorhadt deszka.

– Még nevet a taknyos! – kiabált Sármány. – Bőg, mint a szamár! Ostoba ifjonc! Ha arra gondolok, hogy védelmembe vettelek, amikor mások rágalmaztak! Mi van abban, mondottam, hogy beleszerelmesedett a kis Yenneferbe? És hogy a kis Yennefer szereti őt? A szív nem szolga, mondottam, hagyjatok békét mind a kettőjüknek!

Geralt abbahagyta a nevetést.

– Te meg mi tettél, minden hentesek legbutábbja? – Az öreg most már szabályosan ordított. – Mit követtél el? Felfogod, miféle remekművet, miféle genetikai csodát pusztítottál el? Nem, nem, ezt te, profán lévén, fel sem tudod fogni sekélyes eszeddel! Fel sem tudod fogni a zsenik eszméjét! Olyanokét, mint amilyen maga Idarran volt, és amilyen a tanítója, Alzur, e rendkívüli géniusszal és talentummal megáldott emberek! Akik nagy műveket inventáltak és alkottak, hogy az emberiség javát szolgálják, nem a hasznot, nem a méltatlan anyagiakat tartották szem előtt, nem a henyélést meg a mulatozást, hanem a haladást és a köz javát! De mit is apprehendálhatsz ezekből? Semmit sem apprehendálhatsz, semmit, semmit, egy csöppet se!

– És még annyit mondok – zihált Sármány –, hogy te önnön apáid művét becstelenítetted meg oktalan gyilkolással. Mert épp Cosimo Malaspina, majd őt követve tanítványa, Alzur, maga Alzur teremtette meg a vajákokat. Ők inventálták azt a mutációt, amelynek köszönhetően a hozzád hasonlókat kreálták. Amelynek köszönhetően létezel, amelynek köszönhetően a világon vagy, hálátlan. Hódolattal kellene áldoznod Alzurnak, az utódainak és az alkotásaiknak, és nem elpusztítanod őket! Jaj... jaj...

A vén varázsló hirtelen elhallgatott, a szemét forgatta, és keservesen nyögdécselt.

– Székelnem kell – közölte sírósan. – Azonnal székelnem kell! Sorel! Kedves fiacskám!

Degerlund és Trethevey felugrott, segítettek az aggastyánnak felállni, és kivezették a teremből.

Kisvártatva Biruta Icarti is felállt. Sokatmondó pillantást vetett a vajákra, majd szó nélkül kiment. Sandoval és Zangenis is követte, rá sem néztek Geraltra. A Pettyes Axel felállt, kezét keresztbe fonta a mellén. Hosszan nézte Geraltot. Hosszan és nem túl jóindulatúan.

– Hiba volt meghívni téged – mondta végül. – Tudtam. De azzal áltattam magam, hogy legalább a látszat kedvéért finomabban viselkedsz.

– Hiba volt elfogadnom a meghívásotokat – válaszolta Geralt fagyosan. – Én is tudtam. De azzal áltattam magam, hogy választ kapok a kérdéseimre. Hány megszámozott remekmű van még szabadon? Hány ilyen mestermunkát alkotott még Malaspina, Alzur és Idarran? Hányat hozott létre a tiszteletre méltó Sármány? A plakettjeiteket viselő szörnyekből hányat kell még megölnöm? Nekem, a vajáknak, az óvszernek és antidotumnak? Nem kaptam választ, és jól apprehendálom, miért nem. Ami pedig a finomkodást illeti: pukkadj meg, Esparza.

A Pettyes távoztában becsapta maga mögött az ajtót. Még a vakolat is lehullott a stukkóról.

– Úgy látom – összegezte a vaják –, hogy nem keltettem jó benyomást. De ezt nem is vártam, úgyhogy nem is csalódtam. De alighanem ez még nem minden, igaz? Ennyi erőlködés, hogy engem iderángassanak... És ez csak ennyi volna? Hát, ha így áll... Van itt a vár mellett valami csapszékszerűség? Elmehetek már?

– Nem – felelte Harlan Tzara. – Nem mehetsz el.

– Mert ez egyáltalán nem csak ennyi volna – erősítette meg Pinety.

Az a szoba, ahová bevezették, nem az a tipikus helyiség volt, amilyenben a varázslók az ügyfeleket fogadni szokták. A mágusok rendszerint – Geraltnak volt már alkalma megismerkedni ezzel a szokással – nagyon hivatalos berendezésű, gyakran szigorú és csüggesztő hatású termekben tartottak audienciát. Nemigen volt elképzelhető, hogy egy varázsló valakit a saját privát szobájában fogadjon, amely a mágus jelleméről, ízléséről és szokásairól, de elsősorban a mágus által gyakorolt mágia fajtájáról és specifikumáról adhatna információt.

Ezúttal egészen másként történt. A szoba falait rengeteg grafika és akvarell ékesítette, valamennyi erotikus vagy egyenesen pornográf jellegű volt. A polcokon szemgyönyörködtetően precíz részletességgel kidolgozott vitorlásmodellek díszelegtek. A palackokban kicsiny hajócskák dagasztották büszkén miniatűr vitorláikat. A számos kisebb-nagyobb vitrin teli volt különböző alakulatok lovas és gyalogos katonafiguráival. A bejárattal szemközt ugyancsak üveg mögött lógott egy preparált sebespisztráng. Pisztránghoz képest elég nagy méretű.

– Foglalj helyet, vaják. – Pinety volt itt a házigazda, ez rögtön kiderült.

Geralt leült, a preparált pisztrángot nézegette. A hal élve jó tizenöt fontot nyomhatott. Hacsak nem gipszből készült utánzat volt.

– A lehallgatástól – Pinety meglendítette a kezét – a mágia véd meg. Szabadon beszélgethetünk tehát végre annak a valódi okairól, amiért idehívtunk, Ríviai Geralt. Ez a pisztráng, amely annyira érdekel, műléggyel került horogra a Szalag-folyóban, tizennégy fontot és kilenc unciát nyomott. Élve engedtem vissza, a vitrinben a mágikusan elkészített másolata van. És most figyelj nagyon, kérlek. Arra, amit mondok.

– Készen állok. Mindenre.

– Az érdekel bennünket, milyen tapasztalataid vannak a démonokkal.

Geralt felvonta a szemöldökét. Erre nem készült fel. És nem oly rég még úgy vélte, semmi sem lepi meg.

– És mi a démon? Szerintetek?

Harlan Tzara elfintorította magát, és heves mozdulatot tett. Pinety csillapító tekintetet vetett rá.

– Az oxenfurti egyetemen – mondta – tanszéke van a természetfölötti jelenségeknek. A mágia mesterei járnak oda vendégelőadásokat tartani. Többek között a démonok és a démonizmus témájában, a jelenség több vonatkozásáról, beleértve a fizikai, a metafizikai, a filozófiai és a morális szempontokat. De ezt bizonyára fölöslegesen mondom neked, hiszen hallgattál ilyen előadásokat. Emlékszem rád, bár vendéghallgatóként általában az aula utolsó sorában ültél. Még egyszer felteszem tehát a kérdést a démonokkal kapcsolatos tapasztalataidról. Te meg légy oly jó, és válaszolj. Szőrszálhasogatás nélkül, ha kérhetnénk. És színlelt csodálkozás nélkül.

– Csodálkozásomban – felelte Geralt szárazon – nincs egy csipetnyi színlelés sem, annyira őszinte, hogy szinte fáj. Hogyne csodálkoznék el rajta, hogy a démonokkal kapcsolatos tapasztalatokról engem kérdeznek, egy egyszerű vajákot, egy egyszerű óvszert, és egy még egyszerűbb antidotumot. A kérdést pedig a mágia mesterei teszik fel, akik egyetemen adnak elő a démonizmusról és a vele kapcsolatos jelenségekről.

– Válaszolj a feltett kérdésre.

– Vaják vagyok, nem varázsló. És ez azt jelenti, hogy a démonokkal kapcsolatos tapasztalataim nyomába sem érnek a tiéiteknek. Hallgattam az előadásaidat Oxenfurtban, Guincamp. Ami fontos volt, eljutott az aula utolsó sorába is. A démonok a mi világunkon kívüli lények. Más Térelemekből... dimenziókból, síkokból, téridőkből vagy mikből valók. Ahhoz, hogy valamilyen tapasztalatunk legyen vele kapcsolatban, a démont meg kell idézni, vagyis erővel kell kirángatni a saját teréből. Ezt csak a mágiával lehet megcsinálni...

– Nem a mágiával, hanem a goetiával – szólt közbe Pinety. – Lényeges a különbség. És ne magyarázd el nekünk, amit tudunk. Felelj a feltett kérdésre. Már harmadszor kérlek rá. Magam is elcsodálkozom a türelmemen.

– Felelek a kérdésre: igen, volt dolgom démonokkal. Kétszer is felfogadtak, hogy afféléket... küszöböljek ki. Két démonnal boldogultam. Az egyik farkasba költözött. A másik egy embert szállt meg.

– Boldogultál.

– Boldogultam. Nem volt könnyű.

– De teljesíthető volt – vágott közbe Tzara. – A közvélekedés ellenére. A közvélekedés szerint a démonokat egyáltalán nem lehet megsemmisíteni.

– Nem állítottam, hogy bármikor is megsemmisítettem volna egy démont. Megöltem egy farkast és egy embert. Érdekelnek a részletek?

– Nagyon.

– A farkas esetében, amelyik azt megelőzően fényes nappal tizenegy embert harapott meg és tépett széjjel, egy pappal együtt dolgoztam, a mágia és a kard közös erőfeszítéssel aratott diadalt. Amikor súlyos küzdelemben végre megöltem a farkast, a benne rejtőző démon óriási világító gömb alakjában szabadult ki belőle. És jó darab erdőt pusztított el, amikor sorra döntötte ki a fákat. Rám és a papra egyáltalában nem fordított figyelmet, az ellenkező irányban irtotta ki az őserdőt. Aztán eltűnt, bizonyára visszatért a saját dimenziójába. A pap ragaszkodott hozzá, hogy ez az ő érdeme, hogy ördögűzéssel költöztette át a démont a túlvilágra. De én úgy gondolom, a démon azért távozott, mert egyszerűen elunta a dolgot.

– És az a másik eset?

– Az érdekesebb volt. Megöltem a megszállott embert – folytatta a vaják sürgetés nélkül. – És annyi. Semmiféle látványos mellékhatás. Semmi gömb, fényesség, villám, forgószél, még büdösség sem. Fogalmam sincs, mi történt a démonnal. A hullát megvizsgálták papok és mágusok, a testvéreitek is. Nem találtak és nem állapítottak meg semmit. A tetemet elégették, mert az oszlás folyamata teljesen normálisan lépett fel, és nagy volt a hőség...

Elhallgatott. A varázslók egymásra néztek. Kőmerev arccal.

– Következésképpen, ha jól értem – szólalt meg végül Harlan Tzara –, ez az egyetlen megfelelő módszer a démon ellen. Megölni, elpusztítani az energument, vagyis a megszállott embert. Hangsúlyozom, az embert. Azonnal meg kell ölni, várakozás és fontolgatás nélkül. Karddal fel kell koncolni, teljes erővel. És ennyi. Ez a vajákmódszer? A vajákeljárás?

– Rosszul megy ez neked, Tzara. Nem értesz hozzá. Ahhoz, hogy valakit jól megsérts, nem elég az erős akarat, a lelkesedés vagy a buzgóság. Ismerni kell az eljárást.

– Pax, pax – csillapította le ismét a viszályt Pinety. – Egyszerűen a tény leszögezéséről van szó. Azt mondtad, hogy megöltél egy embert, ezek a te saját szavaid. A ti vajákkódexetek állítólag tiltja az emberölést. Azt állítod, hogy megöltél egy energument, egy démon megszállta embert. Ezután, vagyis az ember megölése után, hogy ismét téged idézzelek, nem figyeltél meg semmiféle látványos hatást. Honnan akkor a bizonyosság, hogy az nem volt...

– Elég – vágott közbe Geralt. – Elég ebből, Guincamp, ezek az utalgatások nem vezetnek sehová. Tényeket akarsz? Tessék, íme. Megöltem, mert így kellett lennie. Megöltem, hogy mások életét megmentsem. És akkor éppenséggel megkaptam a törvénytől a feloldozást. Haladéktalanul nyilvánították ki ezt, mindamellett meglehetősen fellengzős szavakkal. Magasabb szükségszerűség, tiltott cselekmény törvénytelenségét kizáró körülmény, egyik érték feláldozása egy másik érték megmentéséért, valóságos és közvetlen veszély. Tény, hogy valóságos volt és közvetlen volt. Sajnálhatjátok, hogy nem láttátok a megszállottat akció közben, azt, amit tett, azt, amire képes volt. Keveset tudok a démonok filozófiai és metafizikai megnyilvánulásairól, de a fizikai megnyilvánulásuk igazán látványos. Elképesztő lehet, higgyétek el, amit mondok.

– Elhisszük – jelentette ki Pinety, és ismét összenézett Tzarával. – A legnagyobb mértékben elhisszük. Mert mi is láttunk ezt-azt.

– Nem vonom kétségbe – fintorodott el a vaják. – Oxenfurtban, az előadásaid alkalmával sem vontam kétségbe. Szemmel láthatóan értettél a dologhoz. Ténylegesen akkor jött jól az elméleti megalapozás, annál a farkasnál meg az embernél. Tudtam, mi a lényeg. Mindkét esetnek ugyanaz volt az alapja. Hogy is mondtad, Tzara? Módszer? Eljárás? Hát akkor varázslómódszer volt, és az eljárás is a varázslóké. Valamelyik varázsló varázsigével idézte meg a démont, erőszakkal kirángatta a téreleméből, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy mágikus céljaira használja fel. Ez a démoni mágia lényege.

– A goetiáé.

– Ez a goetia lényege: a démon megidézése, felhasználása, majd elengedése. Így szól az elmélet. Mert a gyakorlatban előfordul, hogy egy varázsló, ahelyett, hogy használat után elengedné a démont, mágikus módon bezárja egy hordozó testébe. Például egy farkaséba. Vagy egy emberébe. Mert a varázsló, Alzurt és Idarrant követve, szeret kísérletezni. Megfigyelni, mit csinál egy démon idegen bőrben, ha szabadjára engedik. Mert ez a varázsló, akárcsak Alzur, betegesen perverz, élvezi és szórakoztatja, ha nézi a démon által véghez vitt gyilkos pusztítást. Előfordult ilyen, igaz?

– Különféle dolgok fordultak elő – mondta Harlan Tzara elnyújtva. – Ostobaság általánosítani, és alantas dolog szemrehányást tenni. Emlékeztesselek azokra a vajákokra, akik rablástól sem riadtak vissza? Akik nem hárították el, hogy bérgyilkosságra fogadják fel őket? Emlékeztesselek azokra a pszichopatákra, akik macskafejes medaliont viseltek, és akiket ugyancsak elszórakoztatott a körös-körül zajló gyilkos pusztítás látványa?

– Uraim! – Pinety felemelte a kezét, lecsendesítette a visszavágni készülő vajákot. – Ez nem a városi tanács ülése, ne licitáljátok hát egymást túl fogyatékosságokban és eltévelyedésekben. Alighanem okosabb volna elismerni, hogy senki sem tökéletes, mindenkinek vannak fogyatékosságai, és még az égi lényektől sem idegenek az eltévelyedések. Állítólag. Összpontosítsunk az előttünk álló megoldandó problémára.

– A goetia – fogott bele Pinety hosszas hallgatás után – tiltott, mert az eljárás iszonyúan veszélyes. A démon megidézéséhez önmagában, sajnos, nincs szükség sem különösebb tudásra, sem különösebb mágikus képességekre. Elegendő beszerezni egy nekromanciához való máguskönyvet, márpedig ilyen bőven akad a feketepiacon. Tudás és képességek nélkül azonban nehéz a megidézett démont uralni. Egy sarlatán goeta szerencsésnek mondhatja magát, ha a megidézett démon egyszerűen kitépi magát, kiszabadul, és elmenekül. Sokan végzik darabokra szétszaggatva. Következésképp a démonok és bármiféle lények megidézése térelemekből és paraelemekből szigorú büntetés terhe alatt tiltásra került. Van egy ellenőrzőrendszer, amely garantálja a tiltás érvényesülését. Viszont létezik egy hely, amelyet kikapcsoltak az ellenőrzésből.

– Rissberg vára. Nyilván.

– Nyilván. Rissberg nem ellenőrizhető. Hiszen a goetia fölötti ellenőrzőrendszert, amiről beszéltem, épp itt alkották meg. Az itt lefolytatott kísérletek eredményeként. A rendszert az elvégzett teszteknek köszönhetően folyamatosan tökéletesítik. Másféle kutatások is folynak itt, másféle kísérletek is zajlanak. Nagyon különböző jellegűek. Különféle dolgokat és jelenségeket kutatnak itt, vaják. Különféle dolgokat csinálnak. Ezek nem mind törvényesek, és nem mindig erkölcsösek. A cél szentesíti az eszközt. Ezt a feliratot lehetne a kapu fölé akasztani.

– De a felirat alá – tette hozzá Tzara – oda kellene írni: „Ami Rissbergben jött létre, Rissbergben marad.” A kísérleteket felügyelet alatt végzik. Minden monitorozva van.

– Nyilvánvaló, hogy nem minden – állapította meg Geralt kesernyésen. – Mert valami elszabadult.

– Valami elszabadult. – Pinety imponáló nyugalmat tanúsított. – A várban jelenleg tizennyolc mester dolgozik. Ezenkívül több mint félszáz tanítvány és növendék. Az utóbbiak többségét csak a formalitások választják el a mesterfoktól. Attól tartunk... Megalapozott a feltételezésünk, hogy ebből a népes csapatból valakinek kedve szottyant goetiával szórakozni.

– Nem tudjátok, ki az?

– Nem tudjuk. – Harlan Tzarának a szeme sem rebbent. De a vaják tudta, hogy hazudik.

– Májusban és június elején – a varázsló nem várta meg a további kérdéseket – a környéken három tömeges gyilkosságot követtek el. A környéken, azaz itt a Fennsíkon, Rissbergtől legalább tizenkét, legföljebb nagyjából húsz mérföldnyire. Mindannyiszor erdei telepekről, favágók és más erdőmunkások tanyáiról volt szó. Ezeken a telepeken az összes ott lakót kiirtották, senki sem maradt élve. A holttestek szemléjén megbizonyosodtunk róla, hogy ezeket a gyilkosságokat csak egy démon hajthatta végre. Pontosabban egy energumen, a démon hordozója. Olyan démoné, amelyet itt idéztek meg, a várban.

– Problémánk van, Ríviai Geralt. Meg kell oldanunk. És arra számítunk, hogy segítesz nekünk ebben.

Az anyagátvitel bonyolult és kényes mestermunka, következésképp mielőtt hozzáfogunk a teleportáláshoz, feltétlenül ajánlatos székelni és a hólyagot kiüríteni.

Geoffrey Monck,

A teleportációs kapuk elmélete és gyakorlata

Tizedik fejezet

Keszeg, ahogy szokta, felhorkant, és megmakacsolta magát, amint a pokrócot meglátta, prüszköléséből rettegés és tiltakozás hallatszott. Nem szerette, ha a vaják betakarta a fejét. Még kevésbé szerette, ami a betakarást közvetlenül követte. Geralt egy csöppet sem csodálkozott a kancán. Mert ezt ő sem szerette. Persze neki nem illett horkantania vagy prüszkölnie, de nem fogta vissza magát attól, hogy helytelenítését más formában fejezze ki.

– Igazán meglepő – csodálkozott ki tudja hányadszor Harlan Tzara – a teleportálástól való idegenkedésed.

A vaják nem tett megjegyzést. Tzara nem ezt várta.

– Már jó egy hete küldözgetünk át – folytatta –, te meg mindannyiszor olyan képet vágsz, mint egy vesztőhelyre vitt elítélt. A közönséges embereket még csak-csak megértem, nekik az anyagátvitel még mindig szörnyűséges és elképzelhetetlen dolog. Azt hittem azonban, hogy neked, vaják, a mágiának ezen a területén nagyobb a gyakorlatod. Már nem Geoffrey Monck első kapuinak idejében vagyunk! Ma a teleportálás általánosan elterjedt és abszolút biztonságos. A kapuk biztonságosak. És az általam megnyitott kapuk egyértelműen biztonságosak.

A vaják felsóhajtott. Nem egyszer és nem kétszer fordult elő vele, hogy láthatta a biztonságos kapuk működésének hatását, részt vett már a kapukat használó emberek maradványainak szétválogatásában is. Innen tudta, hogy a teleportációs kapuk biztonságosságáról szóló nyilatkozatokat ugyanabba a halmazba lehet elhelyezni, mint az afféle kijelentéseket, hogy az én kutyuskám nem harap, az én fiacskám jó gyerek, ez a káposzta friss, legkésőbb holnapután megadom a pénzt, a barátnőmnél éjszakáztam, kizárólag a haza javát tartom szem előtt, valamint pár kérdésre válaszolsz, és azonnal elengedünk.

De nem volt menekvés, nem volt alternatíva. A Rissbergben elfogadott terv szerint az volt Geralt feladata, hogy naponta járja végig a Fennsík egy kijelölt körzetét és az ott található településeket, telepeket, kolóniákat és házakat – azokat a helyszíneket, ahol Pinety és Tzara az energumen soron következő támadásától tartottak. Ezek a települések szerteszét helyezkedtek el az egész Fennsíkon, egymástól néha meglehetősen távol. Geraltnak el kellett ismernie és el kellett fogadnia, hogy a teleportációs mágia segítsége nélkül lehetetlen lenne eredményesen bejárnia a környéket.

Pinety és Tzara kapuit a konspiráció kedvéért Rissberg legvégén készítették el, egy hatalmas, üres és felújításra váró helyiségben, amelyben dohos bűz terjengett, a belépők arcára pókháló ragadt, talpuk alatt megszáradt egérszar ropogott. A varázslat aktiválása után a foltokkal és valami ragacsmaradványokkal borított falon egy ajtó – vagy inkább kapu – tüzesen fénylő alakja jelent meg, amelyen túl átlátszatlan, opalizáló ragyogás gomolygott. Geralt rákényszerítette bebugyolált kancáját, hogy belépjen ebbe a ragyogásba – és akkor következett a legrosszabb. Villanás szúrt a szemébe, majd nem látott, nem hallott és nem érzett semmit... a hidegen kívül. A fekete semmi belsejében, a csendben, alaktalanságban és időtlenségben a hideg volt az egyetlen, ami érezhető volt, a kapu az összes többi érzékszervet kikapcsolta és lezárta. Szerencsére csak a másodperc egy töredékére. A töredék elmúlt, a reális világ felfénylett, a rémülettől fel-felhorkanó ló patkói a valóság kemény talaján csattogtak.

– Az még érthető, hogy a ló rémüldözik – állapította meg újból Tzara. – A te félelmed azonban, vaják, teljesen irracionális.

A félelem soha nem szokott irracionális lenni, helyesbített Geralt, de csak magában. Nem számítva a lelki rendellenességeket. Ezt a legelején tanítják meg a fiatal vajákoknak. Jó, ha valaki rettegést érez. Ha rettegsz, az azt jelenti, hogy van mitől félni, légy tehát éber. A rettegést nem kell leküzdeni. Elegendő, ha nem kerít a hatalmába. És érdemes belőle tanulni.

– Ma merre? – kérdezte Tzara, és kinyitotta a varázspálcát tartalmazó lakkdobozt. – Melyik körzetbe?

– A Száraz Sziklákhoz.

– Igyekezz napnyugta előtt elérni Juharfalvára. Ott veszünk fel, vagy én, vagy Pinety. Készen állsz?

– Mindenre.

Tzara úgy lengette meg a kezében tartott varázspálcát, mintha zenekart dirigálna, Geralt szinte hallotta a zenét. A varázsló éneklő hangon skandálta a varázsigét, hosszan, mintha verset szavalt volna. A falon felfénylettek a világító négyszögletes alakot formáló tüzes vonalak. A vaják egy káromkodást morzsolt el az orra alatt, megnyugtatta a rezgő medaliont, bokájával megbökte a kancát, és rákényszerítette, hogy beleugorjék a tejfehér semmibe.

Sötétség, csend, alaktalanság, időtlenség. Hideg. És egyszercsak villanás, rengés, kemény talajon csattog a patkó.

Azokat a gyilkosságokat, amelyekkel a varázslók az energument, a démon hordozóját gyanúsították meg, Rissbergtől nem messze követték el, a Tukaj-fennsík nevű lakatlan vidéken, a Temeriát Bruggétól elválasztó hegyláncot borító ősrengetegben. A hegylánc nevét egyesek szerint egy Tukaj nevű legendás hősnek köszönhette, mások meg azt állították, hogy egészen másvalakinek. Mivel nem voltak más hegyek a körzetben, egyszerűen csak Fennsíknak emlegették, és sok térképen ez a rövidített név szerepelt.

A Fennsík nagyjából száz mérföld hosszú, húsz-harminc mérföld széles sávra terjedt ki. Különösen a nyugati részén folyt intenzív földművelés és erdőgazdálkodás. Széles irtásban folyt a fakitermelés, fejlődtek a fakitermeléssel és az erdészettel kapcsolatos iparágak és kézműves mesterségek. Az irtásokon erdei mesterségekkel foglalkozó emberek állandó vagy ideiglenes, többé-kevésbé vagy még annyira sem gondozott, nagyobb, közepes, kisebb vagy egészen picike települései, telepei, kolóniái és táborai jöttek létre. Mostanság a varázslók becslése szerint az egész Fennsíkon körülbelül félszáz efféle település létezett.

Három helyen került sor vérengzésre, amely után nem maradt élve senki.

A Száraz Sziklák területét alacsony mészkőhegyek sűrű erdőségei vették körül, ez volt a Fennsík legnyugatabbra fekvő határtérsége, a járőrözés körzetének nyugati vége. Geralt járt már itt, megismerte a terepet. Az erdőszéli irtáson a sziklák kiégetésére szolgáló jókora mészégető kemence épült. A végtermék az égetett mész volt. Pinety, amikor együtt jártak itt, elmagyarázta, mire jó ez a mész, de Geralt nem nagyon figyelt oda, és mostanra már elfelejtette. A mész – akármilyen lenne is – meglehetősen kívül esett az érdeklődési körén. De a kemence körül telep keletkezett, az ott lakóknak a szóban forgó mész volt megélhetésük alapja. Ezeknek az embereknek a megvédését bízták rá. És csak ez volt a fontos.

A mészégetők felismerték, egyikük meglengette feléje a kalapját. A vaják viszonozta az üdvözlést. Megteszem a magamét, gondolta. Megteszem, amit kell. Amiért fizetnek.

Az erdő felé irányította Keszeget. Nagyjából félórai erdei út állt előtte. Körülbelül egy mérföld választotta el a következő településtől. Amelyet Vadászirtásnak hívtak.

Napközben a vaják hét-tíz mérföldnyi távolságot tett meg – ez azt jelentette, hogy felkeresett a vidéktől függően néhány vagy tízegynéhány telepet, majd elért a megbeszélt helyre, ahonnan valamelyik varázsló napnyugta előtt visszateleportálta a várba. Másnap megismétlődött a séma, azzal, hogy a Fennsíknak egy másik körzetében járőrözött. Geralt véletlenszerűen választotta ki a körzetet, óvakodott a könnyen megfejthető sablontól és sémától. Mindamellett a feladat eléggé egyhangúnak bizonyult. A vajákot azonban nem zavarta az egyhangúság, mestersége hozzászoktatta, az esetek többségében csak a türelem, a kitartás és a következetesség garantálta a sikeres szörnyvadászatot. Mindezidáig egyébként – ez nem volt lényegtelen – soha senkinek nem volt kedve olyan bőkezűen megfizetni a türelmét, a kitartását és a következetességét, mint a rissbergi varázslóknak. Nem panaszkodhatott tehát, tennie kellett a dolgát.

Még ha nem hitt is túlságosan a vállalkozás sikerében.

– Miután megérkeztem Rissbergbe – figyelmeztette a varázslókat –, azonnal bemutattatok Sármánynak és valamennyi magas rangú mágusnak. Még ha feltételezzük is, hogy e magas rangúak között senki sem volt bűnös a goetiában és a vérengzésekben, a várban el kellett, hogy terjedjen a hír, hogy itt a vaják. A bűnös, ha létezik, egy pillanat alatt felfogja, miről van szó, megbújik tehát, felhagy a tevékenységgel. Teljesen. Vagy megvárja, míg elmegyek, és akkor újrakezdi.

– Megrendezzük az elutazásodat – válaszolta Pinety. – További ittléted a várban titok lesz. Ne aggódj, van olyan mágia, amely garantálja, hogy titokban marad, aminek titokban kell lennie. Hidd el, be tudunk vetni ilyen mágiát.

– Van hát értelme szerintetek a mindennapos járőrözésnek?

– Van bizony. Tedd a dolgod, vaják. A többi nem a te gondod.

Geralt ünnepélyesen megígérte, hogy nem fog aggódni. De azért voltak kétségei. És nem mindent hitt el a varázslóknak. Élt benne a gyanú.

De nem volt szándékában ezt nyíltan kifejezni.

A Vadászirtáson élénken csattogtak a szekercék, sivítottak a fűrészek, friss fa- és gyantaillat terjengett. Vadász, a favágó irtotta itt buzgón népes családjával együtt az erdőt. A család idősebb tagjai fát vágtak és fűrészeltek, a fiatalabbak levagdosták a törzsekről a kiálló ágakat, a legfiatalabbak rőzsét hordtak. A Vadász észrevette Geraltot, belevágta szekercéjét a fatörzsbe, megtörülte a homlokát.

– Üdv. – A vaják közelebb lovagolt. – Mi a helyzet felétek? Minden rendben?

A Vadász hosszan és komoran nézett rá.

– Nem jó – mondta végül.

– Mert?

A Vadász hosszan hallgatott.

– Elloptak egy fűrészt – mordult fel végre. – Elloptak egy fűrészt! Hogy van ez, he? Minek járja az irtásokat, uram, minek? Torquil meg az erdőben kóborol az embereivel, he? Őrködget, he? A fűrészeket meg ellopják!

– Utánanézek – füllentette Geralt zavartalanul. – Utánanézek az ügynek. Minden jót.

A Vadász kiköpött.

A következő irtáson, mégpedig a Bankáén, minden rendben volt, Bankát nem fenyegette senki, és úgy tűnt, nem is loptak el semmit. Geralt meg sem állította Keszeget. A következő település felé tartott. Ezt Sófőzdének hívták.

A települések közötti közlekedést kocsikeréknyomoktól szabdalt erdei utak könnyítették meg. Geraltnak gyakran kerültek az útjába erdei termékekkel megrakott és rakományért igyekvő üres fogatok egyaránt. Találkozott gyalogos vándorok csoportjaival is, meglepően nagy volt a forgalom. Még az őserdő mélye is egészen ritkán volt néptelen. A páfrányok fölé néha, mint bálnahátak a tenger hullámai közül, női fenekek emelkedtek ki, áfonyát vagy más erdei növényeket gyűjtögettek négykézláb. A fák között időnként merev lépésekkel suhant át valami, ami alakjára és külsejére nézve zombira hasonlított, valójában azonban gombászó toprongyos vénség volt. Néha sátáni ordítozással törögette az ágakat valami: gyerekek voltak, a favágók és szénégetők szemefényei, pálcákból és zsinórokból készült íjakkal felfegyverkezve. Csodálatra méltó, ezek a szemefények mennyi kárt voltak képesek okozni ilyen primitív felszereléssel a természetben. Rémisztő volt belegondolni, hogy egyszer felnőnek ezek a szemefények, és profi felszereléshez nyúlnak.

A Sófőzde nevű település, ahol ugyancsak nyugalom volt, a munkát nem zavarta, a munkásokat nem fenyegette semmi, a nevét roppant eredeti módon az itt főzött kálisótól kapta, ami az üvegipar és a szappanfőzés értékes alapanyaga volt. A kálisót, ahogy a varázslók elmagyarázták Geraltnak, a környéken égetett faszén hamujából nyerték ki. Geralt már végiglátogatta – és most is ezt szándékozott tenni – a környékbeli szénégetőtelepeket. A legközelebbit Tölgyesnek hívták, tényleg hatalmas, többszáz éves tölgyfák csoportján keresztül vezetett oda az út. A tölgyfák alatt mindig, még délben is, még ragyogó napsütésben és felhőtlen időben is homály borongott.

Épp ebben a tölgyerdőben találkozott Geralt nem egész egy hete először Torquil csendbiztossal és a csapatával.

Amikor zöld álcaruhában, hátukon hosszú íjakkal kivágtattak a tölgyek közül, és mindenfelől körülvették, Geralt először Erdőőröknek, a hírneves önkéntes félkatonai alakulat, az önmagukat Vadonőrzőknek nevező, másfajúakra, kivált tündékre és driádokra vadászó, és őket válogatott módszerekkel legyilkoló csapat tagjainak vélte őket. Előfordult, hogy az Erdőőrök a rengetegben utazókat megvádolták a másfajúak segítésével vagy a velük folytatott kereskedéssel, egyikért is, másikért is lincselés járhatott, a vétlenséget pedig nehéz volt bizonyítani. A tölgyesben való találkozás drasztikusan erőszakosnak ígérkezett – Geralt tehát megkönnyebbülten lélegzett fel, amikor a zöld lovasokról kiderült, hogy a törvény őrei, akik a kötelességüket teljesítik. Az átható tekintetű, napbarnított vezér, aki a Gors Velen-i bíró szolgálatában álló csendbiztosként mutatkozott be, váratlanul és durván követelte Geralttól, hogy fedje fel személyazonosságát, majd miután ez megtörtént, látni szerette volna a vajákjelet. A vicsorgó farkast ábrázoló medalion kielégítő bizonyíték lett, sőt, a törvény őrének kifejezett csodálatát váltotta ki. Kiderült, hogy a tisztelet magára Geraltra is kiterjedt. A csendbiztos leszállt a lováról, megkérte a vajákot, hogy ő is ezt tegye, majd félrehívta egy percre, hogy beszélgethessenek.

– Frans Torquil vagyok. – A csendbiztos levetette durva szolgálati álarcát, nyugodt és határozott személyiséget öltött. – Te pedig Ríviai Geralt vaják vagy. Ugyanaz a Ríviai Geralt, aki egy hónapja Ansegisben megmentette egy asszony és egy gyerek életét, miután megölt egy emberevő szörnyet.

Geralt összeszorította a száját. Már szerencsésen megfeledkezett Ansegisről, a plakettes szörnyről és arról az emberről, aki az ő hibájából pusztult el. Sokáig rágódott ezen, míg végre meg tudta győzni önmagát, hogy megtette, amit lehetett, hogy azt a kettőt megmentette, és a szörny már senkit sem fog megölni. Most mindez visszatért.

Frans Torquil aligha vette észre a szavait követően a vaják homlokára kiülő felhőt. És ha észrevette is, nem törődött vele.

– Úgy néz ki, vaják – folytatta –, hogy mind a ketten ugyanazon okból járunk ugyanabban a cipőben. Tavasz óta rosszul kezdtek alakulni a dolgok a Tukaj-fennsíkon, nagyon csúnya eseményekre került sor. És itt az ideje, hogy ennek véget vessünk. A hajlonyi vérengzés után én tanácsoltam a rissbergi varázslóknak, hogy fogadjanak fel egy vajákot. Hallgattak rám, mint látható, habár nemigen szeretnek másra hallgatni.

A csendbiztos levette a kalapját, és lefricskázta róla a tűleveleket és fenyőmagokat. Ugyanolyan fazonú fejfedőt viselt, mint Kökörcsin, csak ez gyengébb minőségű filcből készült. És kócsagtoll helyett egy fácán szárnytolla díszítette.

– Tömérdek ideje vigyázom már a törvényt és rendet a Fennsíkon – folytatta, és Geralt szemébe nézett. – Nem dicsekvésképpen, de nem egy gonosztevőt fogtam el, nem egy gazfickóval ékesítettem száraz ágat. De ami mostanában folyik itt... Ehhez olyasvalakire van még szükség, amilyen te vagy. Olyasvalakire, aki jártas a varázslatokban, és ismeri a szörnyetegeket, akit nem rettent meg se szörny, se szellem, se sárkány. És rendjén van ez, közösen fogunk őrködni és az embereket védelmezni. Én a nyomorúságos béremért, te a varázslók pénzéért. Kíváncsi volnék, mennyit fizetnek hát neked ezért a munkáért?

Ötszáz novigradi koronát, bankszámlára átutalva, ezt Geraltnak nem állt szándékában elárulni. Ennyiért vásárolták meg a szolgálataimat és az időmet a rissbergi varázslók. Az időmből tizenöt napot. És tizenöt nap elteltével, függetlenül attól, mi történt, még egyszer annyit utalnak. Bőkezűen. Ez több mint kielégítő.

– Nos, bizonyára nem fizetnek keveset. – Frans Torquil hamar felfogta, hogy hiába vár válaszra. – Telik nekik erre. Néked meg annyit mondok: itt semennyi pénz sem volna sok. Mert rusnya ügy ez, vaják. Rusnya, sötét és természetellenes. Az a Gonosz, amely itt tombolt, Rissbergből jött, a fejemet rá. Biztos, hogy elkavartak valamit a varázslók a mágiájukkal. Mert az ő mágiájuk olyan, mint egy zsáknyi kígyó: még ha nem is tudom milyen erősen kötöm be, a végén mindig kicsusszan valami mérgesfene.

A csendbiztos rápislantott Geraltra, ez az egy pislantás elég volt hozzá, hogy felfogja, a vaják a varázslókkal kötött szerződésről semmit, egyetlen részletet sem árul el neki.

– Beavattak a részletekbe? Elmondták, mi zajlott le Tiszafalván, Hajlonyban és Szarufalván?

– Részben.

– Részben – ismételte meg Torquil. – Belleteyn után három nappal, Tiszafalva település, megölve kilenc favágó. Május közepe, fűrésztelep Hajlonyban, megölve tizenketten. Június eleje, Szarufalva, boksástelep. Tizenöt áldozat. Ez a mai napig a helyzet, részben, vaják. Mert nincs vége. A fejemet rá, hogy nincs vége.

Tiszafalva, Hajlony, Szarufalva. Három tömeges gyilkosság. Tehát nem munkahelyi baleset, nem elszabadult és megszökött démon, amelyen nem tudott úrrá lenni egy kontár goeta. Ez előre megfontolt, megtervezett cselekedet. Valaki háromszor zárta be a démont egy hordozóba, és háromszor küldte el gyilkolni.

– Én már sok mindent láttam. – A csendbiztos arcizmai vad táncba kezdtek. – Nem egy csatateret, nem egy és nem két hullát. Támadásokat, rablásokat, banditák rajtaütéseit, véres családi bosszúkat és önbíráskodásokat, még egy olyan lagzit is, ahonnan hat holttestet vittek el, beleszámítva a vőlegényt is. De hogy inakat vagdossanak el, hogy utána a megnyomorítottakat lemészárolják? Hogy skalpoljanak? Hogy torkokat harapjanak át? Hogy az embereket élve szétszaggassák, a hasukból a beleiket kirángassák? És végül a levágott fejeket piramisba rakják? Azt kérdem, mivel volt itt dolgunk? Ezt nem mondták el neked a varázslók? Nem világosítottak fel, mihez kell nekik egy vaják?

Mihez kell a rissbergi varázslóknak egy vaják? Annyira, hogy zsarolással kellett az együttműködésre rákényszeríteni? Hiszen a varázslók minden démonnal és minden hordozóval maguk is simán tudnának boldogulni, méghozzá minden különösebb nehézség nélkül. A Fulmen sphaericus, a Sagitta aurea, az első két legegyszerűbb varázslat a sok közül, amelyekkel száz lépésnyi távolságból el lehet bánni egy energumennel, és kétséges, hogy az túlélné ezt a bánásmódot. De nem, a varázslóknak inkább egy vaják kell. Miért? A válasz egyszerű: egy varázslóból lett energumen, egy testvérből, egy kollégából. Egy szaktárs démont idéz meg, megengedi, hogy az beléje hatoljon, és rohan gyilkolászni. Már háromszor tette meg. De a varázslóknak sehogy sincs kedvük a kollégájukra lecsapni egy gömbvillámmal, vagy egy aranydárdával kilyukasztani őt. Egy kollégához vajákra van szükség.

Nem mondhatta ezt el, és nem is akarta ezt Torquilnak elmondani. Nem mondhatta el, és nem is akarta elmondani, mit mondott ő a varázslóknak Rissbergben. És azt, mennyire lenézően reagáltak erre. Ahogy egy közhelynek kijár.

– Folyton ezt csináljátok. Folyton ezzel a, ahogy ti hívjátok, goetiával szórakoztok. Megidézitek ezeket a lényeket, kirángatjátok őket az ő terükből, a bezárt kapuk mögül. Ugyanazzal a változatlan nótával: kontrollálni fogjuk őket, uralkodunk rajtuk, engedelmességre kényszerítjük, munkára fogjuk őket. Ugyanazzal a változatlan indokolással: megismerjük a titkaikat, arra kényszerítjük őket, hogy feltárják azokat a titkokat és rejtelmeket, amelyek segítségével megsokszorozzuk mágiánk erejét, gyógyítani és éltetni fogunk, kiküszöböljük a betegségeket és az elemi csapásokat, a világot jobbá, az embereket pedig boldogabbá tesszük. És változatlanul kiderül, hogy ez hazugság, hogy kizárólag a saját erőtök és hatalmatok a fontos nektek.

Tzara láthatóan visszavágásra készülődött, de Pinety visszatartotta.

– Ami pedig a bezárt kapukon túli lényeket illeti – folytatta Geralt –, amelyeket restségből démonoknak nevezünk, bizonyára ugyanannyit tudtok, mint mi, vajákok. Amit már régóta megállapítottunk, amit feljegyeztek a vajákok írásaiban és krónikáiban. A démonok soha, de soha nem árulnak el nektek semmiféle titkot vagy rejtelmet. Soha nem hagyják magukat munkára fogni. Csak egyetlen célból hagyják magukat megidézni és a mi világunkba hozni: gyilkolni akarnak. Mert ezt szeretik. És ti ezt tudjátok. De lehetővé teszitek nekik.

– Az elméletről – szólalt meg Pinety nagyon hosszú hallgatás után – talán térjünk át a gyakorlatra. Azt hiszem, a vajákok írásaiban és krónikáiban is megírtak ezt-azt erről. És tőled, vaják, egyáltalán nem erkölcsről szóló értekezéseket várunk el, hanem inkább gyakorlati megoldásokat.

– Örvendtem, hogy megismerhettelek. – Frans Torquil a kezét nyújtotta Geraltnak. – Most pedig munkára, keljünk útra. Őrködni, az embereket védelmezni. Mert erre valók vagyunk.

– Erre.

Már nyeregben ülve a csendbiztos előrehajolt.

– Fogadom – mondta halkan –, hogy azt, amit mindjárt elmondok, magad is jól tudod. De mindamellett elmondom. Vigyázz, vaják. Légy éber. Nem akarsz beszélni, de én tudom, amit tudok. A varázslók simán felfogadtak, hogy javítsd ki, amit ők maguk rontottak el, hogy takarítsd el azt a szennyet, amelyet ők csináltak. De ha valami nem úgy megy, ahogy kell, bűnbakot fognak keresni. És erre neked minden adottságod megvan.

Az erdő fölött sötétedni kezdett az égbolt, váratlan szél zúgatta meg a fák koronáját. Messzi dörgés mordult fel.

– Ha vihar nincs, van záporeső – szögezte le Frans Torquil, amikor újra találkoztak. – Minden második nap dörög és esik. És az eredmény, minden nyomot, amit keresel, eltöröl az eső. Kényelmes, igaz? Mintha megrendelésre jönne. Nekem ez is bűzlik a fekete mágiától, konkrétan Rissbergtől. Azt mondják, a varázslók hatni képesek az időjárásra. Mágikus vihart előidézni, az igazit penig megbűvölni, fújjon, amerre ők akarják. Szétoszlatni a felhőket, esőt vagy jégesőt csinálni, no meg vihart támasztani egy szóra. Amikor ez jól jön nekik. Hogy például eltöröljék a nyomokat. Mit szólsz ehhez, Geralt?

– A varázslók sok mindenre képesek, ez tény – válaszolta a vaják. – Mindig is irányították az időjárást, az Első Leszállás óta, amely állítólag csakis Jan Bekker varázslatának köszönhetően nem végződött katasztrófával. De alighanem túlzás a mágusokat hibáztatni minden bajért és csapásért. Végül is természeti jelenségekről beszélsz, Frans. Egyszerűen ilyen időket élünk. Viharidő van.

Megnógatta a kancát. A nap már nyugatra hajlott, még néhány települést szándékozott végigjárni, mielőtt bealkonyodik. Legközelebb egy Szarufalva nevű szénégetőtelep volt a síkságon. Amikor először járt ott, Pinety társaságában volt.

A vérengzés helyszíne a vaják nagy csodálkozására egyáltalán nem valami komor, elhagyatott vidék volt, inkább emberektől nyüzsgő, élénk munkától zajgó hely. A szénégetők – akik magukat boksásnak nevezték – éppen egy új boksa, a faszén égetésére szolgáló építmény készítésén fáradoztak. Ez a boksa kupolaszerűen kialakított farakás volt, ám egyáltalán nem valami rendetlen halom, hanem gondosan, egyenletesen összerakott boglya. Amikor Geralt és Pinety a síkságra érkezett, a szénégetők épp akkor fedték be mohával a rakást, és temették be alaposan földdel. A korábban megépített másik boksa már dolgozott, vagyis javában füstölt. Az egész síkságot szemkaparó füst lepte el, erős gyantaillat rohamozta meg az orrukat.

– Milyen régen... – A vaják köhécselt. – Milyen régen történt az, amit mondtál...

– Pont egy hónapja.

– És az emberek itt dolgoznak, mintha mi sem történt volna?

– Óriási kereslet van faszénre – magyarázta Pinety. – Csak a faszén égetésével lehetséges a fémolvasztáshoz szükséges hőmérsékletet elérni. A Dorian és Gors Velen környéki kohók létezni sem tudnának szén nélkül, a kohászat pedig a legfontosabb és legfejlettebb iparág. A szénégetés a keresletnek köszönhetően jövedelmező foglalkozás, márpedig a gazdaság, vaják, olyan, mint a természet: nem tűri az űrt. A meggyilkolt boksásokat ott temették el, ni, látod a kurgánt? Még sárga rajta a friss homok. A helyükre pedig újak jöttek. A boksa füstöl, az élet megy tovább.

Leszálltak a lóról. A boksások nem szenteltek nekik figyelmet, túlságosan is el voltak foglalva. Ha valakiket érdekeltek, azok a nők és a kunyhók között szaladgáló gyerekek voltak.

– De mennyire. – Pinety kitalálta a kérdést, mielőtt még a vaják föltette volna. – A kurgán alatt eltemetettek között gyerekek is vannak. Hárman. Meg három nő. Kilenc férfi és kamasz. Kövess.

A száradó farakások közé tartottak.

– Egypár férfit – mondta a varázsló – a helyszínen öltek meg, a fejüket verték szét. A többieket tehetetlenné és mozgásképtelenné tették azzal, hogy egy éles eszközzel átvágták a lábinaikat. Ráadásul sokuknak, a gyerekek közül pedig valamennyinek, eltörték a kezüket. A mozgásra képteleneket lemészárolták. Szétszaggatták a torkukat, felmetszették a hasukat, felnyitották a mellkasukat. Lenyúzták a hátukról a bőrt, megskalpolták őket. Az egyik nőnek...

– Elég. – A vaják a nyírfák törzsén még látható fekete vérfoltokat nézte. – Elég, Pinety.

– Jó tudnod, kivel... mivel van dolgunk.

– Már tudom.

– Akkor csak az utolsó részletek. Hiányoztak holttestek. Mindegyik meggyilkolt fejét levágták. És piramist emeltek belőlük, itt, épp ezen a helyen. Tizenöt fej volt, test meg tizenhárom. Két test eltűnt.

– Csaknem ugyanilyen séma szerint – folytatta rövid szünet után a varázsló – számoltak le két másik település, Tiszafalva és Hajlony lakóival. Tiszafalván kilenc embert öltek meg, Hajlonyban tizenkettőt. Holnap viszlek el oda. Ma elnézünk még Újkátrányosba, nincs messze. Meglátod, hogy néz ki a fakátrány és a szurok gyártása. Ha legközelebb be kell valamit kenned szurokkal, tudni fogod, miből van.

– Van egy kérdésem.

– Hallgatlak.

– Tényleg muszáj volt zsaroláshoz folyamodnotok? Nem hittetek benne, hogy magam akaratából is eljövök Rissbergbe?

– A vélemények megoszlottak.

– Sittre vágni Kerackban, majd kiszabadítani, de végig bírósággal fenyegetni, kinek volt ez az ötlete? Ki találta ezt ki? Korall, igaz?

Pinety ránézett. Sokáig nézte.

– Igaz – ismerte be végül. – Az ő ötlete volt. És az ő terve. Lecsukni, kiszabadítani, fenyegetni. És a végén elérni, hogy az eljárást megszüntessék. Rögtön az elutazásod után intézte ezt el, Kerackban patyolattiszta már a dossziéd. Van még kérdésed? Nincs? Akkor menjünk Újkátrányosba, nézzünk egy kis szurkot. Aztán megnyitom a teleportot, és visszamegyünk Rissbergbe. Este még szeretnék elugrani egy kicsit műlegyezni a folyócskámhoz. Rengeteg a kérész, a pisztrángok zabálni fogják... Horgásztál már valamikor, vaják? Nem vonz a horgászat?

– Akkor horgászok, ha halra támad kedvem. Mindig hordok magammal zsinórt.

Pinety hosszan hallgatott.

– Zsinórt – szólalt meg végül furcsa hangsúllyal. – Ólomdarabbal megterhelt zsineget. Sok horoggal. Amikre férgeket tűzöl.

– Igen. És?

– Semmi. Fölösleges volt a kérdés.

Fenyőzugba, a következő szénégetőtelepre tartott, amikor hirtelen elhallgatott az erdő. Elhallgattak a szajkók, mintha késsel vágták volna el, úgy szűnt meg a szarkacserregés, váratlanul szakadt meg a harkályok kopácsolása. Az erdő rettegésbe merevült.

Geralt galoppra serkentette a kancáját.

A halál örökös társunk. Mindig a bal oldalunkon van, karnyújtásnyi távolságra. A halál az egyetlen bölcs tanácsadónk. Amikor csak azt érzed, hogy mindennek vége, és rögtön megsemmisülsz, fordulj a halálodhoz és kérdezd meg, hogy igaz-e. A halálod megmondja majd, hogy tévedsz és az ő érintésén kívül semmi sem számít. „Még nem érintettelek meg” – szól majd halálod.

Carlos Castaneda,

Ixtláni utazás

(Nagy Álmos fordítása)

Tizenegyedik fejezet

A fenyőzugi boksát egy irtás közelébe építették, a szénégetők a kivágott fák helyén megmaradt hulladékfát használták fel. Nemrég kezdődött itt az égetés, a kupola tetejéről sárgás, erősen bűzlő füstoszlop tört felfelé, akár egy vulkán kráteréből. A füstszag nem fojtotta el a rét fölött terjengő halálszagot.

Geralt leugrott a lováról. És kihúzta a kardját.

Az első hullát, amelynek fejét is, lábait is levágták, közvetlenül a boksa mellett látta meg, vér borította el a halom tetejére rakott földet. Kissé távolabb hevert újabb három holttest, a felismerhetetlenségig szétmarcangolva. A vért beitta a vastag erdei homok, csak a feketéllő foltok látszottak.

A rét közepéhez és a kövekkel körülrakott tűzhelyhez közelebb feküdt még két holttest – egy férfié és egy nőé. A férfi torka szét volt marcangolva, úgy szét volt szaggatva, hogy a nyakcsigolyái is kilátszottak. Az asszony felsőteste a tűz hamujában feküdt, a felborult bográcsból kiszóródott kása összemocskolta.

Kissé arrébb, egy fatörzs mellett gyerek hevert, egy öt év körüli kisfiú. Ketté volt tépve. Valaki – vagy inkább valami – megragadta két lábacskájánál fogva, és kettészakította.

A vaják felfedezte a következő hullát, ennek a hasa volt felszakítva, a beleit kihúzták. Teljes hosszukban, vagyis úgy egy ölnyi vastagbél, meg nagyjából három ölnyi vékonybél. A belek egyenes, csillogó, kékes-rózsaszínű vonala a holttesttől a fenyőágakból eszkábált kalyibáig húzódott, majd benne tűnt el.

Bent egy primitív fekhelyen a hátán hevert egy sovány férfi. Azonnal szembeötlött, hogy egyáltalán nem illett ide. Gazdag öltözete csupa vér volt, teljesen átázott. De a vaják nem fedezte fel, hogy valamelyik főeréből fröcskölt, lövellt vagy ömlött volna ki a vér.

Felismerte, noha alvadt vér borította az arcát. A hosszú hajú, karcsú, csinos és kissé nőies Sorel Degerlund volt, Sármánynál az audiencián mutatták be neki. Akkor is ugyanilyen zsinórdíszes köpeny és hímzett zeke volt rajta, akár a többi varázslón, az asztalnál ült a többiek között, és, akár a többiek, rosszul leplezett ellenszenvvel nézte a vajákot. Most meg itt feküdt eszméletlenül, egy szénégető-kalyibában, vérrel borítva, és a jobb csuklója köré emberi bél csavarodott. Amely az alig tíz lépésnyire heverő hulla hasüregéből lett kirángatva.

A vaják nagyot nyelt. Üsse agyon, gondolta, amíg eszméletlen? Ezt várja el Pinety és Tzara? Ölje meg az energument? Likvidálja a démonok megidézésével szórakozó goetát?

Nyögés riasztotta fel a töprengésből. Sorel Degerlund szemmel láthatóan kezdett magához térni. Feltápászkodott, felnyögött, majd visszaesett a fekhelyre. Felült, zavaros tekintettel nézett körül. Észrevette a vajákot, kinyitotta a száját. Ránézett a saját vérrel telefröcskölt hasára. Felemelte a kezét. Észrevette, mi van benne. És kiabálni kezdett.

Geralt ránézett aranyozott keresztvasú kardjára, Kökörcsin szerzeményére. A varázsló vékony nyakát vizsgálgatta. A rajta kidagadó eret.

Sorel Degerlund letépte a kezéről az odatapadt belet. Abbahagyta a kiabálást, már csak nyögdécselt és reszketett. Felállt, előbb négykézlábra, majd teljesen. Kirontott a kalyibából, körülnézett, felordított, és menekülőre fogta. A vaják galléron ragadta, megállította, majd térdre kényszerítette.

– Mi... itt... – dadogta, még reszketve, Degerlund. – Mi tör... Itt meg mi tör... tént?

– Gondolom, tudod, mi.

A varázsló hangosan nyelt egyet.

– Hogy ke... Hogy kerültem ide?... Semmire... Semmire sem emlékszem... Semmire sem emlékszem! Semmire!

– Ezt nem nagyon hiszem el.

– Invokáció... – Degerlund a fejéhez kapott. – Invokáltam... Ő megjelent. A pentagrammában, a krétakörben... És behatolt. Belém hatolt.

– Bizonyára nem először, igaz?

Degerlund felzokogott. Kissé színpadiasan, Geraltnak önkéntelenül is ez volt a benyomása. Sajnálta, hogy nem azelőtt talált rá az energumenre, mielőtt a démon otthagyta volna. Sajnálkozása, erre hamar rájött, nemigen volt észszerű, tudatára ébredt, milyen veszélyes lett volna, ha szembekerül egy démonnal, örülnie kellene, hogy ezt elkerülte. De nem örült. Mert akkor legalább tudta volna, mit csináljon.

Hogy épp nekem jutott ez, gondolta. Hogy épp nem Frans Torquil tévedt erre a csapatával. A csendbiztosnak nem lettek volna gátlásai vagy kételyei. A vérben fürdő, az áldozat belsőségeit a markában szorongató varázsló azon nyomban kötelet kapott volna a nyaka köré, és máris ott himbálózott volna a legelső faágon. Torquilt nem tartotta volna fel kétkedés vagy töprengés. Torquilt nem ejtette volna gondolkodóba, hogy az elnőiesedett és igencsak véznának mutatkozó varázsló semmiképpen nem lett volna képes ennyi emberrel ilyen kegyetlenül végezni, méghozzá ilyen rövid idő alatt, hogy átvérzett ruhájának még arra sem volt ideje, hogy merevre száradjon. Hogy puszta kézzel nem tudott volna kettészakítani egy gyereket. Nem, Torquilnak nem lettek volna kételyei.

Nekem viszont vannak.

Pinety és Tzara biztos volt benne, hogy nem lesznek.

– Ne ölj meg... – nyögdécselt Degerlund. – Ne ölj meg, vaják... Én már soha... Soha többé...

– Fogd be.

– Esküszöm, hogy soha...

– Fogd be. Eléggé magadnál vagy hozzá, hogy mágiát használj? Hogy idehívd a rissbergi varázslókat?

– Nálam van a pecsét... Át tudok... Át tudok teleportálni Rissbergbe.

– Egyedül ne. Velem együtt. Trükkök nélkül. Meg ne próbálj felállni, maradj térden.

– Fel kell állnom. Neked meg... Ahhoz, hogy a teleportálás sikerüljön, közel kell állnod hozzám. Nagyon közel.

– Micsoda? Na, mire vársz? Vedd elő azt az amulettet.

– Ez nem amulett. Mondtam, pecsét.

Degerlund feltépte összevérezett zekéjét és ingét. Sovány mellén tetoválás volt, két egymásra rajzolt kör. A körök különböző nagyságú pontokkal voltak tele. Kissé úgy nézett ki, mint a bolygók keringésének pályarajza, amelyet Geralt régen az oxenfurti egyetemen csodált meg.

A varázsló éneklő hangon mondta ki a varázsigét. A körök kéken, a pontok pirosan villantak fel. És forgásba kezdtek.

– Most. Állj közel.

– Közel?

– Még közelebb. Egyenesen simulj hozzám.

– Hogyhogy?

– Simulj hozzám, és ölelj át.

Degerlund hangja elváltozott. Egy pillanattal korábban még könnyes szeme most fenyegetően villogott, ajka gonosz fintorba torzult.

– Így, így jó. Erősen és érzéssel, vaják. Mintha a Yennefered volnék.

Geralt felfogta, miről van szó. De nem volt rá ideje, hogy eltaszítsa Degerlundot, arra sem, hogy a kard markolatával megüsse, és arra sem, hogy a pengével nyakon vágja. Egyszerűen nem volt rá ideje.

Opalizáló ragyogás villant a szemébe. A másodperc tört része alatt süllyedt bele a fekete semmibe. Átható hidegbe, csendbe, alaktalanságba és időtlenségbe.

Keményen értek földet, úgy, mintha a padozat kőlapjai szándékosan siettek volna az üdvözlésükre. A lendület választotta szét őket. Geralt még körül sem tudott nézni rendesen. Erős bűzt érzett, pézsmával vegyült piszokszagot. Roppantul erős mancsok ragadták meg a hóna alatt és a tarkójánál, a vastag ujjak könnyedén zárultak össze a felsőkarján, az acélkemény hüvelykek fájdalmasan nyomódtak be a karfonat idegcsomójába. Mozdulatlanná dermedt, erőtlen kezéből kiesett a kard.

Púpos alakot pillantott meg maga előtt, ronda pofáját kelések borították, haja ritka csomókban meredezett a koponyáján. A púpos görbe lábát szétterpesztve állt, egy jókora számszeríjjal vette a vajákot célba, amely tulajdonképpen nyílpuskának is beillett volna egymást fedő két acélkarjával. Mindkét négyélű, jó két hüvelyk széles, borotvaéles nyílhegy Geraltra irányult.

Sorel Degerlund megállt előtte.

– Amint már biztosan rájöttél – mondta –, nem Rissbergbe kerültél. Az én búvóhelyemre, az én kis zugomba kerültél. Arra a helyre, ahol a mesteremmel közösen folytatjuk kísérleteinket, amelyekről nem tudnak Rissbergben. Amint bizonyára tudod, Sorel Albert Amador Degerlund vagyok, magister magicus. Én vagyok az, ezt még nem tudod, akitől fájdalmad és halálod ered.

Mintha szél fújta volna el, úgy tűnt el a színlelt rémület és a megjátszott pánik, eltűnt minden látszat. Minden színlelt volt azon a szénégető-irtáson. A bütykös mancsok bénító fogásában elernyedt Geralttal szemben egy teljesen más Sorel Degerlund állt. Egy diadalittas, gőgös és dölyfös Sorel Degerlund. Egy rosszindulatú vigyorral vicsorgó Sorel Degerlund. Ez a vigyor ajtó alatti réseken keresztülmászó százlábúakat idézett fel. Széthányt sírokat. Tetemekben nyüzsgő fehér férgeket. Levesestányérban kapálózó zsíros bögölyöket.

A varázsló közelebb jött. Hosszú tűben végződő acélfecskendőt tartott a kezében.

– Úgy tettelek lóvá azon a réten, mint egy gyereket – sziszegte. – Gyerek módjára bizonyultál naivnak. Ríviai Geralt vaják! Bár az ösztöne nem csapta be, nem ölt meg, mert nem volt biztos a dolgában. Mert jó vaják és jó ember. Megmondjam neked, jó vaják, kik a jó emberek? Azok, akiknek a sors nem adott esélyt rá, hogy élvezhessék a gonoszság jótéteményeit. Illetve azok, akiknek megvolt erre az esélyük, de túl buták voltak hozzá, hogy éljenek vele. Lényegtelen, melyik csoportba tartozol. Hagytad magad rászedni, csapdába estél, és garantálom, hogy nem kerülsz ki belőle élve.

Felemelte a fecskendőt. Geralt szúrást, majd rögtön utána égő fájdalmat érzett. Az átható fájdalomtól elhomályosult a látása, egész teste megfeszült, a fájdalom olyan iszonyú volt, hogy csak a lehető legnagyobb erőfeszítéssel állta meg, hogy ne kiáltson. A szíve őrült nyargalásba kezdett, s mivel érverése általában négyszerte lassúbb volt, mint egy közönséges emberé, ez kivételesen keserves élmény volt. A világ elsötétedett előtte, örvényleni kezdett, elmosódott és szétfolyt.

Vonszolni kezdték, mágikus gömbök fénye táncolt a komor falakon és a mennyezeten. Az egyik falat, amely mellett elvitték, teljes hosszában vérfoltok lepték el, mindenütt fegyverek lógtak rajta, széles görbe szablyákat látott, jókora sarlókat, csáklyákat, fejszéket, csatacsillagokat. Mindegyiken vérnyomok voltak. Ezeket használták Tiszafalván, Hajlonyban és Szarufalván, gondolta, mire magához tért. Ezekkel mészárolták le Fenyőzugban a szénégetőket.

Teljesen megdermedt, nem érzett már semmit, még az őt szorító mancsok bénító markolását sem.

– Buueh-hhhrrr-eeeehhh-bueeeeh! Bueeh-heeh!

Nem fogta fel azonnal, hogy amit hall, az vidám röhögés. Szorongatott helyzete nyilván mulatságos volt azoknak, akik vonszolták.

Az elöl haladó számszeríjas púpos fütyörészett.

Geralt közel járt hozzá, hogy elveszítse az eszméletét.

Brutálisan lenyomták egy magas támlájú karszékbe. Végre megpillanthatta azokat, akik ide vonszolták, akik egész idő alatt a hóna alatt nyomorgatták őt a mancsukkal.

Emlékezett Mikitára, az óriás ogretörpre, Pyral Pratt testőrére. Ez a kettő egy kicsit hasonlított rá, valamennyire közeli rokonainak is elmehettek volna. Ugyanakkorák voltak, mint Mikita, ugyanúgy bűzlöttek, ugyanúgy nem volt nyakuk, ugyanúgy álltak ki a fogaik az alsó ajkuknál, akár a vadkanoknak. De Mikita kopasz volt és szakállas, ennek a kettőnek nem volt szakálla, majompofájukat fekete sörte borította, tojásformájú fejük tetejét borzas kócszerűség díszítette. Szemük apró, véreres volt, fülük nagy, hegyes és szörnyen szőrös.

Ruhájukon vérnyomok voltak. Leheletükön úgy érzett, mintha napok óta kizárólag fokhagymával, trágyával és döglött hallal táplálkoztak volna.

– Bueeeeh! Bueeh-heeh-heeh!

– Bue, Bang, elég a röhögésből, dologra, mind a ketten. Pastor, menj ki. De maradj a közelben.

Mindkét ogre kiment, nagy lábuk csak úgy csappogott. A Pastornak szólított púpos utánuk sietett.

A vaják látókörében Sorel Degerlund bukkant fel. Átöltözött, megmosdott, megfésülködött és megnőiesedett. Odatolt egy széket, leült vele szemközt, a háta mögött máguskönyvekkel meg egyéb kötetekkel telerakott asztal volt. Rosszindulatúan mosolyogva nézett a vajákra. Közben egy ujja köré tekeredett aranyláncon himbálózó medalionnal játszadozott.

– Amivel megkínáltalak – mondta szenvtelenül –, az a fehér skorpió mérgéből készült kivonat volt. Kellemetlen, ugye? Kezed-lábad nem bírod mozgatni, még egy ujjadat sem, ugye? Pislantani sem, nyelni sem, ugye? De ez még semmi. Hamarosan összevissza kezdenek mozogni a szemgolyóid, elhomályosul a látásod. Aztán izomgörcsöket érzel, igazán heves görcsöket, bizonyára elszakadnak a bordaközi inaid. Nem tudod visszatartani a fogcsikorgatást, pár fogad ki is törik, az biztos. Folyni kezd a nyálad, végül akadozva kezdesz lélegezni. Ha nem adom be neked az antidotumot, megfulladsz. De ne aggódj, beadom. Életben maradsz, egyelőre. Habár úgy gondolom, rövidesen sajnálni fogod, hogy életben maradtál. Elmagyarázom, miről van szó. Van időnk. De előbb nézni szeretném, ahogy elkékülsz.

– Figyeltelek akkor – folytatta kisvártatva –, június utolsó napján, az audiencián. Arrogánsan hencegtél előttünk. Előttünk, akik százszorta jobbak vagyunk nálad, akiknek a bokájáig sem érsz fel. Láttam, hogyan mulattat és izgat a tűzzel való játszadozás. Már akkor eldöntöttem, hogy bebizonyítsam neked, a tűzzel való játszadozásnak feltétlenül az a vége, hogy megégeted magad, a mágia és a mágusok dolgaiba való beavatkozásnak ugyancsak fájdalmasak a következményei. Nemsokára meggyőződhetsz róla.

Geralt meg akart mozdulni, de nem tudott. Végtagjai, ahogy egész teste is, tehetetlenek és érzéketlenek voltak. Kéz- és lábujjaiban kellemetlen bizsergést érzett, az arca teljesen megmerevedett, a száját mintha bevarrták volna. Egyre gyengébben látott, a szeme elhomályosult, zavaros nyálka lepte el.

Degerlund keresztbe tette a lábát, a medaliont lóbálta. Jel volt rajta, embléma, kék zománcból. Geralt nem tudta beazonosítani. Egyre romlott a látása. A varázsló nem hazudott, látászavarai erősödtek.

– Figyelj csak, a lényeg az – folytatta Degerlund hanyagul –, hogy úgy tervezem, magasra jutok a varázslók hierarchiájában. Szándékaimban és terveimben Sármány személyére támaszkodom, ismered az ottlétedkor megtartott emlékezetes rissbergi audienciáról.

Geraltnak az volt az érzése, a nyelve megdagad, és megtölti az egész szájüregét. Attól tartott, hogy ez nem csak érzés. A fehér skorpiónak gyilkos mérge van. Mostanáig soha nem volt kitéve a hatásának, nem tudta, milyen következményekkel járhat egy vajákszervezetben. Komolyan aggódott, teljes erejéből küzdött a pusztító méreganyag ellen. A helyzet nem állt a legjobban. Úgy látszott, segítség sehonnan sem volt várható.

– Néhány évvel ezelőtt – Sorel Degerlund továbbra is el volt telve a saját hangjától – Sármány asszisztense lettem; a Káptalan jelölt ki erre a beosztásra, és a rissbergi kutatási részleg hagyta jóvá. Elődeimhez hasonlóan kémkednem kellett Sármány ellen, és szabotálnom kellett a veszélyesebb ötleteit. Ezt a beosztást nemcsak mágikus tehetségemnek, hanem bájamnak és személyes varázsomnak is köszönhettem. A Káptalan ugyanis olyan asszisztenseket osztott be az öreg mellé, akiket az kedvelt.

– Lehet, hogy ezt nem tudod, de Sármány fiatalkorában a varázslók között elterjedt a nőgyűlölet és a férfibarátság divatja, amiből igen gyakran nőtt ki valami több, sőt, valami sokkal több. Egy ifjú tanítványnak vagy növendéknek sokszor nem volt választása, ebben a vonatkozásban is engedelmeskednie kellett az idősebbeknek. Egyeseknek ez nemigen tetszett, de elviselték, ez is benne volt a pakliban. Egyesek kedvet is kaptak hozzá. Ez utóbbiak közé tartozott Sármány is, mint bizonyára már rájöttél. A fiúcska, akire akkor ráillett a ráragasztott madárnév, a tanítójával szerzett tapasztalatok után egész életében, ahogy a költők mondják, lelkes híve lett a nemes férfibarátságnak és a nemes férfiszerelemnek. Prózában, mint te is tudod, ezt a dolgot rövidebben és kifejezőbben határozzák meg.

Jókora fekete macska dörgölőzött a varázsló bokájához, hangosan dorombolt, farka kefeszerűen meredezett. Degerlund lehajolt, megsimogatta, meglóbálta előtte a medaliont. A macska hanyagul rácsapott mancsával a medalionra. Megfordult, jelezve, hogy unja a játékot, nekifogott a mellszőrzete nyalogatásának.

– Amint kétségtelenül megfigyelted – folytatta a varázsló –, a bájam nem átlagos, a nők néha efebosznak hívnak. Szeretem persze a nőket, de lényegében nem volt és ma sincs semmi kifogásom a pederasztia ellen. Egy feltétellel: ha már muszáj, akkor legalább legyen segítségemre a karrieremben.

– Sármányhoz fűződő férfivonzalmam nem követelt meg különösebb áldozathozatalt, az öreg már rég túljutott azon a koron, amikor képes lehet rá, meg azt is, amikor kedve kerekedne hozzá. De azon igyekeztem, hogy más legyen a látszat. Hogy azt gondolják, teljesen belém habarodott. Hogy nincs, amit megtagadna szép szeretőjétől. Hogy ismerem a titkait, hogy betekintésem van titkos könyveibe és bizalmas feljegyzéseibe. Hogy olyan csecsebecsékkel és talizmánokkal ajándékoz meg, amilyeneket korábban senkinek sem mutatott meg. És hogy tiltott varázsigékre tanít meg. Köztük goetiára is. És ha azelőtt a rissbergi nagyságok alábecsültek, most egyszercsak tisztelni kezdtek, megnőttem a szemükben. Elhitték, hogy azt csinálom, amikről ők csak álmodoztak. És hogy ebben sikereim vannak.

– Tudod, mi a transzhumán? Mi a speciálás? A radiációs speciálás? Az introgresszió? Nem? Nincs miért szégyenkezned. Én se túlságosan. De mindenki úgy véli, hogy sokat tudok. Hogy Sármány vigyázó szeme és felügyelete alatt kutatásokat folytatok az emberi faj tökéletesítéséről. Magas rendű célzattal, hogy helyesbítsek és javítsak. Javítsak az emberek körülményein, kiküszöböljem a betegségeket és a fogyatékosságokat, kiküszöböljem az öregedést, bla, bla, bla. Íme a mágia célja és feladata. A régi nagy mesterek, Malaspina, Alzur és Idarran, a hibridizáció, a génmutáció és génmódosítás mesterei nyomdokában járva.

A fekete macska újra felbukkant, érkeztét nyávogással adta hírül. Felugrott a varázsló térdére, kinyújtózott, dorombolásba kezdett. Degerlund ritmikusan simogatta. A macska még hangosabban dorombolt, kimeresztette tigrishez is illő karmait.

– Azt bizonyára tudod, mi az a hibridizáció, hiszen ez a keresztezés másik elnevezése. Az az eljárás, amellyel kereszteződéseket, hibrideket, korcsokat hoznak létre, ahogy tetszik. Rissbergben aktív kísérleteket folytatnak vele, már számtalan csodalényt, rémséget és szörnyecskét állítottak elő. Némelyiküket széles körben a gyakorlatban alkalmazzák, mint például a városi szeméttelepeket megtisztító parazeugl, a fák kártevőit pusztító paraharkály vagy a maláriaszúnyog lárváit felfaló fogaspontymutáns. Vagy a vigiloszaurusz, a testőrgyík, amelynek a megölésével eldicsekedtél az audiencián. De a varázslók úgy gondolják, ezek apróságok, melléktermékek. Ami igazán érdekli őket, az az emberek és a humanoidok hibridizációja és mutációja. Az ilyesmi tilos, de Rissberg fütyül a tiltásokra. A Káptalan pedig szemet huny. Vagy, ami valószínűbb, belesüpped a kellemes tompa tudatlanságba.

– Malaspina, Alzur és Idarran, erre dokumentumok vannak, kicsi és közönséges teremtményeket szedtek össze a műhelyükbe, hogy gigászokat gyártsanak belőlük, százlábúakat, pókokat, csontikat meg az ördög tudja, még miket. Hát akkor, kérdezték, mi az akadálya, hogy fogjanak egy kicsi és közönséges emberkét, és csináljanak belőle titánt, jó erőset, aki napi húsz órát képes dolgozni, akivel nem bír a betegség, aki ereje teljében megéri a száz évet? Köztudott, hogy meg akarták ezt csinálni, állítólag meg is csinálták, állítólag sikerrel is jártak. De a hibridjeik titkát magukkal vitték a sírba. Még Sármány sem jutott messzire, pedig az ő munkájuk tanulmányozásának szentelte az életét. Bue és Bang, akik idehurcoltak, megnézted őket? Hibridek, egy ogre és egy troll mágikus kereszteződései. És a célt soha el nem vétő íjász, Pastor? Nem, ő pont, hogy úgy mondjam, felmenői képére és hasonlatosságára lett egy ocsmány nőszemély és egy csúf fickó keresztezésének teljesen természetes eredménye. De Bue és Bang, ó, azok egyenesen Sármány kémcsöveiből kerültek ki. Azt kérded, ki az ördögnek kellenek ilyen rondaságok, mi a fenének kell ilyeneket létrehozni? Ó, nem is oly rég még magam sem tudtam ezt. Amíg meg nem láttam, hogyan számolnak le a favágókkal és a szénégetőkkel. Bue egy rántással le tudja szakítani valaki fejét, Bang úgy szaggat szét egy gyereket, mint egy sült csirkét. És ha valami éles szerszámot kapnak, ó! Akkor olyan mészárlást tudnak véghez vinni, hogy öröm nézni. Sármány, ha megkérdezik, azt mondja, a hibridizáció az örökletes betegségek kiküszöböléséhez vezet, arról fecseg, hogy nő a fertőző betegségekkel szembeni ellenállóképesség, meg efféle öreges badarságokat. Én tudom, amit tudok. És te is tudod, amit tudsz. Olyan példányok, mint Bue és Bang, mint az olyasféle, amelyikről Idarran plakettjét leszedted, csak egyvalamire jók: gyilkolásra. És jól van így, mert nekem épp gyilkolóeszközökre lett szükségem. Ezzel kapcsolatban nem voltam biztos a saját képességeimben és lehetőségeimben. Egyébként, mint később kiderült, alaptalanul.

– De a rissbergi varázslók továbbra is kereszteznek, mutálnak és géneket módosítanak, napkeltétől napnyugtáig. És számos eredményt értek el, olyan hibrideket állítottak elő, hogy az embernek a szava is eláll. Elképzelésük szerint ez az összes hibrid hasznos, megkönnyítik és kellemesebbé teszik az emberek életét. Valóban, egy lépésre vannak attól, hogy olyan ideálisan sima hátú nőket gyártsanak, hogy miközben az ember hátulról dugja őket, lehessen hova rakni a pezsgőspoharat és kirakni egy pasziánszt.

– De térjünk vissza ad rem, vagyis a tudományos karrieremhez. Mivel nem dicsekedhetem kézzelfogható sikerekkel, meg kellett teremtenem ezeknek a sikereknek a látszatát. Könnyen ment.

– Tudsz róla, hogy léteznek a miénktől eltérő világok, amelyektől a Szférák Együttállása választ el bennünket? Az elemek és a paraelemek terének nevezett univerzumok? Amelyekben a démonnak nevezett lények élnek? Alzur et consortes eredményeit azzal magyarázták, hogy eljutottak ezekhez a terekhez és ezekhez a lényekhez. Hogy képesek voltak megidézni és engedelmessé tenni ezeket a lényeket, hogy úrrá lettek a démonokon, és megszerezték titkaikat és tudásukat. Szerintem ez ostobaság és kitaláció, de mindenki hisz benne. És mit lehet tenni, ha egyszer annyira erős ez a hit? Ahhoz, hogy úgy látsszék, közel állok a régi mesterek titkának feltárásához, meg kellett szilárdítanom Rissberget abban a meggyőződésében, hogy képes vagyok démonokat megidézni. Sármány, aki egykoriban tényleg sikeresen gyakorolta a goetiát, nem akart megtanítani erre a művészetre. Arra vetemedett, hogy sértően alacsonyra becsülte mágikus képességeimet, és azt ajánlotta, jegyezzem meg, hol a helyem. Hát, karrierem érdekében megjegyzem. Egy ideig.

A fekete macska megunta a cirógatást, leugrott a varázsló térdéről. Fagyos, aranyszínű tekintettel, nagyra nyílt szemével végigmérte a vajákot. És farkát magasra emelve kiment.

Geralt egyre nehezebben vett levegőt, egész testében reszketett, amin sehogy sem tudott úrrá lenni. A helyzet nem a legjobban alakult, és kizárólag két körülmény volt ígéretes, két körülményben reménykedhetett. Először is, még élt, és amíg élünk, remélünk, mondogatta Kaer Morhenben tanítója, Vesemir.

A másik ígéretes körülmény Degerlund felfuvalkodottsága és hiúsága volt. A varázsló a jelek szerint már kora ifjúságában beleszeretett a saját szavaiba, és ez a szerelem nyilvánvalóan életreszóló volt.

– Mivel tehát nem lehettem goeta – mesélte a varázsló, miközben a medaliont pörgette, és még mindig el volt telve a saját hangjától –, goetának kellett magamat tettetni. Színlelnem kellett. Köztudomású, hogy a goeta által megidézett démon gyakran elszabadul, és pusztítani kezd. Tehát én is elkezdtem. Jó néhányszor. Kiirtottam egypár települést. Ők meg elhitték, hogy démon volt.

– Elcsodálkoznál, ha látnád, mennyire hiszékenyek. Egyszer egy elfogott falusinak levágtam a fejét, és lebomló biológiai sebészcérnával a helyébe varrtam egy hatalmas kecske fejét, az öltéseket pedig gipsszel és festékkel álcáztam. Utána tudós kollégáimnak teriokefaloszként mutattam be, mint az állatfejű emberek előállításának területén elvégzett hallatlanul nehéz kísérlet eredményét, amely kísérlet, sajnos, csak részben sikerült, mert az illető eredmény nem maradt életben. Elhitték, képzeld el. Még nagyobbat nőttem a szemükben! Még mindig arra várnak, mikor hozok létre valamit, ami élve marad. Meg is erősítem őket ebben az elképzelésükben, lépten-nyomon rávarrok valamilyen fejet egy fejetlen hullára.

– De ez csak kitérő volt. Hol is tartottam? Aha, a kiirtott településeknél. Amint vártam, a rissbergi mesterek démonok vagy az azok által megszállt energumenek tetteinek vélték ezeket. De hibáztam, túlzásokba estem. Egyetlen favágóteleppel senki sem törődött volna, de mi jó párat kiirtottunk. Főleg Bue és Bang dolgozott, de a lehetőségekhez képest én is hozzájárultam.

– Azon az első telepen, Tiszafalván vagy hogy is hívják, nem szerepeltem túl jól. Amikor megláttam, mit művel Bue és Bang, elhánytam magam, telepiszkítottam a köpenyemet. Ki kellett dobni. A köpeny a legjobb gyapjúból készült, ezüstnyérc szegéllyel volt kivarrva, majdnem száz koronába került. De aztán egyre jobban ment a dolog. Először is, az alkalomnak megfelelő ruhát vettem föl, munkaruhát. Másodszor, megkedveltem ezeket az akciókat. Kiderült, hogy nagy élvezet levágni valakinek a lábát, és nézni, ahogy a csonkból fröcsköl a vér. Vagy kivájni valakinek a szemét. Vagy egy felhasított hasüregből kirángatni egy nagy marék párolgó belet... Rövidebbre fogom. A maiakkal együtt kis híján félszáz különböző korú, mindkét nemű ember jön ki.

– Rissberg arra jutott, hogy meg kell engem állítani. De hogyan? Folyvást hittek goetikus erőmben, és féltek a démonjaimtól. És féltek, hogy felbosszantják a belém szerelmes Sármányt. Te lettél tehát a megoldás. Egy vaják.

Geralt aprókat lélegzett. És kezdett optimista lenni. Már sokkal jobban látott, a reszketés abbamaradt. Ellenállóvá tették az ismert mérgek többségével szemben; amint szerencsére bebizonyosodott, a fehér skorpió mérge, amely közönséges halandókra gyilkos hatással van, nem volt kivétel. Az eleinte fenyegetőnek látszó jelenségek az idő múlásával gyengültek, majd meg is szűntek, a vaják szervezete, mint kiderült, meglehetősen gyorsan volt képes a mérget semlegesíteni. Degerlund nem tudta ezt, vagy kevélységében alábecsülte.

– Megtudtam, hogy téged akarnak rám küldeni. Nem tagadom, egy kissé elfogott a félelem, hallottam ezt-azt a vajákokról, rólad meg különösen. Lóhalálában elrohantam Sármányhoz, ments meg, szeretett mesterkém. A szeretett mesterkém előbb leteremtett és lehordott, hogy tulajdonképpen nagyon csúnya dolog favágókat gyilkolni, hogy ez nem szép, és hogy többé ne forduljon elő. De aztán tanácsot adott, hogyan szedjelek rá, és ejtselek csapdába. Hogyan fogjalak el azt a teleportációs pecsétet használva, amelyet pár évvel ezelőtt ő maga tetovált rá férfitestemre. De megtiltotta, hogy megöljelek. Ne gondold, hogy puszta jóságból. A szemedre van szüksége. Pontosabban: a tapetum lucidumra gondolt, a szemgolyód belsejét kitöltő szövetrétegre, arra a szövetre, amely felerősíti és visszatükrözi a fotoreceptorokra irányuló fényt, amelynek köszönhetően, mint a macska, éjjel és sötétben is látsz. Sármány legújabb idée fixe-je, hogy az egész emberiséget felruházza a macskalátás képességével. Ennek a nemes célnak az előkészületei során át akarja ültetni a te tapetum lucidumodat egy újabb készülő mutánsra, és az átültetéshez a tapetumot élő donortól kell megszerezni.

Geralt óvatosan mozgatni kezdte az ujjait és a tenyerét.

– Az etikus és kegyes mágus, Sármány, szemgolyóid eltávolítását követően mérhetetlen jóságában az életedet meghagyni szándékozik. Úgy gondolja, jobb vaknak lenni, mint megboldogultnak, ezenkívül távol áll tőle az a gondolat, hogy növelje szeretőd, Vengerbergi Yennefer fájdalmát, akihez különös vonzalom fűzi. Azonfelül ő, Sármány, már közel van a regeneráció mágikus formulájának kidolgozásához. Néhány év múlva majd jelentkezhetsz nála, és akkor visszaadja a szemeidet. Örülsz? Nem? Hát jó. Micsoda? Akarsz valamit mondani? Hallgatlak, beszélj.

Geralt úgy tett, mintha nehezen tudná az ajkát megmozdítani. Egyébként nem is kellett tettetnie ezt a nehézséget. Degerlund felállt a székről, föléje hajolt.

– Nem értek semmit – fintorgott. – Amúgy nemigen érdekel a mondanivalód. Nekem viszont természetesen van még a számodra közölnivalóm. Tudd hát meg, hogy számos tehetségem között az éleslátás is szerepel. Teljesen élesen látom, hogy amikor Sármány a megvakításod után visszaadja a szabadságod, Bue és Bang már várni fog téged. És ezúttal a laboratóriumomba kerülsz, ezúttal már visszavonhatatlanul. Élve foglak felboncolni. Főként szórakozásból, bár egy kissé kíváncsi vagyok, mi van ott benned. Amikor pedig befejezem, elvégzem, hogy a hentesek szókincsével éljek, a törzs feldarabolását. A maradványaidat darabonként fogom elküldeni Rissbergbe, figyelmeztetésül, hadd lássák, mi jár az ellenségeimnek.

Geralt minden erejét összeszedte. Sok nem volt neki.

– Ami viszont azt a Yennefert illeti – a varázsló még jobban föléje hajolt, a vaják megérezte mentaillatú leheletét –, engem, Sármánytól eltérően, egyenesen mértéktelen öröm tölt el, ha fokozhatom a szenvedését. Lenyesem tehát azt a részedet, amelyet a legtöbbre becsült rajtad, és elküldöm Vengerb...

Geralt Jelet formált az ujjaival, és megérintette a varázsló arcát. Sorel Degerlund fuldokolni kezdett, visszazuhant a székére. Már horkolt is. A szeme jó mélyre besüppedt, feje a karjára bukott. A medalion lánca kicsusszant tehetetlen ujjai közül.

Geralt felugrott – vagyis inkább megpróbált felugrani, mindössze annyi sikerült, hogy a székről fejjel előre essen a padlóra, közvetlenül Degerlund cipője elé. A varázsló által elejtett medalion pont az orra előtt volt. Nageant, kék zománcdelfin ovális arany mezőben. Kerack címere. Nem volt ideje csodálkozni vagy töprengeni. Degerlund hangos krákogásba fogott, látható volt, hogy mindjárt felébred. A Somne Jele hatott, de enyhén és rövid ideig, a vajákot túlságosan legyengítette a méreg hatása.

Felállt, belekapaszkodott az asztalba, könyveket és tekercseket sodort le róla.

Pastor rontott be a helyiségbe. Geralt nem is próbálkozott Jelekkel. Felkapott az asztalról egy bőr- és rézborítású máguskönyvet, torkon vágta vele a púpost. Pastor a lendülettől a padlóra ült, elengedte a számszeríjat. A vaják még egyszer rávágott. És megismételte volna, de az ősnyomtatvány kicsúszott elzsibbadt ujjai közül. Megragadta a könyvekre rakott palackot, és Pastor homlokán törte szét. A púpos, bár folyt róla a vér meg a vörösbor, nem tágított. Rávetette magát Geraltra, még csak le sem söpörte a szemhéjáról a kristálytörmelékeket.

– Bueee! – bömbölte, és elkapta a vaják térdét. – Baaang! Hozzám! Hoz...

Geralt újabb súlyos, emberi koponyadarabokkal díszített kötésű máguskönyvet vett fel az asztalról. Nagyot csapott vele a púposra, csak úgy röpködtek a csontdarabkák.

Degerlund krákogott, igyekezett felemelni a kezét. Geralt rájött, hogy varázsigét akar rávetni. Súlyos talpak közeledő puffogása tanúsította, hogy jön Bue és Bang. Pastor feltápászkodott a padlóról, körbekaparászott, az íjat kereste.

Geralt megpillantotta az asztalon a kardját, felragadta. Megingott, kis híján el is esett. Galléron fogta Degerlundot, a pengét a torkához szorította.

– A pecséted! – kiáltotta bele a varázsló fülébe. – Teleportálj minket innen!

A szablyával felfegyverkezett Bue és Bang egymásnak ütközött az ajtóban, beleszorultak, teljesen beékelődtek. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy a másikat előreengedje. A keret recsegett.

– Teleportálj minket! – Geralt üstökön ragadta Degerlundot, hátrafeszítette a fejét. – Most! Különben átvágom a gigádat!

Bue és Bang a kerettel együtt zuhant ki az ajtóból. Pastor megtalálta az íját, és felemelte.

Degerlund reszkető kézzel tépte fel az ingét, varázsigét kiáltott, de mielőtt a sötétség elnyelte volna őket, kiszakította magát a vaják szorításából és félrelökte. Geralt a varázslót a hímzett kézelőjénél fogva próbálta magához rántani, de a kapu ebben a pillanatban működésbe lépett, és minden érzékszerv, a tapintást is beleértve, leállt. Érezte, amint valami elemi erő magába szippantja, rángatja és megforgatja, mintha örvény volna. Megbénította a hideg. A másodperc töredékéig. Életének egyik leghosszabb és legrondább töredékéig. A földre zuhant, csak úgy rengett. A hátára.

Kinyitotta a szemét. Körülötte fekete homály, áthatolhatatlan sötétség uralkodott. Megvakultam, gondolta. Elvesztettem a látásomat?

Nem vesztette el. Egyszerűen nagyon sötét volt az éjszaka. Tapetum luciduma – ahogy Degerlind tudományosan mondta – működött, kiragadott minden fényt, ami ilyen viszonyok között kiragadható volt. Egy pillanat múlva már felismerte maga körül néhány fatörzs, bokor vagy bozót körvonalait.

A feje fölött pedig, amint a felhők szétoszlottak, meglátta a csillagokat.

Közjáték

Másnap

El kellett ismerni: a findetanni építőmunkások értették a dolgukat, és nem henyéltek. Shevlov, noha aznap már egypárszor látta őket cselekvés közben, érdeklődve nézegette a következő cölöpverő elkészítését. Három összeillesztett gerenda alkotta a kecskét, amelynek a csúcsára kereket akasztottak. A kerékre kötelet vetettek, ehhez egy masszívan megvasalt rönkfát, szaknyelven babát erősítettek. Az építőmunkások ütemes kiáltásokkal húzták meg a kötelet, a babát a kecske csúcsáig emelték, majd azon nyomban elengedték. A baba nagy lendülettel zuhant rá a gödörbe állított cölöpre, és mélyen beleverte a földbe. Három, legföljebb négy ütés a babával elég volt ahhoz, hogy a cölöp szilárdan álljon. Az építőmunkások azonnal szétszedték a cölöpverőt, és kocsira rakták az alkatrészeket, miközben egyikük létrára mászott, és a cölöpre szögezett egy zománctáblát, melyen Redania címere ékeskedett: ezüst sas vörös mezőben.

Shevlovnak és szabadcsapatának – no meg a cölöpverőknek és a velük dolgozóknak – köszönhetően a Redania királysághoz tartozó Folyópart tartomány ma megnövelte területét. Meglehetősen nagy mértékben.

Az építőmunkások főnöke jött oda, sapkájával megtörülte a homlokát. Megizzadt, noha nem csinált semmit, hacsak a bazmegezés nem számít annak. Shevlov tudta, mit fog a főnök kérdezni, mert minden alkalommal azt kérdezte.

– A következő hova lesz, parancsnok úr?

– Megmutatom. – Shevlov megfordította a lovát. – Gyertek utánam.

A kocsisok megcsapkodták az ökröket, a munkások szekerei lomhán gyürkőztek neki a hegygerincnek, a talaj kissé felpuhult az előző napi vihar után. Kisvártatva a liliomokkal telepingált fekete bádogtáblával ékeskedő következő oszlopnál voltak. Egy másik oszlop már ott hevert a bokrok közé gurulva, erről Shevlov csapata már jóelőre gondoskodott. Íme, a haladás győzelme, gondolta Shevlov, íme, így diadalmaskodik a műszaki találékonyság. A kézzel levert temeriai oszlopot egy pillanat alatt kirántják és ledöntik. A cölöpverővel lerögzített redaniai oszlopot nem olyan könnyen lehet a földből kihúzni.

Intett a kezével, úgy mutatta meg a munkásoknak az irányt. Néhány mérföld dél felé. A falun is túl.

A falu lakóit – már amennyire az a pár kunyhó és csűr rászolgált a falu elnevezésre – a Shevlov-csapat lovasai már kihajtották egy üres térségre, nagy port felverve sürgölődtek körülöttük, lovaikkal szorongatták az összeterelteket. Az örökké zabolátlan Escayrac nem sajnálta tőlük a korbácsot. A többiek a házak körül nyargalásztak. Kutyák ugattak, asszonyok jajgattak, gyerekek visítoztak.

Három lovas ügetett oda Shevlovhoz. A Piszkavasnak titulált cingár Yan Malkin. Prospero Basti, akit inkább Sperry néven ismertek. És almásderesén Aileach Mor-Dhu, a Pörge.

– Összegyülekeztek, amint parancsoltad – mondta Pörge, és hátratolta a fején hiúzprémes kis sapkáját. – Az egész kis falu.

– Csöndesítsétek le őket.

Az összeterelt emberek elhallgattak, némi korbács- és botsegédlettel. Shevlov hozzájuk léptetett.

– Hogy hívják ezt a koszfészket?

– Óhajnak.

– Még egy Óhaj? Egy petáknyi fantázia sincs a parasztokban. Vezesd tovább az építőket, Sperry. Mutasd meg, hová kell leverni az oszlopot, mert megint eltévesztik a helyet.

Sperry füttyentett, tett egy kört a lovával. Shevlov az egybetereltekhez léptetett. Pörge és Piszkavas melléje állt.

– Óhaj lakói! – Shevlov felállt a kengyelben. – Figyeljetek rá, mit mondok! Őmagassága, a kegyes uralkodó, Vizimir király akaratából és parancsára kihirdetem nektek, hogy mostantól ez a föld a határoszlopokig Redania királysághoz tartozik, és őmagassága Vizimir király a ti uratok és parancsolótok! Őt kell tisztelnetek, neki kell engedelmeskednetek és adóznotok. Márpedig el vagytok maradva a járadékokkal és az adókkal! A király parancsára azonnal le kell rónotok a tartozástokat. Az itt jelen lévő végrehajtó ládájába.

– Hogyhogy? – kiáltott fel valaki a tömegben. – Hogy fizessünk? Mink már fizettünk!

– Hisz már lehúzták rólunk az adókat!

– A temeriai végrehajtók húzták le rólatok. Jogtalanul, mert ez nem Temeria, hanem Redania. Láthatjátok, hol állnak az oszlopok.

– De a minap még – kiáltott fel az egyik helybeli – ez Temeria volt! Hogy van ez? Fizettünk, ahogy parancsolták...

– Ehhez nincs jogotok!

– Ki volt az? – ordította Shevlov. – Ki mondta ezt? Van hozzá jogom! Királyi parancsom van! Ez a királyi sereg! Megmondtam, aki itt akar maradni a gazdaságában, annak az utolsó garasig meg kell fizetnie az adókat! Akik ellenállnak, azokat elűzzük! Temeriának fizettetek? Akkor nyilván temeriaiaknak valljátok magatokat! Akkor takarodjatok, takarodjatok el oda, a határon túlra! De csak azzal, amit a két kezetekben elvisztek, mert a gazdaság és az állatállomány Redaniáé!

– Rablás! Ez rablás és erőszak! – kiáltotta egy dús üstökű, jól megtermett legény, és előrelépett. – Ez pedig nem a király serege, hanem rablóbanda! Ehhez nincs...

Escayrac odaugratott, és korbácsával rácsapott a hangoskodóra. A hangoskodó elvágódott. A többieket lándzsanyelekkel csendesítették le. Shevlov csapata értett hozzá, hogyan kell boldogulni a falusiakkal. Egy hete tologatták a határt, és már jó néhány települést pacifikáltak.

– Valaki erre vágtat ott. – Pörge az ostorral mutatta. – Nem Fysh lesz az?

– Ő lesz az. – Shevlov a szeme elé tartotta a kezét. – Vetesd le a kocsiról és lásd el azt a furaságot. Te meg fogj pár fiút, járjátok körbe a környéket. Laknak itt magányos telepesek a réteken és az irtásokon, tudomásukra kell hozni, kinek kell ezentúl a járadékot megfizetni. És ha ellenkezik valaki, tudjátok, mit kell csinálni.

Pörge farkasvigyorában kivillant a fogsora. Shevlov együttérzett azokkal a telepesekkel, akiknek ezzel a lánnyal lesz dolguk. Bár nemigen érdekelte a sorsuk.

Felnézett a napra. Sietni kell, gondolta. Délig még jó volna kidönteni egypár temeriai oszlopot. És leverni egypárat a mieinkéből.

– Te, Piszkavas, kövess. Menjünk a vendégek elébe.

A vendégek ketten voltak. Egyikük fején szalmakalap volt, állkapcsa erős, álla hegyes, képe csupa fekete volt a többnapos borostától. A másik hatalmas testű, igazi fanyűvő volt.

– Fysh.

– Őrmester úr.

Shevlov bosszús mozdulatot tett. Javil Fyshnek minden oka megvolt rá, hogy a régi ismeretségre, a reguláris hadseregben eltöltött együttes szolgálatra hivatkozzék. Shevlov nem szerette, ha azokra az időkre emlékeztették. Nem akart emlékezni sem Fyshre, sem a szolgálatra, sem a szaros altiszti zsoldra.

– A szabadcsapat – Fysh a falu felé intett, ahonnan még mindig ordítozás és siránkozás hallatszott – munkában van, látom. Büntetőexpedíció, igaz? Gyújtogatni fogsz?

– Az én dolgom, mit csinálok.

Nem fogok, gondolta. Sajnálkozva, mert szeretett falvakat felgyújtani, a csapat is. De erre nem kapott parancsot. Az volt a parancs, hogy igazítsák ki a határt, szedjék be a lakosságtól az adókat. Az ellenállókat űzzék el, de a vagyonukhoz ne nyúljanak. Jól jön majd az új telepeseknek, akiket ide hozatnak. Északról, ahol még az ugarföldek is zsúfoltak.

– Elkaptam a furaságot, nálam van – közölte. – A megrendelés szerint. Meg van kötözve. Nem volt könnyű, ha ezt tudtam volna, többet számítottam volna fel. De ötszázban egyeztünk meg, tehát ötszáz jár érte.

Fysh bólintott, a fanyűvő közelebb jött, két erszényt nyújtott át Shevlovnak. Egy kardpenge köré S alakban feltekeredő kígyót ábrázoló tetoválást viselt az alkarján. Shevlov ismerte ezt a tetoválást.

A csapat egyik lovasa jelent meg a fogollyal. A furaság fején térdig érő zsák volt, amelyet a kezeivel együtt kötöztek össze. Pálcavékony csupasz lábak kandikáltak ki a zsák alól.

– Ez mi? – Fysh kinyújtotta az ujját. – Kedves őrmester úr! Ötszáz novigradi korona sok egy kicsit egy zsákbamacskáért.

– A zsák gratisba van – felelte Shevlov fagyosan. – Akár egy jó tanács. Ne oldozd fel, és ne nézz bele.

– Mert?

– Rizikós. Harap. És meg is bűvölhet.

A fanyűvő felrakta a foglyot a nyeregre. A mostanáig nyugodt furaság rángatózni kezdett, rugdosódott, nyöszörögni kezdett a zsákban. Nem ment vele sokra, a zsákból nem tudott kiszabadulni.

– Honnan tudjam – kérdezte Fysh –, hogy ez az, amiért fizetek? És nem valami alkalmi leányzó? Akár ebből a faluból, itt?

– Hazugsággal vádolsz?

– Ugyan, ugyan. – Fysh lecsillapodott, segített ebben Piszkavas látványa, amint végigsimított a nyergén lógó fejsze nyelén. – Hiszek neked, Shevlov. Tudom, a te szavad nem korpa. Hisz ismerjük egymást, hát nem? A régi jó időkben...

– Sietek, Fysh. Szólít a kötelesség.

– Isten veled, őrmester.

– Kíváncsi volnék – szólalt meg Piszkavas, miközben nézte, amint elmennek. – Kíváncsi volnék, mire kell nekik. Az a furaság. Nem kérdezted meg.

– Nem kérdeztem meg – ismerte el Shevlov fagyosan. – Mert ilyen dolgokat nem kérdez meg az ember.

Kicsit együttérzett a furasággal. Bár nemigen érdekelte a sorsa. De el tudta képzelni, mennyire nyomorúságos lesz.

Olyan világban, ahol a halál vadászik, nincs idő a megbánásra és a kételkedésre. Csak a döntésre van idő.

Nem fontos, mi az elhatározás tárgya. Semmi sem lehet fontosabb, sem kevésbé fontos más dolognál. Ahol a halál vadászik, ott nincs kicsi meg nagy döntés. Csak döntések vannak, amelyeket elkerülhetetlen halálunk színe előtt hozunk.

Carlos Castaneda,

Az idő kereke

(Judith Spartacus fordítása)

Tizenkettedik fejezet

Az elágazásnál útjelző állt, oszlopra erősített, a négy világtáj felé mutató deszkák.

A hajnal ott találta, ahová zuhant, ahová a kapu vetette ki, harmattól nedves füvön, egy mocsár vagy tavacska melletti bozótban, amelyben csak úgy hemzsegtek a madarak, gágogásuk és hápogásuk szakította ki nehéz és gyötrelmes álmából. Éjszaka vajákelixírt ivott, amit elővigyázatból mindig hordott magával, az övébe rejtve varrott ezüst szelencében. A Rigónak nevezett elixírt különösen mindenféle fajtájú mérgezés, fertőzés ellen, mindenféle fajtájú méreg és toxin ellen hatásos csodaszernek tartották. Geraltot többször mentette meg a Rigó, mint amennyire vissza tudott emlékezni, de az elixírivás soha nem járt a mostanihoz hasonló következményekkel. Miután megitta, egy óra hosszat görcsökkel és hallatlanul erős hányingerrel küszködött, miközben tudta, hogy hánynia nem szabad. Végül, bár a küzdelmet megnyerte, kifáradt, és mély álomba zuhant. Ami egyként lehetett a skorpióméreg-keverék, az elixír és a teleportációs utazás következménye.

Ami az utazást illeti, nem tudta biztosan, mi történt, a Degerlund által létrehozott kapu hogyan és miért vetette ki őt pont ide, ebbe a kietlen mocsárba. Kétséges, hogy ezt a varázsló szándékosan tette volna, valószínűbb volt egy közönséges teleportációs üzemzavar, olyan, amitől már egy hete tartott. Olyan, amiről már sokszor hallott, és aminek néhányszor szemtanúja is volt – a kapu, ahelyett, hogy oda küldte volna az utast, ahová kell, egészen máshová, teljesen esetleges helyre vetette ki.

Amikor magához tért, a jobbjában kardot tartott, összeszorított bal kezében pedig egy szövetdarabot, amelyet reggel egy ing kézelőjeként azonosított. A szövet széle olyan simán volt elvágva, mintha késsel tették volna. Vérnyom azonban nem volt rajta, tehát a kapu nem a varázsló kezét, csak az ingét vágta le. Geralt sajnálta, hogy csak az ingét.

Geralt vajákpályafutásának a legelején volt szemtanúja a legrosszabb kapubalesetnek, amely miatt egyszer s mindenkorra viszolygott a teleportálástól. Az újgazdagok, a vagyonos úrficskák és az aranyifjúság között elterjedt akkor az a divat, hogy egyik helyről a másikra küldözgettetik el magukat, egyes varázslók pedig mesés összegekért juttatták őket hozzá ehhez a mulatsághoz. Egy napon – a vaják pont ott volt – az elküldött teleportáláskedvelő pontosan függőlegesen kettészelve bukkant fel a kapuban. Olyan volt, mint egy kinyitott nagybőgőtok. Aztán minden kipotyogott és kiömlött belőle. Ez után az eset után észrevehetően csökkent a teleportálás iránti lelkesedés.

Ezzel összehasonlítva, gondolta, az ingoványban való földet érés egyszerűen luxus.

Még nem nyerte vissza minden erejét, még mindig szédült, és hányingere volt. De pihenésre nem volt ideje. Tudta, hogy a kapu nyomot hagyott, a varázslóknak megvoltak a maguk módszerei, hogy kinyomozzák a teleportálás útvonalát. Ha viszont, amint gyanította, kapumeghibásodás lépett fel, az út kinyomozása a lehetetlenséggel volt határos. De nem volt okos dolog sokáig a földet érés helyének közelében maradni.

Fürgén nekiindult, hogy felmelegedjék, és hogy megmozgassa a tagjait. A kardokkal kezdődött, gondolta, miközben átgázolt a pocsolyákon. Hogy is fogalmazott Kökörcsin? Balszerencsés történések meg peches esetek egész sorozata? Először a kardjaimat veszítettem el. Alig telt el három hét, és elveszítettem a lovamat. A Fenyőzugban hagyott Keszeget, hacsak valaki nem talál rá, és nem veszi magához, biztosan felfalják a farkasok. A kardok, a ló. Mi jön még? Rossz rágondolni.

Egy óra alatt átkelt az ingoványon, utána szárazabb terepre jutott ki, újabb óra múlva pedig elért egy kövesutat. És miután fél órát gyalogolt a kövesúton, egy elágazáshoz ért.

Az elágazásnál útjelző állt, oszlopra erősített, a négy világtáj felé mutató deszkákkal. Mindet összecsinálták a vándormadarak, és sűrűn kilyuggatták a nyilak. Úgy látszott, minden átutazó kötelességének tartotta, hogy számszeríjából belelőjön egyet az útjelzőbe. Ahhoz, hogy el lehessen olvasni a feliratokat, egészen közel kellett hozzájuk menni.

A vaják közel ment. És kibetűzte az irányjelzéseket. A nap állása alapján kelet felé mutató deszkán a Chippira felirat volt, a szemközti Tegmond felé irányított. A harmadik deszka Findetann felé mutatta az utat, a negyedik nem tudni hová, mert a feliratot valaki szurokkal mázolta össze. Geralt ennek ellenére már nagyjából tudta, hol van.

A kapu folyóközbe vetette ki, amelyet a Pontar-folyó két ága határolt. A déli ág, méreteire való tekintettel, saját nevet is kiérdemelt a kartográfusoktól: sok térképen Embla néven szerepelt. A két ág között fekvő országot – vagy inkább országocskát – pedig Embloniának hívták. Illetve valamikor így hívták, meglehetősen régen. Úgy fél évszázada szűnt meg létezni az embloniai királyság. Meg is volt ennek a maga oka.

A Geralt által ismert vidékeken a királyságok, hercegségek és egyéb hatalmi szervezeti formák, társadalmi közösségek többségében a dolgok – alapjában véve – nagyjából jól alakultak. Igaz, a rendszer néha bicegett, de működött. A társadalmi közösségek túlnyomó részében az uralkodó osztály kormányzott, ahelyett, hogy kizárólag hol lopott és kaszinózott, hol bujálkodott volna. A társadalom elitjében csak elenyésző arányban voltak olyanok, akik szerint a higiénia egy prostituált neve, a kankó pedig a pacsirtafélék családjába tartozó madár. A munkás- és parasztnép csak kis részben állt kreténekből, akik kizárólag a mának és a pálinkának élnek, parányi értelmükkel képtelenek felfogni olyan felfoghatatlan dolgot, mint a holnap és a holnapi pálinka. A papok többsége nem csalt ki pénzt a néptől, és nem rontott meg kiskorúakat, hanem a szentélyekben tartózkodott, csak annak szentelte magát, hogy megpróbálja megfejteni a hit megfejthetetlen talányait. A pszichopaták, különcök, jómadarak és idióták nem a politikában nyomakodtak, nem törekedtek fontos állásokra a kormányban és a közigazgatásban, hanem saját családjuk életének lerombolásával foglalkoztak. A falusi bunkók a falujukban, a csűrökben üldögéltek, nem igyekeztek néptribunt játszani. Így volt az államok többségében.

De az embloniai királyság nem tartozott a többséghez. Kisebbség volt valamennyi felsorolt és még sok más szempontból.

Ezért indult hanyatlásnak. Végül el is tűnt. Erre törekedtek hatalmas szomszédai, Temeria és Redania. Emblonia, noha politikailag vacak termék volt, rendelkezett egy sajátos kinccsel. A Pontar-folyó alluviális völgyében terült el, a folyó évszázadok óta itt rakta le a kiöntések által hordozott iszapot. Ebből a hordalékból keletkezett a mezőgazdaság szempontjából rendkívül termékeny és dús talaj. Az embloniai uralkodók kormányzása alatt a hordalék hamarosan sűrűn benőtt ugarfölddé kezdett változni, itt nemigen lehetett vetni, még kevésbé aratni. Temeria és Redania ugyanakkor jelentős népszaporulatot produkált, és a mezőgazdasági termelés létfontosságú kérdéssé vált. Csábító lett az embloniai hordalék. A Pontar-folyó által egymástól elválasztott két királyság tehát különösebb felhajtás nélkül felosztotta egymás között Embloniát, a nevét is letörölték a térképekről. A Temeria által annektált részét elnevezték Pontariának, a Redaniának jutó részből Folyópart lett. A lerakódott iszapra telepesek tömegét költöztették. Ügyes kormányzók felügyelete alatt, okos vetésforgó és talajjavítás eredményeképpen a terület, noha kicsiny volt, valóságos mezőgazdasági Bőségszaru lett.

Rövidesen viták robbantak ki. Minél bőségesebb termést hozott a pontari hordalék, annál hevesebbek. A Temeria és Redania közötti határt kijelölő szerződés a legkülönfélébb interpretációkat lehetővé tevő szakaszokat tartalmazott, a szerződéshez mellékelt térképek pedig nem értek semmit, mert a kartográfusok elfuserálták a munkát. A folyó is megtette a magáét – hosszabb esős időszak után képes volt megváltoztatni a medrét, és két vagy akár három mérföldnyire arrébb folyni. És a Bőségszaru így lett a viszály almája. Semmibe vesztek a dinasztikus házasságok és szövetségkötések tervei, megkezdődtek a diplomáciai jegyzékváltások, a vámháborúk és a kereskedelmi retorziók. A határkonfliktusok felerősödtek, elkerülhetetlen lett a vérontás. Végül be is következett. Aztán rendszeres lett.

Geralt foglalatosságot kereső vándorlásai során rendszerint elkerülte azokat a területeket, ahol gyakran került sor fegyveres összetűzésekre, mert ilyen helyeken nehéz volt elfoglaltságot találni. A gazdák, miután egyszer-kétszer megismerkedtek a reguláris hadsereggel, a zsoldosokkal vagy a martalócokkal, meggyőződtek róla, hogy a környéken kószáló vérfarkasok, strigák, híd alatti trollok vagy a kurgánok viktjei összességükben kis problémát és kis veszélyt jelentenek, és hogy vajákra kár költeni. Hogy vannak sürgősebb dolgok, mint például a hadsereg által felégetett viskó újjáépítése és új tyúkok vásárlása azok helyébe, amelyeket a harcosok elloptak és felfaltak. Ezért aztán Geralt kevéssé ismerte Emblonia – illetve a legújabb térképek szerint Pontaria és Folyópart – területét. Különösen arról nem volt fogalma sem, hogy az útjelzőn mutatott helységek közül melyik volna a legközelebb, és merre kellene elindulnia az elágazástól, hogy a lehető leggyorsabban jusson túl a pusztaságon, és köszönthessen bármiféle civilizációt.

Geralt Findetann, vagyis az északi irány mellett döntött. Ugyanis nagyjából ebben az irányban volt Novigrad, oda kell eljutnia, és ha vissza akarta szerezni a kardjait, feltétlenül még július tizenötödike előtt.

Többé-kevésbé egyórai gyors menetelés után pontosan abba keveredett bele, amit annyira el akart kerülni.

A tisztás közvetlen közelében egy paraszttanya volt, egy szalmatetős kunyhó és néhány kalyiba. Azt, hogy valami zajlik ott, hangos kutyaugatás és a baromfiak dühös zajongása adta hírül. Gyerekvisítás és asszonyi siránkozás. Átkozódások.

Közelebb ment, lelke mélyén egyformán átkozta el balszerencséjét és skrupulusait.

A levegőben tollak röpködtek, az egyik fegyveres a nyergéhez kötözte az elkapott baromfit. Egy másik fegyveres ostorral csapkodott egy földre kuporodó falusit. Társa megszaggatott ruhájú asszonnyal és a beléje kapaszkodó gyerekkel huzakodott.

Geralt odalépett, és minden körítés, fecsegés nélkül elkapta és kicsavarta a felemelt ostort tartó kezet. A fegyveres felüvöltött. A vaják a baromfiól falának lökte. A másikat galléron ragadta, elrántotta az asszonytól, a kerítésnek lökte.

– Tűnés innen – közölte kurtán. – De azonnal.

Sebesen kardot rántott, jelezve ezzel, hogy őt a helyzet komolyságához illő módon kell kezelni. És nyilvánvalóan tudatva a nem illő viselkedés lehetséges következményeit.

Az egyik fegyveres hangosan felröhögött. A másik utánozta, a kardja markolatáért nyúlt.

– Kihez beszélsz, te csavargó? A halált keresed?

– Azt mondtam, tűnés innen.

A baromfit kötözgető fegyveres feléje fordult. És kiderült, hogy nő. Csinos volt, bár csúnyán hunyorgott.

– Nem kedves az életed? – Kiderült, hogy a nő fintorogni még csúnyábban volt képes. – Vagy talán visszamaradtál a fejlődésben? Esetleg számolni nem tudsz? Segítek. Te csak magad vagy, mi meg hárman. Vagyis mi többen vagyunk. Vagyis meg kellene fordulnod, és szökellve a picsába tűnnöd, ahogy a lábad bírja. Amíg van lábad.

– Tűnés. Nem fogom megismételni.

– Aha. Vagyis három az neked tökmindegy. És tizenkettő?

Körös-körül patkók csattogtak. A vaják körbenézett. Kilenc fegyveres lovas. Lándzsák és dárdák meredtek rá.

– Te! Semmirekellő! Kardot a földre!

Nem engedelmeskedett. A baromfiól mellé ugrott, hogy legalább valamennyire védje a hátát.

– Mi történik itt, Pörge?

– A tanyás makacskodott – horkant fel a Pörgének szólított nő. – Hogy, phű, nem fizeti meg az adót, mert egyszer már fizetett, bla, bla, bla. Hozzáfogtunk hát, hogy kiokosítsuk a parasztot, ez az őszhajú meg egyszer csak mintha a föld alól termett volna itt. Nemes lovag került elő, úgymond, a szegények és elnyomottak védelmezője. Egymagában van, és nekünk ugrott.

– Ilyen ugrálós? – röhögött fel az egyik lovas, lovával szorongatva és lándzsájával fenyegetve Geraltot. – Nézzük meg, hogy ugrál keresztüldöfve!

– Dobd el a kardod – parancsolta a tollas fövegű, parancsnoknak látszó lovas. – Kardot a földre!

– Döfjem le, Shevlov?

– Hagyd, Sperry.

Shevlov a nyereg magasságából nézett le a vajákra.

– Nem dobod el a kardot, mi? – állapította meg. – Ilyen nagy legény vagy? Ilyen kemény? Héjastul eszed az osztrigát? És terpentint iszol rá? Senki előtt nem hódolsz meg? Csakis a vétlenül sanyargatottakkal törődsz? Ilyen érzékeny vagy a sanyargatásra? Meglátjuk. Piszkavas, Ligenza, Floquet!

A fegyveresek egy pillanat alatt elértették a vezért, nyilván volt ebben tapasztalatuk, begyakorolták már az ilyen eljárást. Leugrottak a nyeregből. Egyikük kést nyomott a tanyásgazda nyakához, a másik megragadta az asszony haját, a harmadik a gyereket kapta el. A gyerek visítozni kezdett.

– Kardot a földre – mondta Shevlov. – De rögtön. Másképp... Ligenza! Vágd el a paraszt torkát.

Geralt ledobta a kardot. Azonnal körülvették, a deszkához szorították. Fegyvereiket rászegezték.

– Aha! – Shevlov leszállt a lóról. – Ez hatott!

– Bajba jutottál, falusiak védelmezője – folytatta szárazon. – A király szolgálatában állók útját álltad, és diverziót követtél el. Nekem viszont felhatalmazásom van rá, hogy ezért a bűntettért letartóztassalak, és bíróság elé állítassalak.

– Letartóztatni? – fintorgott, akit Ligenzának szólítottak. – Hogy ebből gondot csináljunk? Kötelet a nyakára, és fel az ágra! Ennyi!

– Vagy helyben fel kell koncolni!

– Én viszont – szólalt meg hirtelen az egyik lovas – láttam ezt már egyszer. Ez vaják.

– Kicsoda?

– Vaják. Varázsló, aki szörnyek megölésével foglalkozik, pénzért.

– Varázsló? Fuj, fuj! Agyon kell verni, mielőtt bűbájt vetne ránk!

– Fogd be a szád, Escayrac. Beszélj, Trent. Hol láttad, és milyen körülmények között?

– Mariborban történt. Az ottani várnagynál, aki valamilyen lény megölésére bérelte fel ezt itt. Nem emlékszem, mi volt az. De őrá emlékszem, a fehér hajáról.

– Úgy! Ha tehát nekünk ugrott, akkor valaki nyilván ellenünk bérelte fel!

– A vajákok a szörnyekre valók. Csakis a szörnyektől védik az embereket.

– Aha! – Pörge hátratolta hiúzprémes kalapját. – Mondtam én! Védelmező! Meglátta, hogy Ligenza az ostorral veri a parasztot, Floquet meg az asszonyt készül megerőszakolni...

– És találóan becsült fel titeket? – tört ki Shevlov. – Mint szörnyeket? Akkor szerencsétek volt. Tréfáltam. Mert úgy látom, a dolog egyszerű. Amikor a seregben szolgáltam, egészen mást hallottam ezekről a vajákokról. Mindenre elszegődtek, kémkedésre, testőrködésre, még orgyilkosságra is. Macskáknak hívták őket. Emezt itt Trent Mariborban látta, Temeriában. Vagyis ez egy temeriai zsoldos, éppen ellenünk bérelték fel azok miatt a határoszlopok miatt. Figyelmeztettek engem Findetannban, hogy vigyázzak a temeriai zsoldosokra, díjat tűztek ki, ha elfogom őket. Tehát gúzsba kötve elvisszük Findetannba, átadjuk a parancsnoknak, miénk a díj. Na hát, kötözzétek meg. Mit álltok itt? Féltek? Nem tanúsít ellenállást. Tudja, hogy akkor mit csinálunk a parasztocskákkal.

– De bazmeg, ki nyúl hozzá? Mikor varázsló?

– Fuj, a bájoló kutyafajzatja!

– Gyáva ostobák! – ordította Pörge, és leoldotta a nyeregtáskájáról a szíjat. – Nyúlszívűek! Megcsinálom én, ha nincs itt más tökös!

Geralt hagyta magát megkötözni. Elhatározta, hogy engedelmes lesz. Egyelőre.

Az erdei útról két ökrösszekér cammogott elő, a kocsik póznákkal és valamilyen faszerkezet elemeivel voltak megrakodva.

– Menjen valaki az ácsokhoz és a végrehajtóhoz – utasított Shevlov. – Mondjátok meg, hogy jöjjenek vissza. Elég oszlopot vertünk le, mostanra elég lesz. Mi pedig abrakolást rendezünk. Forgassátok át a tanyát, nem akad-e ott valami takarmány a lovaknak. És zabálnivaló nekünk.

Ligenza felemelte és megvizsgálta Geralt kardját, Kökörcsin szerzeményét. Shevlov kivette a kezéből. Méregette, megsuhogtatta, kört írt le vele.

– Szerencsétek volt – mondta –, hogy épp egy csomóban érkeztünk. Összeszabdalt volna benneteket, úgy, hogy öröm nézni, téged, Pörgét és Floquetet. Legendák keringenek ezekről a vajákkardokról. A legjobb acél, többször összerakják és kikovácsolják, összerakják és megint kikovácsolják. Ráadásul különleges varázslattal ruházzák fel. Emiatt hallatlanul erős, rugalmas és éles. Egy vajákpenge, én mondom, úgy szeli át a vértet és a láncinget, mint a lenvásznat, és minden egyéb pengét úgy szeletel fel, mint a tésztát.

– Nem lehetséges – szólalt meg Sperry. A többiekhez hasonlóan neki is folyt a bajszáról a tejszín, amelyet a kunyhóban találtak, és az utolsó csöppig elmajszoltak. – Nem lehetséges, hogy mint a tésztát.

– Én sem tudom elképzelni – tette hozzá Pörge.

– Ilyesmit – toldotta meg Piszkavas – nehéz elhinni.

– Igen? – Shevlov vívóállásba helyezkedett. – Na akkor álljon ki valamelyiktek, megnézzük. Na, akad önkéntes? Nos? Mitől lett ekkora csend?

– Jó. – Escayrac kilépett, és elővette a kardját. – Én kiállok. Mit számít. Meglátjuk, tényleg úgy van-e... Üssük össze, Shevlov.

– Üssük össze. Egy, kettő... Három!

Csengve csaptak össze a kardok. Az elpattant vas siralmasan nyögött fel. Pörgének le kellett hajolnia, a letört pengedarab a halántéka mellett süvített el.

– Bazmeg – mondta Shevlov, hitetlenkedve nézte a pengét, amely néhány hüvelykkel az aranyozott keresztvas fölött törött el.

– Az enyém ki se csorbult! – Escayrac felemelte a kardját. – He, he, he! Ki se csorbult! Egy karcolás sincs rajta!

Pörge lányosan kacagott. Ligenza birka módjára bégetett. A többiek röhögcséltek.

– Vajákkard? – tört ki Sperry. – Felszeleteli, mint a tésztát? Te magad vagy a tészta, bazmeg.

– Ez... – Shevlov összeszorította a száját. – Ez valami ócskavas, bazmeg. Valami gagyi... Te meg...

Elhajította a kard maradványait, dühösen meredt rá Geraltra, és vádló mozdulattal mutatott rá.

– Csaló vagy. Szélhámos és csaló. Vajáknak adod ki magad, és ilyen átejtést... Ilyen ócskavasat hordasz rendes penge helyett? Kíváncsi vagyok, hány jó embert csaptál be? Hány nyomorult garasát csaltad ki, te sarlatán? Ó, Findetannban majd megvallod a kis bűneidet, majd az ottani elöljáró gyónásra késztet!

Lihegett, kiköpött, dobbantott.

– Lóra! Eltűnünk innen!

Ellovagoltak, nevetve, énekelve és fütyürészve. A gazda és családja komoran bámult utánuk. Geralt látta, hogy mozog a szájuk. Könnyű volt kitalálni, milyen sorsot és milyen történéseket kívánnak Shevlovnak és csapatának.

A gazda legmerészebb álmaiban sem remélhette, hogy kívánságai mind egy szálig teljesülnek. És hogy ez annyira hamar megtörténik.

Megérkeztek az elágazáshoz. A nyugat felé vezető út egy mélyedésben haladt, kerék- és patkónyomok tarkították, látható volt, hogy erre tartottak az ácsok szekerei. Arra tartott a csapat is. Geralt Pörge lova mögött lépkedett, a lány nyeregtáskájához erősített kötélen.

Az élen haladó Shevlov lova felnyerített, és felágaskodott.

A mélyedés peremén hirtelen felvillant valami, felizzott, és tejszerű, opalizáló gömbbé változott. A gömb eltűnt, és a helyén különös csoport bukkant elő. Néhány egymást átölelő, összekapaszkodó alak.

– Mi az ördög? – káromkodott Piszkavas, és odaugratott Shevlovhoz, aki a lovát csillapította. – Mi ez?

A csoport felbomlott. Négy alakra. Egy karcsú, hosszú hajú és kissé nőies férfira. Két hosszú karú, görbe lábú óriásra. És egy púpos törpére, aki két acélkarral ellátott jókora számszeríjat cipelt.

– Buueh-hhhrrr-eeeehhh-bueeeeh! Bueeh-heeh!

– Fegyvert ránts! – ordította Shevlov. – Fegyvert ránts, az istenit!

A hatalmas számszeríjnak előbb az egyik, majd rögtön utána a másik húrja pendült. A fejbe talált Shevlov azonnal meghalt. Piszkavas, mielőtt a nyeregből lezuhant, egy pillanatig a hasát nézte, amelyen a nyílvessző keresztülhatolt.

– Üsd! – A csapat egy emberként rántott kardot. – Üsd!

Geraltnak nem állt szándékában tétlenül kivárni a találkozás eredményét. Ignis jelet formált az ujjaival, átégette a kezét összekötő gúzst. Övön ragadta Pörgét, a földre döntötte. Majd felugrott a nyeregbe.

Valami vakítóan megvillant, a lovak nyeríteni, rugdalózni kezdtek, elülső patáikkal a levegőt hasogatták. Néhány lovas leesett, ordibáltak, miközben eltiporták őket. Pörge deres kancája is riadozott, mielőtt a vaják úrrá nem lett rajta. Pörge feltápászkodott, odaugrott, belekapaszkodott a zablába és a kantárba. A vaják egy ökölcsapással eltaszította, és vágtára serkentette a kancát.

Lova nyakára hajoltában nem látta, hogy Degerlund újabb mágikus villámokkal rémíti meg a lovakat és vakítja el a lovasokat. Hogy Bue és Bang rikoltozva esik neki a lovasoknak, egyikük fejszével, a másik széles pengéjű szablyával. Nem látta a vér fröcskölését, nem hallotta a lemészároltak üvöltését.

Nem látta, hogy pusztul el Escayrac, majd rögtön utána Sperry, akiket Bang úgy szeletelt fel, mint a halakat. Nem látta, hogyan dönti fel Bue a lovával együtt Floquetet, és hogyan rángatja ki utána a ló alól. De még sokáig hallotta Floquet megszakadó üvöltését, a levágott kakas hangját.

Egészen addig, amíg az útról le nem tért, és be nem hatolt az erdőbe.

Ha mahakami savanyúlevest készítesz, azt a következő módon tedd: ha nyáron, rókagombát, ha ősszel, zöld pereszkét szedj. Ha tél vagy tavaszelő jut sorra, végy egy jó marékkal szárított gombát. Öntsd fel vízzel egy fazékban, áztasd egész éjjel, reggel sózd meg, vess bele egy fél hagymát, főzd. Szűrd le, de a szűretet ne dobd el, öntsd át egy edénybe, közben figyelj rá, ne legyen benne homok, ami a fazék alján óhatatlanul leülepedett. Főzd meg a krumplit, vágd kockára. Végy vastag zsíros szalonnát, darabold fel, pirítsd át. A hagymát vágd fel féltallérnyi szeletekre, a kiolvadt szalonnazsírban jól süsd át, csaknem odaégetve. Végy egy nagy kannát, vess bele mindent, ne feledkezz meg a feldarabolt gombáról sem. Öntsd fel a gombaszűrettel, adj hozzá kellő mennyiségű vizet, öntsd fel ízlés szerint savanyúkovásszal – hogy miképp kell ilyen kovászt készíteni, más helyen van rá recept. Főzd meg, sóval, borssal és majoránnával fűszerezd tetszésed és kedved szerint. Olvasztott szalonnával díszítsd. Tejföllel fehérítsd, ez ízlés dolga, de vigyázz: törphagyományainkkal szemben emberi ízlés a savanyúlevest tejföllel fehéríteni.

Eleonora Rhundurin-Pigott,

Teljes mahakami szakácskönyv,
húsos, halas és zöldséges fogások főzésének és elkészítésének,
továbbá különféle mártások készítésének,
sütemények sütésének, lekvárok főzésének,
felvágottak, készételek, borok, pálinkák elkészítésének
pontos tanítása, valamint különböző hasznos,
minden jó és takarékos háziasszonynak
szükséges konyha- és kamratitkok

Tizenharmadik fejezet

Mint csaknem az összes postaállomást, ezt is elágazásnál, útkereszteződésnél helyezték el. Zsindellyel fedett, oszlopsorral ellátott épület, az épülethez illesztett istálló, fáskamra, mindez fehér törzsű nyírfák között. Üres. Úgy látszott, nincs se vendég, se átutazó.

A kimerült deres kanca botladozott, mereven és bizonytalanul lépkedett, fejét majdnem a földig lógatta. Geralt odavezette, majd a kantárt odaadta egy szolgalegénynek. A szolgalegény negyvenesnek nézett ki, és a negyven súlya jócskán meggörnyesztette. Végigsimított a kanca nyakán, megnézte a tenyerét. Tetőtől talpig végigmérte Geraltot, majd egyenesen a lába elé köpött. Geralt megcsóválta a fejét, sóhajtott. Nem csodálkozott. Tudta, hibázott, eltúlozta a galoppozást, ráadásul a terep is nehéz volt. Minél gyorsabban minél messzebb akart kerülni Sorel Degerlundtól és lakájaitól. Tudatában volt annak, hogy ez gyenge érvelés, ő sem volt a legjobb véleménnyel azokról az emberekről, akik ilyen állapotba juttatják a lovukat.

A szolgalegény elment, magával vonszolta a kancát, és az orra alatt mormogott, könnyű volt kitalálni, mit mormog, és mit gondol. Geralt sóhajtott, belökte az ajtót, bement az állomásépületbe.

Bent kellemes illatok terjengtek, a vaják rájött, hogy már több mint egy napja böjtöl.

– Ló nincs. – A postamester a pult mögül kihajolva ment elébe a kérdésének. – És a legközelebbi postakocsi csak két nap múlva jön.

– Ennék valamit. – Geralt felnézett a tetőgerincre és a magas boltozat szarufájára. – Megfizetem.

– De ha nincs.

– No, no, postamester úr – szólalt meg egy hang a terem sarkából. – Illik így bánni egy vándorral?

A sarokban álló asztalnál egy törp ült. Haja és szakálla homokszínű volt, mintákkal kihímzett, elöl és a kézelőn rézgombokkal díszített bordó kabát volt rajta. Arca pirospozsgás, orra jó nagy volt. Geralt időnként látott a piacon szokatlan, enyhén rózsaszín gumójú krumplit. A törp orrának ugyanolyan volt a színe. És a formája.

– Nekem savanyúlevest ajánlottál. – A törp dús, bozontos szemöldöke alól szigorú pillantással mérte végig a postamestert. – Csak nem fogod azt állítani, hogy a feleséged csak ezzel az egy tányérral főzött. Bármely összegbe lefogadom, hogy a jövevény úrnak is jut belőle. Ülj le, vándor. Iszol egy sört?

– Szívesen, köszönöm. – Geralt leült, elővett egy pénzdarabot az övében levő rejtett helyről. – De legyen szabad nekem megvendégelnem kedves nagyságos uramat. A téves látszat ellenére nem vagyok sem csavargó, sem lump. Vaják vagyok. Munkában épp, ezért olyan elnyűtt a ruhám és elhanyagolt a külsőm. Amit kegyeskedjék elnézni. Két sört, postamester.

A sör villámgyorsan az asztalon termett.

– Az asszony mindjárt hozza a savanyúlevest – morogta a postamester. – De azért ne orroljatok meg. Az ételnek állandóan készen kell állnia. Hátha valamilyen nagyurak vannak úton, királyi futárok vagy posta... Ha nem volna, és nem lenne nekik mit adni...

– Jó, jó... – Geralt felemelte a korsót. Sok törpöt ismert, tudta, hogyan isszák le magukat, és hogyan mondanak tósztot.

– Az igaz ügy sikeréért!

– És vesszenek a kurafiak! – tette hozzá a törp, korsóját a vajákéhoz koccantotta. – Szívesen iszom olyanokkal, akik ismerik a szokást és a protokollt. Addario Bach vagyok. Tulajdonképpen Addarion, de mindenki Addariónak mondja.

– Ríviai Geralt.

– Ríviai Geralt vaják. – Addario Bach letörölte a habot a bajszáról. – Megütötte már a fülemet a neved. Jártas ember vagy, nem különös hát, hogy a szokásokat ismered. Én meg itt, látod, Cidarisból jöttem postakocsival, delizsánsszal, ahogy délen mondják. És az átszállásra várok, a Dorianból Redaniába, Tretogorba tartó postakocsira. Na, végre itt az a savanyúleves. Nézzük csak, milyen. Tudnod kell, hogy a legjobb savanyúlevest a mi asszonyaink főzik Mahakamban, sehol nem kapsz olyat. Fekete kenyérből és rozslisztből készült sűrű kovászon, gombával, jól lepirított hagymával...

Az állomás savanyúlevese kiváló volt, nem hiányzott belőle sem a rókagomba, sem a jól lepirított hagyma, és ha bármiben elmaradt a mahakami törpasszonyok főztjétől, Geralt nem tudta meg, miben, Addario Bach ugyanis sebesen lapátolta be, csendben, minden megjegyzés nélkül.

A postamester hirtelen kinézett az ablakon, reagálása arra késztette Geraltot, hogy ő is kinézzen.

Két ló érkezett az állomásra, mind a kettő alighanem még annál is rosszabb állapotban volt, mint a Geralt által zsákmányolt ló. A lovasok pedig hárman voltak. Pontosabban két férfi, egy nő. A vaják figyelmesen tekintett körül a teremben.

Megcsikordult az ajtó. Pörge rontott be az állomásra. Ligenza és Trent követte.

– Ló... – A postamester elhallgatott, amikor meglátta Pörge kezében a kardot.

– Kitaláltad – fejezte be a lány. – Éppenséggel ló, ami nekünk kell. Három. Indíts, egy-kettő, azonnal hozd ki az istállóból.

– Ló nincs...

A postamester ezúttal sem fejezte be. Pörge odaugrott, és megvillantotta a szeme előtt a pengét. Geralt felállt.

– Ejha!

Mind a három feléje fordult.

– Te vagy az – sziszegte Pörge. – Te vagy. A francos csavargó.

Kék folt volt az arcán, azon a helyen, ahol a vaják ütése érte.

– Minden miattad van – hörögte a lány. – Shevlov, Piszkavas, Sperry... Mindet kinyírták, az egész csapatot. Te meg, te kurafi, kilöktél a nyeregből, a lovamat is elloptad, és gyáván megpattantál. Amiért most leszámolok veled.

Pörge alacsony volt, vékonypénzű. A vajákot ez nem tévesztette meg. Tudatában volt, mert megtapasztalta, hogy az életben, akárcsak a postán, még a legrondább dolgokat is sokszor egészen rendes kinézetű csomagolásban szokták kézbesíteni.

– Ez egy postaállomás! – ordította a pult mögött a postamester. – Királyi védelem alatt van!

– Hallottátok? – kérdezte Geralt nyugodtan. – Postaállomás. Hordjátok el magatokat.

– Te ősz csibész, még mindig gyönge vagy a számolásban – sziszegte Pörge. – Megint segíteni kell neked számolni? Te magad vagy, mi hárman vagyunk. Vagyis mi vagyunk többen.

– Ti hárman vagytok – hordozta végig rajtuk a tekintetét –, én meg egymagam vagyok. De egyáltalán nem vagytok többen. Ez amolyan matematikai paradoxon, a szabály alóli kivétel.

– Vagyis mi van?

– Vagyis az van, hogy tűnjetek el szökellve a picsába. Amíg képesek vagytok szökelleni.

A vaják észrevette, hogy Pörge szeme megvillan, rögtön tudta, hogy a lány azon kevesek egyike, akik a küzdelem során egészen máshová tudnak lecsapni, mint ahová néznek. Pörge azonban szemmel láthatóan nem olyan rég gyakorolta ezt a trükköt, mert Geralt különösebb fáradság nélkül kerülte ki a cselvágást. Rövid félkörzéssel manőverezett, egy rúgással gáncsolta el a lány bal lábát, egy lendülettel a pultra hajította. Csak úgy puffant, ahogy a deszkákra zuhant.

Ligenza és Trent korábban nyilván látta már Pörgét akció közben, mert a kudarca egyszerűen lebénította őket, tátott szájjal dermedtek meg. Elegendően hosszú ideig ahhoz, hogy a vajáknak legyen ideje felkapni a sarokból egy előzőleg kinézett söprűt. Trent először a nyírfavesszőkkel kapott a képére, majd a nyéllel a fejére. Geralt a lába mögé lökte a söprűt, belerúgott a térdhajlatába, és feldöntötte.

Ligenza felocsúdott, fegyvert rántott, odaugrott, nagy lendülettel előrevágott. Geralt egy félfordulattal kikerülte a csapást, egy teljes kört írt le, kinyújtotta a könyökét, Ligenza pedig, akit a lendület hajtott, a gégéjével csapódott a vaják könyökének, felhördült, és térdre esett. Mielőtt elzuhant volna, Geralt kirántotta az ujjai közül, és felfelé hajította a kardot. A kard a szarufába fúródott, és ott is maradt.

Pörge alacsonyan támadott, Geraltnak alig maradt ideje a kitérésre. Felütötte a kardot tartó kezét, vállon ragadta a lányt, megforgatta, a söprű nyelével elgáncsolta, és a pultra hajította. Puffant.

Trent rárohant, Geralt a söprűvel az arcába csapott, egyszer, kétszer, háromszor, nagyon gyorsan. Aztán a nyéllel az egyik, majd a másik halántékára, és visszakézből a nyakára. A lába közé nyomta a söprűt, mellé lépett, megmarkolta a kezét, meghajlította, elvette tőle a kardot, felhajította. A kard a szarufába fúródott, és ott is maradt. Trent hátralépett, belebotlott egy padba, és felbukott. Geralt úgy vélte, nincs rá szükség, hogy nagyobb sérülést okozzon neki.

Ligenza talpra állt, de nem mozdult, leeresztett kézzel bámult felfelé, a szarufába fúródott kardra, magasan volt, nem érte el. Pörge támadott.

A lány suhintott egyet a pengével, cselezett, visszakézből rövid vágást tett. Ez a fogás kocsmai összecsapásokon, tömegben és gyenge megvilágításban bevált. A vajákot nem zavarta semmilyen fény, sem a fény hiánya, ezt a stílust pedig túlságosan is jól ismerte. Pörge pengéje a levegőt szelte, a csel pedig úgy kifordította, hogy a vaják a háta mögé került. Felordított, amikor Geralt a kezére nyomta a söprűnyelet, és kificamította a könyökét. A vaják kivette az ujjai közül a kardot, és eltaszította a lányt.

– Úgy gondoltam – nézett rá a pengére –, ezt megtartom magamnak. Kárpótlásul az erőfeszítésért. De meggondoltam magam. Nem fogok banditafegyvert viselni.

Felhajította a kardot. A penge remegve fúródott a szarufába. A pergamenszínűre sápadt Pörge fintorogva vicsorította ki fogait. Összegörnyedt, gyors mozdulattal kést húzott elő a csizmájából.

– Ez most – vélekedett a vaják, egyenesen a lány szemébe nézve – nagyon buta ötlet.

Az útról patkócsattogás, lovak horkanása, fegyvercsörgés hallatszott be. Az állomás előtti tér hirtelen tele lett lovasokkal.

– A helyetekben – mondta hármuknak Geralt – leülnék a sarokban egy padra. És úgy tennék, mintha nem is lennék itt.

Az ajtó megdöndült a rámért csapástól, sarkantyúk pengtek, rókaprémes sapkát és ezüstpaszományos kurta fekete zubbonyt viselő katonák hatoltak be a helyiségbe. Skarlátvörös szíjjal felövezett bajuszos vezette őket.

– Királyi szolgálat! – jelentette ki, öklét az öve mögé dugott buzogányon nyugtatva. – Kovács strázsamester, a kegyelmes uralkodó, Foltest király, Temeria, Pontaria és Mahakam ura fegyveres erejéhez tartozó első bandérium második svadronja. Egy redaniai bandát üldözünk!

A sarokban levő padon Pörge, Trent és Ligenza minden figyelmét cipőorruk nézegetésének szentelte.

– Átlépte a határt egy rakás féktelen redaniai gazfickó, felbérelt bandita és rabló – folytatta a szónoklatot Kovács strázsamester. – Ezek a csirkefogók kidöntik a határoszlopokat, gyújtogatnak, rabolnak, gyötrik és gyilkolják a királyi alattvalókat. Miután a királyi sereggel vívott összecsapásban megalázó vereséget szenvedtek, most bujkálnak, elrejtőznek az erdőben, csak az alkalomra várnak, hogy átcsusszanhassanak a kordonon. Felbukkanhatnak az ilyenek a környéken. Figyelmeztettetik, hogy a nekik nyújtott segítség, információ vagy akármilyen támogatás árulásnak számíttatik, az árulásért pedig kötél jár!

– Láttak itt az állomáson valami idegeneket? Újonnan jötteket? Vagyis gyanúsakat? Még azt is elmondom, hogy a gazfickók felfedéséért vagy az elfogásukhoz nyújtott segítségért jutalom jár. Száz orin. Postamester?

A postamester vállat vont, meggörnyedt, motyogott, nagyon mélyre hajolva nekifogott a söntés törülgetésének.

A strázsamester körülnézett, sarkantyúját pengetve Geralthoz lépett.

– Te meg ki vagy... Á! Téged, úgy tűnik, már láttalak. Mariborban. A fehér hajadról találtam ki. Vaják vagy, ugye? Mindenféle szörny kinyomozója és megölője, ugye?

– Épp így van.

– Akkor veled semmi dolgom, a hivatásod, én mondom, tisztességes – jelentette ki a strázsamester, egyben végigmérte Addario Bachot. – A törp úr is gyanún felül áll, a banditák között semmiféle törpöt nem láttak. De a rend kedvéért megkérdezem: mit csinálsz az állomáson?

– Cidarisból jöttem delizsánsszal, és átszállásra várok. Az idő telik, tehát elüldögélünk itt a vaják úrral, társalgunk, és a sört vizeletté változtatjuk.

– Tehát átszállás – mondta utána a strázsamester. – Értem. És ti ketten? Kifélék vagytok? Igen, ti, hozzátok beszélek!

Trent kitátotta a száját. Felmordult. És dörmögött valamit.

– Mi van? Hogy? Állj fel! Azt kérdem, ki vagy?

– Hagyja őt, tiszt úr – mondta Addario Bach fesztelenül. – Az én szolgám, én fogadtam föl. Ostoba ez, komplett idióta. Családi kórság. Nagy szerencsére a fiatalabb testvérei már normálisak. Végre felfogta az anyjuk, hogy terhesen nem szabad a járványkórház előtti tócsából inni.

Trent még nagyobbra tátotta a száját, leszegte a fejét, felnyögött, morgott valamit. Ligenza is felmordult, olyan mozdulatot tett, mintha fel akarna állni. A törp a vállára tette kezét.

– Ülj vissza, fiacskám. És hallgass, hallgass. Ismerem az evolúcióelméletet, tudom, milyen lénytől származik az ember, nem kell folyton emlékeztetned rá. Őt is hagyja békén, parancsnok úr. Ez is az én szolgám.

– Na igen... – A strázsamester továbbra is gyanakodva nézett. – Vagyis szolgák. Ha maga mondja... És ő? Ez a férfiruhás fiatalka? Hej! Állj fel, meg akarlak nézni! Ki a csuda vagy? Felelj, ha kérdeznek!

– Haha, parancsnok úr – nevette el magát a törp. – Ő? Ez egy lotyó, azaz egy könnyű erkölcsű nőszemély. Cidarisban fogadtam fel dugás végett. Útközben, ha van egy picsa, könnyebb elviselni a honvágyat, minden filozófus tanúsíthatja.

Nagyot csapott Pörge hátsójára. Pörge dühében elsápadt, a fogát csikorgatta.

– Na igen – fintorgott a strázsamester. – Hogy is nem jöttem rá azonnal. Hisz látni. Féltünde.

– Fél a fütykösöd – mordult fel Pörge. – A rendesnek a fele!

– Csöndesedj, csöndesedj – csillapította le Addario Bach. – Ne orroljon meg rá, ezredes. Ez már csak amolyan kötekedő kurvácskára sikeredett.

Berohant a terembe egy katona, jelentést tett. Kovács strázsamester kihúzta magát.

– A banda nyomára bukkantak! – közölte. – Lóhalálában indulunk utánuk! Bocsássatok meg az alkalmatlankodásért. Ilyen a szolgálat!

Kiment, vele együtt a katonák is. Egy pillanat múlva patkócsattogás hallatszott az udvarról.

– Ne orroljatok meg ezért a színjátékért – fordult oda egy percnyi hallgatás után Addario Bach Pörgéhez, Trenthez és Ligenzához –, bocsássátok meg spontán szavaimat és közvetlen mozdulataimat. Igazából nem ismerlek benneteket, kevéssé érdekeltek, és amúgy nem is kedvellek titeket, de az akasztási jeleneteket még kevésbé kedvelem, nagyon nyomaszt az akasztottak kapálózó lábainak látványa. Ez az oka, hogy olyan törpösen frivol voltam.

– A törpös frivolságnak köszönhetitek az életeteket – tette hozzá Geralt. – Illendő volna megköszönni a törpnek. Láttalak benneteket akció közben, a paraszttanyán, tudom, miféle jómadarak vagytok. Egy ujjamat sem mozdítanám a védelmetekben, ilyen színjátékot, mint amilyet a törp úr csinált, nem szeretnék, nem is tudnék eljátszani. És már lógnátok is, mindhárman. Menjetek hát el innen. Azt tanácsolnám, ellenkező irányban, mint a strázsamester és a lovascsapat.

– Abból nem lesz semmi – mordult rájuk, látva a szarufába fúródott kardokra irányuló tekintetüket. – Nem kapjátok vissza őket. Nélkülük kevésbé lesztek hajlamosak rabolni és sanyargatni. Tűnés.

– Izgalmas volt – sóhajtott fel Addario Bach, alighogy hármuk mögött becsukódott az ajtó. – A fenébe, még mindig remeg egy kicsit a kezem. Neked nem?

– Nem. – Geralt elmosolyodott a gondolatra. – Ebből a szempontból... kissé fogyatékos vagyok.

– Némelyeknek jól megy – vigyorgott a törp tele szájjal. – Még a fogyatékosságaik is klasszul alakulnak. Még egy-egy sör?

– Köszönöm, nem – csóválta meg a fejét Geralt. – Ideje indulnom. Olyan helyzetbe kerültem, hogy úgy mondjam, amelyben inkább sietni ajánlatos. És inkább oktalanság volna sokáig egy helyen időznöm.

– Magam is észrevettem. Nem is teszek fel kérdéseket. De tudod mit, vaják? Valahogy elment tőle a kedvem, hogy itt gubbasszak ezen az állomáson, és két teljes napot várjak a postakocsira. Először is meghalnék az unalomtól. Másodszor, az a kisasszony, akit söprűvel győztél le párbajban, furcsa tekintettel búcsúzott tőlem. Hát, buzgalmamban egy csöppet túloztam. Aligha olyasvalaki ő, akit büntetlenül lehet popsin paskolni és kurvácskának nevezni. Kész visszajönni, jobban szeretnék akkor nem itt lenni. Akkor talán indulhatnánk együtt?

– Szívesen. – Geralt újból elmosolyodott. – Jó cimborával könnyebb elviselni a honvágyat, minden filozófus tanúsíthatja. Ha mindkettőnk kedvére való az útirány. Nekem Novigradba sietős. Oda kell érnem július tizenötödike előtt. Feltétlenül tizenötödike előtt.

Legkésőbb július tizenötödikén Novigradban kellett lennie. Megemlítette ezt, amikor a varázslók felfogadták, megvásárolták kétheti idejét. Semmi probléma, nézett rá Pinety és Tzara fensőbbségesen. Semmi probléma, vaják. Novigradban leszel, mielőtt körülnézhetnél. Egyenest a Fő utcára teleportálunk.

– Tizenötödike előtt, ejha – túrt bele a szakállába a törp. – Ma kilencedike van. Túl sok idő nem maradt, hisz az út hosszú. De volna egy módszer, hogy időben odaérj.

Felállt, széles karimájú csúcsos kalapot vett le a szögről, és a fejébe nyomta. Vállára dobta tarisznyáját.

– Útközben megmagyarázom. Együtt indulunk útnak, Ríviai Geralt. Mert az irány a lehető legjobban megfelel nekem.

Sebesen masíroztak, még talán túlságosan is sebesen. Addario Bach tipikus törpnek bizonyult. A törpök, noha szükség esetén vagy kényelemből minden járművet és minden hátas, igás vagy teherhordó állatot képesek voltak használni, határozottan előszeretetben részesítették a gyalogmenetet, eszményi gyaloglók voltak. Egy törp egy nap alatt harminc mérföldnyi távolságot tudott leküzdeni, annyit, amennyit egy lovas, méghozzá akkora terhet cipelve, amekkorát egy átlagember meg sem mozdított volna. Teher nélküli törppel képtelen volt egy ember gyalogosan lépést tartani. Egy vaják sem. Geralt megfeledkezett erről, és egy idő múlva kénytelen volt megkérni Addariót, hogy egy kicsit lassítson.

Erdei irtásokon, néha úttalan utakon meneteltek. Addario ismerte az utat, nagyszerűen tájékozódott a terepen. Elmagyarázta, hogy Cidarisban él a családja, mely annyira népes, hogy lépten-nyomon zajlik valami alkalmi családi rendezvény, hol egy lakodalom, hol egy keresztelő, hol egy temetés és halotti tor. A törpszokások szerint, ha valaki nem jelent meg egy családi rendezvényen, azt kizárólag közjegyzőnél hitelesített halotti bizonyítvánnyal lehetett igazolni, az élő családtagok nem úszhatták meg a rendezvényeket. Addario tehát tökéletesen kitanulta a cidarisi utat oda-vissza.

– Az úticélunk – magyarázta menet közben – a Széltanya nevű település, amely a Pontar vízgyűjtője mellett terül el. Széltanyán kikötő van, gyakran kötnek ki ott bárkák és csónakok. Parányi szerencsével hamar kerül alkalom rá, hogy valamivel behajózzunk. Nekem Tretogorba kell mennem, kiszállok tehát Darvashalomnál, te meg tovább hajózol, és úgy három-négy nap múlva Novigradban leszel. Hidd el, ez a leggyorsabb módszer.

– Elhiszem. Lassíts, kérlek, Addario. Alig tudok veled lépést tartani. Gyaloglással kapcsolatos a szakmád? Házaló vagy?

– Bányász vagyok. Egy rézbányában.

– Hát persze. Minden törp bányász. És mahakami bányában dolgozik. Csákányt fog, és neki a fejtésnek.

– Hajlasz a sztereotípiákra. Mindjárt azt mondod, hogy minden törp rondán beszél. És néhány erősebb kifejezés után fejszével megy neki az embereknek.

– Nem mondok ilyet.

– Az én bányám nem Mahakamban, hanem Tretogor közelében, Rézaknán van. Nem csákányozom, nem fejtek, vadászkürtön játszom a bánya fúvószenekarában.

– Érdekes.

– Egész más az – nevette el magát a törp –, ami érdekes. Egy mulatságos egybeesés. A zenekarunk egyik kiváló produkciójának az a címe, hogy Vajákinduló. Így hangzik: Tara-rara, bum, bum, umta-umta, rim-cim-cim, paparara-tara-rara, tara-rara, bum-bum-bum...

– Honnan az ördögből szedtétek ezt a címet? Láttatok valaha is menetelő vajákokat? Hol? Mikor?

– Az az igazság – Addario Bach kissé zavarba jött –, hogy ez csak a Küzdők felvonulása, némileg átírva. De mindegyik bányász-fúvószenekar olyat játszik, mint a Küzdők felvonulása, az Atléták bevonulása vagy A régi bajtársak menetelése. Eredetiek akartunk lenni. Tara-rara, bum, bum!

– Lassíts, mert kiköpöm a tüdőmet!

Az erdők teljesen lakatlanok voltak. Más volt a helyzet az erdők között sűrűn húzódó réteken és ugarföldeken. Itt csak úgy égett a munka. Szénát kaszáltak, villáztak, raktak asztagokba és kazlakba. A törp víg kiáltásokkal köszönt a kaszásoknak, azok meg viszonozták. Vagy nem.

– Eszembe jut erről – mutatott rá Addario a szorgoskodókra – a zenekarunknak egy másik indulója. Az a címe, hogy Szénakaszálás. Gyakran játsszuk, kiváltképpen nyáridőben. Énekelni is lehet. Van a bányának egy költője, formás rímeket fabrikált, alkalmas hát a cappella módra. Hát, így hangzik:

Paraszt forgat kaszát

Asszony gyepál szénát

Fellegeket ha lát

Rögtön esőt kiált

Dombtetőre állunk

Nem lesz eső nálunk

Lengetjük a faszunk

Felleget oszlatunk!

– És da capo! Jó erre masírozni, ugye?

– Lassíts, Addario!

– Nem lehet lassítani! Ez menetelős dal! Menetelős ritmus és mérték!

Egy magaslaton falmaradványok fehérlettek, szemmel láthatóan egy épület és egy jellegzetes torony romjai. Geralt épp erről a toronyról ismerte fel a szentélyt – nem emlékezett rá, melyik istené, de egyet-mást már hallott róla. Régente papok laktak itt. Az a hír járta, hogy amikor már kibírhatatlan volt mohóságuk, züllött, kicsapongó, feslett életük, a környékbeliek kiűzték a papokat, elhajszolták őket az erdő sűrűjébe, ahol, úgy mondogatták, az erdei manók megtérítésével foglalkoztak. Állítólag csekély eredménnyel.

– A régi Remetelak – szólalt meg Addario. – Tartsuk a tempót, az idő is jó. Estére Erdőzsilipen leszünk.

Az a kis patak, amely mentén meneteltek, a hegyen sziklákon és zúgókon csörgedezett végig, a völgyben szélesen terült szét egy jókora tóban. Segített ebben egy fából és földből épült, a víz útját álló gát is. A gáton valami munka folyt, csapatosan nyüzsögtek az emberek.

– Erdőzsilipen vagyunk – mondta Addario. – Az a szerkezet, amit ott lent látsz, az pont a zsilip. Arra való, hogy az irtásról le lehessen úsztatni a fát. Ez a folyócska, amint láthatod, magától nem jó úsztatásra, túl sekély. Felduzzasztják tehát a vizet, összegyűjtik a fát, aztán megnyitják a zsilipet. Nagy hullám keletkezik, lehet úsztatni. Ezzel a módszerrel szállítják a nyersanyagot a faszén előállításához. A faszénre...

– A vasolvasztáshoz van szükség – fejezte be Geralt. – A kohászat pedig a legfontosabb és legfejlettebb iparág. Tudom. Nem is olyan rég világosított fel erről egy varázsló. Aki jártas a szén meg a kohászat dolgában.

– Nem csoda, hogy jártas – kacagott a törp. – A varázslók káptalanjának részvénytöbbsége van a Gors Velen melletti ipari központ cégeiben, néhány kohó és öntöde teljesen az övé. A varázslók gazdag hasznot húznak a kohászatból. Meg a többi iparágból. Talán meg is érdemlik, végtére is a technológiák többségét ők dolgozták ki. Ám azért felhagyhatnának a képmutatással, elismerhetnék, hogy a mágia nem jótékonysági intézmény, nem a társadalmat szolgáló emberbaráti eljárás, hanem hasznot hajtó iparág. De minek is mondom ezt, magad is tudod. Gyere, van ott egy kiskocsma, megpihenünk. És biztosan sor kerül éjszakázásra is, mert alkonyodik.

A kiskocsma nemigen szolgált rá teljes mértékben a nevére, amit nem is lehetett csodálni. Favágókat és a zsilipen dolgozó faúsztatókat látott el, akiknek mindegy volt, hol isznak, csak legyen mit inni. Karókra támaszkodó lyukas nádtető, úgy-ahogy legyalult deszkákból eszkábált asztalok és padok, egy kőtűzhely – a helybeli közösségnek nem volt szüksége nagyobb luxusra, nem is várta el, csak a válaszfal mögött álló hordók számítottak, belőlük csapolta a sört a kocsmáros, no meg néhanapján az a kolbász, amit a kocsmárosné, ha volt hozzá kedve és hangulata, hajlandó volt parázson megsütni fizetség ellenében.

Geralt és Addario szükségletei sem haladták meg ezt a szintet, kivált hogy a sör friss volt, épp az imént verték csapra a hordót, és nem is kellett nagyon sok bók hozzá, hogy a kocsmárosné úgy döntsön, kisüt és feltálal nekik egy serpenyőnyi hagymás hurkát. Az egész napi erdei vándorlás után Geralt ezt a hurkát egy szintre helyezte a zöldséges borjúcombbal, a vaddisznólapockával, a tintában tálalt rombuszhallal és a Natura Rerum vendégfogadó konyhafőnökének többi remekművével. Habár igazság szerint egy kicsit visszavágyott a vendégfogadóba.

– Kíváncsi volnék – Addario egy kézmozdulattal szólította oda a kocsmárosnét, újabb sört rendelt –, ismered-e annak a prófétának a történetét.

Mielőtt asztalhoz ültek volna, megbámulták az évszázados tölgyfa melletti mohos sziklát. A kő sűrűn benőtt felszínére vésett betűk azt adták hírül, hogy éppen ehelyütt, a post Resurrectionem 1133. évben Birke ünnepének napján Burján próféta prédikációt tartott tanítványainak, ennek az eseménynek a tiszteletére pedig 1200-ban állított obeliszket Spirydon Apps rindei rőfösmester, bolt a Kis Piactéren, kiváló minőség, megfizethető árak, csak tessék.

– Ismered-e – Addario kikaparta a serpenyőből a maradék hurkát – annak a prófétának nevezett Burjánnak a történetét? Az igazi történetről beszélek.

– Nem ismerem egyiket sem. – A vaják kenyérrel törülte ki a serpenyőt. – Sem az igazit, sem a kitaláltat. Nem foglalkoztam vele.

– Akkor idehallgass. A dolog jócskán száz éve zajlott le, úgy rémlik, nem túl sokkal az erre a sziklára vésett dátumot követően. Ma, amint jól tudod, jóformán nem látni sárkányt, hacsak nem valahol a vad hegyekben, az őserdőben. Azokban az időkben gyakrabban fordultak elő, és sokak életét megkeserítették. Megtanulták, hogy a marhák ellepte legelők hatalmas étkezdék, ahol különösebb erőfeszítés nélkül is dugig lehet jóllakni. A gazdák szerencséjére még a nagy hüllők is negyedévente egy-két lakomára szorítkoztak, de annyit zabáltak, hogy az veszélyeztette a tenyésztést, kivált akkor, ha megszálltak egy-egy vidéket. Az egyik óriás egy bizonyos kaedweni falut szállt meg. Odarepült, megevett egypár birkát, két-három tehenet, desszertnek meg kifogott némi pontyot a halastavakból. A végén tüzet okádott, felgyújtott egy pajtát vagy egy kazlat, aztán elrepült.

A törp belekortyolt a sörébe, böffentett.

– A parasztok igyekeztek elijeszteni a sárkányt, különféle csapdákkal és kelepcékkel próbálkoztak, minden hiába volt. Tiszta szerencse, hogy épp akkor telepedett meg a közeli Ban Ardban a tanítványaival együtt az a már akkor is híres Burján, akit prófétának tituláltak, és rengeteg hívője volt. A parasztok segítséget kértek tőle, ő pedig, csodák csodája, nem utasította el őket. Amikor tehát odarepült a sárkány, Burján kiment a legelőre, és nekifogott az ördögűzésnek. A sárkány először tűzzel perzselte meg, akár egy kacsát. Aztán elnyelte. Mindközönségesen elnyelte. És elrepült a hegyekbe.

– Ez a vége?

– Nem. Hallgasd tovább. A próféta tanítványai sírtak, kétségbeestek, majd nyomkeresőket fogadtak fel. Közülünk, vagyis a sárkányügyekben tapasztalt törpök közül. Azok meg egy hónapig nyomoztak a sárkány után. Szabályosan, a hüllő által lerakott kupacok nyomát követve. A tanítványok pedig minden kupacnál térdre hullottak, keserves sírással beléjük kotortak, kipiszkálták mesterük maradványait. Végül az egészet összeszedték, vagyis inkább azt, amit az egésznek véltek, és ami valójában nem túlságosan tiszta emberi, tehén- és birkacsontok kaotikus gyűjteménye volt. Ma mindez a novigradi szentélyben egy szarkofágban nyugszik. Mint csodás ereklye.

– Ismerd el, Addario. Kitaláltad ezt a történetet. Vagy erősen kiszínezted.

– Miből gyanítod?

– Abból, hogy gyakran vagyok együtt egy bizonyos költővel. Aki pedig, ha választhat egy esemény valódi verziója vagy hatásos verziója közül, mindig a másodikat választja, amit ráadásul ki is színez. Minden ezzel kapcsolatos szemrehányást viszont azzal a szofizmával nyugtáz, hogy ha valami nem felel meg a valóságnak, az egyáltalán nem jelenti feltétlenül azt, hogy hazugság.

– Kitalálom a költőt. Kökörcsin az, természetesen. A történelemnek pedig megvannak a maga törvényei.

– A történelem – mosolyodott el a vaják – többnyire ostoba történészek többnyire hazug beszámolója többnyire lényegtelen eseményekről.

– Ezúttal is kitalálom az idézet szerzőjét – vigyorgott Addario Bach. – Corvói Vysogota, a filozófus és etikus. Meg történész is. Ami pedig Burján prófétát illeti... Hát, a történelem az történelem, amint elhangzott. De azt hallottam, hogy Novigradban a papok időnként kiszedik a szarkofágból a próféta maradványait, és átnyújtják a hívőknek, hogy csókolják meg őket. Azonban ha éppen ott volnék, akkor tartózkodnék a csókdosástól.

– Én is tartózkodni fogok – ígérte meg Geralt. – Ami pedig Novigradot illeti, ha már itt tartunk...

– Csak semmi idegeskedés – vágott közbe a törp. – Odaérsz. Kora hajnalban felkelünk, rövidesen elérjük Széltanyát. Szerzünk fuvart, és időben Novigradban leszel.

Bárcsak úgy lenne, gondolta a vaják. Bárcsak.

Az emberek és az állatok különböző fajokhoz tartoznak, a rókák viszont az emberek és az állatok között élnek. A halottak és az élők különböző utakon haladnak, a rókák viszont a halottak és az élők között járják útjukat. Az istenségek és a szörnyetegek különböző ösvényeken lépkednek, a rókák viszont az istenségek és a szörnyetegek között mennek. A fény és a sötétség ösvényei soha nem érintkeznek egymással, és nem keresztezik egymást; a rókaszellemek valahol közöttük virrasztanak. A halhatatlanok és a démonok saját útjukat követik – a rókaszellemek valahol közöttük vannak.

Csi Jün, Csing-dinasztia korabeli tudós

Tizennegyedik fejezet

Vihar vonult át éjszaka.

Miután kialudták magukat a pajta padlásán a szénában, kora hajnalban indultak el; a reggel napsütéses, de hűvös volt. A kitűzött útvonalon mentek, legelőkön, mocsaras zsombékosokon és felázott réteken haladtak keresztül. Egyórai erőltetett menetelés után épületekhez értek.

– Széltanya – mutatta Addario Bach. – Ez az a kikötő, amiről beszéltem.

Kiértek a folyópartra, frissítő szél lengedezett. Felléptek a famólóra. A folyó itt szélesen terült el az ártérben, olyan nagy volt, akár egy tó, alig lehetett kivenni a messze távolba hömpölygő vízáramot. A partról fűzfa- és égerfaágak lógtak a vízbe. Mindenfelé vízimadarak úszkáltak, különböző hangokat bocsátva ki: kacsák, böjti és nyílfarkú récék, búvármadarak és vöcskök. A látványba illően, ezt a tollas népséget fel sem riasztva, fenségesen siklott a vízen egy kis bárka. Egyárbócos, elöl néhány háromszögletű, hátul egyetlen nagy vitorlával.

– Helyesen mondta valaki egyszer – mondta Addario Bach a jelenet láttán. – Hogy mi a három legszebb látvány a világon. Egy hajó teljes vitorlázattal, egy galoppozó ló és egy, na... egy meztelen nő az ágyban.

– Táncoló. – A vaják megeresztett egy félmosolyt. – Táncoló, Addario.

– Legyen – egyezett bele a törp –, egy meztelenül táncoló. Ez a hajócska viszont, ismerd el, nem mutat rosszul a vízen.

– Nem hajócska ez, csak egy kis bárka.

– Szlúp az – helyesbített egy arra járó pocakos, jávorszarvasbőr zubbonyos illető. – Szlúp, uraim. Könnyen felismerni a vitorlázatáról. Gaffos nagyvitorla, előkötél-vitorla és két orrvitorla az előárbócon. Klasszikus.

A kis bárka – a szlúp – annyira közel ért a mólóhoz, hogy megcsodálhatták a hajóorron a galliont. A szobor a szokásos bögyös nő, szirén, sárkány vagy tengeri kígyó helyett egy horgas orrú kopasz öregembert ábrázolt.

– Mi a fene – mordult fel halkan Addario Bach. – Ránk szállt a próféta, vagy mi?

– Hatvannégy láb hosszú – magyarázott tovább az alacsony illető büszkeségtől dagadva. – A vitorlák összfelülete háromezerháromszáz lábnyi. Ez, uraim, a Burján Próféta, koviri típusú modern szlúp, a novigradi hajógyárban készült, nem egész egy éve bocsátották vízre.

– Ahogy látjuk – krákogott Addario Bach –, ismerős magának ez a szlúp. Sokat tud róla.

– Mindent tudok róla, ugyanis én vagyok a tulajdonosa. Látják azt a lobogót a zászlórúdon? Kesztyűt ábrázol. Ez a cégem címere. Ha megengedik az urak: Kevenard van Vliet vagyok, fehértímár vállalkozó.

– Örvendünk, hogy megismerhettük. – A törp megrázta a vállalkozó kinyújtott jobbját, közben figyelmes tekintettel mérte végig. – És gratulálunk a bárkához, mert csinos és fürge. Csodálkozom, hogy itt van, Széltanyán, a vízgyűjtőn, a pontari vízi főútvonaltól messze. Azon is csodálkozom, hogy a bárka vízen van, maga meg, a tulajdonos, a szárazföldön, a vadonban. Valami gond volna?

– Dehogy, nem, nincs semmi gond – vágta rá a fehértímár vállalkozó, Geralt megítélése szerint túl gyorsan és túl hangsúlyosan. – Itt töltjük fel a készleteket, semmi több. A vadonba pedig, hát, nem jókedvünkből, hanem nagy szükségből kerültünk. Mert ha segítségül sietsz, nem mérlegeled, merre vezet az út. És a mentőexpedíciónk...

– Van Vliet úr – szólt közbe egy közeledő fickó, akinek a léptei alatt hirtelen megdöndült a móló. – Ne menjen bele a részletekbe. Nem gondolom, hogy ez érdekelné az urakat. Nem is kell, hogy érdekelje őket.

A falucska felől a mólóra lépő fickók öten voltak. A megszólaló szalmakalapos a többnapos borostától fekete, erős vonalú állkapcsával és előreugró állával rítt ki a többi közül. Az állát mélyedés osztotta ketté, amely ettől olyan lett, mint egy miniatűr segg. Óriási jómadár kísérte, valóságos fanyűvő, de arcáról és tekintetéről ítélve egyáltalán nem lehetett idióta. A zömök, barnára sült harmadik ízig-vérig hajós volt, erre vallott gyapjúsapkája és fülbevalója is. A maradék kettő, nyilván matróz, élelmiszeres ládákat cipelt.

– Nem gondolom – folytatta a nagyállú –, hogy ezeknek az uraknak, akárkik legyenek, bármit is tudniuk kellene rólunk, meg arról, hogy mit csinálunk itt, meg egyéb privát dolgainkról. Ezek az urak bizonyosan megértik, a privát dolgainkhoz senkinek semmi köze sincs, kivált olyanoknak nem, akikkel véletlenül futottunk össze, és akik teljesen ismeretlenek.

– Talán nem teljesen ismeretlenek – vágott közbe a fanyűvő. – A törp urat tényleg nem ismerem, de kelmed fehér haja elárulja, kicsoda. Ríviai Geralt, igaz? A vaják? Nem tévedek?

Nő a népszerűségem, gondolta Geralt, és összefonta a kezét a mellén. Túlságosan is. Talán fessem be a hajam? Vagy nyiratkozzam kopaszra, mint Harlan Tzara?

– Vaják! – Kevenard van Vliet észrevehetően fellelkesedett. – Valódi vaják! Micsoda szerencse! Uraim! Hisz valósággal az égből hullottatok le nekünk!

– A híres Ríviai Geralt! – ismételte meg a fanyűvő. – Mázlink van, hogy most, a mi helyzetünkben találkoztunk. Segít nekünk kievickélni...

– Túl sokat fecsegsz, Cobbin – szakította félbe a nagyállú. – Túl gyorsan és túl sokat.

– Ugyan már, Fysh úr – horkant fel a fehértímár. – Nem látja, milyen alkalom kínálkozik? Olyasvalakinek a segítsége, mint egy vaják...

– Van Vliet úr! Hagyja ezt rám. Jártasabb vagyok magánál az olyanokkal kapcsolatban, mint ez itt.

A beálló csendben a nagyállú fickó végigmérte a vajákot.

– Ríviai Geralt – szólalt meg végül. – Szörnyek és természetfeletti lények pusztítója. Úgy is mondhatnám, legendás pusztítója. Így mondhatnám, ha hinnék a legendákban. És hol vannak a híres vajákkardjai? Valahogy nem látom őket.

– Nem csoda – válaszolt Geralt –, hogy nem látod. Mert láthatatlanok. Hogyhogy, nem hallottál a vajákkardok legendájáról? Kívülállók nem láthatják őket. Akkor jelennek meg, ha kimondom a varázsigét. Ha a szükség úgy hozza. Ha úgy hozza. Mert én kardok nélkül is egészen jól oda tudok csapni.

– Hiszek a szavadnak. Javil Fysh vagyok. Különféle szolgáltatásokat nyújtó céget viszek Novigradban. Ez a társam, Petru Cobbin. Ez pedig Ladikos úr, a Burján Próféta kapitánya. És akit már ismertek, a tisztelt Kevenard van Vliet, ennek a bárkának a tulajdonosa.

– Úgy találom, vaják – folytatta Javil Fysh, és körbetekintett –, hogy ezen a mólón, ahol állsz, húszegynéhány mérföldnyi sugarú körben ez az egyetlen település. Ahhoz, hogy civilizált utakra érj, sokáig kell az erdőben kóborolni. Ahogy látom, jobban örülnél, ha ebből a vadonból hajóval távoznál valamin, ami fennmarad a vízen. Márpedig a Próféta egykettőre Novigradba vitorlázik. És utasokat is fel tud venni a fedélzetére. Téged és a törp társadat. Stimmel?

– Mondja tovább, Fysh úr. Figyelmesen hallgatom.

– A mi kis bárkánk, mint látod, nem akármilyen folyami teknő, fizetős rajta az utazás, és nem is olcsó. Ne szakíts félbe. Hajlandó lennél-e láthatatlan kardjaiddal a védelmedbe venni bennünket? Beszámíthatjuk az útiköltségbe is értékes vajákszolgáltatásaidat, vagyis innen egészen a novigradi kikötőig tartó út közben a kíséretedet és védelmedet. Kíváncsi volnék, mennyire becsülöd a vajákszolgáltatást?

Geralt ránézett.

– Kitalálással vagy anélkül?

– Hogyhogy?

– Az ajánlatában – mondta Geralt nyugodtan – fortélyok és turpisságok rejtőznek. Ha magamnak kell őket kitalálnom, többet számítok fel. Olcsóbb lenne, ha elszánná magát rá, hogy megmondja az igazat.

– A bizalmatlanságod – válaszolta Fysh fagyosan – némi gyanút kelt. Mert a csalók szagolnak mindenütt csalást. Ahogy mondani szokás: zsivány kiált tolvajt. Kíséretként akarunk felfogadni. Ez igazán egyszerű és minden bonyodalomtól mentes feladat. Miféle turpisságok rejtőzhetnek benne?

– A kíséret csak mese. – Geralt le nem vette Fyshről a tekintetét. – Hirtelenjében kigondolt és eléggé elnagyolt.

– Így véli?

– Így vélem. Mert lám, a kesztyűkészítő úrnak kicsúszik valami a száján egy mentőexpedícióról, te pedig, Fysh uram, hirtelen elhallgattatod. Egy pillanat múlva a munkatársad elszólja magát egy helyzetről, amiből ki kell evickélni. Ha együtt kell tehát működnünk, akkor minden kertelés nélkül mondd meg, kérlek: miféle expedíció ez, és kinek siet a segítségére? Miért annyira titkos? Miből kell kievickélni?

– Megmagyarázzuk – előzte meg Fysht van Vliet. – Mindent megmagyarázunk, vaják úr...

– De majd a fedélzeten – szólt közbe rekedten a mostanáig csendben álló Ladikos kapitány. – Nincs mit tovább ácsorogni ebben az öbölben. Kedvező szél fúj. Induljunk már, tisztelt uraim.

Belekapott a szél a Burján Próféta vitorláiba, a hajó fürgén végigsiklott az öböl szélesen elterülő vizén, apró szigetek körül lavírozva a főmeder felé vette az irányt. Recsegtek a kötelek, nyikorgott a keresztrúd, a főárbócon vidáman lobogott a kesztyűs zászló.

Kevenard van Vliet megtartotta az ígéretét. Amint a szlúp eltávolodott a széltanyai mólótól, összehívta az érdekelteket a hajóorrba, és nekifogott a magyarázatnak.

– Az általunk indított expedíció célja – kezdett bele, lépten-nyomon a komor Fyshre pillogatva – egy elrabolt gyermek kiszabadítása. Ő Xymena de Sepulveda, Briana de Sepulveda egyetlen leánya. Bizonyára eljutott már ez a név a fülükbe. Prémes bőrcserzés, áztatás és kikészítés, meg szűcsmunka. Óriási mennyiséget gyártanak, hatalmas pénzekért. Ha egy hölgyön szép és drága prémet látsz, az a prém biztosan ebből az üzemből származik.

– És az ő lányát rabolták el. Váltságdíjért?

– Hát nem. Nem fogjátok elhinni, de... A kislányt egy szörny rabolta el. Egy rókanő. Illetve egy váltott lény. Egy vixena.

– Igazatok van – mondta a vaják fagyosan. – Nem hiszem el. A rókanők, illetve vixenák, pontosabban aguarák kizárólag tündegyerekeket rabolnak el.

– Ez így is van, így van, szó szerint – mordult rá Fysh. – Mert igaz, szokatlan, de Novigrad legnagyobb szűcscégét egy másfajú vezeti. Breainne Diarbhail ap Muigh, egy tiszta vérű tündeasszony. Jakub de Sepulveda özvegye, megörökölte férje teljes vagyonát. A családnak nem sikerült semmissé tenni a végrendeletet vagy érvényteleníteni a vegyes házasságot, noha ez ellentétes a szokásokkal és az isteni törvényekkel...

– A lényegre – vágott közbe Geralt. – A lényegre, kérlek. Az állítjátok tehát, hogy az a szűcsné, az a tiszta vérű tündeasszony fogadott fel az elrabolt leánya visszaszerzésére?

– Be akarsz vinni az erdőbe? – fintorgott Fysh. – Hazugságon akarsz minket rajtafogni? Tudod jól, hogy a tündék, ha egy rókanő elrabolja a gyereküket, soha nem próbálják meg visszaszerezni. Keresztet vetnek rá, és elfelejtkeznek róla. Szerintük a sors szánta rókanőnek.

– Briana de Sepulveda – vette át a szót Kevenard van Vliet – ugyancsak színlelt az elején. Kétségbe esett, de tünde módjára, titokban... Va’esse deireádh aep eigean, va’esse eigh faidh’ar, ismételgette, ami az ő nyelvükön valahogy úgy hangzik...

– Valami véget ért, valami elkezdődik.

– Pontosan. De ez semmi, csak buta tündefecsegés, nem ér véget semmi, micsoda és miért érne véget? Briana réges-rég emberek között, a mi törvényeink és szokásaink szerint él, már csak a vére a másfajúé, a szívében már szinte ember. Az igaz, hogy a tündehiedelmek és -babonák erősek, Briana talán csak a többi tünde előtt mutatja magát olyan nyugodtnak, de titokban vágyakozik a lánya után, ez nyilvánvaló. Mindent megadna érte, ha visszakapná egyetlen gyermekét, akár rókanő, akár nem... Jól mondta, vaják úr, nem kért senkitől semmit, nem fordult senkihez segítségért. Ennek ellenére elhatároztuk, hogy segítünk, nézni sem tudtuk, mennyire kétségbe van esve. Az egész kereskedőcéh szolidárisan összefogott, és megfinanszírozta az expedíciót. Én a Prófétát meg a személyes részvételemet ajánlottam fel, ugyanígy tett Parlaghy kereskedő úr, akivel nemsokára meg fognak ismerkedni. De miután üzletemberek vagyunk, és nem afféle kalandorok, segítségért fordultunk Javil Fysh őkelméhez, akit úgy ismerünk, mint eszes és ötletes embert, aki nem riad vissza a kockázatoktól, jártas a nehézségek leküzdésében, híres a tudása és a tapasztalata...

– Őkelme, a tapasztalatáról híres Fysh – Geralt az említettre nézett – elmulasztott benneteket arról tájékoztatni, hogy a mentőexpedíció értelmetlen, és előre kudarcra ítéltetett. Kétféle magyarázatát látom ennek. Az első: Fysh őkelmének fogalma sincs róla, mibe kevert benneteket. A második, ami valószínűbb: Fysh őkelme besöpörte az előleget, ami elegendő ahhoz, hogy egy kicsit tévútra vezessen titeket, majd üres kézzel forduljon vissza.

– Fölöttébb hamar dobálózik a vádakkal! – Kevenard van Vliet egy mozdulattal visszatartotta a dühös válaszra készülő Fysht. – Elhamarkodottan jövendöli meg a kudarcot is. De mi, kereskedők, mindig pozitívan gondolkodunk...

– Dicséretes az effajta gondolkodás. De ebben az esetben nem segít semmit.

– Mert?

– Egy aguara által elrabolt gyereket – magyarázta Geralt nyugodtan – már nincs mód visszaszerezni. Abszolút lehetetlen. Még csak nem is arról van szó, hogy a gyereket nem lehet megtalálni, mert a rókanők rendkívül rejtett életmódot folytatnak. Még csak nem is arról van szó, hogy az aguara nem hagyja, hogy a gyereket elvegyék tőle, márpedig olyan ellenfélről beszélek, akit nem lehet a harcban alábecsülni, akár róka, akár emberféle alakjában jelenik meg. A lényeg az, hogy az elrabolt gyerek megszűnik gyerek lenni. A rókanők által elrabolt kislányokban változások mennek végbe. Átalakulnak, és ők maguk is rókanővé válnak. Az aguarák nem szaporodnak. A fajt úgy tartják fenn, hogy tündegyermekeket rabolnak el és változtatnak át.

– Ennek a rókafajnak – jutott végre szóhoz Fysh – el kell enyésznie. Minden vérfarkasfélének el kell enyésznie. Az igaz, hogy a rókanők ritkán keresztezik az emberek útját. Csak tündekölyköket rabolnak el, és csak a tündéknek ártanak, ami önmagában jó, mert minél több baj éri a másfajúakat, annál nagyobb az igazi emberek haszna. De a rókanők szörnyetegek, a szörnyetegeket pedig el kell veszejteni, oda kell hatni, hogy enyésszenek el, hogy az egész nemzetségük enyésszen el. Hiszen te épp ebből élsz, vaják, ezen fáradozol. Akkor, úgy vélekszem, tőlünk sem veszed rossz néven, hogy a szörnyetegek pusztításán fáradozunk. Ám úgy látom, ez a fecsegés hiábavaló. Magyarázatot akartál, megkaptad. Már tudod, mire lennél felfogadva, és kitől... Mitől kell megvédened bennünket.

– A magyarázatotok – vélekedett Geralt nyugodtan –, már elnézést, zavaros, akár a beteg húgyhólyagból jövő vizelet. Az expedíciótok nemes célja pedig kétséges, akár egy úrilány erénye falusi ünnep után reggel. De ez a ti dolgotok. Az én dolgom az, hogy megtanítsam nektek, az aguara ellen a legjobb védekezési módszer az, ha távol tartjátok magatokat az aguarától. Van Vliet úr?

– Igen?

– Térjen haza. Az expedíció értelmetlen, ideje, hogy ezzel számot vessenek, és hogy hagyják abba. Csak ennyit tudok tanácsolni mint vaják. A tanács ingyenes.

– De maga nem száll ki, ugye? – dadogta van Vliet kissé elsápadva. – Nos, vaják úr? Velünk marad? És ha... Ha történne valami, megvéd minket? Mondjon igent... Az istenekre, mondjon igent...

– Igent mond, persze – kacagott Fysh. – Velünk tart. Mert ki más vinné el innen az isten háta mögül. Ne essen pánikba, van Vliet úr. Nincs mitől félnie.

– Na persze, nincs mitől! – kiáltotta a fehértímár. – Jófirma maga! Belevitt a csávába, most meg a nagy legényt játssza? Én épen és egészségesen akarok eljutni Novigradba! Valakinek meg kell minket védenie, ha gond van... Ha az fenyeget...

– Nem fenyeget semmi. Ne rettegjen, mint egy fehérnép. Menjen csak le a fedélközbe, akár Parlaghy cimborája. Igyanak ott mindketten egy kis rumot, attól mindjárt visszajön a kurázsija.

Kevenard van Vliet elvörösödött, majd elsápadt. Aztán Geraltra függesztette a tekintetét.

– Elég a kavarásból – mondta határozottan, de nyugodt hangon. – Ideje beismerni az igazat. Vaják úr, már nálunk van az az ifjú rókalány. A hajófar kamrájában van. Parlaghy úr őrzi.

Geralt megcsóválta a fejét.

– Hihetetlen. Elvettétek az aguarától a szűcsné lányát? A kis Xymenát?

Fysh átköpött a korláton. Van Vliet megvakarta a fejét.

– Másképp alakult – nyögte ki végül. – Tévedésből egy másikat kaptunk el... Ez is rókalány, de egy másik... És egészen más vixena rabolta el. Fysh úr megvásárolta... Azoktól a harcosoktól, akik csellel lopták el egy rókanő lányát. Eleinte azt gondoltuk, hogy ez Xymena, csak megváltozott... De Xymena hétéves volt és szőke, ez már-már tizenkettő, és a haja sötét...

– Habár ez nem az, ami nekünk kellett – Fysh megelőzte a vajákot –, de elhoztuk. Minek nőjön fel egy tündekölyök egy még rosszabb szörnyeteggé? És Novigradban el lehet majd adni az állatkertnek, végül is különleges vad ez, félig róka, rókanő nevelte az erdőben... Az állatsereglettől csak úgy ömleni fog a pénz...

A vaják hátat fordított neki.

– Kapitány úr, kormányozzon a part felé!

– Lassan, lassan – mordult fel Fysh. – Tartsd az irányt, Ladikos. Nem te adod itt ki a parancsokat, vaják.

– Van Vliet úr – Geralt ügyet sem vetett Fyshre –, a józan eszére apellálok. A kislányt azonnal el kell engedni, és partra kell tenni. Ellenkező esetben elvesztek. Az aguara nem hagyja el a gyereket. Már biztosan a nyomukban van. Feltartóztatására az egyetlen mód, ha visszaadják neki a kislányt.

– Ne hallgassatok rá – mondta Fysh. – Ne hagyjátok magatokat megijeszteni. Folyón vagyunk, széles vízen. Mit tehet velünk egy ilyen róka?

– És itt a vaják, hogy megvédjen – tette hozzá Petru Cobbin gúnyosan. – Láthatatlan kardokkal felfegyverkezve! Hisz a híres Ríviai Geralt nem csinálja össze magát valami rókanőtől!

– Nem is tudom, nem is tudom – nyögdécselt a fehértímár, hol Fyshre, hol Geraltra, hol Ladikosra pislogott. – Geralt úr! Novigradban nem sajnálom magától a jutalmat, busásan megfizetem a fáradságát... Ha mégis megvéd minket...

– Megvédem, de még mennyire. Az egyetlen lehetséges módon. Kapitány, a parthoz.

– Ne merészeld! – Fysh elsápadt. – Egy lépést se a far felé, mert megbánod! Cobbin!

Petru Cobbin galléron akarta ragadni Geraltot, de nem tudta, mert akcióba lépett az addig nyugodt és szűkszavú Addario Bach. A törp iszonyú nagyot rúgott Cobbin térdhajlatába. Cobbin térdre esett. Addario Bach odaugrott, nagy lendülettel egy ökölcsapást mért a veséjére, majd halántékon csapta. A fanyűvő végigzuhant a fedélzeten.

– És mi van abban, hogy ekkora nagy? – A törp végignézett a többieken. – Csak nagyobbat puffan, amikor elesik.

Fysh megmarkolta a kése nyelét, de elengedte, amikor Addario Bach ránézett. Van Vliet tátott szájjal állt. Akárcsak Ladikos kapitány és a legénység többi tagja.

Petru Cobbin nyöszörögve emelte fel a fejét a fedélzet deszkájáról.

– Maradj fekve, ahol vagy – tanácsolta neki a törp. – Nem imponálsz nekem se a húsoddal, se a stureforsi tetoválásoddal. Nálad nagyobbaknak és súlyosabb börtöntöltelékeknek is elláttam már a baját alaposan. Meg ne próbálj hát felállni. Csináld csak, Geralt.

– Ha netalán kétségeitek lennének – fordult a többiekhez –, én meg a vaják épp az életeteket mentjük meg. Mindannyiótokét. Kapitány úr, parthoz. És csónakot a vízre.

A vaják lement a hajófenékbe vezető lépcsőn, feltépte az egyik, majd a másik ajtót. És megdermedt. Mögötte Addario Bach szitkozódott. Fysh is szitkozódott. Van Vliet felnyögött.

A priccsen fekvő sovány kislány szeme megüvegesedett. Félig meztelen volt, deréktól lefelé teljesen ruhátlan, lábai obszcén terpeszbe tárultak. A nyaka természetellenes módon volt elferdülve. Amitől még obszcénabb lett a látvány.

– Parlaghy úr... – préselte ki magából a szót van Vliet. – Mit... Mit csinált?

A kislány mellett ülő kopasz illető rájuk nézett. A fejét úgy mozgatta, mintha nem is látta volna őket, mintha azon igyekezne, hogy megkeresse, merről jön a fehértímár hangja.

– Parlaghy úr!

– Kiabált... – motyogott az illető, kétágú szakálla reszketett, bűzlött az alkoholtól. – Elkezdett kiabálni...

– Parlaghy úr...

– Le akartam csöndesíteni... Csak le akartam csöndesíteni.

– Maga megölte őt – szögezte le a tényt Fysh. – Maga egyszerűen megölte őt!

Van Vliet két kézzel kapott a fejéhez.

– És most mi lesz?

– Most – világosította fel a törp tárgyilagosan – ez alaposan el van baszva.

– Mondom, semmi ok az aggodalomra! – Fysh öklével a korlátra csapott. – Folyón vagyunk, széles vízen. A part messze van. De még ha, ami kétséges, a rókanő nyomon követ is bennünket, a vízen nem jelent számunkra veszélyt.

– Nos, vaják úr? – fordult Geralthoz van Vliet félénken. – Mit szól ehhez?

– Az aguara nyomon követ minket – ismételte meg Geralt türelmesen. – Ez minden kétségen felül áll. Ha valami kétséges, az Fysh úr tudása, akit ezzel kapcsolatban arra kérnék, hogy maradjon csöndben. A dolog, van Vliet úr, a következőképpen áll: ha szabadon engedtük volna a fiatal rókalányt, és otthagytuk volna a parton, lenne rá esély, hogy az aguara hanyagol minket. De megtörtént, ami megtörtént. És most egyetlen menedékünk a menekülés. Az, hogy az aguara csodával határos módon nem kapta el magukat korábban, igazából azt bizonyítja, hogy az ostobáknak szerencséjük van. De nem lehet a sorsot tovább kísérteni. Minden vitorlát fel kell vonni, kapitány. Amennyi csak van.

– Fel lehet még rakni – latolgatta Ladikos kimérten – egy csúcsvitorlát. Kedvező a szél...

– Ha mégis... – szólt közbe van Vliet. – Vaják úr! Meg fog védeni minket?

– Őszinte leszek, van Vliet úr. A legszívesebben itthagynám magukat. Azzal a Parlaghyval együtt, akire ha csak rágondolok, a belem is kifordul. Aki ott lent a sárga földig leissza magát az általa meggyilkolt gyermek holtteste mellett.

– Én is erre hajlanék – szólt közbe Addario Bach, és felnézett. – Ugyanis, parafrazálva, amit Fysh úr a másfajúakról mondott: minél több baj éri az idiótákat, annál nagyobb az értelmesek haszna.

– Itthagynám Parlaghyt és magukat az aguara kénye-kedvére. De ezt a törvény tiltja. A vajáktörvény nem engedi meg, hogy azt tegyem, amihez kedvem van. Nem szabad magára hagynom, aki életveszélyben van.

– A nemes vaják! – röhögött Fysh. – Mintha nem hallottunk volna a latorságaitokról! De azt az ötletet támogatom, hogy villámsebesen meneküljünk. Húzd fel az összes rongyot, Ladikos, nyomás a folyó közepére, és húzzunk el lóhalálában!

A kapitány parancsokat osztogatott, a matrózok nekifeküdtek a köteleknek. Ladikos a hajóorr felé tartott, Geralt és a törp némi töprengés után csatlakozott hozzá. Van Vliet, Fysh és Cobbin a tatfedélzeten civakodott.

– Ladikos úr?

– Aha?

– Honnan van a bárka neve? És ez a nem túl tipikus gallion? Szponzorokat akartak szerezni a papok közül?

– A szlúpot Meluzina néven bocsátották vízre – vonta meg a vállát a kapitány. – A névhez illő szemrevaló gallionnal. Aztán ezt is, azt is megváltoztatták. Némelyek azt mondták, hogy épp ez a szponzorálás volt a lényeg. Mások azt, hogy a novigradi papok minduntalan eretnekséggel és istenkáromlással vádolták van Vliet uraságot, hát be akart nyomulni az ő... Kedvükre akart tenni.

A Burján Próféta orra csak úgy hasította a hullámokat.

– Geralt?

– Mi az, Addario?

– Az a rókanő... Illetve az aguara... Úgy hallottam, alakot tud változtatni. Nőként is meg tud jelenni, de rókaalakot is fel tud ölteni, Vagyis olyan, mint a vérfarkas?

– Más. A vérfarkasok, vérmedvék, vérpatkányok és hasonlók teriantrópok, olyan emberek, akik át tudnak változni állattá. Az aguara anterion. Olyan állat, vagy inkább lény, amely emberi alakot tud ölteni.

– És a képességei? Rendkívüli történeteket hallottam... Az aguara állítólag arra képes...

– Remélem – vágott közbe a vaják –, eljutunk Novigradba, mielőtt az aguara megmutatná nekünk, mire képes.

– És ha...

– Jobb lenne, ha az a ha nem lenne.

Feltámadt a szél. Csattogtak a vitorlák.

– Sötétedik az égbolt – mutatott felfelé Addario Bach. – És alighanem dörgést hallottam a távolból.

A törpöt nem csalta meg a hallása. Alig néhány pillanat múlva megint dörgött. Ezúttal mindenki hallotta.

– Vihar közeledik! – kiáltott fel Ladikos. – Nyílt vízen fenekestül felfordít minket! Menekülnünk kell, el kell rejtőznünk, menedéket kell találnunk a vihar elől! A vitorlákhoz, fiúk!

Arrébb lökte a kormányost, maga vette kézbe a kormányt.

– Tartsatok ki! Tartsatok ki mind!

A jobb part felőli égbolt sötétkék lett. Hirtelen támadt fel a szélvihar, szaggatta a partmenti erdőt, cibálta a fákat. A nagyobb fák koronái hevesen rángatóztak, a kisebbek félbehajlottak a szél nyomására. Sűrű felhőkben röpködtek a levelek és az ágak, még a vastagabbak is. Vakítóan villámlott, és csaknem ugyanabban a pillanatban élesen dördült meg az ég. Majd szinte azonnal dörgött másodszor. És harmadszor.

A következő pillanatban, amit erősödő zúgás jelzett, ömleni kezdett az eső. A vízfal mögül már semmit sem lehetett látni. A Burján Próféta himbálózott és táncolt a hullámokon, minduntalan meredeken hajolt jobbra-balra. Ráadásul recsegett. Geraltnak úgy tűnt, recseg az összes deszka. Mindegyik deszka önálló életet élt, és úgy látszott, mintha a többitől teljesen függetlenül mozogna. Attól lehetett tartani, hogy a szlúp egyszerűen szétesik. A vaják azt hajtogatta magában, hogy ez lehetetlen, hogy a bárka szerkezete még viharosabb vizeken való hajózásra is fel van készítve, hogy végtére is folyón vannak, nem az óceánon. Ezt hajtogatta magában, vizet köpködött, és görcsösen szorongatta a köteleket.

Nehéz volt felbecsülni, mennyi ideig tartott ez. Aztán a himbálózás abbamaradt, a szél sem szaggatózott már, a vizet felkavaró zápor megenyhült, közönséges eső lett belőle, végül már csak szemerkélt. Akkor látták meg, hogy Ladikos manővere sikerült. A kapitány el tudta rejteni a szlúpot egy meredek erdős sziget mögé, ahol a szél nem rángatta annyira a hajót. Úgy látszott, a viharfelhő eltávolodott, a zivatar lecsendesedett.

Köd szállt fel a vízről.

Ladikos teljesen elázott sapkájáról az arcába csorgott a víz. Ennek ellenére a kapitány nem vette le a sapkáját. Valószínűleg soha nem vette le.

– Teringettét! – Letörölte az orráról a vízcseppeket. – Hová kerültünk? Ez valami mellékág? Vagy holtág? A víz szinte áll...

– Az áramlat visz azért. – Fysh a vízbe köpött, és a köpetet vizsgálgatta. A szalmakalap már nem volt rajta, nyilván lefújta róla a szélvihar.

– Gyenge az áramlás, de visz – ismételte meg. – Szigetek közötti szorosban vagyunk. Tartsd az irányt, Ladikos. Végül csak ki kell vigyen a főmederbe.

– A főmeder – a kapitány az iránytű fölé hajolt – alighanem észak felé van. Akkor a jobb oldali mellékágban kell haladnunk. Nem a bal oldaliban, hanem a jobb oldaliban...

– Hol látsz itt mellékágat? – kérdezte Fysh. – Egy út van. Tartsd az irányt, megmondtam.

– Az előbb még két mellékág volt – makacskodott Ladikos. – De lehet, hogy víz ment a szemembe. Vagy a köd. Jó, vigyen csak az áramlás. Csakhogy...

– Mi az már megint?

– Az iránytű. Egyáltalán nem az az irány... Nem, nem, jól van. Rosszul láttam. Víz csöpögött a sapkámról az üvegre. Haladjunk.

– Haladjunk.

A köd hol sűrűsödött, hol ritkult, a szél teljesen elállt. Nagyon meleg lett.

– A víz – szólalt meg Ladikos. – Nem érzitek? Valahogy más a szaga. Hol vagyunk?

A köd felszállt, ekkor meglátták a sűrűn burjánzó parti erdőt, a szerte heverő korhadt fatörzseket. A szigetet elborító fenyők, jegenyék és tiszafák helyét bozótos nyírbokrok és magas, kúp alakú mocsári ciprusok foglalták el. A ciprustörzseket trombitacserje fonta körül, élénkpiros virágai voltak az élet egyedüli jelei a poshadtzöld mocsári növényzetben. A vizet békalencse és moszat borította, a Próféta orra utat szelt benne, és uszályként vonszolta magával. A víz zavaros volt, és csakugyan taszító rothadás szaga áradt belőle, a fenékről hatalmas buborékok emelkedtek fel. Ladikos még mindig a kormányt szorongatta.

– Turzások is lehetnek itt – kezdett el hirtelen nyugtalankodni. – Hé, ti ott! Valaki mérőónnal az orrba!

A gyenge áramlás még mindig a mocsaras tájon keresztül vitte őket. És a rothadás bűzében. A hajóorrban álló matróz monoton hangon kiáltozott, a mélységet adta meg.

– Vaják úr – Ladikos az iránytű fölé hajolt, megkopogtatta az üveget –, nézzen csak ide.

– Hova?

– Azt gondoltam, bepárásodott az üveg... De ha a tű nem bolondult meg, akkor keletnek haladunk. Vagyis visszafelé. Oda, ahonnan elindultunk.

– Hisz az lehetetlen. Az áramlás visz magával. A folyó...

Elhallgatott.

A víz fölé egy félig kidőlt óriási fa lógott be. Az egyik csupasz ágon egy nő állt hosszú, testhez álló ruhában. Mozdulatlanul állt, őket nézte.

– A kormányt – mondta a vaják halkan. – A kormányt, kapitány. A szemközti part felé. Minél messzebb attól a fától.

A nő eltűnt. Hatalmas róka csusszant át az ágon, átcsusszant, és beleveszett a bozótba. Az állat feketének tűnt, csak bozontos farka vége volt fehér.

– Megtalált minket. – Addario Bach is észrevette. – A rókanő megtalált minket...

– Teringettét...

– Hallgassatok, mind a ketten. Ne keltsetek pánikot.

Haladtak előre. A part menti száraz fákról pelikánok figyelték őket.

Közjáték

Százhuszonhét évvel később

– Ott la, a domb mögött – mutatta a kereskedő az ostorral –, az már Ivalo, kisasszonykám. Fél mérföld, nem több, egy szempillantás alatt odaérsz. Én az elágazásnál keletnek, Maribor felé fordulok el, akkor búcsút veszünk. Az ég tartson meg egészségben, vezessenek és óvjanak az istenek utadon.

– Téged is őrizzenek, jó uram. – Nimue leugrott a kocsiról, fogta a batyuját meg a többi csomagját, esetlenül pukedlizett. – Nagyon szépen köszönöm, hogy felvett a kocsira. Akkor, az erdőben... Nagyon szépen köszönöm...

Nagyot nyelt, ha visszagondolt a fekete erdőre, amelynek sűrűjébe két napja vitte be az út. Ha visszagondolt a fáknak az üres út fölött tetőt képező, iszonyú, ki-becsavarodott óriási ágaira. Azon az úton hirtelen magára maradt, egyedül volt, mint az ujja. Ha visszagondolt arra a rettegésre, amely akkor elfogta. És hogy visszafordulni, menekülni vágyott. Hazatérni. Elhessegetve magától azt az esztelen ötletet, hogy magányosan vág neki a világnak. Kiirtva az agyából ezt az esztelen ötletet.

– Az istenért, ne köszönd meg, nincs mit – nevette el magát a kereskedő. – Emberi dolog az úton járó segítése. Isten veled!

– Isten veled. Szerencsés utat!

Egy pillanatra megtorpant az elágazásnál, az esőtől-széltől simára csiszolódott kőoszlopot nézte. Régóta kell, hogy itt álljon, gondolta. Ki tudja, talán több mint száz éve. Lehet, hogy ez az oszlop még emlékszik az Üstökös Évére? Az északi királyok Brennára vonuló seregére, a Nilfgaard elleni csatára?

Mint minden nap, elismételte az emlékezetébe vésett útvonalat. Mint egy varázsformulát. Mint egy varázsigét.

Wyrwa, Guado, Sibell, Brugge, Casterfurt, Mortara, Ivalo, Dorian, Anchor, Gors Velen.

Az Ivalo nevű kisváros már messziről tudatta jelenlétét. Zajjal és bűzzel.

Az erdő az elágazásnál ért véget, utána, az első épületekig már csak meredező fatörzsekkel teli sivár, messze, a látóhatárig húzódó irtásföld volt. Mindenfelé füst emelkedett, faszén kiégetésére szolgáló vasgömbök álltak és füstölögtek egymás mellett. Gyantaszag volt. Minél közelebb volt a városka, annál erősebb lett a zaj, furcsa fémcsengés, amitől a föld érezhetően remegett a lába alatt.

Nimue beért a városba, és szinte a lélegzete is elállt a csodálkozástól. A zaj és a földrengés forrása a legfurább gépezet volt, amelyet addig megadatott látnia. Hatalmas potrohos rézkatlan, gigantikus kerékkel, amelyet egy kenőzsírtól csillogó dugattyú forgatott. A gépezet sziszegett, füstöt eregetett, forró vizet fortyogtatott és gőzölgött, és egyszer csak füttyentett, és ez a füttyentés olyan átható és borzalmas volt, hogy Nimue majdnem leült. De gyorsan úrrá lett magán, még közelebb is ment, és kíváncsian nézegette a szíjakat, amelyek segítségével a pokoli gépezet fűrészeket hajtott, ezek valószínűtlen ütemben darabolták fel a fatörzseket. Tovább is nézegetett volna, de a füle belefájdult a zajba és a fűrész csikorgásába.

Átment egy kis hídon, az alatta levő folyócska vize zavaros és undorítóan büdös volt, fadarabokat, kérget és habdarabkákat sodort magával. Ivalo városa viszont, amelybe épp most ért be, úgy bűzlött, mint egy hatalmas latrina, olyan latrina, amelyben ráadásul valaki arra szánta el magát, hogy romlott húst süt szabad tűzön. Nimue, aki a legutóbbi hetet réteken és erdőkben töltötte, úgy érezte, lassan eláll a lélegzete. Az útjának soros szakaszát lezáró Ivalo városa pihenőhelyként tárult fel előtte. Most már tudta, nem időzik itt tovább, mint ameddig feltétlenül szükséges. És Ivalót nem őrzi meg kedves emlékként.

A piacon – ahogy szokta – pénzzé tett egy háncskosárnyi gombát és gyógynövényt. Hamar ment, nagy gyakorlatra tett szert ebben, tudta, mire van kereslet, és hová kell mennie az áruval. A művelet közben igen ostobának tettette magát, ennek köszönhette, hogy nem voltak nehézségei az értékesítéssel, a kofák egymással versengve igyekeztek a mamlaszt becsapni. Keveset keresett, de rövid idő alatt. És a gyorsaság volt a lényeg.

A tiszta víz egyetlen forrása a környéken egy szűk kis téren álló kút volt, és Nimuénak jó hosszú sort kellett végigállnia ahhoz, hogy megtölthesse a kulacsát. Könnyebben ment a további útra való eleség beszerzése. A csábító illat hatására vett az egyik bódéban pár darab pástétomot, de a töltelék alaposabban megvizsgálva gyanúsnak tűnt. Letelepedett a tejcsarnok mellett, hogy addig egye meg a pástétomokat, ameddig viszonylag komoly egészségkárosodás nélkül még fogyaszthatók voltak. Nem úgy nézett ki ugyanis, hogy sokáig megmaradtak volna ebben az állapotban.

Szemben volt a Zöld... nevű kocsma, a cégtábla alsó deszkája letört, ami a névből rejtélyt és intellektuális kihívást csinált, Nimue kis idő múlva belezavarodott abba, hogy megpróbálta kitalálni, mi lehet zöld a békán és a salátán kívül. A helybelieknek a kocsma lépcsőjén folytatott hangos vitája riasztotta fel a töprengésből.

– A Burján Próféta, én mondom – szónokolt az egyik. – Az a brigg a legendából. A szellemhajó, amelyik több mint száz éve tűnt el nyomtalanul, teljes legénységével együtt. Amelyik utána akkor jelent meg a folyón, amikor valami szerencsétlenségnek kellett bekövetkeznie. Kísértetekkel teli volt a fedélzet, úgy jelent meg, sokan látták. Azt mesélték, hogy addig lesz szellemhajó, ameddig valaki nem találja meg a roncsot. Na és végül megtalálták.

– Hol?

– A Betorkollásnál, a holtágban, iszapban, az épp lecsapolt mocsár kellős közepén. Teljesen beborította a mocsári növényzet. És a moha. Amikor levakarták róla a moszatot és a mohát, kibukkant a felirat. A Burján Próféta.

– És a kincsek? Találtak kincseket? Állítólag kincseknek kellett ott lenni, a raktérben. Találtak?

– Nem tudni. A papok, azt mondják, lefoglalták a roncsot. Úgymond, ereklyeként.

– Hát, ez badarság – szólt hozzá egy másik helybeli, sűrű csuklás közepette. – Mesékben hisztek, mint a gyerekek. Találtak valami régi ladikot, erre rögtön szellemhajó, kincsek, ereklyék. Mindebből, én mondom, szar se igaz, firkászok legendája, ostoba pletyka, asszonymese. Hahó, te ott! Kislány! Te meg ki vagy? Kié vagy?

– Saját magamé. – Nimue már begyakorolta, hogyan válaszoljon.

– Hajtsd félre a hajad, mutasd a füled! Mert tündeivadéknak látszol! Mi meg nem akarunk itt tündekeverékeket!

– Hagyjatok békén, hisz nem állok az utatokba. És rögvest útnak is indulok.

– Á! És hova?

– Dorianba. – Nimue azt is megtanulta, hogy úticélnak mindig csak a következő szakaszt adja meg, hogy soha, de soha ne árulja el vándorútjának végcélját, mert az csak tébolyult vidámságot keltett.

– Hohó! Jó darab út áll előtted!

– Megyek is mindjárt. Csak annyit mondok még nektek, derék urak, hogy a Burján Próféta nem vitt magával semmiféle kincset, a legenda erről nem mond semmit. A bárka eltűnt, és kísértet lett belőle, mert el volt átkozva, és a parancsnok nem hallgatott az okos tanácsra. Egy vaják, aki ott volt, azt tanácsolta, hogy a hajó forduljon vissza, hogy ne merészkedjék a folyó mellékágaiba, amíg nem szabadul meg az átoktól. Ezt olvastam...

– Tejfelesszájú vagy – mondta az első helybeli –, és ennyire okos? Kitakarítani, kislány, a fazekakat vigyázni és gatyát mosni, ez való neked. Nesztek egy betűrágó, látjátok?

– Vaják! – röhögött a harmadik. – Mese, nem más, csak mese!

– Ha annyira nagyokos vagy – szólt közbe egy másik –, akkor bizonyára tudsz a mi Szajkóerdőnkről is. Na, mégse? Akkor megmondjuk: a Szajkóerdőben valami gonosz szunyókál. De néhány évente felébred, és akkor jaj annak, aki az erdőben kóborol. És a te utad, ha igazából Dorianba igyekszel, pont a Szajkóerdőn át vezet.

– Hát maradt ott valami az erdőből? Hiszen mindent kivágtatok a környéken, csak a csupasz irtás maradt meg.

– Né már, mekkora nagyokos, a pöttöm pimasza. Azért van az erdő, hogy kivágják, nem? Amit kivágtunk, azt kivágtuk, ami megmaradt, az megmaradt. A Szajkóerdőbe pedig a favágók is félnek bemenni, akkora ott a veszély. Magad is meglátod, ha oda keveredel. Féltedben a bugyidba csinálsz!

– Akkor jobb is, ha indulok.

Wyrwa, Guado, Sibell, Brugge, Casterfurt, Mortara, Ivalo, Dorian, Anchor, Gors Velen.

Nimue verch Wledyr ap Gwyn vagyok.

Gors Velenbe tartok. Aretuzába, a Thanedd-szigeti varázslóiskolába.

Valamikor sokat tudtunk. Képesek voltunk varázsos szigetek illúzióját kelteni, sokezres tömegeknek égben táncoló sárkányokat mutatni. Képesek a város falai felé közeledő hatalmas hadsereg látványát megteremteni, mégpedig úgy, hogy minden városlakó egyformán látta ezt a hadsereget, a felszerelés részleteivel és a zászlók feliratával bezáróan. De ezek a régmúlt nagy, utolérhetetlen róka metamorai voltak, akik az életükkel fizettek a csodatételért, és azóta erősen elkorcsosult a nemzetségünk, bizonyára az emberekkel való állandó közelség miatt.

Viktor Pelevin,

A Metamor Szent Könyve

(Bratka László fordítása)

Tizenötödik fejezet

– Szép kis helyzetbe kevertél minket, Ladikos! – dühöngött Javil Fysh. – Jól elszúrtad! Egy órája bolyongunk a mellékágakban! Hallottam már ezekről az ingoványokról, nem jó dolgokat hallottam róluk! Itt emberek meg hajók tűnnek el! Hol a folyó? Hol a főmeder? Miért...

– Fogja már be a pofáját, a teringettét! – fortyant fel a kapitány. – Hol a főmeder, hol a főmeder! A seggemben, ott! Annyira okos? Tessék, itt az alkalom, hogy megmutassa! Újabb elágazás! Merre menjek, nagyokos úr? Balra, amerre az áramlás visz? Vagy esetleg jobbra parancsolja?

Fysh prüszkölt, és hátat fordított. Ladikos megragadta a kormánykereket, és a bal oldali mellékág felé irányította a szlúpot.

A mérőónt tartó matróz felordított. Egy pillanat múlva, jóval hangosabban ordított fel Kevenard van Vliet.

– El a parttól, Ladikos! – rikoltotta Petru Cobbin. – Kormányt jobb felé! Messzebb a parttól! Messzebb a parttól!

– Mi van?

– Kígyók! Nem látod? Kígyóóóók!

Addario Bach szitkozódott.

A bal parton kígyók nyüzsögtek. A nádasban és a part menti moszatok között tekergőztek, félig vízbe merült fatörzsekre kúsztak fel, a víz fölé nyúló ágakról csüngtek le sziszegve. Geralt felismert halászviperákat, csörgőkígyókat, lándzsakígyókat, boomslangeket, Russell-viperákat, bozótviperákat, puffogó viperákat, fekete mambákat, a többit nem ismerte.

A Próféta teljes legénysége pánikszerűen, változatos üvöltözésekkel menekült el a bal oldali korlát felől. Kevenard van Vliet a hajó farába szaladt, a vaják mögé kuporodott, egész testében reszketett. Ladikos megpörgette a kormánykereket, a szlúp lassan irányt változtatott. Geralt a vállára tette a kezét.

– Ne – mondta. – Maradj, ahogy az előbb. Ne közelíts a jobb parthoz.

– De a kígyók... – Ladikos rámutatott egy közeledő ágra, amely tele volt sziszegő csúszómászókkal. – A fedélzetre esnek...

– Nincs ott semmiféle kígyó. Tartsd az irányt. Minél messzebb a jobb parttól.

A főárbóc kötele nekiütközött a lelógó ágnak. Néhány kígyó a kötél köré tekeredett, mások pedig, köztük két mamba, ráesett a fedélzetre. Hánykolódva, sziszegve támadtak rá a jobb oldali korlátnál szorongókra. Fysh és Cobbin a hajóorrba menekült, a matrózok ordibálva rohantak a tatra. Egyikük a vízbe ugrott, el is tűnt benne, mielőtt kiálthatott volna. Vér kavargott a felszínen.

– Csíkpoloska! – A vaják rámutatott egy hullámra és egy távolodó sötét alakra. – A kígyókkal ellentétben igazi.

– Gyűlölöm a csúszómászókat... – zokogott a korlátnál görnyedve Kevenard van Vliet. – Gyűlölöm a kígyókat...

– Nincs itt semmilyen kígyó. És nem is volt. Illúzió.

A matrózok kiabáltak, a szemüket dörgölték. A kígyók eltűntek. A fedélzetről meg a partról is. Nyoma sem volt kígyóknak.

– Ez mi... – nyögte ki Petru Cobbin. – Ez mi volt?

– Illúzió – ismételte meg Geralt. – Az aguara utolért minket.

– Hogyhogy?

– A rókanő. Illúziót kelt, hogy dezorientáljon bennünket. Azon töprengek, mióta. A vihar alighanem igazi volt. De mellékágból kettő volt, a kapitány jól látta. Az aguara az egyik mellékágat illúzió mögé rejtette. És meghamisította az iránytűt. A kígyóillúziót is ő teremtette.

– Vajákmese! – robbant ki Fyshből. – Tündehiedelem! Babona! Nehogy már egy akármilyen rókának ilyen képességei legyenek! Eldugja a mellékágat, megtéveszt az iránytűvel? Kígyókat mutat ott, ahol nincsenek? Badarság! Amondó vagyok, ez a víz miatt van! A pára mérgezett meg minket, a mérges mocsári gázok és miazmák! Ettől vannak ezek a mindenféle látomások...

– Ezek illúziók, az aguara kelti őket.

– Bolondnak nézel bennünket? – kiáltotta Cobbin. – Illúziók? Miféle illúziók? Ezek a lehető legvalódibb kígyók voltak! Mindannyian láttátok, nem? Hallottátok a sziszegésüket? Én még a bűzüket is éreztem!

– Illúzió volt. A kígyók nem voltak valódiak.

A Próféta kötélzete megint nekiütközött a lecsüngő ágaknak.

– Akkor képzelődök, igen? – szólalt meg az egyik matróz, és kinyújtotta a kezét. – Látomás? Ez a kígyó nem valódi?

– Nem! Állj!

Az ágról lecsüngő hatalmas puffogó vipera vérfagyasztóan sziszegett, és villámgyorsan lecsapott, méregfogait a tengerész nyakába mélyesztette, egyszer, majd még egyszer. A matróz fájdalmas kiáltást hallatott, megbotlott, elzuhant, görcsösen reszketett, ütemesen verte a fedélzetet a tarkójával. A szája szélét hab lepte el, a szeméből vér kezdett szivárogni. Meghalt, mielőtt odafuthattak volna hozzá.

A vaják vászonnal takarta le a holttestet.

– Az ördögbe is, emberek – mondta. – Maradjatok éberek! Nem minden látomás itt!

– Vigyázat! – ordította a hajóorrban álló matróz. – Vigyááázaaat! Előttünk örvény! Örvény!

A holtág ismét kettévált. A bal oldali mellékág, amelyik felé az áramlás vitte őket, heves örvényben kavargott és forrongott. A körben forgó örvényben tajték gyűlt fel, akár egy üstben fövő levesben. Az örvényben hol eltűnve, hol felbukkanva fatörzsek és ágak forogtak, még egy terjedelmes koronájú egész fa is. A mérőónt tartó matróz lemenekült a hajóorrból, a többiek ordibálni kezdtek. Ladikos nyugodtan állt. A kormánykereket forgatta, a jobb oldali, nyugodt mellékág felé irányította a szlúpot.

– Uff – törülte meg a homlokát. – Épp időben! Rosszul jártunk volna, ha ez az örvény berántott volna minket. Ajaj, jól megkavart volna...

– Örvények! – kiáltotta Cobbin. – Csíkpoloskák! Aligátorok! Piócák! Nincs szükség semmiféle illúzióra, ezekben a mocsarakban hemzsegnek a borzalmak, a csúszómászók, mindenféle mérges ocsmányság. Rossz, rossz, hogy ide tévedtünk. Itt számtalan...

– Hajó pusztult el – fejezte be Addario Bach, és odamutatott. – És ez alighanem valóságos.

A jobb parton elkorhadva, széjjeltörve, mellvédig besüppedve, vízinövényekkel borítva, kúszónövényekkel és mohával ellepve feküdt egy mocsárba ragadt roncs. Végig nézték, miközben a Prófétát hordozó gyenge áramlás mellette vitte őket el.

Ladikos megbökte könyökével Geraltot.

– Vaják úr – mondta halkan. – Az iránytű még mindig meg van tébolyodva. Szerinte keletiről délire változtattuk az irányt. Ha ez nem rókaféle hamisítás, akkor ez nem jó. Ezeket a mocsarakat senki sem kutatta át, de tudnivaló, hogy a főmedertől délre húzódnak. Tehát egyenesen az ingovány közepébe visz.

– Hiszen sodródunk – jegyezte meg Addario Bach. – Szél nincs, az áramlás visz minket. És az áramlás azt jelenti, hogy kijutunk a folyóra, a Pontar főmedrébe...

– Nem feltétlenül – csóválta meg a fejét Geralt. – Hallottam ezekről a holtágakról. Változó bennük a vízáram iránya. Attól függ, ez most befolyás vagy lefolyás. És ne feledkezzetek meg az aguaráról. Ez is lehet illúzió.

A partot továbbra is mocsári ciprusok nőtték be sűrűn, felbukkantak vastag, tövüknél gumószerűen terjedő tölgyek is. Sok volt a kiszáradt, halott fa. Elkorhadt törzsükről és ágaikról sűrű füzérekben csüngtek a napfényben ezüstösen csillogó szakállbroméliák. Az ágakon kócsagok fecserésztek, merev tekintetükkel vizsgálgatták az előttük elúszó Prófétát.

Az orrban álló tengerész felkiáltott.

Ezúttal mindannyian látták. Megint egy víz fölé csüngő ágon állt egyenesen, mozdulatlanul. Ladikos nógatás nélkül tekerte meg a kormánykereket, a bal part felé irányította a szlúpot. A rókanő pedig váratlanul, hangosan, élesen felugatott. Ismét ugatott, amikor a Próféta elúszott előtte.

Hatalmas róka csusszant át az ágon, és rejtőzött el a bozótban.

– Ez figyelmeztetés volt – mondta a vaják, amikor a fedélzeten elült a zűrzavar. – Figyelmeztetés és kihívás. Vagy inkább követelés.

– Hogy bocsássuk szabadon a kislányt – fejezte be Addario Bach határozottan. – Világos. De nem tudjuk szabadon bocsátani, mert meghalt.

Kevenard van Vliet a fejéhez kapott, felnyögött. Vizesen, koszosan és rémülten már nem hasonlított olyan kereskedőre, akinek saját hajóra is telik. Szilvalopáson ért vásott kölyökhöz hasonlított.

– Mit csináljunk? – nyögdécselte. – Mit csináljunk?

– Én tudom – jelentette ki Javil Fysh hirtelen. – Kötözzük a halott lányt egy hordóhoz, és vízbe vele. A rókanő lemarad, hogy megsirassa a kölykét. Időt nyerünk.

– Szégyen, Fysh úr. – A fehértímár hangja hirtelen megkeményedett. – Nem méltó holttesttel így bánni. Ez nem emberséges.

– Hát talán ember volt? Tündelány, méghozzá már félig állat. Én mondom, ez a hordó jó ötlet...

– Ilyen ötlet – mondta Addario Bach, szavait elnyújtva – csak egy komplett idiótának juthat az eszébe. És mindannyiunk vesztét okozná. Ha a vixena rájön, hogy megöltük a kislányt, nekünk annyi.

– Nem mi öltük meg a kölyköt – szólt közbe Petru Cobbin, mielőtt a dühtől vörös Fysh reagálni tudott volna. – Nem mi! Parlaghy tette. Ő a bűnös. Mi tiszták vagyunk.

– Igaz – állapította meg Fysh, nem van Vliet és a vaják, hanem Ladikos és a matrózok felé fordulva. – Parlaghy a bűnös. Rajta álljon bosszút a rókanő. Rakjuk csónakba a kis hullával együtt, és hadd sodródjon el. Mi meg közben...

Cobbin és néhány matróz lelkes kiáltással fogadta ezt az ötletet, de Ladikos azonnal lehűtötte őket.

– Ezt nem engedem – mondta.

– Én sem. – Kevenard van Vliet elsápadt. – Parlaghy úr talán bűnt követett el, talán az is igaz, hogy a tettéért büntetés jár. De elűzni, halálnak tenni ki? Azt már nem.

– Ő hal meg vagy mi! – ordította Fysh. – Mit tudunk tenni? Vaják! Megvédesz minket, ha a rókanő idejön a fedélzetre?

– Megvédelek.

Csend lett.

A Burján Próféta tovább sodródott a bugyborékoló büdös vízen, moszatfonatokat vonszolva maga után. Az ágakról kócsagok és pelikánok figyelték őket.

Az orrban álló tengerész kiáltva figyelmeztette őket. Egy pillanat múlva mindannyian kiabáltak. A kúszónövényekkel és vízinövényekkel borított elkorhadt roncs láttán. Ugyanaz volt, amelyiket egy órája látták.

– Körbemegyünk – szögezte le a törp a tényt. – Ez hurok. A rókanő kelepcébe csalt minket.

– Csak egy kiutunk van. – Geralt a bal oldali mellékágra és a rajta kavargó örvényre mutatott. – Ezen átkelni.

– Ezen a gejzíren át? – rikoltotta Fysh. – Teljesen meghülyültél? Széttép minket!

– Széttép – helyeselt Ladikos. – Vagy felborít. Vagy betaszít a mocsárba, úgy végezzük, mint az a roncs. Nézzétek, hogy kavarják a hullámok a fákat. Látható, milyen iszonyú ereje van ennek az örvénynek.

– Persze. Látható. Mert ez talán illúzió. Szerintem ez az aguara újabb illúziója.

– Talán? Vaják vagy, és nem tudod felismerni?

– Gyengébb illúziót felismernék. Ezek rendkívül erősek. De úgy tűnik...

– Úgy tűnik. És ha tévedsz?

– Nincs más kiút – mordult fel Ladikos. – Vagy az örvényen át, vagy körbemegyünk...

– Életünk végéig – tette hozzá Addario Bach. – A szaros végéig.

Az örvényben forgó fa ágai lépten-nyomon felmerültek a víz alól, mint egy fuldokló kitárt karjai. Az örvény forrt, kavargott, tajtékzott és prüszkölt. A Próféta megrázkódott, és hirtelen belerohant az őt magába szippantó kavargásba. Az örvény rángatta fatörzs nagy puffanással csapódott a korlátnak, tajték fröccsent fel. A szlúp himbálózni és forogni kezdett, egyre gyorsabban és gyorsabban.

Mindannyian ordítottak, különféle hangon.

És egyszer csak minden elcsöndesült. A víz megnyugodott, felszíne kisimult. A Burján Próféta szép lassan sodródott a mocsári tölgyekkel borított két part között.

– Igazad volt, Geralt – köszörülte meg a torkát Addario Bach. – Ez mégis illúzió volt.

Ladikos hosszú pillantást vetett a vajákra. Hallgatott. Végül levette a sapkáját. A feje búbja, mint kiderült, tökkopasz volt.

– Azért adtam a fejem a folyami hajózásra – bökte ki végül rekedt hangon –, mert a feleségem erre kért. Folyón biztonságosabb, ezt mondta. Biztonságosabb, mint a tengeren. Nem fog aggódni, ezt mondta, ha kihajózom.

Visszatette a sapkáját, megcsóválta a fejét, erősebben szorongatta a kormánykereket.

– Máris? – nyögött fel a kapitányi fülkében Kevenard van Vliet. – Máris biztonságban vagyunk?

Senki sem válaszolt a kérdésére.

A víz tele volt moszattal és békalencsével. A parti fák között határozottan a mocsári ciprusok kerültek többségbe, az ingoványból és a part menti sekélyebb vízből sűrűn türemkedtek ki a gyökereik, némely léggyökér csaknem ölnyi hosszú volt. A növények közül kidudorodó szigetecskéken teknősök sütkéreztek. Brekegtek a békák.

Ezúttal hamarabb hallották meg, mintsem meglátták volna. A hangos, éles ugatást, dallamos fenyegetés- vagy figyelmeztetésfélét. Rókaalakjában bukkant fel a parton, egy kidőlt száraz fatörzsön. Magasra felszegett fejjel ugatott. Geralt különös dallamot fedezett fel a hangjában, megértette, hogy fenyegetés mellett parancsot tartalmazott. De nem nekik szólt a parancs.

A fatörzs alatt hirtelen felkavarodott a víz, hatalmas szörny emelkedett ki belőle, egész testét könnycsepp mintázatú barnászöld pikkelyek borították. Bugyogott, cuppogott, a rókanő parancsának engedelmeskedve egyenesen a Próféta felé úszott tajtékozva.

– Ez is... – Addario Bach nagyot nyelt. – Ez is illúzió?

– Nemigen – felelt Geralt. – Ez vízirém! – kiáltott oda Ladikosnak és a matrózoknak. – Idebájolta és ránk uszította a vízirémet! Csáklyákat! Elő a csáklyákkal!

A vízirém közvetlenül a hajó mellett merült föl, meglátták moszattal borított lapos koponyáját, dülledt halszemeit, kúpos fogakkal teli hatalmas állkapcsát. A szörny dühösen csapott rá a korlátra, egyszer, kétszer, teljes egészében belerázkódott a Próféta. Amikor a csáklyákkal odafutottak, menekülőre fogta, lemerült, majd egy pillanat múlva a tatnál bukkant föl nagy csobbanással, a kormánylapát közvetlen közelében. Beleharapott és szaggatni kezdte, a lapát megreccsent.

– Letépi a kormányt! – kiabált Ladikos, igyekezett a csáklyával eltaszítani a szörnyet. – Letépi a kormányt! Fogjátok a kötelet, emeljétek ki a lapátot! Kergessétek el ezt a dühöngőt a kormánytól!

A vízirém harapdálta és szaggatta a kormányt, nem törődött a kiáltásokkal és a csáklyák bökdösésével. A lapát elrepedt, a lény fogai között maradt egy darab deszka. Vagy úgy vélte, ez elegendő, vagy a rókanő bűvereje szűnt meg, elég az hozzá, hogy lemerült és eltűnt.

Hallották, amint az aguara ugat a parton.

– Mi jön még? – kiáltotta Ladikos hadonászva. – Mit csinál még velünk? Vaják úr!

– Istenek... – Kevenard van Vliet zokogott. – Bocsássátok meg, hogy nem hittem bennetek... Bocsássátok meg, hogy a kislányt megöltük! Istenek, mentsetek meg!

Váratlanul szélfuvallatot éreztek az arcukon. A Próféta addig bánatosan csüggedező gaffvitorlája meglebbent, a keresztrúd megcsikordult.

– Kiszélesedik! – kiáltotta Fysh a hajóorrból. – Ott, ott! Széles a zúgó, az a folyó, holtbiztos! Arra tarts, főnök! Oda!

A meder tényleg szélesedni kezdett, a zöld nádfalon keresztül valami zúgóféle látszott.

– Sikerült! – lelkendezett Cobbin. – Á! Győztünk! Kijutottunk a mocsárból!

– Egyes vonal! – ordította a mérőónt tartó matróz. – Egyes vonaaaal!

– Kormányt szélre! – rikoltotta Ladikos, arrébb lökte a kormányost, és maga hajtotta végre a saját parancsát. – Turzááááás!

A Burján Próféta orrával fordult a kiálló vízinövényekkel borított mellékág felé.

– Hova! – tört ki Fysh. – Mit csinálsz? A zúgóra tarts! Oda! Oda!

– Nem lehet! Ott turzás van! Megfeneklünk! A mellékágon jutunk el a zúgóhoz, arra mélyebb!

Megint hallották az aguara ugatását. De látni nem látták.

Addario Bach megrántotta Geralt kabátujját.

A fedélköz kijáratában Petru Cobbin bukkant fel, gallérjánál fogva vonszolta magával a rogyadozó Parlaghyt. Az őket követő tengerész a köpenybe burkolt kislányt cipelte. A négy másik mögéjük állt, a vajákkal szembefordulva. Baltákat, szigonyokat, vashorgokat szorongatva.

– Így lesz, aranyom – horkant fel a legmagasabb. – Mi élni akarunk. Ideje végre csinálni valamit.

– Engedjétek el a gyereket – sziszegte Geralt. – Ereszd el a kereskedőt, Cobbin.

– Nem, uram – csóválta meg a fejét a tengerész. – El innen a kis hullával meg a kupeccel, az feltartja a szörnyeteget. Akkor meg tudunk menekülni.

– Ti meg – toldotta meg a másik – ne avatkozzatok bele. Veletek semmi dolgunk, de ne próbáljátok megakadályozni. Mert bajotok esik.

Kevenard van Vliet a korlátnál görnyedezett, fejét elfordítva zokogott. Ladikos is rezignáltan fordult el, összeszorította az ajkát, látható volt, hogy nem fog reagálni a saját legénységének a lázadására.

– Így van, igaz. – Petru Cobbin megtaszította Parlaghyt. – Ki innen a kereskedővel meg a döglött rókalánnyal, ez az egyedüli mentsvárunk. Félre, vaják! Gyerünk, fiúk! Csónakba velük!

– Milyen csónakba? – kérdezte Addario Bach nyugodtan. – Talán abba?

A Prófétától már eléggé messze, a csónakpadra görnyedve evezett Javil Fysh, a zúgó felé tartott. Keményen evezett, az evezőlapátok felkorbácsolták a vizet, szertehajigálták a moszatokat.

– Fysh! – ordította Cobbin. – Te gazember! Te kibaszott kurafi!

Fysh megfordult, behajlította a könyökét, visszamutatott nekik. Majd újra megragadta az evezőket.

De nem evezett el messzire.

A csónakot a Próféta legénységének szeme láttára hirtelen felemelte egy vízoszlop, meglátták egy óriás krokodil csapkodó farkát és állkapcsában meredező fogait. Fysh kirepült a csónakból, üvöltve kezdett a part, a mocsári ciprusok közötti sekély víz felé úszni. A krokodil utánaeredt, de a vízinövények által alkotott sánc lelassította az üldözést. Fysh elérte a partot, rávetette magát egy kiálló sziklára. De az nem szikla volt.

A hatalmas aligátorteknős kitátotta a száját, és belekapott Fysh felső karjába. Fysh felordított, küszködött, rugdalózott, szertefröcskölte a mocsár vizét. A krokodil felbukkant, és a lábát ragadta meg. Fysh felsikoltott.

Egy pillanatig nem lehetett tudni, melyik hüllőé lesz Fysh, a teknősé vagy a krokodilé. De végül mind a kettőnek jutott valami. A teknős szájában maradt a kar, a véres masszából kiálló buzogányszerű csonttal együtt. Fysh többi részét a krokodil vitte magával. A víz felkavarodott felszínén csak egy nagy vörös folt maradt.

Geralt kihasználta a legénység elképedését. Kirántotta a matróz kezei közül a halott kislányt, s visszahátrált a hajóorrba. Addario Bach csáklyával felfegyverkezve állt melléje.

De sem Cobbin, sem a tengerészek nem próbálkoztak ellenállással. Épp ellenkezőleg, valamennyien sietve vonultak vissza a tat felé. Sietve. Úgyszólván pánikszerűen. Hirtelen halálos sápadtság ült ki az arcukra. A korlát mellett görnyedő Kevenard van Vliet felzokogott, fejét a térdei közé rejtette, majd eltakarta a kezével.

Geralt körülnézett.

Vagy Ladikos bambult el, vagy a vízirém által megrongált kormánylapát hordott félre, mindenesetre a szlúp egyenesen a víz fölé lógó ágak alá úszott, és fennakadt a kidőlt fatörzseken. Ezt használta ki. Fürgén, könnyedén, zajtalanul ugrott a hajó orrába. Róka alakjában. A vaják korábban az égbolt hátterében látta, akkor feketének, szurokfeketének tűnt. Nem ilyen volt. A bundája színe sötét volt, a farka végén hófehér virágminta díszlett, de, kivált a fején, a szürke árnyalat dominált, ami inkább a pusztai, mintsem az ezüstrókákra jellemző.

Átváltozott, megnőtt, magas termetű nő lett belőle. Rókafejű. Hegyes fülű és megnyúlt pofájú. Amikor kitátotta a száját, megvillant a fogsora.

Geralt letérdelt, lassan letette a kislány testét a fedélzetre, visszahátrált. Az aguara éles hangon felvonított, összekattantotta fogait, egy lépést tett feléjük. Parlaghy felkiáltott, pánikszerűen hadonászni kezdett, kitépte magát Cobbin kezéből, és átugrott a korláton. Azonnal lesüllyedt a víz fenekére.

Van Vliet sírt. Cobbin és a matrózok, még mindig sápadtan, Ladikos köré tömörültek. Ladikos levette a sapkáját.

A vaják nyakában lógó medalion erősen, kellemetlen érzést keltve kezdett remegni, vibrálni. Az aguara a kislány fölé térdelt, különös hangokat hallatott, hol dorombolt, hol sziszegett. Hirtelen felnézett, kivicsorította a fogait. Tompa morgásba kezdett, szembogara tüzesen lobbant fel. Geralt nem mozdult.

– Hibáztunk – mondta. – Nagyon rosszul alakult. De ne legyen még rosszabb. Nem engedhetem meg, hogy bántsd ezeket az embereket. Nem engedem meg.

A rókanő felállt, felvette a kislányt. Tekintetét végighordozta mindannyiukon. Végül ránézett Geraltra.

– Utamba álltál – mondta ugató hangon, de érthetően, minden szót lassan ejtve ki. – Az ő védelmükben.

A vaják nem válaszolt.

– A lányomat tartom a kezemben – fejezte be a rókanő. – Ez fontosabb, mint a ti életetek. De te kiálltál a védelmükben, fehér hajú. Érted hát eljövök. Egy napon. Amikor már elfelejted. És nem várod.

Fürgén felugrott a korlátra, majd a kidőlt fatörzsre. És eltűnt a bozótban.

A beállott csöndben csak van Vliet zokogása hallatszott.

Elállt a szél, fülledt lett a levegő. Az áramlás által hajtott Burján Próféta kiszabadult az ágak közül, a mellékág közepén sodródott tovább. Ladikos megtörölte a sapkájával a szemét és a homlokát.

A hajóorrban álló tengerész felkiáltott. Cobbin is kiáltott. A többiek is kiáltottak.

A nád és vadrizs sűrűje mögül hirtelenül kunyhótetők bukkantak elő. Rudakon száradó hálókat pillantottak meg. Sárgás homokpartot. Mólót. Távolabb pedig, a földnyelven álló fák mögött a folyó széles főágát a kék égbolt alatt.

– A folyó! A folyó! Végre!

Mindannyian kiabáltak. A matrózok, Petru Cobbin, van Vliet. Csak Geralt és Addario Bach nem csatlakozott a kórushoz.

Ladikos is hallgatott, a kormányt markolászta.

– Mit csinálsz? – ordibált Cobbin. – Hova nézel? A folyó felé tarts! Arra! A folyóra!

– Nincs mit tenni. – A kapitány hangjából kétségbeesés és lemondás csendült ki. – Szélcsend van, a hajó alig engedelmeskedik a kormánynak, az áramlás pedig egyre erősebb. Sodródunk, visszafelé visz minket, megint a mellékág felé. Vissza a mocsárba.

– Nem!

Cobbin elkáromkodta magát. És átugrott a korláton. És a part felé kezdett úszni.

Nyomát követve a tengerészek is beugrottak a vízbe, mindannyian, Geralt egyiket sem tudta visszatartani. Addario Bach erősen megmarkolva tartotta vissza az ugrásra készülődő van Vlietet.

– Kék égbolt – mondta. – Aranyszínű homokos part. Folyó. Túl szép ahhoz, hogy valódi legyen. Vagyis nem valódi.

És a kép egyszer csak megremegett. Ott, ahol az imént halászkunyhókat, aranyszínű partot és a földnyelv mögött széles folyót lehetett látni, a vaják egy másodpercnyi ideig elöregedett fák ágairól egészen a víz tükréig lecsüngő broméliafürtöket vett észre. Sűrű ciprusokkal borított mocsaras partot. Bugyborékoló fekete ingoványt. Moszattengert. Mellékágak végtelen labirintusát.

Egy másodpercnyi ideig látta, mit rejtett az aguara búcsúillúziója.

Az úszók hirtelen kiáltozni, kapálózni kezdtek. És egymás után tűntek el.

Petru Cobbin felbukkant, fuldokolt és üvöltözött, egész testét vonagló, csíkos, angolna vastagságú piócák lepték el. Aztán víz alá süllyedt, és többé nem merült fel.

– Geralt!

Addario Bach csáklyával húzta közel a krokodillal történt találkozást túlélő, a hajó oldalához sodródó csónakot. A törp beugrott, átemelte Geralttól a még mindig bénult van Vlietet.

– Kapitány!

Ladikos a sapkájával intett feléjük.

– Nem, vaják úr! Én nem hagyom el a hajót, kikötőbe viszem, akármi történjék! És ha mégsem, a hajóval együtt süllyedjek a víz fenekére! Isten velük!

A Burján Próféta fenséges nyugalommal sodródott, beúszott a mellékágba, és ott el is tűnt.

Addario Bach beleköpött a tenyerébe, meggörnyedt, jócskán meghúzta az evezőket. A csónak siklani kezdett a vízen.

– Merre?

– Arra a zúgó felé, a turzáson túlnan. Arra van a folyó. Biztos vagyok benne. Kievezünk a főmederre, találkozunk majd valami hajóval. És ha nem, ezzel a csónakkal akár egész Novigradig jutunk.

– Ladikos...

– Elboldogul. Ha ez van neki megírva.

Kevenard van Vliet sírdogált. Addario evezett.

Az ég elsötétült. Távoli elnyújtott dörgést hallottak.

– Jön a vihar – mondta a törp. – Elázunk, a fenébe.

Geralt felröhintett. Aztán nevetni kezdett. Tiszta szívből, őszintén. És ez ragadós volt. Mert egy pillanat múlva mind nevettek.

Addario erős, egyenletes húzásokkal evezett. A csónak kilőtt nyílként suhant a vízen.

– Úgy evezel – vélekedett Geralt, és letörölte a nevetéstől kibuggyant könnyeit –, mintha semmi mást nem csináltál volna az életben. Azt gondoltam, a törpök nem tudnak se hajózni, se úszni...

– A sztereotípiák rabja vagy.

Közjáték

Négy nappal később

A Borsody fivérek aukciósháza egy terecskén volt a Fő utcán, valójában Novigradnak a piacteret az Örök Tűz szentéllyel összekötő főútvonalán. A fivérek pályafutásuk elején lovakkal és birkákkal kereskedtek, akkoriban csak egy csűrre tellett a váralján. Az aukciósház megalapítása után negyvenkét évvel impozáns háromemeletes épületet foglalt el a város legelőkelőbb negyedében. Még mindig a család kezében volt, de az árverések tárgyát már kizárólag drágakövek, főként gyémántok, valamint műtárgyak, régiségek és gyűjtőknek szánt darabok képezték. Negyedévenként tartottak aukciót, mindig pénteken.

Ezen a napon csaknem színültig megtelt az aukciós terem. Antea Derris úgy becsülte, mintegy százan lehettek jelen.

Elcsöndesedett a zaj és a susmorgás. Az emelvénynél elfoglalta a helyét az árverésvezető. Abner de Navarette.

Abner de Navarette szokás szerint pompásan festett fekete bársonykaftánjában és aranybrokát mellényében. Hercegek is megirigyelhették volna nemes vonásait és alkatát, arisztokraták pedig testtartását és modorát. Nyílt titok volt, hogy Abner de Navarette tényleg arisztokrata volt, akit nemzetségéből kizártak és kitagadtak részegeskedésért, tékozlásért és kicsapongásért. Ha a Borsody család nem lett volna, Abner de Navarette koldulásból tartotta volna el magát. De a Borsodyaknak arisztokrata külsejű árverésvezetőre volt szükségük. És megjelenésében egyetlen jelölt sem volt mérhető Abner de Navarette-hez.

– Jó estét a hölgyeknek, jó estét az uraknak – szónokolta kaftánjához hasonlóan bársonyos hangján. – Üdvözlöm önöket a Borsody-ház negyedévi műtárgy- és régiségaukcióján. Az aukció tárgyát képező kollekció, amellyel galériánkon megismerkedhettek, és amely egyedi gyűjtemény, teljességében privát tulajdonosoktól származik.

– Önök, mint konstatálom, túlnyomó többségben állandó vendégeink és ügyfeleink, akik ismerik Házunk elveit és az aukción érvényes szabályzatot. Minden jelenlévő bejövet kézhez kapta a szabályzatot tartalmazó brosúrát. Tehát valamennyiüket úgy tekintem, mint akik tájékozottak előírásaink vonatkozásában, és tudatában vannak azok megsértésének következményeivel. Kezdjünk hát hozzá haladéktalanul.

– Egyes számú tétel: nefrit szoborcsoportocska, amely egy nimfát ábrázol... hmmm... három faunnal. Szakértőink szerint törpék készítették, kora nagyjából száz év. Kikiáltási ár kétszáz korona. Kétszázötvenet látok. Senki többet? Ajánl valaki többet? Nem? Eladva a harminchatos számú úrnak.

A szomszédos emelvénynél helyet foglaló két írnok sietve feljegyezte az eladás eredményét.

– Kettes számú tétel: Aen N’og Mab Taedh’morc, tündemesék és verses elbeszélések gyűjteménye. Gazdagon illusztrált. Állapota ideális. Kikiáltási ár ötszáz korona. Ötszázötven, Hofmeier kereskedő úr. Drofuss tanácsos úr, hatszáz. Hofmeier úr, hatszázötven. Senki többet? Eladva hatszázötven koronáért a hirundumi Hofmeier úrnak.

– Hármas számú tétel: elefántcsont eszköz, alakja... hmm... tojásdad és hosszúkás, bizonyára... hmm... masszírozásra való. Tengerentúli eredetű, kora ismeretlen. Kikiáltási ár száz korona. Százötvenet látok. Kétszáz, az álarcos hölgy, negyvenhármas számmal. Kétszázötven, a lefátyolozott hölgy, nyolcas számmal. Senki sem ad érte többet? Háromszáz, Vorsterkranz patikusné. Háromszázötven! Egyik hölgy sem ad többet? Eladva háromszázötven koronáért a negyvenhármas számú hölgynek.

– Négyes számú tétel: Antidotarius magnus, egyedülálló orvosi értekezés, a Castell Graupian-i egyetem kiadásában az intézmény fennállásának kezdeti éveiből. Kikiáltási ár nyolcszáz korona. Nyolcszázötvenet látok. Kilencszáz, Ohnesorg doktor úr. Ezer, a tiszteletre méltó Marti Sodergren. Senki többet? Eladva ezer koronáért a tiszteletre méltó Sodergren asszonynak.

– Ötös számú tétel: Liber de naturis bestiarum, fehér holló, bükkfa tábla kötéssel, gazdagon illusztrált...

– Hatos számú tétel: Kislány cicával, portret en trois quarts, olaj, vászon, cintrai iskola. Kikiáltási ár...

– Hetes számú tétel: nyeles csengő, sárgaréz, törpmunka, a lelet kora nehezen megbecsülhető, de a tárgy biztosan antik. Körben törprúnás felirat, így szól: „Na, minek csöngetsz, seggfej.” Kikiáltási ár...

– Nyolcas számú tétel: olaj és tempera, vászon, ismeretlen művész. Remekmű. Fordítsanak figyelmet, kérem a rendkívüli kolorisztikára, a színek játékára és a fények dinamikájára. A félhomályos atmoszféra és a nagyszerű kolorit fenségesen adja vissza az erdei természetet. És a középpontban, titokzatos chiaroscuróban, tekintsék meg, kérem, a mű főalakja: a bőgő szarvasbika. Kikiáltási ár...

– Kilences számú tétel: Ymago mundi, ismeretes még Mundus novus címmel. Rendkívül ritka könyv, az oxenfurti egyetemnek csak egy példány van a birtokában, néhány példány magánkézben. Kecskebőr kordován kötés. Állapota ideális. Kikiáltási ár ezerötszáz korona. A tiszteletre méltó Vimme Vivaldi, ezerhatszáz. Prochaska tisztelendő úr, ezerhatszázötven. Ezerhétszáz, a hölgy a terem végéből. Ezernyolcszáz, Vivaldi úr. Ezernyolcszázötven, Prochaska tisztelendő úr. Ezerkilencszázötven, Vivaldi úr. Kétezer korona, bravó, Prochaska tisztelendő úr. Kétezeregyszáz, Vivaldi úr. Ad valaki többet érte?

– Ez a könyv istentelen, eretnek tartalmú! El kellene égetni! Azért akarom megvenni, hogy elégessem! Kétezerkétszáz korona!

– Kétezerötszáz! – kacagott Vimme Vivaldi, végigsimított ápolt fehér szakállán. – Adsz-e érte többet, istenfélő könyvégető?

– Botrány! Itt a mammon diadalmaskodik az igazság fölött! Jobban bánnak a pogány törpökkel, mint az emberekkel! Vádat emelek a hatóságoknál!

– A könyv eladva kétezerötszáz koronáért Vivaldi úrnak – hirdette ki Abner de Navarette nyugodtan. – Prochaska tisztelendő urat emlékeztetem a Borsody-házban kötelező elvekre és szabályokra.

– Távozom!

– Minden jót. Kegyeskedjenek megbocsátani. A Borsody-ház ajánlatának egyedisége és gazdagsága néha érzelemnyilvánításokat okoz. Folytatjuk. Tízes számú tétel: abszolút különlegesség, rendkívüli lelet, két vajákkard. A Ház úgy határozott, hogy nem külön, hanem komplettben teszi ajánlatba, hódolatot tanúsítva annak a vajáknak, akit e kardok sok-sok éve szolgáltak. Az első kard, meteoritból származó acél. Mahakamban kovácsolt és élezett penge, szakértőink megállapították a törpbélyeg eredetiségét.

– A másik kard ezüst. A keresztvason és a penge teljes hosszában az eredetiséget alátámasztó rúna- és képjelek. Kikiáltási ár ezer korona komplettben. Ezerötven, a tizenhetes számú úr. Ez minden? Senki sem ad többet? Ilyen ritkaságért?

– Szart sem, nem hogy pénzt – mordult fel az utolsó sorban ülő Nikefor Muus magisztrátusi hivatalnok, aki hol ökölbe szorította tintafoltos kezét, hol ritkás haját szántotta végig az ujjaival. – Tudtam, hogy nem volt érdemes...

Antea Derris lepisszegte.

– Ezeregyszáz, Horváth gróf úr. Ezerkétszáz, a tizenhetes számú úr. Ezerötszáz, a tiszteletre méltó Nino Cianfanelli úr. Ezerhatszáz, az álarcos úr. Ezerhétszáz, a tizenhetes számú úr. Ezernyolcszáz, Horváth gróf úr. Kétezer, az álarcos úr. Kétezeregyszáz, a tiszteletre méltó Cianfanelli úr. Kétezerkétszáz, az álarcos úr. Senki többet? Kétezerötszáz, a tiszteletre méltó Cianfanelli úr... A tizenhetes számú úr...

A tizenhetes számú urat hirtelen két izmos fogdmeg ragadta vállon, észrevétlenül jöttek be a terembe.

– Jerosa Fuerte, alias Pecek – szűrte a szót a harmadik fogdmeg, és botjával megérintette a lefogott mellkasát. – Körözőlevéllel üldözött bérgyilkos. Le vagy tartóztatva. Kivezetni.

– Háromezer! – ordította Jerosa Fuerte, alias Pecek, és a még mindig a kezében szorongatott tizenhetes számú tárcsával hadonászott. – Három... ezer...

– Sajnálom – mondta Abner de Navarette fagyosan. – A szabályzat. A licitáló letartóztatása semmissé teszi az ajánlatát. Az érvényes ajánlat kétezerötszáz, a tiszteletre méltó Cianfanelli úr. Ki ad többet? Kétezerhatszáz, Horváth gróf. Senki többet? Kétezerhétszáz, az álarcos úr. Háromezer, a tiszteletre méltó Cianfanelli úr. Nem látok további ajánlatot...

– Négyezer.

– Ah. A tiszteletre méltó Molnár Giancardi úr. Bravó, bravó. Négyezer korona. Ad valaki többet?

– A fiamnak akartam – morogta Nino Cianfanelli. – De hisz neked csak lányaid vannak, Molnár. Minek neked ezek a kardok? De hát, legyen. Visszalépek.

– A kardok eladva – közölte de Navarette – a tiszteletre méltó Molnár Giancardi úrnak négyezer koronáért. Folytatjuk, tisztelt hölgyeim, tisztelt uraim. Tizenegyes számú tétel: majomprémes köpeny...

Nikefor Muus örömében hód módjára vicsorítva hátba vágta Antea Derrist. Erősen. Antea minden erejét megfeszítve tartotta magát vissza attól, hogy képen csapja.

– Elmegyünk – sziszegte Antea.

– És a pénz?

– Az aukció befejezése és a formalitások elintézése után. Ez eltart egy darabig.

Antea, nem törődve Muus zúgolódásával, a kijárat felé indult. Zavarta, hogy valaki őt nézi, lopva odapillantott. Egy nő. Fekete hajú. Fekete-fehér ruhában. Obszidián csillaggal a kivágásában.

Hideg futott végig a hátán.

Anteának igaza volt. A formalitások eltartottak egy darabig. Csak két nap múlva tudtak elmenni a bankba. Az egyik törpbank fiókjába, amely a többihez hasonlóan pénztől, viasztól és mahagóni lambériától illatozott.

– Kifizetendő háromezer-háromszázharminchat korona – közölte a tisztviselő. – Az egy százalékot kitevő banki provízió levonása után.

– Borsody tizenöt, a bank egy – dörmögte Nikefor Muus. – Mindenből százalékot vesznek! Tolvaj tolvaj hátán! Ide a zsugával!

– Egy pillanatra – tartotta fel Antea. – Előbb intézzük el a mi dolgunkat, a tiédet meg az enyémet. Nekem is provízió jár. Négyszáz korona.

– Nana! – háborodott fel Muus, magára vonva a bank többi tisztviselőinek és ügyfeleinek figyelmét. – Miféle négyszáz? Borsodyéktól alig kaptam többet háromezernél...

– A megállapodás szerint nekem tíz százalék jár az aukció eredményéből. A költség az a te dolgod. És csak téged terhel.

– Mit jössz itt nekem...

Antea Derris ránézett. Ez elég volt. Antea és apja között nem volt sok hasonlóság. De Antea ugyanúgy tudott nézni, mint az apja. Mint Pyral Pratt. Muus meggörnyedt a tekintete előtt.

– A kifizetett összegből – oktatta ki a tisztviselőt – banki csekket kérek négyszáz koronáról. Tudom, hogy a bank províziót szed, ezt el is fogadom.

– Az én zsugámat pedig készpénzben! – A magisztrátusi hivatalnok elővett és kinyitott egy nagy bőrtáskát. – Hazaviszem, és jól elrejtem! Tőlem egyetlen tolvaj bank sem fog semmiféle províziót szedni!

– Ez jókora összeg. – A tisztviselő felállt. – Tessék egy kicsit várni.

A pult mögül kilépő tisztviselő csak egy pillanatra tárta fel a helyiség belsejébe nyíló ajtót, de Antea megesküdött volna rá, hogy egy pillanatig egy feketébe-fehérbe öltözött fekete hajú nőt látott.

Hideg futott végig a hátán.

– Köszönöm, Molnár – mondta Yennefer. – Nem feledkezem meg erről a szolgálatodról.

– Mit köszönsz meg? – mosolyodott el Molnár Giancardi. – Mit csináltam, mivel tettem szolgálatot? Azzal, hogy az aukción megvettem a kijelölt tételt? Amit a te magánszámládról fizettem ki? Vagy talán azzal, hogy elfordultam, amikor az előbb varázsigét mondtál ki? Elfordultam, mert az ablakból azt a közvetítő nőt néztem, ahogy ment, helyes volt, ahogy ezt-azt riszálta. Nem titkolom, kedvenc típusom a hölgyecske, bár nem vagyok oda az emberi faj asszonyaiért. A varázsigéd neki is... bajt okoz?

– Nem – vágta rá a varázslónő. – Neki nem lesz semmi baja. Csekket kapott, nem aranyat.

– Világos. A vaják kardjait, gondolom, azonnal magaddal viszed. Hisz neki ezek...

– Mindent jelentenek – fejezte be Yennefer. – A végzet fűzi velük egybe. Tudom, tudom, hát persze. Mondta is nekem. Eleinte még el is hittem. Nem, Molnár, ma nem viszem magammal ezeket a kardokat. Maradjanak letétben. Hamarosan elküldök értük egy meghatalmazottat. Még ma itthagyom Novigradot.

– Én is. Tretogorba megyek, ellenőrzöm az ottani fiókot is. Aztán hazamegyek Gors Velenbe.

– Hát akkor még egyszer köszönöm. Isten veled, törp.

– Isten veled, varázslónő.

Közjáték

Pontosan száz órával az aranynak a novigradi Giancardi-bankból történt átvétele után

– Neked tilos bejönnöd – mondta az ajtónálló, Tarp. – Jól tudod ezt. Menj el a lépcsőről.

– És ezt láttad, bunkó? – Nikefor Muus megrázta és megzörgette a vastag erszényt. – Láttál már életedben ennyi aranyat egyben? El az utamból, mert úr, aki itt jön! Gazdag úr! Állj félre, paraszt!

– Engedd be, Tarp! – A vendégfogadóból Febus Ravenga bukkant elő. – Nem akarok itt zajt, a vendégek nyugtalanok lesznek. Te meg figyelj ide. Egyszer becsaptál, második nem lesz. Jobb volna, ha ezúttal lenne mivel fizetned, Muus.

– Muus úr! – A hivatalnok arrébb taszította Tarpot. – Úr! Figyelj oda, kivel beszélsz, kocsmáros!

– Bort! – kiáltotta, és elterpeszkedett az egyik asztalnál. – A legdrágábbat, ami csak van!

– A legdrágább – szólalt meg bátortalanul a maître – hatvan koronába kerül...

– Telik rá! Ide egy egész kancsóval, fürgén!

– Csöndesebben – figyelmeztette Ravenga. – Csöndesebben, Muus.

– Ne pisszegj engem le, te szélhámos! Te csaló! Te parvenü! Ki vagy te, hogy engem lepisszegj? Aranyozott a cégéred, de még trágyás a csizmád! A szar pedig mindig szar marad! Nézz csak ide! Láttál már életedben ennyi aranyat egyben? Láttál?

Nikefor Muus belenyúlt az erszényébe, kiszedett belőle, és nagy lendülettel az asztalra szórt egy marék aranypénzt.

A pénzdarabok barna masszává fröccsentek szét. Iszonyú ürülékbűz áradt szanaszét.

A Natura Rerum fogadó vendégei felugráltak a helyükről, a kijárat felé rohantak, prüszköltek, és szalvétával takarták el az orrukat. A maître úgy görnyedt össze, mint aki hányni készül. Valaki felkiáltott, valaki káromkodott. Febus Ravenga meg sem rezdült. Szoborrá dermedt, kezét összefonta a mellén.

Muus döbbenten állt, a fejét rázogatta, kidülledt szemét dörzsölgette, az abroszon elterülő bűzös halmot bámulta. Végre felocsúdott, belenyúlt az erszényébe. És kihúzta sűrű masszával összekent kezét.

– Igazad van, Muus – szólalt meg Febus Ravenga jéghideg hangon. – A szar mindig szar marad. Ki vele az udvarra.

A magisztrátusi hivatalnok nem tanúsított ellenállást, miközben kivonszolták, túlságosan el volt képedve a történtektől. Tarp a budi mögé rángatta. Ravenga jelt adott, a segédek leszedték az árnyékszék gödrének fatetejét. Erre a látványra Muus felélénkült, ordibálni, ellenkezni, kapálózni kezdett. Nem ment vele sokra. Tarp a pöcegödörhöz cipelte, és beledobta. Az ifjonc belecsobbant a híg székletbe. De nem süllyedt el. Kezét-lábát szélesre tárta, és nem süllyedt el, a beledobált szalmacsutakoknak, rongyoknak, pálcikáknak, különféle bölcs és istenes könyvekből kitépett gyűrött lapoknak köszönhetően fennmaradt a latyak felszínén.

Febus Ravenga levett a raktár faláról egy szénára való, egyetlen sűrűgallyas ágból készült favillát.

– A szar szar volt, most is szar, és az is marad – mondta. – És végül mindig a szarba kerül.

Rátámaszkodott a villára, és lenyomta Muust. Fejjel lefelé. Muus egy loccsanással bukkant fel újra, rikoltozott, köhögött és köpködött. Ravenga hagyta, hogy egy kissé kiköhögje magát, és lélegzethez jusson, majd megint lenyomta. Ezúttal igazán mélyre.

Még néhányszor megismételte a műveletet, majd eldobta a villát.

– Hagyjátok ott – parancsolta. – Hadd evickéljen ki magától.

– Az nem lesz könnyű – vélekedett Tarp. – És eltart egy kis ideig.

– Hadd tartson el. Nincs miért sietni.

À mon retour (eh! je m’en désespère),

Tu m’as reçu d’un baiser tout glacé.

Pierre de Ronsard

Tizenhatodik fejezet

Éppen ekkor érkezett a kikötőbe minden vitorláját kibontva egy novigradi szkúner, a Pandora Parvi, egy igazán szép hajó. Szép és gyors, gondolta Geralt, miközben lelépdelt a forgalmas rakpartra. Látta a szkúnert Novigradban, kérdezősködött utána, megtudta, hogy két egész nappal később indul el Novigradból, mint a Stinta nevű gálya, amelyikre ő szállt fel. Ennek ellenére gyakorlatilag ugyanabban az órában érkezett meg Kerackba. Talán várni kellett volna, és a szkúnerrel kellett volna kihajóznia, gondolta. Két nappal több jutott volna Novigradra, ki tudja, hátha jutottam volna valami információhoz.

Hiábavaló ezen rágódni, vélekedett. Talán, ki tudja, hátha. Ami történt, megtörtént, ezt már semmi sem változtatja meg. És nincs mit töprenkedni rajta.

Búcsúpillantást vetett a szkúnerre, a világítótoronyra, a tengerre és a viharfellegektől sötétlő horizontra. Majd gyors léptekkel elindult a város irányába.

A szolgák épp akkor indultak el a villa elől egy kecses felépítésű, lila függönykékkel díszített gyaloghintóval. Kedd, szerda vagy csütörtök lehetett. Lytta Neyd ezeken a napokon fogadta pácienseit, és ezek a páciensek, rendszerint a magasabb körökből származó vagyonos hölgyek, épp ilyen gyaloghintókon közlekedtek.

Az ajtónálló szó nélkül beengedte. És jól tette. Geralt nem volt a legjobb hangulatában, és ő aligha mondott volna le róla, hogy ha szó esik, viszonzás nélkül hagyja. Nem is egy szóval, talán kettő-hárommal is.

Az udvar üres volt, csöndesen csobogott a szökőkút vize. A malachit asztalkán kancsó volt meg néhány serleg. Geralt minden teketória nélkül töltött magának.

Amikor feltekintett, Mozaïkot pillantotta meg. Fehér köpenyben, köténnyel. Sápadtan. Lenyalt hajjal.

– Te vagy az – mondta a lány. – Visszajöttél.

– Én vagyok az, egészen biztosan – szögezte le a vaják szárazon. – Visszajöttem, egészen biztosan. És ez a bor egy kicsit megsavanyodott, egészen biztosan.

– Én is örülök, hogy látlak.

– Korall? Itt van? És ha itt van, hol van?

– Az imént – vont vállat a lány – egy páciens lába között láttam. Még mindig ott van, egészen biztosan.

– Tényleg nincs más választásod, Mozaïk – mondta Geralt nyugodtan, és a lány szemébe nézett. – Varázslónőnek kell lenned. Csakugyan erős a hajlamod és az adottságod. Csípős humorodat nem értékelnék egy szövőműhelyben. Egy nyilvánosházban még annál is kevésbé.

– Tanulok és fejlődöm. – Nem sütötte le a szemét. – Már nem sírdogálok a sarokban. Elsírtam a magamét. Ez az időszak már elmúlt nálam.

– Nem, nem múlt el, becsapod magadat. Még sok minden van előtted. És a szarkazmus nem véd meg semmitől. Kivált ha művi és rosszul színlelt. De elég ebből, nem nekem kell téged az életre megtanítanom. Azt kérdeztem, hol van Korall.

– Itt. Üdv.

A varázslónő szellemként bukkant elő a függöny mögül. A Mozaïkéhoz hasonló fehér orvosi köpeny volt rajta, feltűzött vörös haját piciny vászonsapka takarta, ezt a vaják rendes körülmények között mulatságosnak tartotta volna. De a körülmények nem voltak rendesek, és nevetgélni nem lett volna helyénvaló, kellett hozzá egy másodperc, hogy rájöjjön erre.

Lydda odalépett hozzá, szó nélkül arcon csókolta. Hideg volt az ajka. És karikás a szeme.

Orvosság illata áradt róla. Meg még valamié, amit fertőtlenítésre használt. Kellemetlen, taszító betegségszag. Rettegés volt ebben a szagban.

– Holnap találkozunk – szólalt meg Korall elsőként. – Holnap elmondasz mindent.

– Holnap.

A vajákot nézte, és ez a tekintet nagyon messziről érkezett, az idők és események közöttük húzódó szakadékának túlfeléről. Kellett hozzá egy másodperc, hogy a vaják rájöjjön, mennyire mély ez a szakadék, és milyen távoli események húzódnak közöttük.

– Talán holnapután jobb volna. Menj ki a városba. Keresd meg a költőt, nagyon aggódott érted. De most már menj, kérlek. A páciensemmel kell foglalkoznom.

Geralt Korall távozása után ránézett Mozaïkra. Bizonyára elég beszédes tekintettel, mert a lány nem késlekedett a magyarázattal.

– Reggel szülésünk volt – mondta, és a hangja kissé elváltozott. – Nehéz szülés. Úgy döntött, fogót használ. És ami rosszul alakulhatott, az mind rosszul is alakult.

– Értem.

– Kétlem.

– A viszontlátásra, Mozaïk.

– Sokáig voltál távol. – A lány felnézett. – Sokkal hosszabb ideig, mint ahogy ő várta. Rissbergben nem tudtak, vagy úgy tettek, mintha nem tudnának semmit. Történt valami, igaz?

– Történt valami.

– Értem.

– Kétlem.

Kökörcsin imponálóan éleselméjű volt. Megállapította a tényt, amelynek nyilvánvaló voltát Geralt még mindig nem tette teljes mértékben a magáévá. És nem is fogadta el teljes mértékben.

– Vége, mi? Elfújta a szél? Nos, világos, neki és a varázslóknak szükségük volt rád, elvégezted a dolgod, mehetsz. És tudod mit? Örülök, hogy így történt. Hisz egyszer véget kellett, hogy érjen ez a fura románc, minél tovább tartott, annál fenyegetőbb következményekkel járt. Ha tudni akarod a véleményemet, neked is örülnöd kellene, hogy túl vagy rajta, és hogy ilyen simán ment. Örömteli mosoly kell tehát hogy ékesítse arcod, és nem sötét és komor fintorgás, ami, hidd el nekem, messze nem illik hozzád, egyszerűen úgy nézel ki ezzel, mint aki súlyosan másnapos, akinek igen csak megártott a kóstoló, és nem emlékszik, mitől és mikor tört ki a foga, és hogy kerültek ondónyomok a nadrágjára.

– Vagy talán – folytatta a bárd, akit egy csöppet sem zavart, hogy a vaják nem reagál a szavaira – más a csüggedésed eredete? Esetleg az, hogy neked tették ki a szűrödet, holott a saját ízlésed szerint tervezted a finálét? Hajnali szökéssel és a kisasztalra tett csokorral? Haha, a szerelem olyan, mint a háború, barátom, és a kedvesed úgy cselekedett, mint egy tökéletes stratéga. Megelőző műveletet hajtott végre, preventív támadást. Nyilván olvasta Pelligram marsalltól A háborúk történetét. Pelligram sok példát hoz fel olyan győzelmekre, amelyeket hasonló fortély bevetésével értek el.

Geralt még mindig nem reagált. Kökörcsin, úgy látszott, nem is várta el. Kiitta a sörét, intett a kocsmárosnőnek, hogy hozza a következőt.

– A fentieket mérlegelve – folytatta, miközben a lant kulcsát csavargatta –, általánosságban az elsőrandevús szex híve vagyok. A jövőre nézve teljes mértékben ezt ajánlom neked. Ez szükségtelenné teszi, hogy tovább randevúzgass ugyanazzal, ami sokszor unalmas és időigényes. Ha már itt tartunk, az általad dicsért ügyvédnő tényleg megérte a fáradságot. Nem fogod elhinni...

– Elhiszem. – A vaják nem bírta tovább, hirtelen szakította félbe. – Elhiszem anélkül, hogy elmesélnéd, tehát mellőzheted.

– Na igen – konstatálta a bárd. – Csüggedés, búsulás, bánatos rágódás, innen a fanyarság, nyerseség. Itt, úgy tűnik, nemcsak nő van. Még valami. Tudom, a francba. És látom. Novigradban nem jártál sikerrel? Nem szerezted vissza a kardokat?

Geralt felsóhajtott, bár megfogadta magában, hogy nem fog sóhajtozni.

– Nem szereztem vissza. Elkéstem. Komplikációk voltak, történt egy s más. Elkapott a vihar, aztán a csónakunk vízzel kezdett megtelni... Aztán egy fehértímár súlyosan megbetegedett... Á, nem foglak a részletekkel untatni. Röviden, nem értem oda időben. Mire eljutottam Novigradba, már lezajlott az aukció. A Borsody-házban kurtán intéztek el. Az aukciókat adásvételi titoktartás övezi, ami egyaránt védi az eladókat és a vevőket. Kívülállóknak a cég nem ad semmiféle tájékoztatást, bla-bla-bla, viszontlátásra. Nem tudtam meg semmit. Nem tudom, eladták-e, és ha igen, ki vette meg a kardokat. Még azt sem tudom, egyáltalán aukcióra bocsátotta-e a tolvaj a kardokat. Hiszen figyelmen kívül is hagyhatta Pratt tanácsát, adódhatott más alkalom is. Nem tudok semmit.

– Pech. – Kökörcsin megcsóválta a fejét. – Egész sor balszerencsés körülmény. Ferrant kuzin nyomozása is elakadt, nekem úgy tűnik, holtpontra jutott. Ferrant kuzin, ha már itt tartunk, szüntelenül rólad kérdezősködik. Hol vagy, van-e tőled valami hírem, mikor jössz vissza, visszaérsz-e a királyi lagzira, és nem felejtkeztél-e el az Egmund hercegnek tett ígéretedről. Természetesen egy pisszenésnyit nem szóltam sem a vállalkozásaidról, sem az aukcióról. De figyelmeztetlek, egyre közelebb vagyunk Lammas ünnepéhez, tíz nap van hátra.

– Tudom. De hátha történik valami ezalatt az idő alatt. Valami szerencsés, mondjuk. A balszerencsés körülmények sora után jól jönne valami változás.

– Nem ellenzem. És ha...

– Átgondolom, és meghozom a döntést. – Geralt nem hagyta, hogy a bárd befejezze. – Arra, hogy a királyi lagziban elvállaljam a testőr szerepét, lényegében nem kötelez semmi, Egmund és az ügyész nem szerezték vissza a kardjaimat, márpedig ez volt a feltétel. De egyáltalán nem zárom ki, hogy teljesítem a hercegi kívánságot. Legalábbis emellett szólnak az anyagi szempontok. A herceg azzal dicsekedett, hogy nem fog garasoskodni. És minden arra mutat, hogy teljesen új, külön rendelésre készített kardokra lesz szükségem. És ez jó sokba fog kerülni. Á, kár a fecsegésért. Menjünk valahová, együnk valamit. És igyunk.

– Ravengához, a Naturába?

– Ma nem. Ma egyszerű, természetes, nem komplikált és őszinte dolgokhoz van kedvem. Ha érted, mire gondolok.

– Világos, értem. – Kökörcsin felállt. – Menjünk le a tengerhez, Palmyrába. Ismerek ott egy helyet. Heringet, pálinkát lehet ott kapni, meg hallevest, ezt a levest rókásnak is hívják. Ne nevess! Tényleg így hívják!

– Hívják, ahogy akarják. Menjünk.

Az Adalatte hídja le volt zárva, üres szekerek oszlopa és egy vezetéklovakat magával vonszoló lovascsapat haladt végig rajta. Geraltnak és Kökörcsinnek várnia kellett, félre kellett állniuk az útból.

A felvonulást egy pej kancán ülő magányos lovas zárta le. A kanca meglóbálta a fejét, és elnyújtott nyerítéssel köszöntötte Geraltot.

– Keszeg!

– Üdv, vaják. – A lovas hátralökte a csuklyáját, felfedte az arcát. – Épp hozzád tartok. Habár nem reméltem, hogy ilyen gyorsan összefutunk.

– Üdv, Pinety.

Pinety leugrott a nyeregből. Geralt észrevette, hogy fegyvert visel. Ez elég különös volt, a mágusoknál rendkívül ritkán volt fegyver. A varázsló rézzel kivert övét gazdag díszítésű hüvelyben tartott kard húzta le. Tőre is volt, jókora, széles pengéjű.

A vaják átvette a varázslótól Keszeg kantárját, végigsimított a kanca orrán és sörényén. Pinety lehúzta és az övébe dugta a kesztyűjét.

– Kegyeskedj megbocsátani, Kökörcsin mester – mondta –, de szeretnék Geralttal négyszemközt maradni. Amit elmondanék neki, az kizárólag az ő fülébe való.

– Geraltnak – fújta fel magát Kökörcsin – nincsenek titkai előttem.

– Tudom. Magánéletének több részletével ismerkedtem meg a balladáidból.

– De...

– Kökörcsin – szakította félbe a vaják. – Járj egyet.

– Köszönöm – mondta, amikor magukra maradtak. – Köszönöm, hogy elhoztad a lovamat, Pinety.

– Észrevettem – válaszolta a varázsló –, hogy kötődsz hozzá. Amikor rátaláltunk Fenyőzugban...

– Voltatok Fenyőzugban?

– Voltunk. Torquil csendbiztos hívott oda minket.

– Láttátok...

– Láttuk – vágott közbe Pinety hevesen. – Mindent láttunk. Nem tudlak megérteni, vaják. Nem tudlak megérteni. Miért nem koncoltad fel azon nyomban? Ott, a helyszínen? Engedd meg, hogy azt mondjam, nem a legokosabban cselekedtél.

Tudom, akarta beismerni Geralt, de visszafogta magát. Tudom, de még mennyire. Túl ostobának bizonyultam ahhoz, hogy kihasználjam a sors nyújtotta esélyt. Mert mit ártott volna nekem, ha eggyel több hulla van a számlámon? Mit jelent ez bérgyilkos esetében? Hogy viszolyogtam attól, hogy a ti eszközötök legyek? Hiszen én mindig valakinek az eszköze vagyok. Összeszorított fogakkal tenni kellett volna, ami szükséges.

– Bizonyára meglep – Pinety a szemébe nézett –, de Harlannal azonnal a segítségedre siettünk. Rájöttünk, hogy segítségre szorulsz. Másnap csuktuk le Degerlundot, amikor valami véletlenül arra járó bandával számolt le.

Lecsuktátok, akarta utánamondani a vaják, de visszafogta magát. És habozás nélkül kitekertétek a nyakát? Okosabbak voltatok nálam, nem ismételtétek meg az én hibámat? Na persze. Ha így lett volna, nem vágnál ilyen képet, Guincamp.

– Nem vagyunk gyilkosok. – A varázsló elvörösödött, dadogni kezdett. – Elvittük Rissbergbe. Kisebb felfordulás támadt... Mindenki ellenünk fordult. Sármány különös módon tartózkodóan viselkedett, pedig épp az ő részéről vártuk a legrosszabbat. De Biruta Icarti, Pettyes, Sandoval, de még Zangenis is, aki korábban támogatott minket... Terjedelmes előadást hallgattunk végig a közösség szolidaritásáról, a testvériségről, a lojalitásról. Megtudtuk, hogy csak utolsó csirkefogók küldenek a testvériség tagjára bérgyilkost, hogy nagyon mélyre kell süllyedni ahhoz, hogy vajákot fogadjunk fel a saját testvérünk ellen. Aljas indokból. Megirigyelve testvérünk tehetségét és presztízsét, meggyűlölve tudományos eredményeit és sikereit.

A hegyaljai incidensre, a negyvennégy holttestre való hivatkozás nem járt semmi eredménnyel, akarta leszögezni a vaják, de visszafogta magát. Ha a vállvonogatást nem számítjuk. És egy bizonyára terjedelmes előadást a tudományról, amely áldozatokat követel. A célról, amely szentesíti az eszközt.

– Degerlund – folytatta Pinety – bizottság elé került, és szigorú dorgálásokat hallgatott végig. Goetia műveléséért, a démon által megölt emberekért. Dölyfösen viselkedett, nyilván Sármány közbeavatkozására számított. De Sármány mintha megfeledkezett volna róla, teljesen átadta magát legújabb szenvedélyének: egy hallatlanul hatékony és univerzális, a mezőgazdaságot forradalmasító trágya formulájának kidolgozásával foglalkozott. A csak magára hagyatkozó Degerlund más hangnemet ütött meg. Siránkozott és panaszkodott. A megsértettet alakította. Aki egyenlő mértékben lett áldozata önnön ambíciójának és mágikus tehetségének, amelynek köszönhetően olyan hatalmas démont idézett meg, hogy nem lehetett rajta úrrá lenni. Megesküdött, hogy abbahagyja a goetia művelését, hogy soha többé nem folyamodik hozzá. Hogy teljes mértékben az emberi faj tökéletesítését, a transzhumánt, a speciálást, az introgressziót és a génmódosítást célzó kutatásoknak szenteli magát.

És hitelt adtak neki, akarta megállapítani a vaják, de visszafogta magát.

– Hitelt adtak neki. Sármány befolyására, aki hirtelen trágyagőzben jelent meg a bizottság előtt. Degerlundot kedves ifjoncnak nevezte, aki bár errorokat követett el, de kinek nincsenek errorjai. Nem dubitált benne, hogy az ifjonc megjavul, és hogy ő kezeskedik ezért. Arra kérte a bizottságot, hogy temperálja haragját, tanúsítson kompassziót, és ne kondemnálja az ifjoncot. Végül örökösének és szukcesszorjának hirdette ki Degerlundot, teljesen rá cedálta át a Citadellát, a saját privát laboratóriumát. Neki magának pedig, jelentette ki, nincs szüksége laboratóriumra, ugyanis úgy rezolvált, hogy a szabad ég alatt, szántóföldeken és ágyásokban fog fáradozni és exercizálni. Birutának, Pettyesnek és a többieknek ínyére volt a dolog. A Citadellát, tekintettel megközelíthetetlenségére, sikeresen lehetett elkülönítőhellyé alakítani. Degerlund beleesett a saját csapdájába. Házi őrizetbe került.

És a botrányt a szőnyeg alá söpörték, fogta vissza magát a vaják.

– Azt gyanítom – Pinety gyors pillantást vetett rá –, befolyással volt erre az, hogy tekintettel voltak rád, a személyedre és a hírnevedre.

Geralt felvonta a szemöldökét.

– A ti vajákkódexetek – folytatta a varázsló – állítólag tiltja az emberölést. De rólad azt mondják, hogy nem viszed túlzásba ennek a kódexnek a tiszteletben tartását. Hogy történt már egy s más, hogy jó néhányan váltak meg az élettől a te kezed által. Birutát és a többieket elfogta a rettegés. Hogy visszajössz Rissbergbe, és befejezed a műved, és alkalomadtán ők is áldozatul eshetnek. A Citadella pedig százszázalékosan biztonságos menedék, laboratóriummá átalakított ősi, jelenleg mágikus védelem alatti hegyi törpeerőd. Senki sem juthat be a Citadellába, nincs rá mód. Degerlund tehát nemcsak el van szigetelve, hanem biztonságban is van.

Rissberg is biztonságos, fogta vissza magát a vaják. Biztonságban van a botrányoktól és a kompromittálástól. Degerlund elszigetelve, nincs botrány. Senki sem tudja meg, hogy egy karrierista szélhámos túljárt a magukat a mágikus testvériség elitjének képzelő és hirdető rissbergi varázslók eszén. Hogy ennek az elitnek a naivitását és butaságát kihasználva egy degenerált pszichopata akadálytalanul gyilkolhatott meg negyvenvalahány embert.

– A Citadellában – a varázsló továbbra sem vette le róla a szemét – Degerlund felügyelet és megfigyelés alatt lesz. Nem idéz meg többé egyetlen démont sem.

Soha nem volt egyetlen démon sem. És te, Pinety, jól tudod ezt.

– A Citadella – a varázsló elfordította a tekintetét, a kikötőben álló hajókat nézte – a Cremora hegy sziklatömbjén helyezkedik el, ennek a hegynek a lábánál fekszik Rissberg. Öngyilkossággal lenne egyenértékű, ha valaki megkísérelne behatolni. Nem csak a mágikus biztosítás miatt. Emlékszel, miről beszéltél nekünk akkor? Egy tébolyodottról, akit egyszer megöltél. Felsőbb szükségszerűségből, megmentve az egyik értéket a másik árán, és ezzel megszüntetve a tiltott cselekmény törvénytelenségét. Na hát akkor biztos megérted, hogy most egészen mások a körülmények. Az elszigetelt Degerlund nem képez valóságos és közvetlen veszélyt. Ha csak egy ujjal is hozzányúlsz, tiltott és törvénytelen cselekedetet hajtasz végre. Ha megpróbálod megölni, gyilkossági kísérletért kerülsz bíróság elé. Némelyikünk, tudom, reménykedik benne, hogy azért megpróbálod. És a vérpadon végzed. Ezért azt tanácsolom: bocsáss meg neki. Felejtsd el Degerlundot. Hagyd, hadd folyjanak a dolgok a saját medrükben.

– Hallgatsz – szögezte le a tényt Pinety. – Tartózkodsz a kommentároktól.

– Mert nincs is mit kommentálni. Csak egyvalamire vagyok kíváncsi. Rád és Tzarára. Rissbergben maradtok?

Pinety elnevette magát. Szárazon és őszintétlenül.

– Mindkettőnket, engem és Harlant felkértek a lemondásra, saját kívánságunkra, tekintettel egészségi állapotunkra. Eltávoztunk Rissbergből, soha többé nem térünk vissza oda. Harlan Povissba, Rhyd király szolgálatába megy. Én hajlanék rá, hogy még távolabbi utazást tegyek. A Nilfgaardi Császárságban, úgy hallottam, csak hasznot húznak a varázslókból, nem tisztelik őket különösebben. De jól fizetnek. És ha már Nilfgaardról van szó... Majd elfelejtettem. Búcsúajándékom van a számodra, vaják.

Kikapcsolta a kardszíjat, körültekerte vele a hüvelyt, és átnyújtotta a kardot Geraltnak.

– Ez a tiéd – előzte meg a vajákot, mielőtt az megszólalhatott volna. – A tizenhatodik születésnapomra kaptam. Apámtól, aki nem tudta kiheverni, hogy a mágusiskola mellett döntöttem. Arra számított, hogy az ajándék hatni fog rám, ha ilyen fegyver birtokosa leszek, kötelességemnek érzem, hogy őrizzem a nemzetségi hagyományt, és válasszam a katonai pályát. Hát, csalódást okoztam nemzőatyámnak. Mindenben. Nem szerettem vadászni, jobban kedveltem a horgászást. Nem vettem el szívbéli barátja egyetlen leányát. Nem lettem harcos, a kardot por lepte el a szekrényben. Nem fogom sajnálni. Neked több hasznod lesz belőle.

– De... Pinety...

– Vedd el, ne kéresd magad. Tudom, hogy a te kardjaid elvesztek, és bajban vagy.

Geralt kézbe vette a gyíkbőr markolatot, félig kihúzta a pengét a hüvelyéből. A keresztvas fölött egy hüvelyknyire napkorongot formázó jelzés látszott, melynek tizenhat egymást váltó egyenes és hullámos sugara volt, a sugarak a heraldikában a nap fényét és a nap perzselését jelképezik. A napkorong fölött két hüvelyknyire szépen stilizált betűkből álló felirat kezdődött, a híres cégjegy.

– Viroledai penge – állapította meg. – Ezúttal eredeti.

– Tessék?

– Semmi, semmi. Csak bámulom. És még mindig nem tudom, el szabad-e fogadnom...

– El szabad fogadnod. És lényegében már el is fogadtad, hiszen a kezedben tartod. Az ördögbe, mondtam, hogy ne kéresd magad. Szimpatikus vagy, ezért adom neked a kardot. Hogy értsd meg, nem minden varázsló az ellenséged. Hozzám meg jobban illik a horgászbot. Nilfgaardban szép tiszta folyók vannak, rengeteg bennük a pisztráng meg a lazac.

– Köszönöm. Pinety?

– Igen?

– Kizárólag azért adod nekem ezt a kardot, mert szimpatikus vagyok.

– Mert szimpatikus vagy, hát persze – a varázsló lehalkította a hangját. – De talán nem kizárólag azért. Egyébként mi közöm lehet ahhoz, ami itt zajlik, hogy milyen célokra szolgál neked ez a kard? Búcsút veszek ettől a vidéktől, soha nem jövök vissza. Látod a kikötőben azt a pompás galleont? Az az Euryale, Baccalá az anyakikötője. Holnapután indulok.

– Egy kicsit hamarabb jöttél.

– Igen... – A mágus hangja kissé megbicsaklott. – Előbb el akartam itt... Valakitől búcsúzni.

– Sok sikert. Kösz a kardot. És a lovat, még egyszer. Isten veled, Pinety.

– Isten veled. – A varázsló habozás nélkül megszorította a feléje nyújtott kezet. – Isten veled, vaják.

Kökörcsint, hogy is lehetett volna másképp, a kikötői csapszékben találta meg, hallevest hörpölt a tányérjából.

– Elutazom – közölte kurtán. – Azonnal.

– Azonnal? – Kökörcsin kanala félúton megállt a levegőben. – Most? Azt hittem...

– Nem fontos, mit hittél. Azonnal indulok. Nyugtasd meg az ügyész kuzinodat. Visszajövök a királyi lagzira.

– És ez mi?

– Neked minek tűnik?

– Kardnak, világos. Honnan van? A varázslótól, igaz? És az, amelyiket tőlem kaptál? Hol van?

– Elkallódott. Menj vissza a felsővárosba, Kökörcsin.

– És Korall?

– Mi van Korallal?

– Mit mondjak, ha megkérdi...

– Nem kérdi meg. Nem lesz rá ideje. Búcsúzkodni fog valakitől.

Közjáték

TITKOS

Illustrissimus et Reverendissimus

Magnus Magister Narses de la Roche

Adományok és Művészetek Káptalanjának Elnöke

Novigrad

Datum ex Castello Rissberg,
die 15 mens. Jul. anno 1245 post Resurrectionem

Re: a Művészet Mesterének, magiszter Sorel Albert Amador Degerlund mágusnak

Honoratissime Nagymester,
a Káptalanhoz kétségtelenül eljutottak szóbeszédek azokról az incidensekről, amelyekre anno currente nyarán került sor Temeria nyugati határai mentén, amely incidensek következményeképp feltevések szerint körülbelül negyven – pontosan nem azonosítható – személy vesztette életét, főként szakképzetlen erdei munkások. Ezek az incidensek, fájdalmunkra, Sorel Albert Amador Degerlund Mester, a Rissbergi Komplexum kutatócsoportjának tagja személyéhez kötődnek.

A Rissbergi Komplexum kutatócsoportja osztozik az incidensek által érintett családok fájdalmában, habár a társadalmi hierarchiában nagyon alacsonyan álló, erősen alkoholizáló és erkölcstelen életmódot folytató áldozatok alighanem semmilyen családi kötelékben nem éltek.

Emlékeztetni óhajtjuk a Káptalant, hogy Degerlund mester, Sármány Nagymester tanítványa és kedvence kiváló tudós, a genetika területének szakértője, hatalmas, egyenesen felbecsülhetetlen értékű eredményeket jegyez a transzhumán, az introgresszió és a speciálás területén. Azok a kutatások, amelyeket Degerlund mester folytat, kulcsfontosságúnak bizonyulhatnak az emberi faj fejlődésében és evolúciójában. Mint ismeretes, az emberi faj több fizikai, pszichikai és pszichomágikus vonás szempontjából elmarad a nem emberi fajoktól. Degerlund mesternek a hibridizációval és a géncsoportok összekötésével kapcsolatos kísérletei azt célozzák, hogy az emberi faj előbb váljon egyenlővé a nem emberi fajokkal, hosszú távon viszont – a speciálással – jusson dominanciára fölöttük, és teljesen maga alá rendelje őket. Aligha szorul magyarázatra, milyen kapitális fontossága van ennek. Nem lenne célszerű, hogy afféle apró incidensek lassítsák vagy lefékezzék az előrehaladást a fent említett tudományos munkában.

Ami magát Degerlund mestert illeti, a Rissbergi Komplexum kutatócsoportja teljes felelősséget vállal orvosi kezeléséért. Degerlund mesternél már korábban is narcisztikus hajlamokat, empátiahiányt és enyhe érzelmi zavarokat diagnosztizáltak. Az ellene felhozott cselekmények elkövetését megelőző időben ez az állapot annyira felerősödött, hogy a kétpólusú hangulatzavar jelenségei mutatkoztak. Megállapítható, hogy az ellene felhozott cselekmények elkövetésének pillanatában Degerlund mester nem tudta kontrollálni érzelmi reakcióit, és fogyatékot szenvedett az a képessége, hogy a jót és a rosszat megkülönböztesse egymástól. Megállapítható, hogy Degerlund mester non compos mentis volt, eo ipso időlegesen beszámíthatatlan lett, tehát a neki tulajdonított cselekményekért büntetőjogi felelősséget nem viselhet, minthogy impune est admittendum quod per furorem alicuius accidit.

Degerlund mester ad interim titokban tartott lokalizációjú helyen lett elszállásolva, ott kezelik, és ott folytatja kutatásait.

Az ügyet lezártnak tekintve, szeretnénk felhívni a Káptalan figyelmét a temeriai incidensek ügyében nyomozást folytató Torquil csendbiztos személyére. A Gors Velen-i bírónak alárendelt Torquil csendbiztos, aki egyébként lelkiismeretes tisztviselőként és a törvény elszánt védelmezőjeként közismert, a fent említett településeken lezajlott incidensek kérdésében túlzott buzgóságot tanúsít, és a mi nézőpontunkból határozottan helytelen nyomon halad. Befolyást kellene kifejteni feletteseire, hogy kissé mérsékeljék a csendbiztos lelkesedését. És ha ez nem járna eredménnyel, érdemes lenne átvilágítani a csendbiztos, felesége, szülei, nagyszülei, gyermekei és további családtagjai dossziéját magánéletük, múltjuk, büntethetőségük, vagyoni ügyeik és szexuális preferenciájuk szempontjából. Kapcsolatteremtést javasolunk a Codringher és Fenn ügyvédi irodával, amelynek szolgálatai, ha szabad a Káptalant erre emlékeztetnünk, három éve lettek igénybe véve a tanúk diszkreditálására és kompromittálására a „gabonabotrány” néven ismert ügyben.

Item, szeretnénk felhívni a Káptalan figyelmét arra, hogy a tárgyalt ügybe sajnálatosan belekeveredett egy Ríviai Geralt nevezetű vaják. Neki közvetlen rálátása lett a településeken lezajlott incidensekbe, megalapozottan tételezhetjük tehát fel, hogy ezeket az eseményeket Degerlund mester személyével kapcsolja össze. Ezt a vajákot is el kellene hallgattatni, ha túlságosan behatóan kezdené a dolgot firtatni. Arra is felhívjuk a figyelmet, hogy a nevezett vaják közösségellenes magatartása, nihilizmusa, érzelmi ingatagsága és kaotikus személyisége oda vezethet, hogy a figyelmeztetés önmagában non sufficitnak bizonyulhat, és extrém eszközök bizonyulhatnak szükségesnek. A vaják állandó felügyeletünk alatt van, és készen állunk ilyen eszközök alkalmazására – ha természetesen a Káptalan jóváhagyja és ajánlja.

Abban a reményben, hogy a fenti felvilágosítás a Káptalan számára elegendőnek bizonyul az ügy lezárásához, bene valere optamus és maradunk

a legmélyebb tisztelettel
a Rissbergi Komplexum kutatócsoportja nevében
semper fidelis vestrarum bona amica

Biruta Anna Marquette Icarti manu propria

Ütést ütéssel, megvetést megvetéssel, halált halállal fizess vissza, és hatalmas kamattal fizesd vissza! Szemet szemért, fogat fogért, négyszeresen, százszorosan!

Anton Szandor LaVey,

A Sátáni Biblia

Tizenhetedik fejezet

– Épp időben – mondta Frans Torquil komoran. – Épp a látványosságra értél ide, vaják. Mindjárt kezdődik.

Háton feküdt az ágyon, falfehér arccal, izzadságtól nyirkos haja a homlokára tapadt. Csak egy durva lenvászon ing volt rajta, Geraltnak egyből a halotti ing jutott róla eszébe. Bal combját ágyékától térdéig vérrel átitatott kötés fedte.

A szoba közepére lepedővel letakart asztalt tettek. Egy ujjatlan fekete kaftánt viselő alacsony illető kirakosgatta az asztalra a szerszámait, szép sorjában, egyiket a másik után. Késeket. Fogókat. Vésőket. Fűrészeket.

– Csak egyet sajnálok – csikorgatta a fogait Torquil. – Hogy nem tudtam a kurafiakat elkapni. Az istenek akarata, nem ez volt nekem megírva... És már nem is lesz.

– Mi történt?

– Ugyanaz, a francba, ami Tiszafalván, Szarufalván, Fenyőzugban. Mindössze nem tipikus helyen, az őserdő legszélén. És nem is réten, hanem az országúton. Utazókra támadtak. Hármat megöltek, két gyereket elraboltak. Még szerencse, hogy az osztagommal a közelben voltam, azonnal üldözőbe vettük, nemsokára utol is értük őket. Két bika méretű bitangot meg egy ronda púpost. És ez a púpos lőtt meg számszeríjjal.

A csendbiztos összeszorította a fogait, kurta mozdulattal mutatta bekötözött combját.

– Megparancsoltam az embereimnek, hogy hagyjanak ott, és üldözzék őket. Nem engedelmeskedtek az ebfajzatok. És az eredmény: elszeleltek. Én meg? Mi a jó abban, hogy megmentettek? Amikor mindjárt lecsapják a lábam? Jobb lett volna nekem, bazmeg, ott dögölni, de előbb, amíg a szemem le nem hunyom, nézni, hogyan kalimpálnak a lábukkal az akasztófán. Nem engedelmeskedtek a parancsnak a csibészek. Most ott ülnek, szégyellik magukat.

A csendbiztos alárendeltjei tényleg egy emberként, bizonytalankodó arcot vágva szállták meg a fal melletti padot. Velük volt egy, a társaságukba nem illő ráncos vénasszony, ősz hajától igencsak elütő koszorút viselt a fején.

– Kezdhetjük – mondta a fekete kaftános illető. – Pácienst az asztalra, szíjjal erősen lekötni. Kívülállók hagyják el a szobát.

– Hadd maradjanak – morogta Torquil. – Hogy tudjam, néznek. Akkor szégyelleni fogom, hogy kiabáljak.

– Egy pillanat. – Geralt kihúzta magát. – Ki állapította meg, hogy amputációra van szükség?

– Én állapítottam meg. – A fekete illető is kihúzta magát, de ahhoz, hogy szembenézhessen Geralttal, így is jócskán fel kellett szegnie a fejét. – Messer Luppi vagyok, a Gors Velen-i bíró főmedikusa, külön ezért küldtek. A vizsgálat során megállapítottam, hogy a seb elfertőződött. Le kell venni a lábát, más segítség nincs.

– Mennyit kapsz a műveletért?

– Húsz koronát.

– Nesze, harminc. – Geralt kiszedett három tízkoronást az erszényéből. – Szedd össze a szerszámaidat, csomagolj össze, menj vissza a bíróhoz. Ha rákérdezne, a páciens állapota javul.

– De... Tiltakoznom kell...

– Csomagolj össze, és menj vissza. Melyik szót nem érted? Te meg, anyóka, maradj itt. Szedd le a kötést.

– Az ott – az öregasszony a főmedikusra mutatott – megtiltotta, hogy hozzáérjek a sebesülthöz. Hogy én kuruzsló vagyok és boszorkány. Megfenyegetett, hogy feljelent.

– Ne törődj vele. Egyébként máris elmegy.

Az anyóka, akiben Geralt azonnal felismerte a füvesasszonyt, engedelmeskedett. Óvatosan tekerte le a kötést, Torquil ennek ellenére a fejét forgatta, sziszegett és nyögdécselt.

– Geralt... – nyögött fel. – Mit kavarsz? Megmondta a medikus, hogy nincs segítség... Jobb elveszítenem a lábamat, mint az életemet.

– Egy szart. Egyáltalán nem jobb. Most pedig fogd be.

A seb csúnyán nézett ki. De Geralt látott már rosszabbakat is.

A táskájából elővette az elixíres szelencét. Messer Luppi már összecsomagolt, megbámulta, megcsóválta a fejét.

– Nem érnek semmit a főzetek itt – jelentette ki. – Nem ér semmit a hamis mágia és a trükkös kuruzslás. Sarlatánság, és kész. Medikusként tiltakoznom kell...

Geralt megfordult, ránézett. A medikus kiment. Sietve. Megbotlott a küszöbön.

– Négyen hozzám. – A vaják kivette a dugót egy kis flakonból. – Fogjátok le. Szorítsd össze a fogadat, Frans.

A sebre locsolt elixír erős habzásba kezdett. A csendbiztos fájdalmasan nyöszörgött. Geralt várt egy pillanatig, majd lelocsolta egy másik elixírrel. Ez is habzott, ráadásul sistergett és füstölgött is. Torquil felkiáltott, rázta a fejét, teste megfeszült, szeme kifordult, majd elájult.

Az öregasszony előszedett a tarisznyájából egy korsócskát, kimarkolt belőle némi zöld masszát, vastagon rákente egy összehajtogatott vászondarabra, és azzal bekötötte a sebet.

– Nadálytő – találta ki Geralt. – Nadálytő, árnika- és körömvirág-borogatás. Jól van, anyó, nagyon jó. Jól jönne még orbáncfű, tölgyfakéreg is...

– Nézzenek mán oda – vágott a szavába az anyóka, le sem véve a szemét a csendbiztos lábáról. – Maj’ engem fog füvekre oktatni. Én, fiacskám, már akkor gyógyítottam füvekkel, amikor te még tejbekását prüszköltél a dajkádra. Ti meg, fajankók, menjetek arrébb, mert eltakarjátok a világosságot. És hihetetlenül bűzlötök. Kapcát kellene váltanotok, az ám. Időnként. Menjetek ki innen, kihez beszélek?

– Le kell rögzíteni a lábat. Hosszú sínbe kell tenni...

– Ne oktass engem, mondtam már. És te is takarodj az udvarra. Mit állsz itt még? Mire vársz? Köszönetre, hogy nagylelkűen felajánlottad a mágikus vajákszereidet? Ígéretre, hogy amíg él, nem felejti el?

– Meg akarok kérdezni valamit tőle.

– Esküdj meg, Geralt – szólalt meg Frans Torquil teljesen váratlanul –, hogy elkapod őket. Hogy nem hagyod...

– Adok neki valami altatót meg lázcsillapítót, mert összevissza beszél. Te meg, vaják, menj ki. Várj meg a viskó előtt.

Nem várt sokat. Az anyóka kijött, följebb húzta a szoknyáját, megigazította az elcsúszott koszorút. Melléje ült a lócára. Összedörgölte a két lábát. Igen picik voltak.

– Alszik – közölte. – És alighanem túl is éli, ha nem költözik belé a gonosz, fuj, fuj. A csont összeforr. Megmentetted a virgácsát a vajákbűvszereiddel. Mindig sántítani fog, és lóra, úgy hiszem, már nem ül soha többé, de két láb az mégse egy, hehe.

Belenyúlt a ruhájába, a hímzett ujjasa alá, amitől még erősebb gyógyfűillata lett. Elővett egy fadobozkát, kinyitotta. Pillanatnyi habozás után odanyújtotta Geraltnak.

– Meghúzod?

– Köszönöm, nem. Nem élek fisztekkel.

– Én viszont... – A füvesasszony felszívta a kábítószert előbb az egyik, majd a másik orrlyukába. – Én viszont igen, időnként. Kibaszott jót tesz. A tiszta gondolkodásnak. A hosszú életnek. A csinosságnak. Nézz csak rám.

Ránézett.

– A Fransnak adott vajákszert – az anyóka megtörölte könnyes szemét, megszívta az orrát – megköszönöm, nem felejtem el. Tudom, hogy féltve őrzitek a főzeteiteket. Te viszont adtál belőlük, gondolkozás nélkül. Holott ettől neked magadnak is hiányozhat, ha szükséged lesz rá. Nem félsz ettől?

– Félek.

Az anyóka félrefordította a fejét. Voltaképpen valamikor szép asszony lehetett. De kibaszott régen.

– És most – fordult vissza – beszélj. Mit akartál Franstól megkérdezni?

– Nem fontos. Alszik, nekem meg ideje indulnom.

– Beszélj.

– A Cremora-hegy.

– Ezzel kellett volna kezdeni. Mit akarsz tudni erről a hegyről?

A kunyhó jó messze volt a falutól, közvetlenül az erdő szélén, az erdő az almától roskadozó fákkal teli kert kerítéséig ért. Egyébként nem tért el a klasszikus falusi házaktól: istálló, csűr, baromfiól, néhány kaptár, konyhakert, trágyadomb. A kéményből kellemesen illatozó fehér füstcsík szivárgott fel.

A sövény mellett kapirgáló gyöngytyúkok vették észre először, pokoli rikácsolással riasztották fel a környéket. Az udvaron rohangáló gyerekek – hárman voltak – a ház felé szaladtak. Egy asszony jelent meg az ajtóban. Magas volt, szőke; durva szövésű ruháján kötényt viselt. A vaják közelebb léptetett, leszállt a lováról.

– Üdvözletem – köszöntötte. – A gazda itthon van?

A gyerekek, mind kislány, a mama ruhájához és kötényéhez simultak. Az asszony nézte a vajákot, és tekintetében szemernyi rokonszenv sem mutatkozott. Nem is csoda. Jól látta a kard markolatát a vaják válla fölött. A medaliont a nyakában. Az ezüst szegecseket a kesztyűjén; a vaják nem is rejtegette, sőt, kifejezetten közszemlére tette őket.

– A gazda – ismételte meg. – Vagyis Otto Dussart. Dolgom van vele.

– Miféle?

– Személyes. Itthon van?

Az asszony csendben, kissé félrehajtott fejjel nézett rá. Rusztikus típusú szépségnek látta a vaják, vagyis huszonöt és negyvenöt között lehetett. Pontosabb becslés, akárcsak a falusi nők többsége esetében, nem volt lehetséges.

– Itthon van?

– Nincs.

– Akkor megvárom – egy rúdra dobta a kanca gyeplőjét –, míg megjön.

– Az soká lehet.

– Valahogy kibírom. Bár igazság szerint jobb szeretném bent, mint a kerítésnél.

Az asszony egy pillanatig méregette. Őt is, a medalionját is.

– Vendég a háznál – szólalt meg végül. – Csak tessék.

– A meghívást elfogadom – válaszolt a szokásos formulával. – A vendégjogot nem sértem meg.

– Nem sérted meg – ismételte az asszony elnyújtva. – De kardot viselsz.

– Ilyen a hivatásom.

– A kardok sebet okoznak. És ölnek.

– Az élet szintén. Mi lesz végül azzal a betessékeléssel?

– Tessen befáradni.

Mint általában az ilyen házakba, ide is sötét és agyonzsúfolt pitvaron át lehetett bejutni. Maga a szoba elég tágasnak, világosnak és tisztának bizonyult, csak a konyhához és a kéményhez közeli falakon voltak koromnyomok, az összes többi rész fehéren, színes szőttesekkel díszítve ragyogott, a falakra különböző háztartási eszközök, gyógyfűkötegek, fokhagymafonatok, paprikakoszorúk voltak felaggatva. Vászonfüggöny választotta el a szobát a kamrától. Konyhaillat terjengett. Illetve káposztaillat.

– Tessen leülni.

A gazdasszony állva maradt, a kötényét gyűrögette. A gyerekek a kemence köré, egy alacsony padra kuporodtak.

Geralt nyakában remegni kezdett a medalion. Erősen és folyamatosan. Úgy ficánkolt az inge alatt, mint egy rabul ejtett madár.

– Ezt a kardot – szólalt meg az asszony a konyhába menet – a pitvarban kellett volna hagyni. Nincs szokásban fegyverrel asztalhoz ülni. Csak a banditák teszik ezt. Te bandita vagy?

– Tudod jól, ki vagyok – vágta rá a vaják. – A kard pedig ott marad, ahol van. Emlékeztetőül.

– Mire?

– Arra, hogy az elhamarkodott cselekedetek veszélyes következményekkel járnak.

– Itt sehol semmilyen fegyver nincsen, tehát...

– Jó, jó – szakította félbe Geralt azonnal. – Ne kábítsuk egymást, gazdasszony. Egy parasztkunyhó és környéke kész fegyvertár, jó néhányan estek már el kapától, hogy a cséphadarókat és a villákat ne is említsem. Hallottam valakiről, akit vajköpülővel öltek meg. Mindennel lehet sebeket osztani, ha akarják. Vagy ha muszáj. Ha már itt tartunk, hagyd békén azt a forróvizes fazekat. És menj messzebb a konyhától.

– Nem volt szándékomban semmi – jelentette ki gyorsan az asszony, aki szemmel láthatóan hazudott. – Az meg nem forró víz, hanem borscs. Vendégül akartalak...

– Köszönöm. De nem vagyok éhes. Ne nyúlj hát a fazékhoz, és menj messzebb a kemencétől. Ülj oda, a gyerekekhez. És szépen megvárjuk a gazdát.

Csendben ültek, csak a legyek zümmögése hallatszott. A medalion remegett.

– A kemencében mindjárt kész a káposzta – törte meg a súlyos csendet az asszony. – Ki kéne venni, meg kéne kavarni, mert odaég.

– Majd ő megcsinálja. – Geralt rámutatott a legkisebb lányra.

A kislány lassan felállt, rápislogott barna fürtjei alól. Elővett egy hosszú nyelű villát, odahajolt a kemenceajtóhoz. És hirtelen ráugrott Geraltra, mint egy kismacska. A villával a falhoz akarta szegezni a vaják nyakát, de az elhajolt, megragadta a villanyelet, a lányt a földre taszította. Zuhanás közben kezdett átváltozni.

Az asszony és a másik két lány már átváltozott. Három véreres szemű farkas szökkent vicsorítva a vajákra, egy szürke nőstényfarkas és két farkaskölyök. Ugrás közben farkas módra kerültek körbe, minden oldalról támadtak. Geralt felugrott, rádöntötte a padot a nőstényfarkasra, a kölyköket ezüsttel kivert kesztyűjével rájuk mért ökölcsapásokkal taszította el. Felvonítottak, vicsorogva kushadtak a földre. A nőstényfarkas vad üvöltést hallatott, újból ráugrott.

– Ne! Edwina! Ne!

Rázuhant, a falhoz szorította a vajákot. De már emberi alakban. Az átváltozott kislányok azonnal szétrebbentek, a kemencéhez kuporodtak. Az asszony ott maradt a vaják lábához térdelve, szégyenkező tekintettel nézett fel. Geralt nem tudta, a támadást szégyenli, vagy azt, hogy nem sikerült.

– Edwina! Hogyhogy? – dörrent rá egy hirtelen ott termett szakállas, magas férfi. – Mit művelsz?

– Ez egy vaják! – kiáltotta a még mindig térden álló asszony. – Kardos bandita! Érted jött! Gyilkos! Bűzlik a vértől!

– Hallgass, asszony. Ismerem. Bocsásson meg, Geralt úr. Nem esett baja? Bocsásson meg. Nem tudta... Azt hitte, mivel vaják...

Abbahagyta, zaklatottan nézett körül. Az asszony és a kislányok a kemencénél tömörültek össze. A vaják megesküdött volna rá, hogy halk morgást hall.

– Nem történt semmi – mondta. – Nem veszem rossz néven. De épp időben jelentél meg. Egy pillanattal sem hamarabb a szükségesnél.

– Tudom. – A szakállas észrevehetően rezzent össze. – Tudom, Geralt úr. Üljön le, üljön asztalhoz... Edwina! Sört ide!

– Nem. Menjünk ki, Dussart. Egy szóra.

Az udvar közepén egy szürke macska üldögélt, a vaják láttára egy szempillantás alatt kereket oldott, elrejtőzött a csalánosban.

– Nem akarom felizgatni a feleségedet, megijeszteni a gyerekeket – közölte Geralt. – Ráadásul ez olyan ügy, amiről jobb szeretnék négyszemközt beszélni. Tudod, egy bizonyos szívességről van szó.

– Amit csak szeretne – húzta ki magát a szakállas. – Mondja csak. Minden kívánságát teljesítem, amire csak képes vagyok. Az adósa vagyok, nagy ez az adósság. Magának köszönhetően rovom élve a világot. Mert akkor megkönyörült rajtam. Magának köszönhetem...

– Nem nekem. Magadnak. Annak, hogy még farkas alakjában is ember maradtál, és soha senkinek bajt nem okoztál.

– Nem okoztam, ez igaz. És mi hasznom lett belőle? A szomszédaim, gyanakodni kezdvén, rögvest vajákot küldtek a nyakamra. Noha szegények voltak, összerakták garasaikat, hogy magát ellenem felfogadhassák.

– Arra gondoltam – ismerte el Geralt –, hogy visszaadom a pénzüket. De ez gyanút kelthetett volna. Vajákszavamra garantáltam nekik, hogy levettem rólad a vérfarkas bűbáját, és teljesen kigyógyítottalak a likantrópiából, hogy most már a lehető legnormálisabb vagy. Ennek a hőstettnek ára kell hogy legyen. Ha az emberek valamiért fizetnek, akkor el is hiszik: ami ki van fizetve, az igazi és törvényes lesz. Minél drágább, annál inkább.

– Végigfut a hátamon a hideg, ha visszaemlékezem arra a napra. – A napbarnított Dussart elsápadt. – Kis híján belehaltam a félelembe, amikor megláttam magát az ezüstkarddal. Azt hittem, ütött az utolsó órám. Nem hallottam talán elég történetet? A vérben és kínzásokban tobzódó vaják gyilkosokról. Kiderült, hogy maga derék ember. És jó is.

– Ne túlozzunk. De hallgattál a tanácsomra, elhordtad magad Guaamezből.

– Muszáj volt – mondta Dussart komoran. – Guaamezben szinte elhitték, hogy vissza vagyok varázsolva, de igaza volt, egy volt vérfarkasnak sem könnyű az emberek között. Beigazolódott, amit mondott: az emberek között nagyobb a fontossága annak, ki voltam, mint annak, ki vagyok. Muszáj volt eltakarodni onnan, elvándorolni idegen tájakra, ahol nem ismert senki. Bujdostam, bujdostam... Míg végre ide kerültem. És itt ismertem meg Edwinát...

– Ritkán fordul elő – csóválta meg a fejét Geralt –, hogy két teriantrópból legyen egy pár. Még ritkább, hogy az ilyen kapcsolatból utódok származzanak. Szerencsés fickó vagy, Dussart.

– Ha látta volna – villantotta meg a vérfarkas a fogsorát. – A gyerekek, akár a festett képek, szép kisasszonyok lesznek belőlük, ha megnőnek. Edwinával meg úgy illünk egymáshoz, mint zsák a foltjához. Együtt leszünk, míg világ a világ.

– Azonnal felismerte bennem a vajákot. És azonnal készen is állt a védekezésre. Nem fogod elhinni, forró borsccsal szándékozott velem elbánni. Biztosan ő is elég vérfarkasmesét hallott a kínzásokban tobzódó vérszomjas vajákokról.

– Bocsásson meg neki, Geralt úr. Azt a borscsot pedig mindjárt megkóstoljuk. Edwina kiváló borscsot főz.

– Jobb lenne talán – a vaják megrázta a fejét –, ha nem tukmálnám magamat rájuk. Nem akarom ijesztgetni a gyerekeket, még kevésbé idegesíteni a hitvesedet. Az ő szemében továbbra is kardos bandita vagyok, nehéz lenne elvárni tőle, hogy egyből megszokjon. Azt mondta, vértől bűzlök. Gondolom, átvitt értelemben.

– Nem annyira. Ne haragudjék, vaják úr, de szörnyű vérbűz érzik magán.

– Nem értem vérhez úgy...

– Úgy két hete, úgy vélem – fejezte be a vérfarkas. – Alvadt vér ez, holt vér, valaki vérzőhöz ért hozzá. Van magán korábbi vér is, több mint egyhónapos. Hideg vér. Hüllővér. Maga is vérzett. Sebből, élő vérrel.

– El vagyok képedve.

– Nekünk, vérfarkasoknak – Dussart büszkén kihúzta magát – egy csipetnyit érzékenyebb a szaglásunk, mint az embereknek.

– Tudom – mosolyodott el Geralt. – Tudom, hogy a vérfarkasok szaglóérzéke igazi természeti csoda. Éppen ezért jöttem hozzád, hogy megkérjelek egy szívességre.

– Cickányok – szaglászott Dussart. – Cickányok, azaz vízicickányok. És pockok. Sok-sok pocok. Ürülék. Sok ürülék. Főleg nyestek. És menyétek. Más semmi.

A vaják felsóhajtott, majd kiköpött. Nem titkolta csalódottságát. Ez már a negyedik barlang volt, amelyben Dussart nem szagolt ki semmi mást rágcsálókon és a rágcsálókra vadászó ragadozókon kívül. És mindkét fajta bőséges mennyiségű ürülékén kívül.

Átmentek a sziklafalban ásító következő nyíláshoz. A lábuk alól kövek csúsztak szét, gurultak le a lejtőn. Nehezen haladtak előre a meredeken, Geralt már kezdett fáradtságot érezni. Dussart a tereptől függően hol farkassá változott, hol megtartotta emberi formáját.

– Anyamedve. – Benézett a következő üregbe, szippantott egyet. – Kölykökkel. Itt volt, de elment, már nincs bent. Mormoták vannak itt. Cickányok. Denevérek. Sok denevér. Hermelin. Nyest. Rozsomák. Sok ürülék.

Újabb odú.

– Görény. Tüzel. Van egy rozsomák is... Nem, kettő van. Egy rozsomákpár.

– Föld alatti forrás, a vize kissé kénes. Gremlinek, egész csapat, talán tízen is vannak. Valamilyen kétéltűek, alighanem szalamandrák... Denevérek...

Egy valahol magasan levő sziklakiszögellésről hatalmas sas röppent fel, vijjogva keringett fölöttük. A vérfarkas felemelte a fejét, a hegycsúcsot nézte. És a mögüle feltorlódó sötét felhőket.

– Vihar lesz. Miféle nyár ez, hogy alig telik nap vihar nélkül... Mit csináljunk, Geralt úr? Még egy üreg?

– Még egy üreg.

Hogy az újabb üreget elérjék, át kellett küzdeniük magukat egy szirtfalról lezúduló vízesésen; nem volt túl nagy, de ahhoz elég volt, hogy jócskán elázzanak. A mohával borított kövek olyan csúszósak voltak, mint a szappan. Dussart, hogy valahogy előrehaladhasson, átváltozott farkassá. Geralt, miután párszor veszélyesen megcsúszott, erőt vett magán, elkáromkodta magát, és a nehéz szakasszal négykézláb birkózott meg. Jó, hogy Kökörcsin nincs itt, gondolta, beleírná ezt egy balladába. Elöl likantróp farkas képében, mögötte a vaják négykézláb. Tetszene az embereknek.

– Nagy üreg, vaják úr – szaglászott Dussart. – Nagy és mély. Hegyi trollok vannak bent, öt vagy hat jó nagyra nőtt troll. És denevérek. Rengeteg denevérürülék.

– Menjünk tovább. A következőhöz.

– Trollok... Ugyanazok a trollok, mint az előbb. A barlangok egybefüggenek.

– Medve. Kölyök. Itt volt, de elment. Nemrég.

– Mormoták. Denevérek. Vámpírdenevérek.

A következőnél úgy hőkölt vissza a vérfarkas, mintha megperzselődött volna.

– Gorgó – suttogta. – Az odú mélyén egy nagy gorgó ül. Alszik. Rajta kívül nincs ott semmi.

– Nem csodálom – morogta a vaják. – Menjünk innen. Halkan. Mert kész felébredni...

Továbbmentek, nyugtalanul tekingettek körbe. A következő üreget, amely szerencsére messze volt a gorgó rejtekhelyétől, nagyon lassan közelítették meg, arra gondolva, hogy nem árt az óvatosság. Nem is ártott, de nem volt rá szükség. A következő néhány odú mélyén nem rejlett semmi más denevéreken, mormotákon, egereken, pockokon és cickányokon, no meg több rétegnyi ürüléken kívül.

Geralt fáradt és csalódott volt. Szemmel láthatólag Dussart is. De el kell ismerni, kitartott, egyetlen szóval vagy mozdulattal sem mutatta, hogy elment volna ettől a kedve. A vaják azonban nem táplált illúziókat. A vérfarkas kételkedett a hadművelet sikerében. Annak megfelelően, amiről Geraltnak régen hallomása volt, és amit a füvesanyóka is megerősített, a Cremora hegycsúcs keleti, meredek oldala olyan lyukas volt, mint a sajt, számtalan barlang tátongott itt. Barlangot persze találtak jócskán. De Dussart határozottan nem hitt benne, hogy sikerülhet kiszagolni és megtalálni az igazit, amelyből föld alatti bejárat nyílik a Citadella sziklatömbjének belsejébe.

Ráadásul villámlani kezdett. Meg dörögni. És esni is. Geralt nagy kedvet érzett hozzá, hogy kiköpjön, káromkodjon valami rondát, és kihirdesse a vállalkozás befejezését. De erőt vett magán.

– Menjünk, Dussart. A következő üreg.

– Ahogy kívánja, Geralt úr.

És egyszer csak a sziklában tátongó következő nyílásnál – akár egy rossz regényben – fordulat történt.

– Denevérek – jelentette ki a szaglászó vérfarkas. – Denevérek és... Egy macska.

– Hiúz? Vadmacska?

– Macska – egyenesedett fel Dussart. – Közönséges házimacska.

Otto Dussart kíváncsian nézegette az elixíres üvegcséket, nézte, ahogy a vaják kiissza őket. Észrevette a Geralt külsején végbemenő változásokat, csodálkozásában és félelmében tágra nyílt a szeme.

– Ne tessék megparancsolni – mondta –, hogy bemenjek magával ebbe az odúba. Ne haragudjék, de nem megyek be. Feláll a hátamon a szőr a félelemtől, mi lehet ott benn...

– Meg sem fordult a fejemben, hogy erre kérjelek. Menj haza, Dussart, a feleségedhez és a gyerekeidhez. Megtetted ezt a szívességet, megcsináltad, amire megkértelek, többet nem követelhetek.

– Megvárom – tiltakozott a vérfarkas. – Megvárom, míg kijön.

– Nem tudom – Geralt megigazította a hátán a kardot –, mikor jövök ki onnan. És hogy kijövök-e egyáltalán.

– Ne mondjon ilyet. Megvárom... Várok alkonyatig.

A barlang fenekét vastag denevérguanó borította. Maguk a denevérek – jókora repülőkutyák – fürtökben csüngtek a mennyezeten, izegtek-mozogtak és álmosan sipákoltak. A mennyezet eleinte magasan Geralt feje fölött volt, az egyenletes talajon viszonylag gyorsan és kényelmesen tudott haladni. A kényelemnek azonban hamar vége szakadt – előbb le kellett hajolnia, egyre jobban kellett lehajolnia, végül nem maradt más hátra, mint négykézláb menni. Végül kúszni.

Volt olyan pillanat, amikor megállt, elhatározta, hogy visszafordul, olyan szűk lett a nyílás, hogy komolyan azzal fenyegetett, bennragad. De vízfolyás zaját hallotta meg, az arcán pedig mintha hideg légáramlatot érzett volna. Annak tudatában, hogy ez kockázatos, átnyomakodott a nyíláson, majd megkönnyebbülve fellélegzett, amikor az tágasabb lett. A folyosó váratlanul rámpában folytatódott, ezen csúszott le, egyenesen egy föld alatti, egy szikla alól kiömlő, majd a szemközti szikla alatt eltűnő patak medrébe. Valahonnan fentről gyenge fény szűrődött le, és onnan – nagyon magasról – jött a hideg légáramlat.

Az a karsztnyílás, amelyikben a patak eltűnt, úgy látszott, teli van vízzel, és a vajáknak, bár gyanította, hogy lefolyó van alatta, nem volt ínyére a búvárkodás. A patakon felfelé vezető utat, a sebes áramlattal szemben haladó rámpát választotta. Mire a rámpáról kijutott egy nagy terembe, bőrig ázott, és összekoszolódott a leülepedett meszes sártól.

A terem óriási volt, tele volt fenséges cseppkövekkel, zománcberakásokkal, drapériákkal, sztalagmitokkal, sztalaktitokkal és sztalagnátokkal. A patak mélyen kivájt kanyargós mederben folyt végig a terem alján. Ide is felülről szűrődött be világosság, és gyenge huzat érződött. És még valami. A vaják orra nem vetekedhetett a vérfarkas szaglásával, de most ő is megérezte, amit korábban a vérfarkas: az enyhe macskavizeletszagot.

Egy pillanatra megállt, körülnézett. A légáramlat megmutatta a kijáratot, egy nyílást, valami palotakapuszerűséget, melyet hatalmas sztalagmitok oszlopai szegélyeztek. Közvetlenül mellette egy finom homokkal teli mélyedést vett észre. Ennek a mélyedésnek volt macskabűze. A homokban rengeteg macskanyom látszott.

Átvetette a hátán a kardját, amelyet a szűk résben le kellett vennie. És a sztalagmitok közé lépett.

Az enyhén felfelé tartó magas boltozatú folyosó száraz volt. Az alját kövek borították, de járható volt. A vaják továbbment. Egészen addig, ameddig útját nem állta egy ajtó. Jókora, erős zárral felszerelt ajtó.

Eddig a pillanatig egyáltalán nem volt benne biztos, jó nyomon halad-e, semmi bizonysága nem volt arra, a megfelelő barlangba hatolt-e be. Az ajtó megerősíteni látszott, hogy igen.

Az ajtón, épp a küszöbénél egy kicsiny, nem oly rég kifűrészelt nyílás volt. Macskaátjáró.

Megtaszította az ajtót; az meg sem rezdült. Megrezdült viszont – épphogy – a vaják amulettje. Az ajtó mágikus volt, varázslat biztosította. A medalion gyenge rezgése azonban azt jelezte, hogy ez a varázslat nem erős. Arcát az ajtóhoz közelítette.

– Jóbarát.

Az ajtó zajtalanul nyílt ki olajozott zsanérjain. Ahogy helyesen eltalálta, szabvány szerint, sorozatgyártásban szerelték fel gyenge mágikus biztosítással és gyári jelszóval, szerencséjére senkinek sem akaródzott valami rafináltabbat beállítani. A barlangrendszertől és a még ennyire egyszerű mágiát használni is képtelen lényektől akarták elzárni.

Az ajtón túl – a vaják a biztonság kedvéért kitámasztotta egy kővel – véget ért a természetes barlang. Csákánnyal a sziklába vájt folyosó vette kezdetét.

Minden körülmény ellenére bizonytalanságot érzett. Amíg világosságot nem vett észre maga előtt. Fáklya vagy mécses pislogó fényét. És egy pillanat múlva jól ismert nevetést hallott meg. Röhögést.

– Buueh-hhhrrr-eeeehhh-bueeeeh!

A fény és a röhögés, mint kiderült, egy vastartóba fogott fáklya által megvilágított tágas helyiségből jött. A falak mellett ládák, dobozok és hordók tornyosultak. Az egyik láda mellett Bue és Bang ült egy-egy hordón. Kockáztak. Bang röhögött, nyilván ő dobott nagyobbat az előbb.

A mellettük levő ládán egy pálinkáspalack volt. Mellette egy kis harapnivaló.

Sült emberi láb.

A vaják kihúzta a kardot a hüvelyből.

– Jó napot, fiúk.

Bue és Bang kis ideig tátott szájjal bámult. Majd felrikoltottak, a hordókat felborítva felugrottak, fegyvert ragadtak. Bue egy kaszát, Bang egy széles pengéjű szablyát. És rávetették magukat a vajákra.

Meglepték, noha számolt azzal, hogy ez nem lesz gyerekjáték. De nem gondolta, hogy ezek az otromba böhömök ennyire gyorsak lesznek.

Bue alacsonyan lendítette meg a kaszát, ha Geralt nem ugrott volna fel, mindkét lábát elvesztette volna. Épp hogy elkerülte Bang csapását, a szablya szikrát csiholt a kőfalból.

Gyors lényekkel a vaják el tudott boldogulni. Nagyokkal is. Gyors vagy lassú, nagy vagy kicsi, mindegyiken volt fájdalomra érzékeny hely.

És fogalmuk sem lehetett, mennyire gyors egy vaják, ha elixírt iszik.

Bue felüvöltött, a vágás a könyökét érte, a térdén megvágott Bang még hangosabban üvöltött. A vaják gyors fordulata megtévesztette őket, átugrotta a kasza élét, a kardpenge csúcsával vágott rá Bue fülére. Bue felrikoltott, megrázta a fejét, meglendítette a kaszát, támadott. Geralt összefonta az ujjait, és Aard Jelével ütötte meg. A varázslat által megcsapott Bue a hátsójára puffant a padlón, jól hallhatóan csattantak össze a fogai.

Bang széleset lendített a szablyával. Geralt fürgén átbújt a penge alatt, röptében csapott rá az óriás másik térdére, pörögve ugrott oda a felállni igyekvő Buéhoz, a szeme felé vágott. Bue azonban el tudta rántani a fejét, a vágás célt tévesztett, a szemöldökén találta el, a vér egy pillanat alatt elöntötte az ogretroll arcát. Bue rikoltozott, felugrott, vaktában rohant rá Geraltra; Geralt oldalt ugrott, Bue rázuhant Bangra, egymásnak ütköztek. Bang ellökte magától, és dühös kiáltással a vajákra támadt, visszakézből vágott rá a szablyával. Geralt gyors kitéréssel és egy félfordulattal kerülte ki a pengét, kétszer csapott rá az ogretrollra, egyik, majd a másik könyökére. Bang felüvöltött, de nem eresztette el a szablyát, újra nekilendült, szélesen, esetlenül kaszabolt. Geralt kitért a penge hatóköréből. A kitéréssel Bang mögé került, muszáj volt ezt az esélyt kihasználnia. Megfordította a kardot, és alulról vágott felfelé, pontosan a fenéknyílásba. Bang a hátsójához kapott, üvöltözött, vinnyogott, toporzékolt, berogyasztotta a térdét és bevizelt.

Bue vakon csapkodott a kaszával. Talált is. De nem a vajákot, aki egy piruettel kerülte ki. A még mindig a hátsóját szorongató cimboráját. És leszelte a fejét. A kettévágott légcsőből hangos szisszenéssel távozott a levegő, a vér úgy robbant ki az ütőérből, mint láva egy vulkán kráteréből, magasra szökkent fel, egészen a mennyezetig.

Bang vért szertefröcskölve úgy állt ott, mint egy szökőkút fejetlen szobra, jókora lapos talpa tartotta függőleges helyzetben. De végül előrehajolt, és elzuhant, mint egy kivágott fatörzs.

Bue kidörzsölte a szeméből a vért. Bivalybőgést hallatott, amikor végre felfogta, mi történt. Dobbantott, meglendítette a kaszát. Helyben forgott, a vajákot kereste. Nem találta. Mert a vaják mögötte volt. A hóna alá mért vágást követően elengedte a kaszát, puszta kézzel vetette rá magát Geraltra, a vér megint a szemébe folyt, így hát nekiment a falnak. Geralt odaugrott, odacsapott.

Bue szemmel láthatóan nem fogta fel, hogy át lett vágva az ütőere. És hogy már rég meg kéne halnia. Rikoltozott, helyben forgott, hadonászott. Aztán berogyott a térde, vértócsába zökkent. Térden állva tovább rikoltozott és hadonászott, de egyre halkabban és lassabban. Geralt, hogy végezzen vele, odalépett, és a szegycsontja alá döfött. Ez hiba volt.

Az ogretroll felnyögött, és megragadta a pengét, a keresztvasat és a vaják kezét. A szembogara már elködösült, de a fogása nem gyengült. Geralt a mellének támasztotta a csizmáját, nekifeszült, és rántott magán egyet. Bue, noha vér öntötte el a kezét, nem eresztette el.

– Te ostoba kurafi – sziszegte a barlangba belépő Pastor, és duplanyilas számszeríjával célba vette a vajákot. – Halni caplattál ide. Neked már annyi, te ördöggané. Tartsad, Bue!

Geralt rángatta a kezét. Bue nyöszörgött, de nem eresztette el. A púpos kivicsorította a fogsorát, és elengedte a húrt. Geralt összegörnyedt, hogy elkerülje, a súlyos nyílvessző tollával súrolta az oldalát, majd összetört a falon. Bue elengedte a kardot, hason fekve ragadta meg a vaják lábát, és mozdulatlanná dermedt. Pastor diadalittasan rikácsolt, és felemelte az íjat.

De lőni már nem tudott.

Szürke lövedékként rontott be a barlangba egy óriási farkas. Farkas módjára csapott le Pastorra, hátulról, a lábánál, elharapta az ínszalagokat és az ütőeret. A púpos felordított, elzuhant. Megpendült a számszeríj eleresztett húrja, Bue felhördült. A nyíl pontosan a fülébe talált, tolláig fúródott be. A hegye pedig a másik fülén jött ki.

Pastor felüvöltött. A farkas kitátotta iszonyú állkapcsát, és megragadta a fejét. Az üvöltés hörgéssé csillapult.

Geralt ellökte a lábától a végre elpusztult ogretrollt.

Dussart, már emberi alakjában, felemelkedett Pastor hullája mellől, megtörölte a száját és az állát.

– Negyvenkét évnyi vérfarkasság után – mondta, és a vaják szemébe nézett – már illett végre valakit megharapni.

– Ide kellett jönnöm – mentegetőzött Dussart. – Tudtam, Geralt úr, hogy figyelmeztetnem kell magát.

– Rájuk? – Geralt letörülte a pengét, és a mozdulatlan holttestekre mutatott.

– Nemcsak.

A vaják belépett a vérfarkas által mutatott helyiségbe. És önkéntelenül visszatorpant.

A kőpadló alvadt vértől feketéllett. A helyiség közepén kikövezett fekete üreg tátongott. Mellette hullahalom tornyosult. Meztelen, sebekkel borított, feldarabolt, négyfelé vágott, olykor megnyúzott testek. Nehéz lett volna felbecsülni, mennyi.

A lyukból, a mélyből világosan felhallatszott a recsegés, az összezúzott csontok zörgése.

– Korábban nem tudtam ezt megérezni – motyogta Dussart, a hangjából hallani lehetett, hogy undorodik ettől. – Csak amikor az ajtót kinyitotta, ott lent, akkor szagoltam ki... Fussunk innen, uram. Messze el ettől a hullaraktártól.

– Még van itt valami elintéznivalóm. De te csak menj. Nagyon köszönöm, hogy segítségemre jöttél.

– Ne köszönje. Adósa voltam. Boldog vagyok, hogy törleszthettem valamennyit.

Csigalépcső vezetett fölfelé, a sziklába vájt henger alakú aknában. Nehéz volt megbecsülni, de Geralt nagyjából úgy számította, ha ez egy szokványos toronylépcső, akkor az első, esetleg a második felső szintre vezethet. Hatvankét lépcsőfokot számolt össze, amikor végül egy ajtó állta útját.

A lentihez hasonlóan, ezen is kifűrészeltek egy macskanyílást. Ugyanolyan zárral volt ez az ajtó felszerelve, mint a lenti, de nem volt rajta mágia, könnyen nyílt, elég volt lenyomni a kilincset.

A helyiségnek, ahová így bejutott, nem voltak ablakai, és gyengén volt megvilágítva. A mennyezetről néhány bűvös gömb lógott le, de csak az egyik volt aktív. Szörnyű bűz volt, vegyszerektől meg mindenféle ocsmányságtól. Első látásra kiderült, mik vannak itt. Polcokra rakott tartályok, palackok és flakonok, lombikok, üvegkancsók és csövecskék, acéleszközök és szerszámok, egy szóval: laboratórium, tévedés kizárva.

A közvetlenül a bejáratnál álló polcon nagyobb tartályok sorakoztak. A legközelebbi tele volt sárga folyadékban úszkáló emberi szemekkel, mint a szilvabefőtt. A másodikban egy apró homunkulusz volt, nem nagyobb két ökölnél. A harmadikban...

A harmadik tartályban emberfejet tartalmazott a folyadék. A megfakult arcvonásokat talán nem ismerte volna fel, sebek, duzzanatok torzították el, nehezen voltak kivehetők a zavaros folyadék és a vastag üveg miatt. De a fej teljesen kopasz volt. Csak egy varázsló borotválta kopaszra a fejét.

Harlan Tzara, úgy látszik, soha nem jutott el Povissba.

A többi tartályban is úszkáltak valamik, mindenféle kékre fakult rondaság. De a többiben nem voltak fejek.

A helyiség közepén egy asztal terpeszkedett. Acélkiképzésű asztal, rászerelt lefolyóval.

Az asztalon egy csupasz holttest feküdt. Egy holttestecske. Egy gyermek hullája. Egy szőke kislányé.

A hulla Y alakban volt felvágva. A kiszedett belső szervek a test két oldalán voltak szétterítve, egyenletesen, szabályosan és áttekinthetően. Teljesen úgy nézett ki, mintha egy anatómiai atlasz metszete volna. Csak a jelölések hiányoztak. 1. ábra, 2. ábra és így tovább.

A szeme sarkából mozgást vett észre. Nagy fekete macska lopózott végig a fal mentén, a vajákra nézett, ráfújt, kiszaladt a nyitott ajtón. Geralt utánaeredt.

– Uram...

Megállt. És visszafordult.

A sarokban alacsony, tyúkólra hasonlító ketrec állt. Meglátta a vasrácsba kapaszkodó vékony ujjakat. Aztán a szemeket.

– Uram... Mentsen meg...

Kisfiú, legföljebb tízéves. Összekuporodva, reszketve.

– Mentsen meg...

– Csendben légy. Már nem vagy veszélyben, de még bírd ki. Mindjárt visszajövök érted.

– Uram! Ne menjen el!

– Hallgass, azt mondtam.

Előbb egy könyvtár következett, a por az orrát csiklandozta. Aztán egy szalonféle. Aztán egy hálószoba. Hatalmas ágy ébenfa oszlopon álló fekete baldachinnal.

Zajt hallott. Megfordult.

Az ajtóban Sorel Degerlund állt. Megfésülködve, aranycsillagokkal hímzett köpenyben. Degerlund mellett nem túl nagy, teljesen szürke valami állt, zerrikán szablyával felfegyverkezve.

– Előkészítettem a formalinos tartályt – mondta a varázsló. – A te fejednek, korcs. Öld meg, Beta!

Degerlund saját hangjától eltelve még be sem fejezte a mondatot, amikor már támadott is a szürke teremtmény, ez a hallatlanul gyors szürke jelenség, ez a fürge és zajtalan szürke patkány, suhant és villant a szablya. Geralt két klasszikus, keresztbe váltott vágás elől tért ki. Először a penge által keltett légmozgást érezte a füle mellett, másodszor pedig egy könnyű fuvallatot a kabátujján. A harmadik vágást karddal hárította, egy pillanatra összeakaszkodtak. Meglátta a szürke teremtmény arcát, nagy sárga szemét, függőleges pupilláját, a szűk nyílásokat az orr helyén, hegyes fülét. Szája egyáltalán nem volt a lénynek.

Szétváltak. A teremtmény fürgén kipörgött, azonnal támadott gyors tánclépésekkel, megint keresztvágásokkal. Megint kiszámíthatóan. Embertelenül mozgékony volt, rendkívülien ügyes, pokolian gyors. De buta.

Fogalma sem volt, mennyire gyors egy vaják, ha elixírt iszik.

Geralt csak egy vágást engedett neki, ezt kivédte. Aztán ő támadott. Gyakorlott, százszor elismételt mozdulattal. Gyors félfordulattal kerülte meg a szürke teremtményt, egy megtévesztő cselvágást hajtott végre, és rácsapott a kulcscsontjára. Még ki sem fröccsent a vér, amikor megfordította a kardot, és a teremtmény hóna alá vágott. És visszaugrott, készen a folytatásra. De nem kellett készen állnia.

Kiderült, hogy a teremtménynek volt szája. Úgy nyílt meg a szürke arcon, mint egy tátongó seb, szélesen, egyik fülétől a másikig, legföljebb félhüvelyknyit. De hangot vagy zajt nem adott ki magából. Térdre rogyott, azután oldalára dőlt. Remegett egy kis ideig, kézzel-lábbal hadonászott, mint a kutyák szoktak álmukban. Aztán meghalt. Csendben.

Degerlund hibázott. Ahelyett, hogy elmenekült volna, felemelte a két kezét, és varázsigét kezdett skandálni, dühös, ugató, méreggel és gyűlölettel teli hangon. Keze körül tűzgömböt formázó láng lobbant fel. Kissé olyan volt ez, ahogy a vattacukrot állítják elő. Még a szaga is hasonlított.

Degerlund nem tudta a teljes gömböt megformálni. Fogalma sem volt, mennyire gyors egy vaják, ha elixírt iszik.

Geralt odaugrott, kardjával rácsapott a gömbre és a varázsló két kezére. Durranás hallatszott, mintha túlfűtöttek volna egy kemencét, szikrák röppentek szét. Degerlund ordítva engedte ki vérző kezéből a tüzes golyót. A gömb kialudt, odaégett karamellszaggal telt meg a helyiség.

Geralt eldobta a kardot. Pofon ütötte Degerlundot, lendületesen, nyitott tenyérrel. A varázsló felkiáltott, hátat fordítva összekuporodott. A vaják felrántotta, galléron ragadta, átkarolta a nyakát. Degerlund ordított, kapálózni kezdett.

– Nem teheted! – visította. – Nem ölhetsz meg! Neked nem szabad... Én... Ember vagyok!

Geralt megszorította a nyakát. Eleinte nem is nagyon erősen.

– Nem én voltam! – visította a varázsló. – Sármány volt! Sármány utasított! Kényszerített! Biruta Icarti meg tudott mindent! Ő volt! Biruta! Az ő ötlete volt az a medalion! Ő utasított rá, hogy csináljam meg!

A vaják fokozta a szorítást.

– Segítséééég! Eeembereeeek! Segííítsééég!

Geralt fokozta a szorítást.

– Emb... Segícc... Neeeee...

Degerlund hörgött, bőségesen nyáladzott. Geralt elfordította a fejét. Fokozta a szorítást.

Degerlund eszméletét vesztette, tehetetlenül csüngött. Erősebben. Összeroppant a nyelvcsontja. Erősebben. Eltört a gégéje. Erősebben. Még erősebben.

Összeroppantak és szétcsúsztak a nyakcsigolyái.

Geralt tartotta még Degerlundot egy pillanatig. Aztán a teljes biztonság kedvéért erősen félrerántotta a varázsló fejét. Majd elengedte. Degerlund lecsusszant a kövezetre, lágyan, mint egy vég selyem.

A vaják a függönybe törölte összenyálazott kabátujját.

A semmiből egyszer csak ott termett a nagy fekete macska. Odadörgölőzött Degerlund testéhez. Megnyalta a mozdulatlan kezet. Keserves sírósan nyávogott. Lehevert a holttest mellé, az oldalához simult. Nagyra nyílt aranyszemével a vajákra nézett.

– Muszáj volt – mondta a vaják. – Így kellett történnie. Ha valakinek, akkor épp neked kell megértened.

A macska lehunyta a szemét. Jelezve, hogy érti.

Az Istenért, üljünk a földre s mondjunk

Bukott királyokról borús meséket:

Volt, ki lemondott s volt, akit legyőztek,

Kit áldozatai lidérce kínzott,

Kit hitvese álmában mérgezett meg,

De mind megölve.

William Shakespeare,

II. Richárd

(Somlyó György fordítása)

Tizennyolcadik fejezet

A királyi esküvő napján már kora reggel örvendetesen szép volt az idő, Kerack fölött egyetlen felhőcske sem éktelenítette a kékellő égboltot. Már reggel nagyon meleg volt, a hőséget a tenger felől fújó szellő enyhítette.

A Felsővárosban kora reggel óta nagy volt a sürgés-forgás. Az utcákat és sikátorokat sietve felsöpörték, a házak homlokzatát szalagokkal és girlandokkal díszítették fel, az árbócokra zászlócskákat aggattak. A királyi palotához vezető úton már reggel óta hosszú sorokban érkeztek a beszállítók, a telerakott szekerek és kiskocsik összekavarodtak az üresen visszatérőkkel, futva jöttek a hordárok, kézművesek, kereskedők, futárok és hírnökök. Valamivel később gyaloghintók hemzsegtek az úton, a lakodalmi vendégek érkeztek meg a palotába. Az én lagzim nem akármi, állítólag ezt jelentette ki Belohun király, az én lagzimat meg kell hogy emlegessék, és híre kell hogy legyen, ameddig világ a világ. A király parancsára tehát az ünnepségnek reggel kellett elkezdődnie, és a késő éjszakai órákig kellett tartania. A vendégekre egész idő alatt sosem látott attrakciók vártak.

Kerack lényegében jelentéktelen kicsiny királyság volt, Geralt hát kétkedett benne, hogy a világ különösebben törődne Belohun lagzijával, még ha egy egész héten át bálozna, és ördög tudja miféle attrakciókat találna is ki, a száz mérföldnél távolabbi vidékeken élőkhöz erről az eseményről semmilyen hírnek nem lehetett esélye eljutni. De Belohun szemében köztudottan Kerack városa volt a világ közepe, a világ pedig a Keracktól igen kis sugarú körben elterülő vidék.

Kökörcsin és ő mind a ketten olyan elegánsan öltöztek ki, ahogy csak telt tőlük, Geralt erre az alkalomra még vadonatúj borjúbőr kabátot is beszerzett, vélhetően jelentős felárral. Ami Kökörcsint illeti, eleinte kijelentette, hogy a királyi lagzi nem érdekli, és nem is vesz részt rajta. Úgy került ugyanis fel a vendégek listájára, mint a királyi ügyész rokona, nem pedig mint világhírű költő és bárd. És nem kérték fel fellépésre. Kökörcsin ezt megalázónak tartotta, és megsértődött. De mint rendesen, a sértődés nem tartott soká, mindössze alig fél napig.

A palotához vezető, a hegyoldalban kanyargó út teljes hosszában póznákat állítottak fel, a szellő lustán mozgatta a rájuk kitűzött sárga zászlócskákat, melyeken Kerack címere, a vörös uszonyú és farkú kék nageant delfin díszelgett.

A palotaövezet bejárata előtt Kökörcsin rokona, Ferrant de Lettenhove várta őket a delfines címer színeibe, vagyis kékbe és vörösbe öltözött királyi gárdisták kíséretében. Az ügyész üdvözölte Kökörcsint, és odahívott egy apródot, akinek a költőt kellett kísérnie, és a rendezvény helyszínére vezetnie.

– Ön pedig, Geralt uram, jöjjön velem.

A park egyik oldalsó fasorán mentek végig, szemmel láthatóan a gazdasági épületek mellett, ugyanis edények és konyhai szerszámok zörgése hallatszott oda, no meg azok az ocsmány szidalmak, melyekkel a szakácsmesterek teremtették le a kuktákat. Mindeközben viszont kellemes, étvágygerjesztő ételillatok terjengtek. Geralt ismerte az étlapot, tudta, mivel fogják megörvendeztetni a rendezvényen a lakodalmi vendégeket. Pár napja Kökörcsinnel ellátogattak a Natura Rerum vendégfogadóba. Febus Ravenga leplezetlen büszkeséggel dicsekedett el azzal, hogy néhány más vendéglőssel együtt ők szervezik a lakomát, ők állítják össze azoknak a fogásoknak a listáját, amelyek elkészítésén a helyi konyhafőnökök elitje fog fáradozni. Reggelire, mesélte, osztrigát, tengeri sünt, garnélát és pirított rákot fognak felszolgálni. Tízóraira különféle húsos kocsonyákat és pástétomokat, füstölt és marinált lazacot, aszpikos kacsát, juh- és kecskesajtokat. Ebédre ad libitum hús- vagy halleves lesz húsos vagy halas gombócokkal, pacal májgaluskával, roston sült, mézben pirított ördöghal meg tengeri sügér sáfránnyal és szegfűszeggel.

Utána, szavalta Ravenga, úgy váltogatva a hangját, mint egy képzett szónok, sült húst szolgálnak fel kapribogyós-tojásos-mustáros fehérmártásban, mézes hattyúlábat, szalonnával tűzdelt kappant, fogolyt birsalmalekvárral, sült galambot, báránymájas árpakásatortát. Különféle salátákat és zöldségeket. Utána karamellt, nugátot, töltött tésztát, sült gesztenyét, dzsemeket és lekvárokat. Az magától értetődik, hogy folyamatosan, egész idő alatt toussaint-i bort fognak szervírozni.

Ravenga olyan színesen festette ezt le, hogy az embernek a nyála is kicsordult volna tőle. Geralt azonban kételkedett benne, hogy sikerülne bármit is megkóstolnia ebből a bőséges menüből. A lagzin egyáltalán nem vendég volt. Rosszabb volt a helyzete, mint a futkosó apródoknak, akiknek mindig sikerült valamit lecsipegetni a körbehordozott tálakról, vagy legalább az ujjukat belemártani krémbe, mártásba vagy pástétomba.

Az ünnepség fő helyszíne a szentély egykori kertje, a palota parkja volt, amelyet a keracki királyok átépítettek, és oszlopsorokkal, fasorokkal és úgynevezett félreeső helyekkel bővítettek. Most a fák és épületek közé számos további színes pavilont állítottak fel, a perzselő naptól és a hőségtől pedig rudakra feszített vásznak biztosítottak védelmet. Itt már összegyülekezett a vendégsereg. Nem lettek túlságosan sokan, összesen úgy mindössze kétszázan. A pletyka szerint maga a király állította össze a listát, kizárólag a kiválasztottak köre, a voltaképpeni elit kaphatott meghívót. Kiderült, hogy Belohun főként a rokonait és a hozzátartozóit számította be az elitbe. Rajtuk kívül meghívást kapott a helyi előkelőség és a társaság krémje, a legfontosabb közhivatalnokok, a leggazdagabb helybeli és külföldi üzletemberek, továbbá a diplomaták, vagyis a szomszédos országok kereskedelmi attasé képében föllépő kémei. A listára meglehetősen nagy számban kerültek rá még hízelgők, léhűtők és az uralkodó legbuzgóbb seggnyalói.

A palota egyik oldalbejáratánál az arannyal-ezüsttel gazdagon hímzett fekete kaftánba öltözött Egmund herceg várta őket néhány fiatal férfi társaságában. Mindegyiküknek hosszú, bodorított haja volt, mindegyiken a legújabb divatú vattázott doublet és szűk nadrág volt, túlságosan kitömött herevédővel. Nem tetszettek Geraltnak. Nemcsak az ő ruhájára vetett gúnyos pillantások miatt. Túlságosan is hasonlítottak Sorel Degerlundra.

A herceg az ügyész és a vaják megpillantásakor azonnal elküldte a kíséretét. Csak egyetlen illető maradt ott. Neki rövid volt a haja, és normális nadrágot viselt. Geraltnak ennek ellenére nem tetszett. Fura volt a szeme. És csúnyán nézett.

Geralt meghajolt a herceg előtt. A herceg magától értetődően nem viszonozta.

– Add át a kardodat – mondta Geraltnak rögtön az üdvözlés után. – Nem parádézhatsz itt fegyveresen. Ne aggódj, habár a kardot látni nem fogod, állandóan a kezed ügyében lesz. Parancsot adtam ki. Ha történne valami, azonnal odaadják neked a kardod. Az itt jelenlévő Ropp százados dolga lesz ez.

– És mennyi a valószínűsége annak, hogy valami történik?

– Ha semennyi vagy kicsi, szédíteném a fejed? Ohó! – Egmund megvizsgálta a hüvelyt és a pengét. – Viroledai kard! Nem is kard, hanem műalkotás. Tudom, mert valamikor nekem is volt ilyenem. A féltestvérem lopta el tőlem, Viraxas. Amikor apám elűzte, mielőtt elment, egy csomó idegen dolgot sajátított el. Emlékül, biztosan.

Ferrant de Lettenhove megköszörülte a torkát. Geraltnak eszébe jutott, amit Kökörcsin mondott. Az elűzött elsőszülött nevét nem szabad az udvarban hangosan kimondani. De Egmund a lehető legnyilvánvalóbb módon semmibe vette a tilalmat.

– Műalkotás – ismételte meg a herceg, még mindig a kardot nézegetve. – Nem kutatom, milyen módon szerezted, gratulálok a szerzeményhez. Mert nem akaródzik elhinnem, hogy az ellopott kardok ennél is jobbak voltak.

– Tetszés, ízlés és hajlam dolga. Én jobb szeretném az ellopottakat visszakapni. Hercegséged és az ügyész úr a szavával kezeskedett érte, hogy kideríti, ki a tettes. Szabadjon emlékeztetnem rá, hogy ez volt az a feltétel, amellyel elvállaltam a király megvédésének feladatát. Ez a feltétel szemmel láthatóan nem teljesült.

– Szemmel láthatóan nem teljesült – ismerte el Egmund fagyosan, és átnyújtotta a kardot a csúnya nézésű illetőnek, Ropp századosnak. – Így hát kötelességemnek érzem, hogy megjutalmazzalak. A háromszáz korona helyett, amivel szolgálataidat kifizetni szándékoztam, ötszázat kapsz. Azt is hozzáteszem, hogy a kardjaid ügyében folytatott nyomozás nem zárult le, és még vissza is kaphatod őket. Ferrantnak állítólag már van is egy gyanúsítottja. Igaz, Ferrant?

– A nyomozás – közölte Ferrant de Lettenhove szárazon – egyértelműen vezetett el Nikefor Muus magisztrátusi és bírósági hivatalnok személyéhez. Megszökött, de elfogása csak idő kérdése.

– Gondolom, ez az idő nem lesz hosszú – nevette el magát a herceg. – Nem nagy művészet elkapni egy tintanyaló hivatalnokocskát. Aki ráadásul alighanem beszerzett az íróasztalnál némi aranyeret, ami pedig megnehezíti a szökést, folyjék az gyalogosan vagy lovon. Hogy tudott egyáltalán meglógni?

– Akivel dolgunk van – krákogott az ügyész –, nem túl előrelátó személy. És alighanem hibádzik is az értelme. Mielőtt eltűnt, valami undorító botrányt csapott Ravengánál, emberi ürülékről volt szó, már elnézést... A helyiséget egy időre be kellett zárni, mert... Mellőzöm a drasztikus részleteket. A Muus lakásán lefolytatott ellenőrzés során az ellopott kardokat nem találták meg, találtak viszont... Elnézést... Egy bőrtáskát, színültig teli...

– Ne is mondd, ne is mondd, kitalálom, mivel – fintorodott el Egmund. – Igen, ez tényleg sok mindent elmond ennek az illetőnek a pszichikai állapotáról. A kardjaid, vaják, ebben a helyzetben nyilván eltűntek. Még ha elkapja is őt Ferrant, egy őrülttől nem tud meg semmit. Egy ilyet még kínpadra vonni sem érdemes, kínzás közben csak összevissza locsognak. És most bocsássatok meg, hív a kötelesség.

Ferrant de Lettenhove a palota főbejáratához vezette Geraltot. Hamarosan a kőlapokkal borított udvarra jutottak, ahol lovagok üdvözölték az érkező vendégeket, akiket gárdisták és apródok kísértek tovább, a park belsejébe.

– Mire számíthatok?

– Tessék?

– Mire számíthatok itt ma? Melyik szó nem volt érthető?

– Xander herceg – halkította le a hangját az ügyész – azzal dicsekedett tanúk előtt, hogy már holnap király lesz. De ezt nem először mondta, és mindannyiszor részeg volt.

– Képes rá, hogy merényletet kövessen el?

– Nemigen. De van holdudvara, bizalmasai, kegyencei. Azok inkább képesek.

– Mennyi abból az igaz, hogy Belohun már ma trónörökösnek hirdeti ki az új hitvesével nemzett fiát?

– Sok.

– És a trónra esélyét elveszítő Egmund, írd és mondd, vajákot fogad fel, hogy őrizze és védje meg az apját. Csodálatra méltó fiúi szeretet.

– Ne képzelődj. Elvállaltad a feladatot. Teljesítsd.

– Elvállaltam és teljesítem is. Bár nagyon nem világos. Nem tudom, adott esetben ki lesz ellenem. Azért mégis csak tudnom kell, szükség esetén ki támogat.

– Ha a szükség úgy hozza, a kardot, ahogy a herceg megígérte, Ropp százados odaadja. Ő is téged támogat. Erőmhöz mérten én is segítek. Mert jót akarok neked.

– Mióta?

– Tessék?

– Mostanáig soha nem beszéltünk négyszemközt. Mindig velünk volt Kökörcsin, és előtte nem akartam ezt a témát szóba hozni. Részletes írásos információk az én állítólagos csalásaimról. Honnan volt ez meg Egmundnak? Ki tákolta ezt össze? Hisz nem ő maga volt. Te tákoltad össze, Ferrant.

– Semmi közöm nem volt hozzá. Biztosítalak...

– Ahhoz képest, hogy a törvény őre vagy, rosszul hazudsz. Ki sem tudom találni, milyen csoda folytán kaparintottad meg ezt az állást.

Ferrant de Lettenhove összeszorította a száját.

– Muszáj volt – mondta. – Parancsot teljesítettem.

A vaják hosszan nézett rá.

– El sem hinnéd – szólalt meg végül –, hányszor hallottam már ehhez hasonlót. Vigasztaló, hogy a leggyakrabban olyanok szájából, akikre épp az akasztófa várt.

Lytta Neyd a vendégek között volt. Könnyen fedezte fel. Mert vonzotta a tekintetet.

A mélyen kivágott haragoszöld krepdesin ruha elejét apró csillámoktól szikrázó, stilizált pillangó formájú hímzés díszítette. A ruha alja fodros volt. A fodrok látványa tízévesnél idősebb nők ruháján rendszerint ironikus szánalommal töltötte el a vajákot, Lytta ruháján azonban harmonizáltak az egésszel, méghozzá fölöttébb attraktívan.

A varázslónő nyakát csiszolt smaragdköves nyaklánc ékesítette. Egyik kő sem volt mandulaszemnél kisebb. Az egyik pedig sokkal nagyobb volt.

Vörös haja olyan volt, mint a lángban álló erdő.

Lytta mellett Mozaïk állt. Meglepően merész szabású, vállán és karján teljesen áttetsző fekete selyem- és sifonruhában. A leány nyakát és dekoltázsát ötletesen redőzött sifonfodorszerűségek takarták, ami a hosszú fekete kesztyűknek is köszönhetően extravagáns és titokzatos aurát kölcsönzött az alakjának.

Mindkettejükön négyhüvelyknyi magas sarkú cipő volt. Lyttán leguánbőr, Mozaïkon fekete lakkcipő.

Geralt egy pillanatig habozott, odamenjen-e. De csak egy pillanatig.

– Üdv – köszönt Lytta tartózkodóan. – Micsoda találkozás, örülök, hogy látlak. Mozaïk, nyertél, tiéd a fehér papucs.

– Fogadás – jött rá Geralt. – Mi volt a tárgya?

– Te voltál. Úgy véltem, nem látunk többé, fogadtam rá, hogy már nem fogsz felbukkanni. Mozaïk állta a fogadást, mert másképp vélekedett.

Ráfüggesztette átható jádekőtekintetét, nyilvánvalóan reagálásra várt. Szavakra. Bármilyenekre. Geralt hallgatott.

– Üdv a szép hölgyeknek! – Kökörcsin mintha a föld alól bukkant volna elő, akár egy deus ex machina. – Mély hódolattal adózom a bájaitok előtt. Neyd asszony, Mozaïk kisasszony. Bocsássátok meg, hogy nincs nálam virág.

– Megbocsátjuk. Mi újság a művészetben?

– Ahogy a művészetben lenni szokott, minden és semmi. – Kökörcsin borral teli serlegeket vett le egy arra járó apród tálcájáról, ás átnyújtotta őket a hölgyeknek. – Egy csöppet unalmas a rendezvény, nem gondoljátok? De a bor jó. Est Est, pintje negyven. A vörös se rossz, kipróbáltam. Csak forralt bort ne igyatok, nem tudják jól fűszerezni. És a vendégek egyre csak jönnek, mit szóltok hozzá? Mint általában a magasabb körökben, ez afféle fordított verseny à rebours, az nyer és gyűjti be a babérokat, aki utolsónak jelenik meg. És szép bevonulása lesz. Éppen most láthatjuk a finist. A fűrésztelep-hálózat tulajdonosa és hitvese ér a célvonalba, és ezzel alulmarad a már mögötte érkező kikötőigazgatóval és hitvesével szemben. Aki viszont alulmarad egy ismeretlen elegáns...

– Ez a koviri kereskedelmi képviselet vezetője – világosította fel Korall. – Hitvessel. Csak arra vagyok kíváncsi, kiével.

– Nézzék, a szűk élmezőnyhöz Pyral Pratt, a vén bandita csatlakozik. Nem akármilyen partnerrel... A francba!

– Mi bajod van?

– Az a nő ott Pratt mellett... – Kökörcsin félrenyelt. – Ez... Ez Etna Asider... Az az özvegy, aki eladta nekem a kardot...

– Így mutatkozott be neked? – kacagott Lytta. – Etna Asider? Banális anagramma. Nem más ő, mint Antea Derris. Pratt legnagyobb lánya. Cseppet sem özvegy, mert soha nem ment férjhez. Olyan pletykák keringenek róla, hogy nem kedveli a férfiakat.

– Pratt lánya? Lehetetlen! Voltam nála...

– És ott nem találkoztál vele. – A varázslónő nem hagyta, hogy befejezze. – Nem csoda. Anteának nem a legjobb a viszonya a családjával, még a nevüket sem használja, a két névből összeállított álnevet hordja. Apjával kapcsolatot csak üzleti ügyekben tart, melyek egyébként igen szerteágazóak. Magam is csodálkozom rajta, hogy itt együtt látom őket.

– Nyilván üzlet van ebben – jegyezte meg a vaják találóan.

– Rossz rágondolni, miféle. Antea hivatalosan kereskedelmi közvetítéssel foglalkozik, de a kedvenc sportja a szélhámoskodás, a csalás és a trükközés. Költő, van egy kérésem hozzád. Te járatos vagy itt, de Mozaïk nem. Vezesd körbe, mutasd be azoknak a vendégeknek, akikkel érdemes megismerkedni. Mutasd meg neki azokat, akikkel nem érdemes.

Kökörcsin, azt bizonygatva, hogy Korall kívánsága számára parancs, a karját nyújtotta Mozaïknak. Magukra maradtak.

– Gyere – törte meg Lytta a hosszan tartó hallgatást. – Járjunk egyet. Ott, azon a kis dombon.

A dombocskáról, a félreeső hely magasságából kitárult a város, Palmyra, a kikötő és a tenger látványa. Lytta a szeme elé emelte a kezét.

– Mi lehet az, ami most úszik be a kikötőbe? Amelyik a horgonyát dobja ki? Érdekes szerkezetű háromárbócos fregatt. Fekete vitorlákkal, ah, ez elég rendkívüli...

– Hagyjuk a fregattokat: Kökörcsint és Mozaïkot elküldted, magunkban vagyunk, és elhagyott helyen.

– Te meg – fordult vissza Korall – azon töprengsz, miért. Azt várod, mit közlök veled. Azt várod, milyen kérdéseket teszek föl neked. De hátha csak a legfrissebb pletykákat akarom neked elmondani. A varázslókörökből. Á, nem, nem, ne aggódj, nem Yenneferrel kapcsolatosak. Rissberggel kapcsolatosak, hisz ismered félig-meddig azt a helyet. Mostanában jelentős változások mentek ott végbe... Valahogy nem látom az érdeklődés fényét a szemedben megcsillanni. Folytassam?

– Hát persze.

– Akkor kezdődött, amikor Sármány meghalt.

– Sármány meghalt?

– Nem egészen egy hete halt meg. A hivatalos verzió szerint halálos mérgezést kapott attól a trágyától, amivel dolgozott. De a pletyka szerint agyvérzést kapott arra a hírre, hogy az egyik kedvence egy sikertelen és fölöttébb gyanús kísérlet következtében életét vesztette. Egy bizonyos Degerlundról van szó. Ismerős? Találkoztál vele, amikor a várban voltál?

– Nincs kizárva. Sokukkal találkoztam. Nem mindegyiket volt érdemes megjegyezni.

– Sármány állítólag az egész rissbergi vezetést hibáztatta kedvence haláláért, dühbe gurult, és agyvérzést kapott. Igazán koros volt már, évek óta magas vérnyomástól szenvedett, az sem volt titok, hogy fisztekfüggő volt, a fisztek és a magas vérnyomás pedig együtt robbanásveszélyes. De valaminek kellett mögötte lennie, mert Rissbergben fontos személyi változások zajlottak le. Még Sármány halála előtt konfliktusokra került sor, távozásra kényszerítették többek között az inkább Pinety néven ismert Algernon Guincampot. Ő biztosan ismerős neked. Mert ha valakit érdemes volt ott megjegyezni, az éppen ő volt.

– Tény.

– Sármány halála – Korall figyelmes tekintettel mérte végig a vajákot – gyors reagálást váltott ki a Káptalan részéről, már korábban is nyugtalanító hírek jutottak a fülükbe a megboldogult és kedvence csínytevéseivel kapcsolatosan. Ami érdekes, és manapság egyre lényegesebb: egy apró kavics indította el a lavinát. Egy jelentéktelen ember a csőcselék közül, valami túlbuzgó seriff vagy csendbiztos. Cselekvésre kényszerítette a fölöttesét, a Gors Velen-i bírót. A bíró feljebb továbbította a vádat, egyik szint a másikat követte, az ügy eljutott a királyi tanácshoz, onnan meg a Káptalanhoz. Hogy el ne nyújtsam: a felügyelet hiányát találták hibásnak. A vezetőségből távoznia kellett Biruta Icartinak, visszament az egyetemre, Arethusába. Távozott a Pettyes Axel és Sandoval. Zangenis megtartotta a beosztását, azzal nyerte meg a Káptalan kegyét, hogy feljelentette a többieket, és rájuk hárította az egészért a hibát. Mit szólsz hozzá? Van valami mondanivalód számomra?

– Mi mondanivalóm lehet nekem? Ezek a ti ügyeitek. És a ti botrányaitok.

– Azok a botrányok, amelyek röviddel a látogatásod után robbantak ki Rissbergben.

– Túlbecsülsz engem, Korall. És a hatóerőmet.

– Soha nem becsülök túl semmit. És ritkán becsülök alá valamit.

– Mozaïk és Kökörcsin rögtön visszajön – nézett a vaják közelről Lytta szemébe. – De hiszen nem ok nélkül parancsoltad nekik, hogy menjenek el. Mondd meg végre, miről van szó.

Korall állta a tekintetét.

– Jól tudod, miről van szó – válaszolta. – Ne sértsd meg hát az intelligenciámat azzal, hogy látszólag lealacsonyítod a magadét. Több mint egy hónapja nem voltál nálam. Nem, ne gondold, hogy érzelgős melodrámára vagy patetikus-szentimentális gesztusokra vágyom. Egy végét járó kapcsolattól nem várok mást, mint kedves emlékeket.

– Úgy tűnik, a „kapcsolat” szót használtad. Tényleg elképesztő ennek a sokrétű jelentése.

– Semmi mást – Lytta elengedte a füle mellett a vaják szavait, de a szemét nem vette le róla –, mint kedves emlékeket. Nem tudom, hogy van ez nálad, de ami engem illet, hát, őszinte leszek, nem annyira jó a helyzet. Szerintem érdemes lenne némi erőfeszítést tenni ebbe az irányba. Úgy vélem, nem is túl sokat. Valami apróságot, kedvességet, egy kedves befejező akkordot, olyasmit, ami kellemes emlékeket hagy maga után. Képes leszel valami ilyesmire? Nincs kedved engem meglátogatni?

Nem volt ideje válaszolni. A kampanile harangja fülsiketítően kezdett kongani, tízszer szólalt meg. Aztán erőteljes, kissé kakofón fémhangon csendült fel a trombiták kórusa. A vendégsereget kék-vörös gárdisták sora választotta ketté. A palota bejárati oszlopai alatt megjelent az udvari marsall nyakában aranylánccal, kezében póznányi pálcával. A marsall mögött heroldok lépkedtek, a heroldok mögött lovagok. A lovagok mögött pedig cobolyprémes kalapban, kezében jogart tartva Belohun, Kerack királya következett saját csontos, szikár valójában. Mellette haladt egy lefátyolozott, soványka kis szőke lány, aki csakis a király választottja lehetett, igencsak hamarost pedig a hitvese és királyné. A kis szőke hófehér ruhát viselt, tele volt aggatva briliánsokkal, inkább eltúlzott, inkább újgazdag módon és inkább ízléstelenül. A királyhoz hasonlóan az ő vállára is hermelinprémes köpeny nehezedett, amelyet hátul apródok tartottak.

A királyi pár mögött, de sokatmondó tízegynéhány lépésnyi távolságra a hermelinköpenyt tartó apródok mögött lépdelt a királyi család. Nyilvánvaló módon ott volt Egmund, mellette egy albínószerűen szőke illető, aki csak az öccse, Xander lehetett. A fivérek mögött jött a többi rokon, néhány férfi, néhány nő, no meg néhány kamasz és bakfis, nyilván törvényes és házasságon kívüli leszármazottak.

A hajlongó vendégek és a mélyen pukedliző hölgyek között a királyi menet célhoz ért, egy némileg vérpadra hasonlító szerkezetű emelvényhez. A baldachinnal fedett, oldalról gobelinekkel letakart emelvényre két trónt helyeztek el. Ide ült le a király és menyasszonya. A többi családtagnak állnia kellett.

A trombiták ismét fülsértő fémes rikoltást hallattak. A marsall, aki úgy hadonászott, mint egy karmester a zenekar előtt, kiáltozásra, vivátozásra és üdvrivalgásra ösztökélte a vendégeket. Mindenfelől engedelmesen hangzottak el és hullottak szerte a jókívánságok szüntelen egészségre, boldogságra, sikerekre, minden jóra, hosszú, hosszabb, a lehető leghosszabb és még hosszabb életre, a vendégek és az udvaroncok egymást múlták felül. Belohun király arckifejezése változatlanul rátarti és fenséges maradt, az ő és kiválasztottja felé irányuló jókívánságokkal, bókokkal és dicshimnuszokkal való elégedettségét csak azzal demonstrálta, hogy olykor kissé meglengette a jogart.

A marsall lecsöndesítette a vendégeket, és beszédbe kezdett; hosszan, folyékonyan beszélt, dagályosról bombasztikusra váltva és megfordítva. Geralt minden figyelmét a tömegre összpontosította, így hát a beszédből csak töredékek jutottak a fülébe. Belohun király, hirdette országnak-világnak a marsall, őszintén örül, hogy ilyen nagy számban jöttek el, örömmel üdvözöl mindenkit, ezen az ünnepi napon pontosan ugyanazt kívánja a vendégeknek, amit ők neki, az esküvői szertartás délután lesz megtartva, addig a vendégek egyenek, igyanak és mulassanak a számos ez alkalomra eltervezett attrakció láttán.

Trombitaharsogás hirdette a hivatalos rész végét. A királyi menet elindult, hogy eltávozzék a kertből. Geralt már észre is vett a vendégek között néhány igen gyanúsan viselkedő csoportocskát. Különösen az egyik csoport nem tetszett neki, mert nem hajoltak meg olyan mélyen a menet előtt, mint a többiek, és tolakodva a palota bejárata felé igyekeztek. Geralt kissé közelebb ment a kék-vörös katonák sorfalához. Lytta mellette haladt.

Belohun maga elé meredő tekintettel lépkedett. A menyasszony nézelődött, időnként odabólintott az őt köszöntő vendégeknek. Egy szélfuvallat egy pillanatra fellebbentette a fátylát. Geralt meglátta hatalmas kék szemét. Meglátta, hogy ez a szempár hirtelen rátalál a tömegben Lytta Neydre. És hogy ebben a szempárban gyűlölet lobban fel. Tiszta, őszinte, szinte desztillált gyűlölet.

Egy másodperc volt csak, aztán felharsantak a trombiták, átvonult a menet, elmasíroztak a gárdisták. A gyanúsan viselkedő csoportocskának, mint kiderült, csak a borral és harapnivalókkal megrakott asztal volt a célja, a többieket megelőzve vették körül és tarolták le. A parkban imitt-amott rögtönzött színpadokon megkezdődtek a fellépések – guszla-, lant-, síp- és fuvolaegyüttesek játszottak, kórusok daloltak. A bűvészeket zsonglőrök váltották, az erőművészek akrobatáknak adták át a helyüket, a kötéltáncosok nyomába lengén öltözött táncosnők léptek, kezükben tamburint tartottak. Egyre vidámabb lett a hangulat. A hölgyek arca pirosodni kezdett, az urak homloka verejtéktől csillogott, ezek is, amazok is nagyon hangosan kezdtek beszélni. És kissé akadozva.

Lytta a pavilon mögé vonszolta a vajákot. Ráijesztettek egy egyértelműen szexuális célzattal odarejtőző párocskára. A varázslónő nem zavartatta magát, alig figyelt oda.

– Nem tudom, mi készül itt – mondta. – Nem tudom, habár sejtem, minek és miért vagy itt. De tartsd nyitva a szemed, és bármit teszel, tedd megfontoltan. A királyi menyasszony nem más, mint Ildikó Breckl.

– Nem kérdem, ismered-e. Láttam azt a pillantást.

– Ildikó Breckl – ismételte Korall. – Így hívják. Harmadéves volt, amikor kirúgták Arethusából. Kisebb lopásért. Amint látom, elboldogult az életben. Nem lett varázslónő, de néhány óra múlva királyné lesz. Hab a tortán, a francba. Tizenhét éves? A vén kretén. Ildikó megvan huszonöt is.

– És téged aligha kedvel.

– Ez kölcsönös. Eszményi intrikus, mindig baj van körülötte. De ez nem minden. Az a fregatt, amelyik fekete vitorlákkal érkezett meg a kikötőbe. Tudom már, miféle hajó az, hallottam róla. Az Acherontia. Nagyon rossz a híre. Ott, ahol megjelenik, rendszerint történik valami.

– Például mi?

– A legénység zsoldosokból áll, akiket állítólag mindenre fel lehet bérelni. És szerinted mire bérelnek fel zsoldosokat? Kőművesmunkára?

– Mennem kell. Bocsáss meg, Korall.

– Akármi történne is – mondta Lytta lassan, és a szemébe nézett. – Akármi esne is meg, én nem lehetek belekeveredve.

– Ne aggódj. Nincs szándékomban téged segítségül hívni.

– Nem jól értettél.

– Minden bizonnyal. Bocsáss meg, Korall.

A borostyánnal benőtt oszlopsor mögött rögtön belefutott a visszatérő Mozaïkba. Aki csodálatra méltóan nyugodtan és hűvösen viselkedett a hőség, a zaj és a felfordulás közepette.

– Hol van Kökörcsin? Otthagyott?

– Otthagyott – sóhajtott fel a lány. – De illendően elnézést kért, és azt mondta, ti is bocsássatok meg neki. Privát fellépésre kérték fel. A palota belső szobáiban, a királyné és szobalánya részére. Nem utasíthatta vissza.

– Ki kérte fel?

– Egy katona külsejű férfi. Különös volt a tekintete.

– Mennem kell. Bocsáss meg, Mozaïk.

A színes szalagokkal feldíszített pavilon mögött kisebbfajta tömeg gyűlt össze, ennivalót szolgáltak fel, pástétomot, lazacot és aszpikos kacsát. Geralt utat tört magának, Ropp századost vagy Ferrant de Lettenhove-ot kereste. Helyettük egyenesen Febus Ravengába ütközött. A vendéglős arisztokratának látszott. Brokát doublet volt rajta, a fején pompás strucctollköteggel díszített kalap ékeskedett. Pyral Pratt leánya volt vele, fess és elegáns volt fekete férfiruhájában.

– Ó, Geralt – örvendezett Ravenga. – Engedd meg, Antea, hogy bemutassam: Ríviai Geralt, a híres vaják. Geralt, ő Antea Derris, faktor. Igyál velünk bort...

– Bocsássatok meg – szabadkozott a vaják –, de sietek. Antea kisasszonyt már ismerem, bár személyesen nem. A te helyedben, Febus, nem vennék tőle semmit.

A palota bejáratának oszlopcsarnokát egy tudós nyelvész a következő transzparenssel díszítette fel: CRESCITE ET MULTIPLICAMINI. Geraltot pedig keresztbe tett alabárdnyelek tartóztatták fel.

– Tilos a belépés.

– Sürgősen találkoznom kell a királyi ügyésszel.

– Tilos a belépés. – Az alabárdosok mögül az őrparancsnok bukkant elő. Bal kezében lándzsát tartott. Piszkos jobb mutatóujjával egyenesen Geralt orrát vette célba. – Tilos, felfogtad?

– Ha nem veszed el az ujjadat az arcom elől, pár helyen eltöröm. Ó, ez az, máris jobb. Most pedig vezess az ügyészhez!

– Ahányszor őrségbe ütközöl, kész a botrány – szólalt meg a vaják mögött Ferrant de Lettenhove, nyilván követte. – Ez komoly jellemhiba. Sajnálatos következményekkel járhat.

– Nem szeretem, ha valaki megtiltja nekem a belépést.

– De hiszen erre valók az őrök és a strázsák. Nem lenne rájuk szükség, ha mindenüvé szabad lenne belépni. Engedjétek be.

– Magától a királytól van parancsunk – ráncolta össze a homlokát az őrparancsnok. – Senkit sem szabad ellenőrzés nélkül beengedni!

– Akkor ellenőrizzétek.

Az ellenőrzés alapos volt, az őrök nem henyéltek, alaposan átkutatták, nem szorítkoztak a felületes végigtapogatásra. Semmit sem találtak, Geralt nem hozta el a lagzira az általában a csizmájában hordott tőrét.

– Meg vagytok elégedve? – Az ügyész fensőbbségesen nézett az őrparancsnokra. – Húzódjatok hát félre, és engedjetek át minket.

– Kegyeskedjék nagyságod megbocsátani – szisszent fel a parancsnok. – A király parancsa világos volt. Mindenkire vonatkozott.

– Micsoda? Ne feledkezz meg magadról, ember! Tudod, kivel állsz szemben?

– Ellenőrzés nélkül senkit. – A parancsnok az őrökre pillantott. – A parancs világos volt. Ne okozzon hát kegyelmed kellemetlenséget. Nekünk... és önmagának.

– Mi folyik itt ma?

– Ezzel kapcsolatban a felsőbbséghez tessék fordulni. Nekem azt parancsolták, hogy ellenőrizzek.

Az ügyész az orra alatt szitkozódott, alávetette magát az ellenőrzésnek. Még egy zsebkés sem volt nála.

– Mit jelentsen mindez, szeretném tudni – mondta, amikor végre bejutottak a folyosóra. – Komolyan nyugtalankodom. Komolyan nyugtalankodom, vaják.

– Láttad Kökörcsint? Állítólag fellépésre hívták a palotába, hogy énekeljen.

– Erről nem tudok semmit.

– És arról tudsz, hogy a kikötőbe érkezett az Acherontia? Mond neked valamit ez a név?

– Sokat is. És a nyugtalanságom fokozódik. Percről percre. Siessünk!

Az előcsarnokon – az egykori szentélytornácon – túl lándzsával felfegyverkezett gárdisták rohangáltak, kék-vörös egyenruhák villogtak a kerengőkön is. A folyosókról csizmacsattogás és hangos beszéd hallatszott.

– Hé! – Az ügyész egy arra járó katonát intett le. – Őrmester! Mi folyik itt?

– Bocsásson meg kegyelmed... Parancsra sietek...

– Állj, ha mondom! Mi folyik itt? Magyarázatot követelek! Történt valami? Hol van Egmund herceg?

– Ferrant de Lettenhove úr.

Az ajtóban kékdelfines zászlók alatt, négy jókora bőrzubbonyos fickó kíséretében ott állt személyesen Belohun király. Királyi kellékeit nélkülözve nem is látszott királynak. Inkább parasztnak, akinek épp most borjadzott meg a tehene. És csodaszép kisborjút hozott a világra.

– Ferrant de Lettenhove úr. – A király hangjából is kicsengett az ivadék fölötti öröm. – A királyi ügyész. Vagyis az én ügyészem. Vagy talán nem is az enyém? Talán a fiamé? Itt termettél, holott nem hívtalak. Lényegében szolgálati kötelességed, hogy az adott pillanatban itt légy, de nem hívtalak. Arra gondoltam, szórakozzék csak Ferrant, egyék, igyék, turbékoljon és keféljen egyet egy lugasban. Nem hívom ide Ferrantot, nem akarom, hogy itt legyen. Tudod, miért nem akartam? Mert nem voltam benne biztos, kit szolgálsz. Kit szolgálsz, Ferrant?

– Királyi felségedet szolgálom. – Az ügyész mélyen meghajolt. – És teljesen felségedé vagyok.

– Mindenki hallotta? – A király színpadiasan tekintett körbe. – Ferrant az enyém! Jól van, Ferrant, jól van. Ilyen választ vártam, királyi ügyész úr. Maradhatsz, hasznomra vagy. Mindjárt meg is bízlak egy pont ügyésznek való feladattal... Hé! És ez itt? Ki ez? Várjunk, várjunk! Tán nem ez az a vaják, aki szélhámosságokat csinált? Akit a varázslónő mutatott nekünk?

– Ártatlannak bizonyult, a varázslónőt megtévesztették. Feljelentést kapott...

– Ártatlanokat nem jelentenek fel.

– A bíróság döntött. Az ügyet bizonyítékok hiányában lezárták.

– De az ügy létezett, azaz valami bűzlött. A bírósági döntések és ítéletek a bírósági tisztviselők fantáziájának és szeszélyének termékei, a bűz viszont az ügy lényegéből fakad. Elegem van ebből, nem fogom az időmet a jogrendszerről szóló előadásra vesztegetni. Az esküvőm napján lehetek nagylelkű, nem csukatom le, de ez a vaják azonnal tűnjék el a szemem elől. És soha többé ne is kerüljön a szemem elé!

– Felséges királyom... Nyugtalan vagyok... Állítólag befutott a kikötőbe az Acherontia. Ebben a helyzetben a biztonsági szempontok azt diktálják, hogy védelemről gondoskodjam... A vaják esetleg...

– Esetleg mi? Saját testével takar el? Vajákbűvöléssel sújt le a merénylőkre? Épp ezzel a feladattal bízta meg őt Egmund, az én szeretett fiam? Hogy megvédje az apját, és gondoskodjék a biztonságomról? Akkor kövess, Ferrant. Á, az ördögbe is, te is kövess, vaják. Mutatok nektek valamit. Meglátjátok, hogyan törődöm a saját biztonságommal, és hogyan gondoskodom a védelmemről. Nézzétek csak meg. Hallgassátok meg. Talán tanultok valamit. És meg is tudtok valamit. Önmagatokról. Gyerünk, utánam!

A noszogatás hatására és a bőrzubbonyos fickóktól körülvéve követték a királyt. Egy nagy terembe jutottak, a hullámzó tengerrel és víziszörnyekkel telepingált mennyezet alatt egy emelvényen állt a trón, arra ült le Belohun. Szemközt, egy stilizált világtérképet ábrázoló freskó alatti padon, más fickók őrizetében ültek a királyfiak. Kerack hercegei. A hollófekete Egmund és az albínószerűen szőke Xander.

Belohun elterpeszkedett a trónon. Magasról nézett le a fiaira, egy diadalt arató győztes tekintetével, mint aki előtt csatában megsemmisített ellenségek térden állva könyörögnek kegyelemért. A Geralt által látott képeken azonban a győztesek arcán rendszerint komolyság, méltóság, nemesség és a legyőzöttek iránti tisztelet volt látható. Belohun arcán hiába keresett volna ilyesmit. Kizárólag éles gúnymosoly látszott rajta.

– Az udvari bolondom – szólalt meg a király – tegnap megbetegedett. Hasmenése lett. Azt hittem, ez pech, nem lesznek tréfák, nem lesz móka, nem lesz nevetség. Tévedtem. Van nevetség. Kireped a hasam a nevetéstől. Mert ti, ti ketten, fiaim, nevetségesek vagytok. Szánalmasak, de nevetségesek. Hosszú évekig, ezt garantálom, én meg az asszonykám a hálószobában, szerelmi huncutkodások meg csatározások után, ahányszor csak eszünkbe juttok, azokon a napokon könnyesre fogjuk magunkat nevetni. Mert hisz nincs nevetségesebb, mint egy ostoba fajankó.

Xander, ez könnyen észrevehető volt, félt. Ide-oda járatta a teremben a tekintetét, és erősen izzadt. Egmund, ellenkezőleg, nem mutatott félelmet. Egyenesen apja szemébe nézett, viszonozta a gúnymosolyt.

– A népi bölcsesség azt mondja: reméld a legjobbat, készülj fel a legrosszabbra. Felkészültem tehát a legrosszabbra. Mert lehet-e rosszabb valami, mint tulajdon fiaim árulása? Legbizalmasabb pajtásaitok közé ültettem be az ügynökeimet. Társaitok azonnal elárultak benneteket, amikor megszorongattam őket. Cimboráitok és kegyenceitek épp most menekülnek el a városból.

– Igen, fiaim. Azt hittétek, hogy vak és süket vagyok? Hogy öreg, roskatag és tehetetlen vagyok? Azt hittétek, nem látom, hogy mindketten a trónra és a koronára vágyakoztok? Hogy úgy sóvárogtok rá, mint disznó a szarvasgombára? Az a disznó, amelyik kiszagolja a szarvasgombát, megbutul. A vágyakozástól, az epekedéstől, az ábrándozástól és a vad kívánástól. A disznó megtébolyodik, visít, röfög, nem törődik semmi mással, csak hogy a szarvasgombához hozzájusson. Az ilyet bottal kell verni, hogy elkergessük onnan. És ti, fiaim, pont ilyen disznóknak bizonyultatok. Kiszagoltátok a gombát, beletébolyodtatok a vágyakozásba és a kívánkozásba. De szart kaptok, nem szarvasgombát. A botot pedig természetesen megkóstoljátok. Szembeszálltatok velem, fiaim, a hatalmamra és a személyemre törtetek. A velem szembeszállók egészsége hirtelen szokott romlásnak indulni. Ezt a tényt az orvostudomány is alátámasztja.

– A kikötőben horgonyt vetett az Acherontia. Az én parancsomra érkezett, én fogadtam fel a kapitányt. A bíróság holnap reggel ül össze, az ítélet délelőtt születik meg. És délben mind a ketten a hajón lesztek. A fedélzetről csak akkor engednek le benneteket, amikor a fregatt elhagyja a Peixe de Mar-i világítótornyot. Ami gyakorlatilag azt jelenti, hogy új lakhelyetek Nazair. Ebbing. Maecht. Vagy Nilfgaard. Vagy a világ vége és a pokol pitvara, ha ahhoz támad kedvetek, hogy oda vándoroljatok. Mert ide, erre a vidékre soha nem tértek vissza. Soha. Ha kedves a nyakatokon a fejetek.

– Száműzni akarsz minket? – vonította Xander. – Ahogy Viraxast száműzted? A mi nevünket is megtiltod kiejteni az udvarban?

– Viraxast mérgemben és ítélet nélkül száműztem. Ami nem jelenti azt, hogy nem végeztetem ki, ha vissza merne jönni. Tikettőtöket a törvényszék ítél száműzetésre. Jogszerűen és törvényesen.

– Olyan biztos vagy benne? Meglátjuk! Meglátjuk, mit szól a bíróság ehhez a törvénytelenséghez!

– A bíróság tudja, milyen ítéletet várok el, és olyat fog hozni. Egyértelműt és egyhangút.

– Egyhangút, hát persze! Ebben az országban függetlenek a bíróságok!

– A bíróságok igen. De a bírák nem. Buta vagy, Xander. Az anyád is buta volt, mint a tök, rá hasonlítasz. Biztosan még a merényletet sem te tákoltad össze, az egészet valamelyik kegyenced tervelte ki. De végül is örülök, hogy összeesküdtél, örömmel szabadulok meg tőled. Egmund egészen más, igen, Egmund cseles. Az aggódó fiú által az apja védelmére felfogadott vaják, ah, milyen cselesen tartottad ezt titokban úgy, hogy mindenki tudjon róla. Aztán kontaktméreg. Ravasz dolog egy ilyen méreg, az ételt és az italt előkóstolják, de ki gondolna a királyi hálószobában levő kályha piszkavasának nyelére? Amely piszkavasat csak én használom, és senkinek sem engedem meg, hogy hozzányúljon? Ügyes, ügyes, fiam. Csakhogy a mérgeződ elárult téged, így van ez már, az árulók elárulják az árulókat. Miért hallgatsz, Egmund? Nincs semmi mondanivalód?

Egmund tekintete fagyos volt, továbbra sem mutatkozott benne egy árnyalatnyi félelem sem. Egyáltalán nem rémíti meg a számkivetés perspektívája, értette meg Geralt, nem a száműzetés jár a fejében, nem is az idegenben való boldogulás, nem is az Acherontia, nem is Peixe de Mar. Akkor mire gondol?

– Fiam – ismételte meg a kérdését a király –, nincs mondanivalód?

– Csak egyvalami – sziszegte Egmund. – Az általad kedvelt népi bölcsességek egyike. Nincs ostobább egy ostoba vénembernél. Jusson eszedbe, amit mondtam, drága apám. Ha eljön az ideje.

– Elvinni, elzárni és őrizni őket – parancsolta Belohun. – Ez a te feladatod, Ferrant, ez az ügyész dolga. Most pedig ide a szabóval, a marsallal és a jegyzővel, a többiek takarodjanak. Te meg, vaják... Tanultál ma valamit, igaz? Megtudtál valamit magadról? Nevezetesen azt, hogy naiv balek vagy? Ha ezt megértetted, akkor valamennyire hasznát veszed mai látogatásodnak. Amely látogatás ezennel be is fejeződött. Hé ott ketten, ide hozzám! Ezt a vajákot elkísérni a kapuhoz, és kidobni. Vigyázni, nehogy közben megfújjon valamit az ezüst készletből!

Az előcsarnok mögötti folyosón Ropp százados állta útjukat. Két hasonló nézésű, mozgású és testtartású illető társaságában. Geralt fogadni mert volna rá, hogy valamikor mind a hárman ugyanannál az egységnél szolgáltak. Hirtelen megértette. Hirtelen felfogta, tudja, mi történik, hogyan alakulnak a dolgok. Nem csodálkozott tehát, amikor Ropp kijelentette, átveszi a felügyeletet az őrizetes fölött, és megparancsolta a gárdistáknak, hogy távozzanak. A vaják tudta, hogy a százados arra utasítja, kövesse. Amint várta, a másik kettő hátul, mögötte ment.

Megérezte, kire bukkan abban a szobában, amelyikbe beléptek.

Kökörcsin halottsápadt és szemmel láthatóan rémült volt. De alighanem sértetlen. Magas támlájú széken ült. A szék mögött sovány fickó állt, hátrafésült haja varkocsban volt összekötve. A fickó hosszú vékony négyélű kegyelemtőrt tartott a kezében. A penge a költő nyakát célozta, ferdén felfelé, az álla alatt.

– Csak semmi ostobaság – figyelmeztette Ropp. – Semmi ostobaság, vaják. Egyetlen meggondolatlan mozdulat, akár egy rezzenés, és Samsa úr ledöfi a muzsikust, mint egy disznót. Habozás nélkül.

Geralt tudta, hogy Samsa úr nem habozik. Mert Samsa úr még Roppnál is csúnyábban nézett. Nagyon különös volt a nézése. Ilyen nézésű emberekkel lehet időnként találkozni hullaházakban és bonctermekben. Egyáltalán nem a megélhetésért vállaltak ilyen helyeken munkát, hanem azért, hogy alkalmuk nyíljon rejtett kedvteléseik realizálására.

Geralt azt is értette már, miért volt nyugodt Egmund herceg. Miért nézett félelem nélkül a jövőbe. És apja szemébe.

– Arról van szó, hogy légy engedelmes – mondta Ropp. – Ha engedelmes leszel, mindketten megmenekültök.

– Ha megteszed, amire utasítunk – folytatta a százados –, akkor szabadon engedünk téged meg a versfaragót. Ha ellenállasz, mindkettőtöket megölünk.

– Hibát követsz el, Ropp.

– Samsa úr – Ropp nem törődött a figyelmeztetéssel – itt marad a muzsikussal. Mi, vagyis te meg én, a királyi lakosztályokba megyünk. Őrség lesz ott. Mint látod, itt a kardod. Odaadom neked, te meg elintézed az őrséget. És az erősítést is, amit az őrségnek lesz ideje odahívni, mielőtt mindüket megölöd. A zűrzavar hallatára a komornyik egy titkos kijáraton kiviszi a királyt, ott pedig Richter és Tverdoruk úr fogja várni. Akik némi változtatást tesznek az itteni trónöröklési renden és az itteni monarchia történetén.

– Hibát követsz el, Ropp.

– Most pedig – mondta a százados, és szorosan eléje állt. – Most pedig megerősíted, hogy megértetted a feladatot, és hogy végrehajtod. Ha ezt nem teszed meg, amíg magamban háromig számolok, Samsa úr átszúrja a muzsikus jobb fülében a dobhártyát, én pedig tovább számolok. Ha nem születik meg a várt eredmény, Samsa úr beledöf a másik fülébe. Aztán kiszúrja a költő szemét. És így tovább, egészen a végső fejleményig, amelynek során az agyába szúr bele. Kezdem a számolást, vaják.

– Ne hallgass rá, Geralt! – Kökörcsin csodával határos módon bocsátott ki hangot összeszorított torkából. – Nem mer hozzám érni! Híres vagyok!

– Ő – szögezte le Ropp fagyosan – bizonyára nem vesz minket komolyan. Samsa úr, a jobb fül.

– Állj! Ne!

– Így már jobb – bólintott Ropp. – Így már jobb, vaják. Erősítsd meg, hogy megértetted a feladatot. És hogy végrehajtod.

– Előbb el a tőrrel a költő fülétől.

– Á – kacagott fel Samsa úr, és magasan a feje fölé emelte a tőrt. – Így jó?

– Így jó.

Geralt bal kezével Ropp csuklóját ragadta meg, jobbjával pedig a saját kardja markolatát. Erősen magához rántotta a századost, és teljes erővel az arcába fejelt. Csont roppant. A vaják, mielőtt Ropp összeesett volna, már kirántotta a kardját a hüvelyből, egyetlen folyamatos mozdulattal, rövid fordulattal lenyeste Samsa úr tőrt tartó kezét. Samsa felordított, térdre rogyott. Richter és Tverdoruk előreszegezett tőrrel rontott rá a vajákra, aki egy félfordulattal közöttük termett. Röptében szelte ketté Richter nyakát, a vér csaknem a mennyezetről lecsüngő pókhálóig fröccsent fel. Tverdoruk rohamozott, banditamódra hajtott végre egy cseles ugrást, de belebotlott a heverő Roppba, egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát. Geralt nem hagyta, hogy visszanyerje. Egy gyors ugrással alulról mért vágást az ágyékára, majd még egyet felülről, a nyaki ütőerére. Tverdoruk összegörnyedve zuhant el.

Samsa úr meglepte. Noha jobb keze hiányzott, noha ömlött a csonkjából a vér, ballal rátalált a padlón a tőrére. És megcélozta Kökörcsint. A költő felordított, de nem hagyta el a lélekjelenléte. Leesett a székről, és azzal védte magát a támadójától. Geralt pedig többet nem engedett meg Samsa úrnak. Újból vér fröcskölte be a mennyezetet, a pókhálót és a pókháló lepte gyertyacsonkokat.

Kökörcsin feltérdelt, homlokát a falnak támasztotta, majd igen bő sugárban elhányta magát.

Ferrant de Lettenhove és vele néhány gárdista rontott be a szobába.

– Mi történik? Mi volt itt? Julian! Egészben vagy? Julian!

Kökörcsin felemelte a kezét, jelezve, hogy mindjárt válaszol, mert most nincs rá ideje. Majd újra hányt.

Az ügyész kiküldte a gárdistákat, bezárta mögöttük az ajtót. Végigvizsgálta a hullákat, óvatosan, nehogy belelépjen a kiömlött vérbe, és vigyázott, nehogy a pókhálóról csöpögő vér bepiszkolja a doubletjét.

– Samsa, Tverdoruk, Richter – ismert rájuk. – És Ropp százados úr. Egmund herceg bizalmi emberei.

– Parancsot teljesítettek – vonta meg a vállát a vaják, és a kardját nézte. – Akárcsak te, engedelmesek voltak a parancsok iránt. És te semmit sem tudtál erről. Erősítsd meg, Ferrant.

– Semmit sem tudtam erről – bizonykodott gyorsan az ügyész, és hátralépett, nekitámaszkodott a falnak. – Esküszöm! Csak nem gyanakodsz... Nem gondolod azt...

– Ha azt gondolnám, már nem élnél. Hiszek neked. Hiszen nem tennéd ki veszélynek Kökörcsin életét.

– Értesíteni kell erről a királyt. Attól tartok, Egmund herceg számára ez azt jelenti, változtatásokat és kiegészítéseket kell tenni a vádiratban. Ropp él, úgy tűnik. Vallomást tesz...

– Kétlem, hogy képes lenne rá.

Az ügyész végignézett a századoson, aki nyújtott testtel vizelettócsában hevert, bőségesen nyáladzott, és egész testében reszketett.

– Mi baja?

– Orrcsont-töredékek vannak az agyában. És talán egypár szilánk a szemgolyóiban.

– Túl erősen ütötted meg.

– Pont így akartam. – Geralt az asztalról lehúzott terítőbe törölte a kard pengéjét. – Kökörcsin, mi a helyzet? Rendben vagy? Fel tudsz állni?

– Rendben, rendben – dadogta Kökörcsin. – Már jobban vagyok. Sokkal jobban...

– Nem úgy nézel ki, mint aki jobban van.

– Az ördögbe, hiszen épphogy megmenekültem a haláltól! – A költő felállt, megkapaszkodott a komódban. – A francba, így még életemben nem féltem... Az volt az érzésem, kiszakad a fenekem. És mindjárt minden kiömlik belőlem alul, a fogaimat is beleértve. De amikor megláttalak, tudtam, hogy megmentesz. Illetve nem tudtam, de erősen számítottam rá... A francba, mennyi itt a vér... Milyen büdös van! Azt hiszem, újra elhányom magam...

– Megyünk a királyhoz – mondta Ferrant de Lettenhove. – Add ide a kardodat, vaják... És pucold le magad egy kicsit. Te meg, Julian, maradj...

– Na persze. Egy pillanatig sem maradok itt egyedül. Inkább Geralttal tartok.

A királyi előszobákba vezető bejáratot gárdisták őrizték, akik viszont felismerték és beengedték az ügyészt. A belső szobákkal már nem ment ennyire könnyen. Leküzdhetetlen akadályt képezett egy herold, két lovag és a kíséretüket alkotó négy alak.

– A király – közölte a herold – az esküvői ruháját próbálja. Megtiltotta, hogy zavarják.

– Fontos és halasztást nem tűrő dologban járunk!

– A király kategorikusan megtiltotta, hogy zavarják. A vaják úrnak pedig, úgy tűnik, azt parancsolták, hogy hagyja el a palotát. Mit csinál akkor még itt?

– Megmagyarázom a királynak. Tessék minket beengedni!

Ferrant arrébb lökte a heroldot, ellökte az egyik lovagot is. Geralt követte. De így is csak a szoba küszöbéig jutottak, az itt felsorakozó néhány udvaronc háta mögé. A továbbjutást bőrzubbonyos alakok hiúsították meg, akik a herold parancsára a falhoz szorították őket. Nem voltak túl szelídek, Geralt azonban követte az ügyész példáját, és nem tanúsított ellenállást.

A király egy alacsony zsámolyon állt. A szabó a szájában tartott tűkkel igazította a buggyos nadrágot. Mellettük az udvari marsall állt meg egy fekete ruhás, jegyző külsejű férfi.

– Rögtön az esküvői szertartás után – mondta Belohun – kihirdetem, hogy az a fiam lesz a trónörökös, akit a ma elvett kis feleségem fog majd megszülni. Ez majd, hehe, biztosítja számomra a hajlandóságát és engedelmességét. Ettől némi időt és nyugalmat nyerek. Húsz évbe is beletelik, mire a kis szaros eléri azt a kort, amelyben ármánykodni kezd.

– Viszont – a király elfintorította magát, és rápislantott a marsallra – ha kedvem tartja, mindezt visszavonom, és egészen másvalakit jelölök ki utódomul. Bárhogy nézzük is, ez a házasság morganatikus, az ilyen házasságokból született gyermekek nem öröklik a címeket, igaz? És ki tudja előre megjósolni, meddig bírom ki vele? Nincsenek-e más lányok a világon, szebbek, fiatalabbak? Össze kell hát állítani a megfelelő dokumentumokat, valami házassági szerződésfélét, vagy hasonlót. Reméld a legjobbat, de készülj fel a legrosszabbra, he, he, he.

A komornyik egy ékszerekkel telerakott tálcát nyújtott a király felé.

– El innen ezekkel – fintorgott Belohun. – Nem fogok bizsukat magamra aggatni, mint valami piperkőc vagy újgazdag. Csak ezt veszem föl. A választott hölgyem ajándékát. Kicsi, de ízléses. Az országom címerével ékesített medalion, illendő, hogy ezt a címert viseljem. Ahogy ő mondta: nyakadon az ország címere, szíveden az ország java.

Eltartott egy kis ideig, mire a falhoz szorított Geralt megértette.

A mancsával a medaliont paskoló macska. A láncon függő aranymedalion. A kék zománc, a delfin. D’or, dauphin nageant d’azur, lorré, peautré, oreillé, barbé et crêté de gueules.

Túl késő volt már ahhoz, hogy reagálhasson. Még figyelmeztető kiáltásra sem maradt ideje. Látta, hogy az aranyláncocska hirtelen összezsugorodik, összeszorul a király nyakán, akár egy fojtópánt. Belohun elvörösödött, kinyitotta a száját, se lélegzetet venni, se kiáltani nem tudott. Két kézzel kapott a nyakához, igyekezett letépni a medaliont, vagy legalább bedugni az ujját a lánc alá. Nem járt sikerrel, a lánc mélyen belenyomódott a bőrébe. A király lehuppant a zsámolyról, topogott, megtaszította a szabót. A szabó megbotlott, fulladozni kezdett, alighanem lenyelte a tűket. Nekizuhant a jegyzőnek, mindketten elestek. Belohun közben elkékült, kidülledt a szeme, a földre rogyott, néhányat kapálózott a lábával, kiegyenesedett. És mozdulatlanná dermedt.

– Segítség! Rosszul lett a király!

– Medikust! – kiáltotta a marsall. – Hívjátok a medikust!

– Az istenért! Mi történt? Mi történt a királlyal?

– Medikust! Gyorsan!

Ferrant de Lettenhove a halántékára szorította a tenyerét. Furcsa arcot vágott. Olyan arcot, mintha lassan érteni kezdené a dolgot.

A királyt a kanapéra fektették. Az odahívott medikus sokáig vizsgálta. Geraltot nem engedték a közelébe, nem engedték meg, hogy megnézze. Ennek ellenére tudta, hogy a lánc még azelőtt visszalazult, mielőtt a gyógyász odaért volna.

– Agyvérzés – jelentette ki a medikus, és kiegyenesedett. – A fülledt levegőtől. A rossz kigőzölgések behatoltak a testbe, és megmérgezték a testnedveket. Az állandó viharok a hibásak ebben, mert felforrósították a vérét. A tudomány tehetetlen, nem tudok semmit sem tenni. Szeretett jó királyunk meghalt. Megvált ettől a világtól.

A marsall kiáltva takarta el az arcát. A herold két kézzel kapott a sapkájához. Az egyik udvaronc felzokogott. Többen térdre estek.

A folyosón és az előcsarnokban hirtelen súlyos lépések visszhangzottak. Az ajtóban egy óriás jelent meg, legalább hét láb magas volt a legény. Gárdista-egyenruha volt rajta, de a rajta levő jelzések magas rangra mutattak. Az óriást kísérő emberek fején kendő, fülükben függő volt.

– Uraim – törte meg a csendet az óriás –, kegyeskedjenek átfáradni a trónterembe. Azonnal.

– Hogyhogy a trónterembe? – kiáltott fel a marsall. – És minek? Fel tudja fogni, de Santis úr, mi zajlott le itt az imént? Milyen szerencsétlenség történt? Maga nem érti...

– A trónterembe. Ez a király parancsa.

– A király meghalt!

– Éljen a király. A trónterembe tessék. Mindenki. Azonnal.

A trónteremben a tritonokkal, sellőkkel és csikóhalakkal teli tengert ábrázoló mennyezet alatt már tízegynéhány férfi gyülekezett. Némelyikük fejét színes kendő takarta, mások szalagos hajósföveget viseltek. Valamennyien barnára sültek, valamennyiük fülében függő csüngött.

Zsoldosok. Könnyű volt kitalálni. Az Acherontia fregatt legénysége.

Az emelvényen álló trónon fekete hajú és fekete szemű, jókora orrú férfi ült. Ő is barnára sült. De a fülében nem viselt függőt.

Mellette egy odahúzott széken ült Ildikó Breckl, még a hófehér ruha volt rajta, és még rajta voltak a briliánsok. A minapi királyi menyasszony és szerető a fekete hajú férfira függesztette hódolatteljes tekintetét. Geralt már jó ideje tisztában volt az események alakulásával és okaival, egybevetette és összepárosította a tényeket. Most viszont, ebben a pillanatban még a legkorlátoltabb eszűeknek is észre kellett venniük, és meg kellett érteniük, hogy Ildikó Breckl és a fekete hajú férfi ismerik egymást, méghozzá jól. És alighanem régóta.

– Viraxas királyfi, Kerack hercege, az imént még a trón és a korona örököse – hirdette ki zengő baritonján az óriás, de Santis. – Jelen pillanatban pedig Kerack királya, az ország törvényes uralkodója.

Elsőként az udvari marsall hajolt meg, majd ereszkedett féltérdre. Következőnek a herold rótta le hódolatát. A lovagok követték őket, mélyen meghajtották a fejüket. Az utolsó, aki meghajolt, Ferrant de Lettenhove volt.

– Felséges királyom.

– Pillanatnyilag elegendő a Felséged – helyesbített Viraxas. – A teljes címzés a koronázás után illet majd meg. Amelyet nem fogunk soká halogatni. Minél hamarabb, annál jobb. Igaz, marsall úr?

Nagy csönd lett. Hallani lehetett, ahogy valamelyik udvaroncnak megkordul a gyomra.

– Felejthetetlen emlékű atyám meghalt – folytatta Viraxas. – Megtért híres őseihez. Két öcsémet hazaárulással vádolják, amin nem is csodálkozom. A per az elhunyt király akaratával egybehangzóan fog lezajlani, mindkét fivérem bűnösnek fog találtatni, és a bíróság ítélete alapján örökre eltávoznak Kerackból. Az általam... és vagyonos barátaim és pártfogóim által kibérelt Acherontia fregatt fedélzetén. Az elhunyt király, úgy tudom, nem hagyott maga után érvényes végrendeletet és a trónöröklésre vonatkozó hivatalos rendelkezést. Tiszteletben tartanám a király akaratát, ha volna ilyen rendelkezés. De nincs. Az öröklési törvény szerint a korona tehát engem illet. Van-e valaki a jelenlévők között, aki ezt tagadni szeretné?

Senki ilyen nem akadt a jelenlévők között. Valamennyi jelenlévő elegendő értelemmel és önfenntartási ösztönnel volt felruházva.

– Akkor kezdjék meg a koronázás előkészületeit, gondoskodjanak erről, akiknek a hatáskörébe tartozik. A koronázás esküvővel lesz összekapcsolva. Úgy határoztam ugyanis, hogy feltámasztom a keracki királyok ősi szokását, az évszázadokkal ezelőtt hozott törvényt. Amely úgy szól, hogy ha a vőlegény az esküvő előtt meghal, a menyasszonyt a legközelebbi nőtlen rokonnak kell elvennie.

Ildikó Breckl, ahogy sugárzó arcáról látható volt, kész volt akár azonnal alávetni magát az ősrégi szokásnak. Az egybegyűltek hallgattak, kitalálható volt, hogy igyekszenek visszaemlékezni, ki, mikor és milyen alkalomból vezette be ezt a szokást. És miképpen lehetett ez a szokás bevezetve évszázadokkal ezelőtt, ha Kerack még száz éve sem áll fenn. Ám az udvaroncok megerőltetett gondolkodástól összeráncolt homloka hamar kisimult. Mind egy emberként jutottak a helyes következtetésre. Hogy bár még nem volt meg a koronázás, és bár még csak felség, Viraxas gyakorlatilag már király, és a királynak mindig igaza van.

– Tűnj el innen, vaják – suttogta Ferrant de Lettenhove, és Geralt kezébe nyomta a kardját. – Vidd el innen Juliant. Mind a ketten tűnjetek el. Nem láttatok semmit, nem hallottatok semmit. Nehogy valaki kapcsolatba hozzon titeket ezzel az egésszel.

– Felfogtam – Viraxas végigmérte az összegyűlt udvaroncokat –, és meg tudom érteni, hogy a jelenlévők közül egyeseknek meglepő ez a helyzet. Hogy egyeseknek túl váratlanul és hirtelenül mennek végbe a változások, és túl gyorsan zajlanak az események. Azt sem zárhatom ki, hogy az itt jelenlévők közül egyeseknek nincs kedvükre, ami történik, és hogy a dolgok állása nincs ínyükre. De Santis ezredes azonnal a helyes oldalon nyilatkozott meg, és hűséget esküdött nekem. Ugyanezt várom el a többi itt összegyűlt részéről is.

– Kezdjük – hajolt meg – felejthetetlen emlékű atyám hű szolgájával. Aki egyben az atyám életére törő fivérem parancsainak végrehajtója volt. Kezdjük a királyi ügyésszel, Ferrant de Lettenhove úrral.

Az ügyész meghajolt.

– A nyomozás nem fog téged mellőzni – mondta Viraxas. – És kideríti, milyen szerepet játszottál a hercegek összeesküvésében. Az összeesküvés kudarcot vallott, ami az összeesküvők tehetségtelenségére vall. A hibát meg tudnám bocsátani, a tehetségtelenséget nem. Ügyész, a törvény őre esetében nem. De erről majd később, kezdjük az alapvető kérdésekkel. Gyere közelebb, Ferrant. Azt akarjuk, hogy mutasd ki és bizonyítsd be, kit szolgálsz. Azt akarjuk, hogy ródd le a nekünk járó hódolatot. Hogy térdelj le a trón lába előtt. És csókold meg királyi kezünket.

Az ügyész engedelmesen indult el az emelvény felé.

– Tűnj el innen – ennyit tudott még odasúgni. – Tűnj el minél hamarabb, vaják.

A kerti mulatság javában zajlott.

Lytta Neyd azonnal észrevette a vért Geralt ingjének kézelőjén. Mozaïk is észrevette, Lyttától eltérően ő elsápadt.

Kökörcsin felkapott egy arra járó apród tálcájáról két serleget, egyiket a másik után hajtotta fel. Szerzett még kettőt, odakínálta a hölgyeknek. Elutasították. Kökörcsin az egyiket kiitta, a másikat tétovázva Geraltnak adta. Korall félig lehunyt szemmel a vajákot vizsgálgatta, láthatóan feszült volt.

– Mi történt?

– Mindjárt megtudod.

Megszólalt a kampanile harangja. Annyira rosszat sejtetően, annyira síri hangon és annyira gyászosan szólt, hogy a lakomázó vendégek elhallgattak.

A vérpadra hasonlító emelvényre az udvari marsall és a herold lépett fel.

– Sajnálattal és szívfájdalommal eltelve – szónokolt a marsall a csönd közepette – szomorú hírt kell közölnöm nagyságtokkal. Első Belohun király, imádott, jó és kegyes uralkodónk a sors zord kezétől sújtva váratlanul meghalt, eltávozott ebből a világból. De a keracki királyok nem halnak meg! Meghalt a király, éljen a király! Éljen Ő Királyi Felsége, Viraxas király! Az elhunyt király elsőszülött fia, a trón és a korona törvényes örököse! Első Viraxas király! Háromszoros éljen! Éljen! Éljen!

A hízelgők, talpnyalók és seggnyalók kórusa átvette a kiáltást. A marsall egy mozdulattal lecsendesítette őket.

– Viraxas király, akárcsak egész udvartartása, gyászba burkolózott. A lakoma törölve, a vendégeket felkérjük, hogy hagyják el a palota területét. A király úgy tervezi, hamarosan megtartja saját esküvőjét, akkor a lakomát megismételjük. Hogy az étel ne menjen kárba, a király azt parancsolta, hogy vigyék el a városba, és tegyék ki a piactéren. Palmyra népe is megajándékoztatik ennivalóval. Kerackra a boldogság és a jólét kora köszöntött rá!

– Hát – jelentette ki Korall, és megigazította a haját. – Sok igazság van abban az állításban, hogy egy vőlegény halála komolyan meg tudja zavarni a lakodalmi ünnepséget. Belohun nem volt mentes a hibáktól, de nem volt a legrosszabb, nyugodjék békében, legyen neki könnyű a föld. Menjünk innen. Egyébként amúgy is kezdett már unalmas lenni itt. És mivel szép napunk van, menjünk sétálni a teraszokra, nézzük meg a tengert. Költő, légy oly kedves, és nyújtsd a karod a tanítványomnak. Én Geralttal megyek. Mert úgy vélem, van némi mondanivalója.

Kora délután volt. Még csak. Hihetetlennek tetszett, hogy annyi minden történt ily rövid idő alatt.

A harcos nem hal meg könnyen. A halálnak küzdenie kell, hogy elragadja. A harcos nem hódol be neki.

Carlos Castaneda,

Az idő kereke

(Judith Spartacus fordítása)

Tizenkilencedik fejezet

– Hé! Nézzétek csak! – kiáltott fel hirtelen Kökörcsin. – Patkány!

Geralt nem reagált. Ismerte a költőt, tudta, hogy rendszerint bármitől megrémül, bármitől révületbe esik, és mindenütt szenzációt keres, ott is, ahol semmi sem szolgál rá a szenzáció névre.

– Patkány! – Kökörcsin nem tágított. – Ó, egy másik! Harmadik! Negyedik! A fenébe! Geralt, nézd már!

Felsóhajtott, odanézett.

A terasz alatti sziklameredély csak úgy hemzsegett a patkányoktól. A Palmyra és a domb közötti terület élt, mozgott, hullámzott és sipítozott. Sok száz, de lehet, hogy sok ezer rágcsáló menekült a kikötő és a folyótorkolat körzetéből, felfelé nyomultak a palánk mentén, fel a dombra, fel az erdőbe. Más járókelők is észrevették a jelenséget, mindenfelől meglepett és rettegő kiáltások hangzottak fel.

– A patkányok Palmyrából és a kikötőből menekülnek – jelentette ki Kökörcsin –, mert meg vannak rémülve! Tudom, mi történt! Bizonyára a patkányfogók hajója ért partot!

Egyikőjüknek sem volt kedve megjegyzést fűzni ehhez. Geralt kitörölte a szeméből az izzadságot, iszonyú volt a hőség, fojtó volt a forró levegő. Felnézett az égre, tiszta volt, egyetlen felhőcske sem látszott rajta.

– Jön a vihar. – Lytta hangosan kimondta, amire a vaják is gondolt. – Erős vihar. A patkányok érzik. És én is érzem. Érzem a levegőben.

Én is, gondolta a vaják.

– Vihar – ismételte meg Korall. – A vihar a tenger felől jön.

– Ugyan miféle vihar? – Kökörcsin a kalapkájával legyezte magát. – Honnan? Az idő csodás, az égbolt tiszta, picinyke szellő se lebben. Kár, ebben a hőségben jól jönne egy szellőcske. Tengeri szél...

Még be sem fejezte a mondatot, feltámadt a szél. Az enyhe fuvallat tengerszagot hozott, kellemes, üdítő megkönnyebbüléssel járt. És hamar erőre kapott. Az árbócokon imént még petyhüdten és búsan csüngő zászlócskák megmozdultak, lebegni kezdtek.

A horizonton elsötétült az ég. A szél felerősödött. Az enyhe susogásból zúgás lett, a zúgásból süvöltés.

Az árbócokon csattogtak és csapkodtak a zászlócskák. A tetőkön és tornyokon megcsikordultak a szélkakasok, megnyikordultak és megzördültek a kémények bádogsarkai. Megdördültek az ablaktáblák. Porfelhők szálltak fel.

Kökörcsin mindkét kezével a kalapkájához kapott, az utolsó pillanatban, másként a szél elfújta volna.

Mozaïk megragadta a ruháját, egy hirtelen szélroham magasra, csaknem a derekáig fölhajtotta a sifont. Miközben a szél szaggatta anyaggal küszködött, Geralt élvezettel nézte a lábát. A leány elkapta a tekintetét. És nem sütötte le a szemét.

– Vihar... – Korallnak el kellett fordulnia, hogy beszélni tudjon, a szél olyan erősen fújt, hogy belefojtotta a szót. – Vihar! Förgeteg jön!

– Istenek! – kiáltotta Kökörcsin, aki nem hitt semmiféle istenben. – Istenek! Mi zajlik? Ez a világ vége?

Az ég gyorsan sötétedett el. A horizont kékből feketére váltott.

Pokoli süvöltéssé erősödött a szél.

A földnyelv mögötti előkikötőt elborították a tarajos hullámok, a tenger a mólót ostromolta, fehér tajték fröcskölt fel. Egyre erősebben zúgott a tenger. Éjszakai sötétség lett.

A rakpartnál álló hajók között némi mozgást lehetett megfigyelni. Némelyikük, köztük az Echo postaklipper és a Pandora Parvi novigradi szkúner sietve vitorlát bontott, arra készülve, hogy kifusson a nyílt tengerre. A többi hajó levonta a vitorlákat, nem húzta fel a horgonyt. Geralt emlékezett néhányukra, amelyeket Korall villájának teraszáról nézegetett. Az Alke nevű cidarisi koggéra. A Fuchsiára, illetősége már nem jutott eszébe. És a gallionokra: a kékkeresztes lobogójú Cintra Büszkeségére. A háromárbócos Lan Exeter-i Vertigóra. Az orrától a tatjáig százhúsz lábnyi hosszú redaniai Albatroszra. És még egypárra. Köztük a fekete vitorlájú Acherontia fregattra.

A szél már nem süvöltött. Üvöltött. Geralt látta, hogy Palmyra házai közül égbe röppen és a levegőben széthull az első nádtető. Nem kellett a másodikra sokáig várni. Majd a harmadikra. És a negyedikre. A szél ereje pedig egyre csak fokozódott. A zászlócskák csattogása folyamatos kopogássá változott, dörögtek az ablaktáblák, csak úgy záporoztak a tetőcserepek és az ereszcsatornák, omlottak a kémények, zúzódtak a járdán a virágcserepek. A kampanilében szaggatott, rémisztő, baljós hangon szólalt meg a széltől meglendült harang.

A szél pedig csak fújt, egyre erősebben fújt. És egyre nagyobb hullámokat hajtott a part felé. Erősödött és egyre hangosabb lett a tenger zúgása. Hamarosan már nem is zúgás volt ez. Egyszólamú tompa dörgés volt, mintha valami ördögi gépezet morajlott volna. A hullámok magasodtak, a fehér tajtékkal koronázott hullámhegyek a partra csaptak ki. Megremegett a lábuk alatt a föld. A szél üvöltött.

Az Echónak és a Pandora Parvinak nem sikerült elmenekülnie. Visszatértek a rakparthoz, kivetették a horgonyt.

A teraszokon összegyűlt emberek megdöbbent és rémült kiáltozása egyre hangosabb lett. A kinyújtott kezek a tengerre mutattak.

A tengeren hatalmas hullám közeledett. Egy óriási vízfal. A gallionok árbócainak magasságába látszott emelkedni.

Korall vállon ragadta a vajákot. Mondott valamit, illetve igyekezett valamit mondani, a szélvihar tökéletesen belefojtotta a szót.

– ...külni! Geralt! Menekülni kell!

A hullám rázúdult a kikötőre. Az emberek kiabáltak. A víztömeg nyomására a móló ízzé-porrá zúzódott, gerendák és deszkák röpültek széjjel. Összeomlott a dokk, széthasadtak és lezuhantak a daruk és a tartóoszlopok. A part mentén álló csónakok és bárkák gyerekjátékok módjára röpdöstek a levegőben, mintha olyan kis kéreghajók lennének, amilyeneket az utcagyerekek bocsátanak vízre a csatornákban. A parthoz közeli viskók és pajták eltűntek, nyomuk sem maradt. A hullám benyomult a folyó torkolatába, egy pillanat leforgása alatt pokoli szökőárrá változott. Az elöntött Palmyrából tömegesen menekültek az emberek, többségük a Felsőváros, az őrtorony felé igyekezett. Ők megmenekültek. Mások a folyópartot választották menekülési útvonalnak. Geralt látta, hogyan önti el őket a víz.

– Még egy hullám! – kiáltotta Kökörcsin. – Még egy hullám!

Tényleg jött még egy. Aztán a harmadik. A negyedik. Az ötödik. És a hatodik. A vízfalak elborították a rakpartot és a kikötőt.

A hullámok hatalmas erővel csaptak le a lehorgonyzott, láncaikon vadul hánykódó hajókra. Geralt látta, hogyan hullanak le a fedélzetekről az emberek.

Az orrukkal szélnek fordított hajók hősiesen küzdöttek. Egy ideig. Árbócaikat elveszítették, egyiket a másik után. Aztán a hullámok sorban elborították őket. Eltűntek a tajtékban és felbukkantak, eltűntek és felbukkantak.

Elsőként az Echo postaklipper volt az, amelyik nem bukkant fel többé. Egyszerűen eltűnt. Egy pillanat múlva ugyanerre a sorsra jutott a Fuchsia, a gálya mindközönségesen darabokra hullott. A megfeszülő horgonylánc kettészakította az Alke törzsét, a kogge egy szempillantás alatt eltűnt a mélységben. Az Albatrosz orra és kormányháza letört a nyomás alatt, a meghasadt hajó kődarabként süllyedt a víz fenekére. A Vertigo horgonya leszakadt, a gallion táncba kezdett a hullám hátán, megfordult, és a hullámtörőn szétzúzódott.

Az Acherontia, a Cintra Büszkesége, a Pandora Parvi és két másik, Geraltnak ismeretlen gallion ledobta a horgonyt, a hullámok a part felé sodorták őket. A művelet csak látszatra tűnt kétségbeesett öngyilkos lépésnek. A kapitányok választhattak a horgonyzóterületen bekövetkező biztos pusztulás vagy a folyótorkolatba hajózás kockázatos manővere között.

Az ismeretlen gallionoknak esélyük sem volt. Még a helyes irányba sem tudtak beállni. Mind a kettő a kikötőgáton tört össze.

A Cintra Büszkesége és az Acherontia sem maradt kormányozható. Összeütköztek, egymásnak szorultak, a hullámok a partra taszították és foszlányokra szaggatták őket. Maradványaikat elvitte a víz.

A Pandora Parvi úgy táncolt és ugrált a hullámokon, akár egy delfin. De tartotta az irányt, nyílegyenesen az Adalatte üstként forrongó torkolata felé. Geralt hallotta a kapitányt buzdító emberek kiáltásait.

Korall felkiáltott, és kinyújtotta a kezét.

Jött a hetedik hullám.

Az előzőeket, amelyek a hajók árbócaival voltak egy méretűek, Geralt öt-hat ölnyire, harminc-negyven lábnyira becsülte. Az, ami most jött a tengerről, az eget is eltakarta, kétszer akkora volt.

A Palmyrából kimenekülő, az őrtoronynál összetömörülő emberek kiáltozni kezdtek. A szélvihar ledöntötte, a földhöz nyomta, a kerítéshez szorította őket.

A hullám Palmyrára zúdult. És egyszerűen elmosta, letörölte a föld színéről. A víz egy szempillantás alatt elérte a palánkot, elborította az oda szorult embereket. A hullám által görgetett fahalom rázuhant a kerítésre, kiszakította a deszkákat. Leomlott és elúszott az őrtorony.

A fékezhetetlen víztömeg faltörő kosként csapott le a sziklafalra. A domb beleremegett, úgyhogy Kökörcsin és Mozaïk elesett, Geralt is csak a legnagyobb nehézségek árán őrizte meg az egyensúlyát.

– Menekülnünk kell! – kiáltotta Korall, a korlátot szorongatva. – Geralt! Meneküljünk innen! Jönnek a következő hullámok!

A hullám rájuk rontott, elborította őket. A teraszon lévők közül most tűntek el azok, akik mostanáig nem. Kiáltozva menekültek, magasabbra, csak egyre magasabbra, a dombra, a királyi palota irányába. Kevesen maradtak. Geralt Ravengát és Antea Derrist ismerte fel közülük.

Az emberek kiáltoztak, mutogattak. A hullámok alámosták a tőlük jobbra levő, a villanegyed alatti sziklát. Az első villa kártyavárként omlott össze, és egyenesen a forrongó víz kellős közepébe csúszott le a lejtőn. Az elsőt követte a második, a harmadik és a negyedik.

– A város szétesik! – üvöltötte Kökörcsin. – Széthullik!

Lytta Neyd felemelte a kezét. Varázsigét skandált. És eltűnt.

Mozaïk belekapaszkodott Geralt karjába. Kökörcsin ordított.

A víz már alattuk, a terasz alatt volt. És a vízben emberek voltak. Fentről rudakat, csáklyákat nyújtogattak feléjük, köteleket dobáltak be, úgy húzták ki őket. Nem messze tőlük egy jól megtermett férfi ugrott be a forrongó vízbe, úszva sietett egy fuldokló nő segítségére.

Mozaïk felkiáltott.

A vaják meglátott egy hullámokon táncoló kunyhótetődarabot. És kapaszkodó gyerekeket a tetőn. Három gyereket. Letette a hátáról a kardot.

– Fogd, Kökörcsin!

Ledobta a zubbonyát. És a vízbe ugrott.

Nem volt ez közönséges úszás, a közönséges úszótudás itt nem ért semmit. A hullámok hol a magasba, hol lefelé meg oldalra dobálták, beleütközött a vízben örvénylő gerendákba, deszkákba és bútorokba, az összetorlódó fatömeg azzal fenyegette, hogy péppé zúzza. Amikor végre odaért, és megragadta a tetőt, már alaposan össze volt verve. A tető pörgettyű módjára ugrált és keringett a hullámokon. A gyerekek különböző hangokon sikoltoztak.

Három, gondolta. Semmiképpen nem tudom kivinni mind a hármat.

Egy kar érintését érezte a vállán.

– Kettőt! – Antea Derris vizet köpött, megragadta az egyik gyereket. – Kettőt vigyél!

Nem volt ez olyan egyszerű. Lerántotta és a hóna alá szorította a kisfiút. A pánikba esett kislány olyan erősen kapaszkodott a szarufába, hogy sokáig nem tudta a szorítását kibontani. Egy hullám segítette ki, elöntötte és elborította őket. A fuldokló kislány eleresztette a szarufát. Geralt a másik hóna alá szorította. Aztán mindhárman süllyedni kezdtek. A gyerekek prüszkölni és kapálózni kezdtek. Geralt küzdött.

Nem tudta, mi módon, de felmerült. A hullám a terasz falához nyomta, elállt a lélegzete. Nem eresztette el a gyerekeket. Fent kiabáltak az emberek, segíteni igyekeztek, mindenfélét odanyújtottak, amivel ki tudták volna húzni. Nem boldogultak. Az örvény elragadta és elhurcolta őket. Beleütközött valakibe, Antea Derris volt az, egy kislánnyal a karjaiban. Ő is küzdött, de a vaják látta, hogy neki is fogytán az ereje. Csak nagy nehezen tudta a víz fölött tartani a gyerek és a saját fejét.

Mellette csobbanás, zihálás. Mozaïk. Kiszedte a kezéből az egyik gyereket, elúszott vele. A vaják látta, hogy nekiütődik a hullám által odasodort deszka. A lány felkiáltott, de nem engedte el a gyereket.

A hullám újból a terasz falához sodorta őket. A fentiek ezúttal felkészültek, még létrát is hoztak, kinyújtott kézzel lógtak rajta. Átvették tőlük a gyerekeket. Látta, amint Kökörcsin megragadja és a teraszra húzza Mozaïkot.

Antea Derris Geraltra nézett. Szép szeme volt. Mosolygott.

A hullám egy csomó fát csapott nekik. A kerítésből kiszakadt nagy gerendákat.

Az egyik gerenda nekivágódott Antea Derrisnek, és odaszorította a teraszhoz. Antea vért köpött. Sok vért. Aztán a feje a mellére bukott, eltűnt a vízben.

Geraltnak két gerenda ütődött, az egyik a mellkasán, a másik a csípőjén érte. Az ütések megbénították, egy pillanat alatt teljesen mozdulatlanná dermedt. Vizet nyelt, és süllyedni kezdett.

Valaki megragadta, fájdalmas vasszorítással, a világosodó felszínre vonszolta. A vaják hatalmas, sziklakemény bicepszet tapintott ki. A vasgyúró a lábával dolgozott, úgy szelte a vizet, mint egy triton, szabad kezével félretaszította a körülötte úszkáló fadarabokat és az örvényben forgolódó fuldoklókat. Közvetlenül a terasznál bukkantak fel. Fentről kiáltások, éljenzések fogadták őket. És kinyújtott kezek.

Kisvártatva víztócsában feküdt, köhécselt, köpködött és odahányt a terasz kőlapjaira. Mellette Kökörcsin térdelt, halálsápadt volt. A másik oldalán Mozaïk. Róla is letűnt a pír. Viszont a keze reszketett. Geralt nagy nehezen felült.

– Antea?

Kökörcsin megrázta a fejét, elfordult. Mozaïk a térdére hajtotta a fejét. A vaják látta, hogy rázza a zokogás.

Mellette ült a megmentője. A vasgyúró. Pontosabban a vasgyúrónő. Simára nyírt fején rendetlen sörte. Hasa mint egy kötözött sonka. Válla mint egy birkózóé. Lábszára mint egy diszkoszvetőé.

– Neked köszönhetem az életem.

– Ugyan már... – Az őrség parancsnoknője hanyagul legyintett. – Szót sem érdemel. Amúgy általában seggfej vagy, be is rágtunk rád a lányokkal a múltkori hirig miatt. Úgyhogy jobb, ha nem kerülsz a szemünk elé, mert elintézünk. Világos?

– Világos.

– De el kell ismerni – a parancsnoknő hatalmasat köpött, kirázta a füléből a vizet –, bátor egy seggfej vagy. Bátor egy seggfej vagy, Ríviai Geralt.

– Hát te? Hogy hívnak?

– Violetta – mondta a parancsnoknő, és hirtelen elkomorodott. – És ő? Az a...

– Antea Derris.

– Antea Derris – ismételte fintort vágva. – Kár érte.

– Kár.

A teraszon többen összegyűltek, tömeg lett. Már elmúlt a veszély, kivilágosodott, elállt a szélvihar, a zászlócskák elpetyhüdtek. A hullámok megszelídültek, a víz visszahúzódott. Csatateret és romokat hagyott maga után. És hullákat, amelyek körül már nyüzsögtek a tengeri rákok.

Geralt nagy erőfeszítéssel felállt. Minden mozdulattól és minden mélyebb lélegzetvételtől tompa fájdalommal szúrt az oldala. Veszettül fájt a térde. Mindkét ingujja leszakadt, nem emlékezett rá, pontosan mikor történt ez. Bal könyökén, jobb vállán és talán a lapockáján ledörzsölődött a bőre, kilátszott a húsa. Több enyhébb sebből vérzett. Végül is semmi komoly, semmi, amivel törődni kellene.

A nap keresztültört a felhőkön, fénye megcsillant az elnyugvó tengeren. Megvillant a földnyelv végén álló világítótorony teteje; a fehér-piros téglából készült torony a tündekorszak relikviája volt. Ez a relikvia már jó néhány ilyen vihart élt túl. És úgy látszott, még jó párat fog túlélni.

Leküzdve a már nyugodt, de úszó szeméttel jócskán telezsúfolt folyótorkolat vizét, a Pandora Parvi szkúner teljes vitorlázattal behajózott az előkikötőbe, akár egy díszszemlén. A tömeg éljenzett.

Geralt segített Mozaïknak felállni. A lányon sem maradt sok ruha. Kökörcsin odaadta a köpenyét, hogy azzal takarja be magát. És jelentőségteljesen megköszörülte a torkát.

Lytta Neyd állt előttük. A vállán orvosi táskával.

– Visszajöttem – mondta, és a vajákra nézett.

– Nem – ingatta a fejét Geralt. – Elmentél.

Korall fagyos, idegen tekintettel nézte. Majd rögtön utána valami nagyon távoli, a vaják jobb válla fölött nagyon messze lévő dologra koncentrált.

– Tehát így akarod ezt lejátszani – állapította meg hűvösen. – Ilyen emléket akarsz hagyni. Hát, ahogy kedved tartja, a tiéd a választás. Bár egy kissé kevésbé patetikus stílust is választhattál volna. Akkor isten veled. Megyek, segítek a sebesülteknek és a rászorulóknak. Neked nyilvánvalóan nincs szükséged a segítségemre. És rám sem. Mozaïk!

Mozaïk megrázta a fejét. Belekarolt Geraltba. Korall felkacagott.

– Hát így? Ezt akarod? Így? Hát, ahogy kedved tartja. A tiéd a választás. Búcsúzom.

Megfordult, és elment.

A teraszon összegyülekező tömegben Febus Ravenga bukkant fel. Nyilván a mentőakcióban vett részt, mert rongyokban csüngött róla a vizes ruha. Egy szolgálatkész szolga hozzálépett, és odanyújtotta a kalapját. Vagy inkább azt, ami megmaradt belőle.

– Most mi lesz? – kérdezte valaki a tömegből. – Most mi lesz, tanácsos úr?

– Most mi lesz? Mit csináljunk?

Ravenga rájuk nézett. Sokáig nézett. Aztán kihúzta magát, kisimította a kalapját, és felrakta a fejére.

– Temessük el a halottakat – mondta. – Gondoskodjunk az élőkről. És fogjunk hozzá az újjáépítéshez.

Megszólalt a kampanile harangja. Mintha jelezni akarná, hogy túlélte. Hogy noha sok minden megváltozott, bizonyos dolgok változatlanok.

– Menjünk innen. – Geralt kiszedegette a gallérja mögül a vizes moszatot. – Kökörcsin? Hol a kardom?

Kökörcsin csuklott, a fal melletti üres helyre mutatott.

– Az előbb... Az előbb itt volt! A kardod és a zubbonyod! Ellopták! A kurva anyjukat! Ellopták! Hé, emberek! Itt volt a kard! Adjátok vissza! Emberek! Ó, a kurafiak! Hogy fordulnátok fel!

A vaják hirtelen rosszul lett. Mozaïk megtámogatta. Rémes állapotban vagyok, gondolta. Rémes állapotban vagyok, ha lányoknak kell támogatniuk.

– Elegem van ebből a városból – mondta. – Elegem van mindenből, ami ebben a városban van. És amit képvisel. Menjünk innen. Minél gyorsabban. És minél messzebbre.

Közjáték

Tizenkét nappal később

A szökőkút halkan csobogott, kávájának vizes kőillata volt. Illatoztak a virágok, illatozott az udvar falán végigkúszó borostyán. Illatoztak az asztal márványlapján lévő tálon az almák. Két serlegben hűtött bor gyöngyözött.

Két nő ült az asztalnál. Két varázslónő. Ha történetesen olyasvalaki lett volna a közelben, aki érzékeny a művészetre, festői képzelőerővel van megáldva, és tehetsége van a lírai allegóriához, ennek a valakinek nem esne nehezére, hogy leírja őket. A cinóbervörös-zöld ruhás lángvörös Lytta Neyd olyan volt, mint a szeptemberi lenyugvó nap. A feketéből és fehérből összekomponált öltözetű fekete hajú Vengerbergi Yennefer a decemberi hajnalt idézte fel.

– A szomszédos villák többsége – törte meg a hallgatást Yennefer – romokban hever a szikla tövében. A tiéd meg érintetlen. Még egy cserép sem hullott le róla. Mázlis vagy, Korall. Azt tanácsolom, gondold meg, ne lottózz-e.

– A papok – mosolyodott el Lytta Neyd – ezt nem hívnák szerencsének. Azt mondanák, hogy az istenségek és az égi hatalmak védelme. Az istenségek védelemmel övezik az igazakat, és óvják az erényeseket. Megjutalmazzák a becsületességet és az igazságosságot.

– Világos. Megjutalmazzák. Ha kedvük tartja, és épp a közelben vannak. Egészségedre, barátnőm.

– A te egészségedre, barátnőm. Mozaïk! Tölts Yennefer asszonynak. Üres a serlege.

– Ami pedig a villát illeti – Lytta a tekintetével kísérte Mozaïkot –, megvásárolható. Eladom, mert... Mert el kell költöznöm. A keracki aura nem szolgál többé.

Yennefer felvonta a szemöldökét. Lytta nem váratta sokáig.

– Viraxas király – mondta alig kivehető gúnnyal – valódi királyi rendeletekkel fogott neki az uralkodásnak. Primo, megkoronázásának napja Kerack királyságában állami ünneppé és munkaszüneti nappá nyilváníttatik. Secundo, amnesztiát hirdetnek... a köztörvényeseknek; a politikaiak tovább ülhetnek, méghozzá látogatási és levelezési jog nélkül. Tertio, száz százalékkal megemelik a kikötői vámokat és illetékeket. Quarto, két hét leforgásán belül el kell hagynia Kerackot minden másfajúnak és keveréknek, akik kárt okoznak az államnak a gazdaságban, és elveszik a munkát a tiszta vérű emberek elől. Quinto, Kerackban megtiltatik mindenféle mágia művelése a király beleegyezése nélkül, és nem engedtetik meg a mágusoknak, hogy földet vagy ingatlant birtokoljanak. A Kerackban lakó varázslóknak meg kell válniuk ingatlanjuktól, és licencet kell szerezniük. Vagy el kell hagyniuk a királyságot.

– Nagyszerű bizonyítéka ez a hálának – kacagott Yennefer. – Azt híresztelik pedig, hogy a varázslók emelték trónra Viraxast. Hogy ők szervezték és pénzelték a visszatérését. És segítségére voltak a hatalomátvételben.

– Jól híresztelik. Viraxas bőkezűen fizet ezért a Káptalannak, épp ezért emeli fel a vámokat, és számol a másfajúak vagyonának elkobzásával. A rendelet személyesen rám vonatkozik, Kerackban egyetlen más varázslónak sincs háza. Ez Ildikó Breckl bosszúja. No meg revans a helybeli fehérnépnek nyújtott orvosi segítségért, amit Viraxas tanácsadói erkölcstelennek nyilvánítottak. A Káptalan gyakorolhatna nyomást az ügyemben, de nem teszi. A Káptalannak kevés a Viraxastól kapott kereskedelmi privilégium, a hajógyárban és a tengerhajózási társaságokban megszerzett részesedés. Továbbiakról alkudozik, és eszében sincs meggyengíteni a pozícióját. Így hát mivel persona non gratának lettem nyilvánítva, nincs más hátra, mint hogy emigráljak, és új vadászmezőket keressek.

– Amit, gondolom, különösebb szívfájdalom nélkül teszel meg. Keracknak a mostani kormányzatával, úgy vélem, nincs túl nagy esélye a világ legszimpatikusabb helyéért folyó versenyben. Eladod ezt a villát, veszel egy másikat. Akár Lyriában, a hegyekben. Divatosak most a lyriai hegyek. Jó pár varázsló költözött oda, mert a vidék szép, és az adók is tűrhetőek.

– Nem szeretem a hegyeket. Inkább a tengert. Nem kell aggódni, az én szakképesítésemmel különösebb nehézség nélkül találok majd állandó helyet. Nők mindenütt vannak, és mindnek szüksége van rám. Igyál, Yennefer. Egészségedre.

– Ivásra buzdítasz, te meg alig kortyolsz bele. Beteg vagy talán? Nem a legjobban nézel ki.

Lytta színpadiasan sóhajtott.

– Az utóbbi napok kemények voltak. Palotaforradalom, az a borzalmas vihar, á... Ráadásul ezek a hajnali hányingerek... Tudom, elmúlik az első trimeszter után. De az még jó két hónap...

A beállott csendben csak az alma fölött keringő darázs dongása hallatszott.

– Ha, ha – törte meg a csendet Korall. – Vicceltem. Sajnálhatod, hogy nem látod, milyen képet vágsz. Hagytad magad átverni! Ha, ha.

Yennefer felnézett, a borostyánnal borított fal tetejére. És sokáig vizsgálgatta.

– Hagytad magad átverni – folytatta Lytta. – És fogadok, hogy rögtön elkezdett dolgozni a képzeleted. Ismerd el, rögtön kapcsolatba hoztad áldott állapotomat a... Ne vágj ilyen képet, ne vágj ilyen képet. El kellett hozzád jutniuk a híreknek, hisz a pletyka úgy terjedt, mint a víz fodrai, ha követ dobnak bele. De légy nyugodt, a szóbeszédben egy csöppnyi igazság sincs. Hogy teherbe essem, arra nincs nagyobb esélyem, mint neked, ebből a szempontból nem változott semmi. A vajákoddal kizárólag üzleti kapcsolatom volt. Szakmai ügyek. Semmi több.

– Ah.

– A csőcselék az csak csőcselék, imádja a pletykákat. Meglátnak egy nőt egy férfi társaságában, azon nyomban szerelmi botrányt tákolnak ebből össze. Elismerem, a vaják igen gyakran időzött nálam. És persze láttak bennünket a városban is együtt. De ismétlem, csak üzletről volt szó.

Yennefer lerakta a serleget, könyökével az asztalra támaszkodott, ujjait háztető alakban fonta össze. És a vörös hajú varázslónő szemébe nézett.

– Primo – Lytta egyet köhintett, de nem sütötte le a szemét –, soha nem tennék ilyet egy barátnőmmel. Secundo, a vajákod egyáltalán nem mutatott irántam érdeklődést.

– Nem mutatott? – Yennefer felvonta a szemöldökét. – Valóban? Mi ennek a magyarázata?

– Esetleg – Korall félig elmosolyodott – már nem érdeklik a hajlott korú nők? Mindenkori külsejüktől függetlenül? Esetleg az igazi fiatalokat kedveli? Mozaïk! Fáradj ide. Nézd csak meg, Yennefer. A virágzó ifjúság. És a közelmúltig maga az ártatlanság.

– Vele? – háborodott fel Yennefer. – Ő ezzel? A tanítványoddal?

– Na, Mozaïk. Kérlek. Meséld el a szerelmi kalandodat. Kíváncsian hallgatunk. Imádjuk a szerelmes történeteket. A boldogtalan szerelmesekről szóló történeteket. Minél boldogtalanabbak, annál jobb.

– Lytta asszony... – A leány ahelyett, hogy elpirult volna, halálsápadt lett. – Kérem... Hisz már egyszer megbüntettél érte... Hányszor lehet büntetni ugyanazt a vétséget? Ne parancsold, hogy...

– Beszélj!

– Hagyd békén, Korall – legyintett Yennefer. – Ne gyötörd. Azonkívül egyáltalán nem vagyok rá kíváncsi.

– Ezt aztán nem hiszem el. – Lytta Neyd rosszindulatúan elmosolyodott. – Na jó, nyugton hagyom a lányt, már tényleg kiróttam rá a büntetést, a bűnét megbocsátottam, és megengedtem, hogy folytassa tanulmányait. És már nem szórakoztatnak az elmotyogott beismerései. Összefoglalva: belezúgott a vajákba, és megszökött vele. Az meg, miután ráunt, egyszerűen dobta. A lány egy reggel egyedül ébredt fel. Szeretője után kihűlt az ágynemű, nyoma veszett. Elment, mert el kellett mennie. Füstté vált. Elfújta a szél.

Mozaïk, noha lehetetlennek látszott, még jobban elsápadt. Reszketett a keze.

– Virágot hagyott maga után – mondta Yennefer halkan. – Egy csokrocskát. Igaz?

Mozaïk felemelte a fejét. De nem válaszolt.

– Virágot és levelet – ismételte Yennefer.

Mozaïk hallgatott. De arcára lassacskán visszatért a pír.

– Levelet – mondta Lytta Neyd, és vizsga tekintettel nézett a lányra. – Levélről nem beszéltél. Nem említetted.

Mozaïk összeszorította az ajkát.

– Akkor hát ezért – fejezte be Lytta látszólag nyugodtan. – Akkor ezért jöttél vissza, bár szigorú büntetésre számíthattál, sokkal szigorúbbra, mint amit végül kaptál. Akkor ő mondta, hogy gyere vissza. Egyébként nem jöttél volna vissza.

Mozaïk nem válaszolt. Yennefer is hallgatott, fekete fürtjeit csavargatta az ujjaival. Egyszer csak felemelte a fejét, a leány szemébe nézett. És elmosolyodott.

– Azt mondta, gyere hozzám vissza – mondta Lytta Neyd. – Azt mondta, gyere vissza, noha el tudta képzelni, mire számíthatsz tőlem. Beismerem, erre az ő részéről nem számítottam.

A szökőkút csobogott, vizes kő illatát árasztotta. Illatoztak a virágok, illatozott a borostyán.

– Ezzel meglepett – ismételte meg Lytta. – Nem számítottam erre az ő részéről.

– Mert nem ismerted, Korall – felelt rá Yennefer nyugodtan. – Egyáltalán nem ismerted.

What you are I cannot say;

Only this I know full well –

When I touched your face to-day

Drifts of blossom flushed and fell.

Siegfried Sassoon

Huszadik fejezet

Az istállófiú már este megkapta a fél koronáját, a lovak felnyergelve vártak. Kökörcsin ásított, és megvakarta a tarkóját.

– Az istenekre, Geralt... Igazán muszáj ilyen korán? Hisz még sötét van...

– Nincs sötét. Pont most jó. Legkésőbb egy óra múlva felkel a nap.

– Csak egy óra múlva. – Kökörcsin felkapaszkodott a herélt nyergébe. – Ezt az egy órát inkább átaludnám...

Geralt felugrott a lóra, némi gondolkodás után még egy félkoronást nyújtott oda a lovásznak.

– Augusztus van – mondta. – Napkeltétől napnyugtáig nagyjából tizennégy óra. Ez alatt az idő alatt a lehető legmesszebbre szeretnék eljutni.

Kökörcsin ásított. És mintha csak most vette volna észre a válaszfalon túli állásban felnyergeletlenül várakozó almásderes kancát. A kanca bólogatott, mintha fel akarná hívni magára a figyelmet.

– Várjunk csak – reagált erre a költő. – És ő? Mozaïk?

– Nem jön velünk tovább. Szétválunk.

– Hogyhogy? Nem értem... Lennél szíves ezt megmagyarázni...

– Nem lennék. Most nem. Indulás, Kökörcsin.

– Biztosan tudod, mit csinálsz? Teljesen tudatában vagy vele?

– Nem. Teljesen nem. De egy szót se többet, most nem akarok erről beszélni. Induljunk.

Kökörcsin felsóhajtott. Megnógatta a heréltet. Körülnézett. És még egyszer felsóhajtott. Költő volt, joga volt tehát sóhajtozni, ahányszor csak akart.

A Titok és Suttogás fogadó igen mutatósan bontakozott ki a pirkadatban, a ködös hajnali fényben. Azt hihetnénk, egy tündér mályvába merülő, szulákkal és borostyánnal körülölelt udvarháza, a titokzatos szerelem erdei szentélye. A költő eltöprengett.

Sóhajtott, ásított, krákogott, kiköpött, köpenyébe burkolózott, megnógatta a lovát. E pár pillanatnyi töprengéstől lemaradt. Geralt már alig látszott a ködben.

A vaják gyorsan haladt előre. És nem nézett vissza.

– Tessék, a bor. – A fogadós egy fajanszkorsót tett az asztalra. – Ríviai almabor, ahogy kívánták. A feleségem viszont megkért, kérdezzem meg, milyennek találják az urak a sertéshusikát.

– A kása közt találjuk – felelte Kökörcsin. – Időnként. Nem olyan gyakran, mint ahogy szeretnénk.

Az a vendégfogadó, ahová napnyugtakor jutottak el, amint a színes cégér hirdette, a Vadkan és Szarvas nevet viselte. De ebben a hajlékban mindössze ennyi volt a vadhúsajánlat, az étlapon nem volt feltüntetve. A ház ajánlata kása volt zsíros disznóhúsdarabokkal és sűrű hagymamártással. Kökörcsin talán elvből fintorgott egy kicsit a szerinte túl plebejus ennivaló láttán. Geralt nem panaszkodott. A sertéshúst nemigen lehetett kifogásolni, a mártás elviselhető volt, a kása jól megfőtt – különösen az utóbbi volt az, amivel messze nem minden út menti kocsmában boldogultak a szakácsnők. Rosszabbat is kaphattak volna, kivált azért, mert a választék szegényes volt. Geralt ragaszkodott hozzá, hogy napközben a lehető legnagyobb távolságot tegyék meg, és nem akart megállni az út közben talált fogadókban.

Mint kiderült, a Vadkan és Szarvas kocsma nem csak nekik lett a napi vándorút utolsó szakaszának végpontja. A fal mellett az egyik padot átutazó kereskedők foglalták el. Modern kereskedők, akik a hagyományosaktól eltérően nem viszolyogtak a szolgáiktól, és nem tekintették megalázónak, hogy velük együtt üljenek le enni. Az persze világos, hogy a modernségnek és a toleranciának is megvannak a maga határai – a kereskedők az asztal egyik végén foglaltak helyet, a szolgák a másikon, könnyen megfigyelhető volt a demarkációs vonal. A fogásokra is ez vonatkozott. A segédek a helyi konyha specialitását, sertéshúst ettek kásával, és híg sörrel öblítették le. A kereskedő urak fejenként egy csirkét és néhány kancsó bort kaptak.

A szemközti asztalnál egy kitömött vadkanfej alatt egy pár vacsorázott: szőke lány és idős férfi. A lány drága, nagyon visszafogott, egyáltalán nem kislányos ruhát viselt. A férfi nem túl magas rangú hivatalnoknak tűnt. Vacsora közben meglehetősen élénk beszélgetést folytattak, bár ismeretségük régi nem volt, inkább esetleges, ezt épp a hivatalnok viselkedéséből lehetett kikövetkeztetni, ugyanis elszántan hízelgett a lánynak, szemmel láthatóan valami többet remélt, amit a lány illendő, de egyértelműen ironikus tartózkodással fogadott.

A rövidebb padok egyikét négy papnő foglalta el. Szürke köpenyükről és a hajukat eltakaró szűk csuklyájukról könnyen felismerhető vándorgyógyítók. Az általuk elköltött étel, amint Geralt megfigyelte, igencsak szerény volt, valami sovány árpakásaszerűség. A papnők soha nem kértek fizetséget a gyógyításért, mindenkit ingyen láttak el, a szokás azt követelte, hogy ha kérték, cserébe vendégül lássák és elszállásolják őket. A Vadkan és Szarvas fogadósa ismerte a szokást, de szemmel láthatóan a lehető legolcsóbban szándékozott eleget tenni neki.

A szomszédos padon egy szarvasagancs alatt három helybeli terpeszkedett el, egy palack rozspálinka kötötte le őket, nyilván nem az első. Ugyanis miután úgy-ahogy kielégítették szokásos esti szükségletüket, mulatság után néztek. Magától értetődően találtak is hamarjában. A papnőknek pechük volt. Habár biztosan megszokták már az ilyesmit.

A terem sarkában álló asztalnál csak egy vendég foglalt helyet. Az asztalhoz hasonlóképpen árnyékba burkolózott. Ez a vendég, amint Geralt megfigyelte, nem evett, és nem is ivott. Mozdulatlanul ült, nekitámaszkodott a falnak.

A három helybeli nem tágított, a papnőknek címzett kötekedések és viccelődések egyre vulgárisabbak és obszcénabbak lettek. A papnők megőrizték sztoikus nyugalmukat, egyáltalán nem fordítottak rájuk figyelmet. Ez a helybelieket szemmel láthatóan dühíteni kezdte, a palackban lévő rozspálinka fogyásával arányosan. Geralt gyorsabban kezdte a kanalát forgatni. Úgy döntött, szétveri a pálinkát nyakalók pofáját, és nem akarta, hogy emiatt kihűljön a kásája.

– Ríviai Geralt vaják.

A sarokban, az árnyékban hirtelen tűz lobbant fel.

Az asztalnál ülő magányos férfi felemelte a kezét. Ujjaiból hullámzó lángnyelvek lövelltek. A férfi az asztalon álló gyertyatartóhoz közelítette a kezét, egymás után meggyújtotta mind a három gyertyát. Engedte, hogy az arca jól meg legyen világítva.

Hamuszürke haját oldalt hófehér csíkok szabdalták. Arca holtsápadt volt. Orra horgas. Szeme világossárga, pupillái függőlegesek.

Nyakában az inge alól ezüst medalion villant meg a gyertyák fényében.

Vicsorító macskafej.

– Ríviai Geralt vaják – ismételte meg a férfi a teremben beállott csöndben. – Útban Vizimába, nemde? A Foltest király által megígért jutalomért? A kétezer orinért? Kitaláltam?

Geralt nem felelt. Meg sem rezzent.

– Nem kérdem, tudod-e, ki vagyok. Mert bizonyára tudod.

– Nem sokan maradtatok – válaszolta Geralt nyugodtan. – Így hát kiszámolni is könnyebb. Brehen vagy. Akit az Iellói Macskának is hívnak.

– Tessék, tessék – nevette el magát a macskamedalionos férfi. – A híres Fehér Farkas ismerni kegyeskedik a nevemet. Igazán megtisztelő. Azt, hogy el akarod lopni tőlem a jutalmat, bizonyára azt is megtiszteltetésnek vegyem? Át kellene neked engednem az elsőbbséget, le kellene borulnom, és bocsánatot kellene kérnem? Mint egy farkasfalkában, ott kellene hagynom a zsákmányt, és várnom kellene a farkamat behúzva, míg a falka vezére jól nem lakik? És kegyesen hajlandó otthagyni a maradékot?

Geralt hallgatott.

– Nem engedem át neked az elsőbbséget – folytatta Brehen, akit Iellói Macskának is hívtak. – És nem osztozom. Nem mész Vizimába, Fehér Farkas. Nem lopod el tőlem a jutalmat. Úgy hírlik, Vesemir kimondta rám az ítéletet. Itt az alkalom, hogy végrehajtsd. Gyere ki a kocsma elé. Az udvarra.

– Nem fogok veled küzdeni.

A macskamedalionos férfi olyan gyors mozdulattal ugrott fel az asztaltól, hogy mozgása szinte elmosódott. Megvillant az asztalról felkapott kard. A férfi megragadta az egyik papnő csuklyáját, felrántotta a padról, térdre kényszerítette, és a nyakához szorította a pengét.

– Küzdeni fogsz velem – mondta fagyosan, és Geraltra nézett. – Kijössz az udvarra, mire háromig számolok. Ellenkező esetben a papnő vére fröcsköli tele a falakat, a mennyezetet és a bútorokat. Utána meg a többit is kinyírom. Szép sorjában. Senki se mozduljon! Még csak meg se rezdüljön senki!

Csönd lett a kocsmában, süket, teljes csönd. Mindenki megdermedt. És tátott szájjal bámultak.

– Nem fogok veled küzdeni – ismételte Geralt nyugodtan. – De ha bántod azt a nőt, meghalsz.

– Egyikünk meghal, az biztos. Kint, az udvaron. De az aligha én leszek. Úgy hírlik, ellopták a híres kardjaidat. És amint látom, nem igyekeztél újakat beszerezni. Tényleg, nagyon önhittnek kell lenni ahhoz, hogy elindulj ellopni valakitől a jutalmat úgy, hogy előtte nem fegyverzed fel magadat. Vagy talán a híres Fehér Farkas annyira jó, hogy vasra nincs is szüksége?

Megcsikordult egy hátratolt szék. A szőke lány felállt. Kiemelt az asztal alól egy hosszúkás csomagot. Lerakta Geralt elé, és visszahátrált a helyére, visszaült a hivatalnok mellé.

A vaják tudta, mi az. Még mielőtt kibogozta volna a szíjat, és kiteregette volna a nemezt.

Szideritacélból készült kard, teljes hossza negyven és fél hüvelyk, a penge hossza huszonhét és egynegyed. Súlya harminchét uncia. Markolata és keresztvasa egyszerű, de elegáns.

A másik kard ezüstből volt, hossza és súlya hasonló. A tiszta ezüst persze túlságosan puha ahhoz, hogy rendesen ki lehessen élesíteni. A keresztvason mágikus jelek, a pengére teljes hosszában rúnajeleket véstek.

Pyral Pratt szakértői nem tudták ezeket elolvasni, és ezzel pocsék bizonyítványt állítottak ki hozzáértésükről. Az ősrégi rúnákból felirat állt össze. Dubhenn haern am glândeal, morc’h am fhean aiesin. Fényem áthatol a sötétségen, világosságom szétoszlatja a homályt.

Geralt felállt. Kihúzta hüvelyéből az acélkardot. Lassú és egyenletes mozdulattal. Nem nézett Brehenre. A pengét nézte.

– Engedd el a nőt – mondta nyugodtan. – Azonnal. Ellenkező esetben meghalsz.

Brehen keze megremegett, a papnő nyakán vérpatakocska csordult végig. A papnő fel sem jajdult.

– Bajban vagyok – sziszegte az Iellói Macska. – Az a jutalom nekem jár!

– Azt mondtam, engedd el a nőt. Ellenkező esetben megöllek. Nem az udvaron, hanem itt, helyben.

Brehen meggörnyedt. Nehezen lélegzett. A szeme baljósan villogott, gonosz fintort vágott. A markolatot szorongató ujjpercei elfehéredtek. Hirtelen eleresztette és ellökte magától a papnőt. A kocsmában lévők összerezzentek, mintha rémálomból riadtak volna fel. Egymás után sóhajtottak, és mélyen fellélegeztek.

– Jön a tél – nyögte ki nagy nehezen Brehen. – És nekem, egyesekkel ellentétben, nincs hol telelnem. A kényelmes és meleg Kaer Morhen nem jár nekem!

– Nem – felelte Geralt. – Nem jár neked. És jól tudod, mi ennek az oka.

– Kaer Morhen csak nektek jár, a jóknak, igazaknak és becsületeseknek, így van? Szaros hipokriták. Ugyanolyan gyilkosok vagytok, mint mi, semmiben sem különböztök tőlünk!

– Menj innen – mondta Geralt. – Hagyd el ezt a helyet, és menj utadra.

Brehen eltette a kardját. Kiegyenesedett. Miközben áthaladt a termen, a szeme elváltozott. Pupillái kitöltötték az egész szivárványhártyát.

– Hazugság – mondta Geralt, amikor Brehen elment mellette –, hogy Vesemir ítéletet hozott rólad. A vajákok nem harcolnak vajákokkal, nem mérik össze kardjukat egymással. De ha bármikor megismétlődik, ami Iellóban történt, ha hírt kapok valami hasonlóról... Akkor kivételt teszek. Megkereslek, és megöllek. Komolyan vedd a figyelmeztetést.

A kocsmában még jó néhány percig azután is süket csönd uralkodott, hogy az ajtó bezárult Brehen mögött. Kökörcsin megkönnyebbült sóhajtása a csöndben egészen hangosnak tűnt. Kisvártatva sürgés-forgás támadt. A helybeli pálinkanyakalók lopva meglógtak, még a maradék pálinkájukat sem itták ki. A kereskedők kitartottak, bár sápadtan hallgattak, ám azért elküldték szolgáikat az asztaltól, nyilván azzal a feladattal, hogy éberen őrizzék a szekereket és a lovakat, amelyek veszélyben vannak, ha ilyen kétes társaság van a közelben. A papnők ellátták társnőjük sérült nyakát, néma meghajlással fejezték ki köszönetüket Geraltnak, és elmentek, hogy lepihenjenek, valószínűleg az istállóba, valószínűtlen volt, hogy a kocsmáros a hálóteremben adjon nekik ágyat.

Geralt meghajolt, és egy kézmozdulattal odahívta az asztalához a szőke lányt, akinek köszönhetően visszaszerezte a kardjait. A lány szemmel láthatóan szívesen tett eleget a meghívásnak, minden sajnálkozás nélkül hagyta ott addigi asztaltársát, a sértett képet vágó hivatalnokot.

– Tiziana Frevi vagyok – mutatkozott be, kezet nyújtott Geraltnak, és férfiasan meg is szorította. – Örülök, hogy megismerhetlek.

– Részemről az öröm.

– Izgalmas volt egy kicsit, nem? Az út menti fogadókban unalmasak szoktak lenni az esték, ma érdekesebb volt. Volt egy pillanat, amikor egy kicsit félni kezdtem. De úgy tűnik, ez csak afféle férfivetélkedés volt. Tesztoszteron-párbaj. Vagy összehasonlítgatás, kié hosszabb? Nem volt igazi veszély?

– Nem volt – hazudta a vaják. – Főleg azoknak a kardoknak köszönhetően, amelyeket a te közvetítéseddel kaptam vissza. Köszönöm. De azon töröm a fejem, miképpen kerültek a birtokodba.

– Ennek titokban kellett volna maradnia – magyarázott a lány fesztelenül. – Azt az utasítást kaptam, hogy suttyomban, lopva juttassam el hozzád a kardokat, utána tűnjek el. De a körülmények váratlanul megváltoztak. A helyzet úgy hozta, hogy nyíltan kellett odaadnom őket, hogy úgy mondjam, nyitott sisakrostéllyal. Most már illetlenség lenne megtagadnom a magyarázatot. Ezért nem is tagadom meg a magyarázatot, felelősséget vállalok a titok felfedéséért. A kardokat Vengerbergi Yennefertől kaptam. Novigradban történt, két hete. Dvimveandra vagyok. Véletlenül találkoztam Yenneferrel a mesterasszonynál, ahol épp akkor fejeztem be a gyakornoki időmet. Amikor megtudta, hogy dél felé tartok, és a mesterasszonyom kezeskedett értem, Yennefer asszony megbízott ezzel a küldetéssel. És ajánlólevelet adott egy maribori ismerős mágusnőhöz, akinél most szándékszom gyakornokoskodni.

– Hogy... – Geralt nagyot nyelt. – Hogy van? Yennefer? Minden rendben van vele?

– A lehető legjobban, úgy vélem. – Tiziana Frevi rápislantott pillái alól. – Pompásan érzi magát, irigylésre méltóan néz ki. Irigylem is, ha őszinte akarok lenni.

Geralt felállt. Odalépett a kocsmároshoz, aki csaknem elalélt félelmében.

– De nem kellett volna... – mondta szerényen Tiziana, amikor a kocsmáros kisvártatva elébük rakott egy korsó Est Estet, a legdrágább toussaint-i fehér bort. És még egypár régi palackok nyakába tűzött gyertyát.

– Eltúlzod a fáradozást, igazán – tette hozzá, amikor egy pillanat múlva tányérok jelentek meg az asztalon, az egyiken szárított nyers sonkaszeletek, a másikon füstölt pisztráng, a harmadikon különféle sajtok. – Fölösleges költségbe vered magad, vaják.

– Rendkívüli az alkalom. És nagyszerű a társaság.

A lány egy fejbólintással mondott köszönetet. És egy mosollyal. Bájos mosollyal.

A mágusiskola minden végzős varázslónője választás előtt állt. Bent maradhatott mint a mesterasszonyok tanársegédje. Megkérhette valamelyik független mesterasszonyt, hogy fogadja be állandó gyakornokként. Vagy választhatta a dvimveandraságot.

A rendszert a céhektől kölcsönözték. Sok céhben a segéddé felszabadult tanonc köteles volt vándorútra kelni, melynek során alkalmi munkákból tartotta el magát különféle műhelyekben, különféle mestereknél, egyszer itt, másszor ott, majd néhány év múlva visszatért, hogy letegye a vizsgát, és mesterré avassák. Ám voltak különbségek. A vándorlásra kényszerített, de munkát nem találó segéd fölöttébb gyakran volt kitéve éhezésnek, a vándorútból pedig gyakran bujdosás lett. Dvimveandrává viszont saját akaratukból és kedvükből lettek a lányok, és a varázslók Káptalanja speciális ösztöndíjalapot létesített a vándorló mágusnőknek, Geralt úgy hallotta, ez nem kis összeget tett ki.

– Ez az ijesztő illető – kapcsolódott be a költő a társalgásba – a tiédhez hasonló medaliont viselt. A Macskák egyike volt, igaz?

– Igaz. Nem akarok erről beszélni, Kökörcsin.

– A hírhedt Macskák. – A költő a varázslólány felé fordult. – Vajákok, de félresikerültek. Félresikerült mutánsok. Őrültek, pszichopaták és szadisták. Ők maguk nevezték el magukat macskáknak, mert tényleg olyanok, mint a macskák, agresszívak, kegyetlenek, szeszélyesek és kiszámíthatatlanok. Geralt meg szokása szerint elbagatellizálja a dolgot, hogy megnyugtasson minket. Mert veszély volt, méghozzá jó nagy. Csoda, hogy megúsztuk mészárlás, vér és hullák nélkül. Vérontás lett volna, mint négy éve Iellóban. Bármely pillanatban számítottam rá...

– Geralt arra kért, hogy ne beszéljünk erről – szólt közbe Tiziana Frevi udvariasan, de határozottan. – Tartsuk ezt tiszteletben.

A vaják rokonszenvezve nézett rá. Kedvesnek tűnt. És csinosnak. Sőt, nagyon csinosnak.

Úgy tudta, a varázslónők báját feljavították, a szakma presztízse megkövetelte, hogy egy mágusnő csodálatot keltsen. De a csinosítás soha nem volt tökéletes, valami mindig úgy maradt. Tiziana Frevi sem volt kivétel. Homlokán, közvetlenül a hajánál néhány alig kivehető himlőhely volt, bizonyára gyerekkori betegség nyoma, amikor még nem volt immunis. Bájos szájának metszését picit elrontotta a felső ajka fölötti hullám alakú apró sebhely. Geralt, ki tudja, hányadszor, bosszús lett, bosszantotta a látása, a szeme, amely ilyen jelentéktelen részletet, apróságot is észrevetetett vele, ami pedig semmit sem jelentett ahhoz a tényhez képest, hogy Tiziana az ő asztalánál ült, Est Estet ivott, füstölt pisztrángot evett, és mosolygott rá. A vaják igazán nem sok olyan nőt látott és ismert, akiknek bájait hibátlannak lehetett tartani, annak esélyét pedig, hogy valamelyikük rámosolyogjon, indokoltan kalkulálhatta a nullával egyenlőnek.

– Valami jutalomról beszélt... – Kökörcsint, ha egyszer egy témába belemélyedt, nehéz volt tőle eltántorítani. – Tudja valamelyiktek, miről volt szó? Geralt?

– Fogalmam sincs.

– De én tudom – dicsekedett Tiziana Frevi. – És csodálkozom rajta, hogy nem hallottatok róla, nagy visszhangot keltett az ügy. Temeria királya, Foltest jutalmat tűzött ki. Annak, aki leveszi a rontást az elvarázsolt lányáról. Megszúrta egy orsó, és örök álomba merült szegényke, koporsóban fekszik a pletyka szerint egy galagonyabokrokkal borított kastélyban. Egy másik pletyka szerint a koporsó üvegből van, és egy üveghegy csúcsán helyezték el. Egy másik szerint a királylányt hattyúvá változtatták. Megint másik szerint borzalmas szörnyeteggé, strigává. Egy átok nyomán, mert a királylány vérfertőző kapcsolat gyümölcse. Ezeket a pletykákat állítólag a redaniai király, Vizimir találja ki és terjeszti, területi vitája van Foltesttel, kemény viszály van közöttük, és majd kibújik a bőréből, hogy bosszanthassa.

– Ez tényleg kitalációnak tűnik – vélekedett Geralt. – Mese vagy legenda az alapja. Elátkozott és átváltoztatott királylány, vérfertőzést büntető átok, jutalom a visszavarázslásért. Klasszikus banalitás. Aki ezt kiötlötte, nem erőltette meg magát túlságosan.

– Az ügynek – tette hozzá a dvimveandra – nyilvánvalóan politikai háttere van, ezért tiltotta meg a Káptalan a varázslóknak, hogy beavatkozzanak.

– Mese vagy sem, de ez a Macska hitt benne – mondta Kökörcsin. – Nyilván épp Vizimába igyekezett ahhoz az elvarázsolt királylányhoz, hogy levegye róla a rontást, és felmarkolja a Foltest király által megígért jutalmat. Arra kezdett gyanakodni, hogy Geralt is oda tart, és meg akarja őt előzni.

– Tévedésben volt – mondta Geralt szárazon. – Nem tartok Vizimába. Nem szándékszom belepiszkálni ebbe a politikai katyvaszba. Ez pont olyanoknak való munka, mint Brehen, aki, ahogy ő maga mondta, bajban van. Én nem vagyok bajban. A kardjaimat visszakaptam, újakra nem kell költségbe vernem magam. Van miből megélnem. A rissbergi varázslóknak köszönhetően...

– Ríviai Geralt vaják?

– Persze. – Geralt végigmérte a mellette álló, mogorva arcot vágó hivatalnokot. – Ki kérdi?

– Nem lényeges. – A hivatalnok felszegte a fejét, és felfújta az arcát, igyekezett fontosnak látszani. – A bírósági idézés a lényeges. Amelyet ezúttal átnyújtok magának. Tanúk előtt. A törvény értelmében.

A hivatalnok egy papírtekercset nyújtott át a vajáknak. Majd kiment, de nem mulasztotta el, hogy egy megvető pillantást ne vessen Tiziana Frevire.

Geralt feltörte a pecsétet, széthajtotta a tekercset.

– Datum ex Castello Rissberg, die 20 mens. Jul. anno 1245 post Resurrectionem – olvasta. – A Gors Velen-i Városi Bíróságra. Felperes: a Rissbergi Komplexum polgári jogi társaság. Alperes: Ríviai Geralt, vaják. A per tárgya: ezer azaz ezer novigradi korona összeg visszatérítése. Indítvány, primo: Ríviai Geralt alperes felszólítása ezer novigradi korona visszatérítésére az esedékes kamatokkal együtt. Secundo: a perköltség megítélése az alperes részéről a felperes javára az előírt szabályok szerint. Tertio: az ítélet azonnali végrehajthatósággal való megszigorítása. Indokolás: az alperes ezer novigradi korona összeget csalt ki a Rissbergi Komplexum polgári jogi társaságtól. Bizonyíték: a banki átutalások másolatai. Az összeg olyan szolgáltatásért való előlegfizetés tárgya volt, amelyet az alperes soha nem teljesített, és rosszhiszeműségében nem is szándékozott teljesíteni. Tanúk: Biruta Anna Marquette Icarti, Axel Miguel Esparza, Igo Tarvix Sandoval... A kurafiak.

– Visszaadtam a kardjaidat – sütötte le a szemét Tiziana. – És egyúttal bajt hoztam rád. Ez a kézbesítő átejtett engem. Ma reggel kihallgatta, amint rólad kérdezősködöm a kompkikötőben. És rögtön utána rám ragadt, mint tüske a kutya farkára. Most már tudom, miért. Ez az idézés az én hibám.

– Ügyvédre lesz szükséged – állapította meg Kökörcsin komoran. – De a keracki doktorhölgyet nem ajánlom. Ő inkább a tárgyalótermen kívül válik be.

– Az ügyvédet megspórolhatom. Figyelted az idézés keltét? Fogadok, hogy már megvolt a tárgyalás és a távollétemben hozott ítélet. És hogy már meg is terhelték a számlámat.

– Kérlek, bocsáss meg – mondta Tiziana. – Az én hibám. Nézd el nekem.

– Nincs mit megbocsátanom, egyáltalán nem vagy hibás. Ők meg fulladjanak meg, Rissberg is, meg a bíróság is. Gazduram! Egy kancsó Est Estet, ha kérhetném!

Hamarosan ők maradtak a teremben az egyedüli vendégek, a kocsmáros hamarosan tüntető ásítozással jelezte, hogy ideje befejezni. Elsőnek Tiziana ment a szobájába, kisvártatva követte Kökörcsin.

Geralt nem a költővel közös kamrácskába távozott. Ehelyett szép csendesen megkopogtatta Tiziana Frevi ajtaját. A lány azonnal kinyitotta.

– Vártalak – mormogta, és behúzta a vajákot a szobába. – Tudtam, hogy bejössz. És ha nem jöttél volna, magam kerestelek volna meg.

Nyilván mágikusan altatta el a lány, másképp biztosan felébredt volna, amikor elment. És nyilván pirkadat előtt ment el, még sötétben. Csak az illata maradt utána. Finom írisz- és bergamottnarancs-illat. És még valami. Rózsa?

A kisasztalon a kardjain virág hevert. Rózsa. A kocsma előtti virágtartóba ültetett fehér rózsabokorból.

Senki sem emlékezett rá, mi volt ez a hely, ki építette, ki és mire használta. A kocsma mögötti völgyben ősrégi építmény, egykor hatalmas és bizonyára gazdag házcsoport romjai terültek el. Az épületekből gyakorlatilag semmi sem maradt, csak az alapok maradványai, bozóttal benőtt árkok, itt-ott egy kőtömb. A többit lebontották és kirabolták. Az építőanyag értékes volt, semmit sem volt szabad elpazarolni.

Összetöredezett, valaha imponáló ívű, ma akasztófára hasonlító kapuzatmaradvány alatt léptek be; a hatást csak fokozta a levágott kötélként csüngő borostyán. A fák szegélyezte allén haladtak tovább. A kiszáradt, csonka, otromba fák mintha a hely fölött súlyosodó átok terhe alatt hajoltak volna meg. A fasor a kertbe vezetett. Vagyis inkább oda, ami egykor a kert volt. A régen bizonyára díszesre metszett borbolya-, rekettye- és futórózsaágyások most elvadult és összevissza burjánzó bozót, tüskés kúszónövények és száraz ágak egyvelegét képezték. A bozótból többnyire egészalakosnak látszó szobor- és faragványmaradványok bukkantak elő. Olyan kopottak voltak, hogy még közelről sem lehetett eldönteni, kit vagy mit ábrázolnak ezek a szobrok. Egyébként ez nem volt túlságosan fontos. A szobrok a múltat jelentették. Nem maradtak fenn, tehát már nem számítottak. Csak romok maradtak, és úgy látszott, sokáig meg is maradnak, a romok örök életűek.

Romok. Egy összetört világ emlékei.

– Kökörcsin.

– Igen?

– Mostanában minden, ami rosszul végződhetett, az rosszul is végződött. És úgy látom, hogy mindent én szúrtam el. Amibe az utóbbi időben belefogtam, azt elrontottam.

– Így látod?

– Így látom.

– Na, akkor biztosan úgy is van. Kommentárra ne is várj. Eluntam a kommentálást. Most pedig csöndben sajnáld magad, ha megkérhetlek rá. Épp alkotok, a siránkozásod dekoncentrál.

Kökörcsin felült egy összedőlt oszlopra, hátracsapta a kalapkáját, keresztbe tette a lábát, belecsapott a lant húrjaiba.

Pislog a gyertya, kialudt a láng

Hűvös szellő lebbent, érezhetőn...

Valóban szél lebbent, váratlan hevességgel. És Kökörcsin abbahagyta a játékot. És hangosan felsóhajtott.

A vaják megfordult.

A fasor bejáratánál állt, egy felismerhetetlen szobor repedezett talapzata és egy burjánzó kiszáradt sombokor között. Magas volt, ruhája szűk. Fején szürkés volt a szőrzet, inkább pusztai rókához, mintsem ezüstrókához volt hasonló. Fülei hegyesek, pofája hosszúkás.

Geralt nem mozdult.

– Megígértem, hogy eljövök. – A rókanő szájából kivillant a fogsora. – Egy napon. Ma van az a nap.

Geralt nem mozdult. A hátán érezte két kardja ismerős súlyát, az a súly hiányzott neki egy hónapja már. Ami rendszerint nyugalmat és magabiztosságot adott. Most, ebben a pillanatban a súly csak súly volt.

– Eljöttem... – Az aguara a fogait villogtatta. – Magam sem tudom, miért jöttem ide. Talán azért, hogy elbúcsúzzam. Talán azért, hogy ő elbúcsúzhasson tőled.

A rókanő mögül szűk ruhát viselő, vézna kislány bukkant elő. Sápadt és természetellenesen merev arca még félig emberi volt. De már alighanem inkább rókaszerű. A változások gyorsan mentek végbe.

A vaják megrázta a fejét.

– Meggyógyítottad... Felélesztetted? Nem, az lehetetlen. Tehát akkor, a hajón még élt. Élt. Halottnak tettette magát.

Az aguara hangosan felvakkantott. Beletelt egy kis idő, mire a vaják rájött, hogy ez nevetés volt. Hogy a rókanő nevet.

– Valaha nagyon sok mindenre voltunk képesek. Mágikus szigetek illúziója, égen táncoló sárkányok, a városfalhoz közeledő hatalmas hadsereg látványa... Valaha, régen. Mostanra a világ megváltozott, képességeink csökkentek... és mi elkorcsosodtunk. Több bennünk a rókanő, mint az aguara. De még a legkisebb, még a legfiatalabb rókanő is képes rá, hogy illúzióval szedje rá primitív emberi érzékszerveiteket.

– Életemben először – mondta a vaják egy pillanat múlva – örülök, hogy rászedtek.

– Nem igaz, hogy mindent rosszul csináltál. És jutalmul megérintheted az arcomat.

A vaják megköszörülte a torkát, miközben az éles fogazatot nézte.

– Hmm...

– Az az illúzió, amit gondolsz. Amitől tartasz. És amire vágyakozol.

– Tessék?

A rókanő halkan vakkantott. És átváltozott.

Ibolyaszín sötét szemek lángolnak az ovális sápadt arcban. Hollófekete, viharosan hullámzó fürtök zuhatagja omlik a vállra, csillogóan tükrözi vissza a fényt, mint a pávatoll, minden mozdulatnál új hullámok kavarodnak. Csodásan keskeny és a rúzs alatt sápadt ajkak. A nyakon fekete bársonyszalag, a szalagon sok ezer szikrát szertehintő obszidián csillag...

Yennefer elmosolyodott. A vaják pedig megérintette az arcát.

És ekkor a száraz sombokor kivirágzott.

Aztán szél lebbent, megreszkettette a bokrot. A világ fehér szirmocskák örvénylő függönye mögé rejtőzött.

– Illúzió – hallatszott az aguara hangja. – Minden illúzió.

Kökörcsin befejezte az éneklést. De nem tette le a lantot. Az összedőlt oszloptöredéken ült. Felnézett az égre.

Geralt ott ült mellette. Mindenfélén gondolkozott. Különféle dolgokat rendezett el magában. Vagy inkább próbált elrendezni. Terveket szövögetett. Többnyire teljesen irreálisak voltak. Különféle dolgokat ígért meg magának. Erősen kétkedett benne, hogy képes lenne megtartani akármelyik ígéretét.

– Na tudod – szólalt meg Kökörcsin váratlanul –, soha nem gratulálsz a balladáimhoz. Pedig annyit csináltam és daloltam el a társaságodban. Te meg soha nem mondtad azt: „Ez szép volt. Szeretném, ha még egyszer eljátszanád.” Soha nem mondtál ilyet.

– Így van. Nem mondtam, hogy szeretném. Akarod tudni, miért nem?

– Miért nem?

– Mert nem akartam.

– Ez akkora áldozat? – A bárd nem tágított. – Akkora nehézség? Azt mondani: „Játszd el még egyszer, Kökörcsin. Játszd el a Hogy múlik az időt.”

– Játszd el még egyszer, Kökörcsin. Játszd el a Hogy múlik az időt.

– Ezt minden meggyőződés nélkül mondtad.

– És akkor mi van? Hiszen úgyis eljátszod.

– Csak hogy tudd.

Pislog a gyertya, kialudt a láng

Hűvös szellő lebbent érezhetőn

Így múlnak a napok

Így telik az idő

Csendben és ki sem vehetőn

Még velem vagy és még egy lánc

Összeköt, bár megrepeszthetőn

Így múlnak a napok

Így telik az idő

Csendben és ki sem vehetőn

A megtett utak emléke ránk

Marad, de nem feledhetőn

Így múlnak a napok

Így telik az idő

Csendben és ki sem vehetőn

Ezért, kedvesem, újra hát

Daloljuk el örvendezőn

Így múlnak a napok

Így telik az idő

Csendben és ki sem vehetőn

Geralt felállt.

– Ideje indulni, Kökörcsin.

– Igen? És hová?

– Hát nem mindegy?

– Tulajdonképpen az. Menjünk.

Epilógus

A dombtetőn egy épület maradványai fehérlettek, oly régen volt már romokban, hogy teljesen benőtték a növények. Borostyán takarta a falakat, fiatal fák törték át a repedezett padozatot. Valaha – Nimue ezt nem tudhatta – szentély volt ez, valami elfeledett istenség papjainak székhelye. Nimue szemében csak rom. Kőhalom. És útjelző. Azt jelezte, hogy jó úton jár.

Az országút ugyanis rögtön a dombtető és a romok után elágazott. Az egyik út nyugatnak vezetett egy füves réten át. A másik észak felé vitt, sűrű, sötét erdőbe veszett el. Fekete bozótba merült, komor homályba süllyedt, elmosódott.

És ez volt az ő útja. Az északi. A nevezetes Szajkóerdőn keresztül vezető.

Nimue nemigen törődött azokkal a történetekkel, amelyekkel Ivalóban próbálták elrémíteni, vándorútja során sokszor volt dolga hasonlókkal, minden vidéknek megvolt a maga borzalomfolklórja, helyi szörnyűsége és horrorja, hogy azokkal kergessék rémületbe az átutazókat. Ijesztgették már Nimuét tavi sellőkkel, folyócskák szirénjeivel, útmenti szipirtyókkal, temetőbeli kísértetekkel. Minden második hidacska trollok búvóhelye volt, minden második göcsörtös fűzfacsoport strigák leshelye. Nimue végül megszokta ezt, a hétköznapivá vált rémségek már nem is voltak olyan szörnyűek. De nem tudott úrrá lenni különös nyugtalanságán, amely olyankor fogta el, amikor sötét erdőbe, kurgánok között ködbe vesző keskeny útra vagy párálló mocsárba jutott.

Most, az erdő sötét fala előtt is ezt a nyugtalanságot érezte, bizseregni kezdett tőle a tarkója, kiszáradt a szája.

Kitaposott az út, ismételgette gondolatban, tele van szekerektől származó kerékvágással, lovak és ökrök patanyomaival. Mit számít, hogy ez az erdő ijesztőnek látszik, nem valami isten háta mögötti hely ez, ez a forgalmas doriani út, az őserdőnek azon az utolsó darabkáján vezet keresztül, amelyet még nem érintett szekerce vagy fűrész. Sokan hajtanak errefelé, sokan gyalogolnak errefelé. Én is átmegyek rajta. Nem félek.

Nimue verch Wledyr ap Gwyn vagyok.

Wyrwa, Guado, Sibell, Brugge, Casterfurt, Mortara, Ivalo, Dorian, Anchor, Gors Velen.

Körülnézett, nem jön-e épp erre valaki. Vidámabb lenne, gondolta, csapatban. De az út, mintha őt akarná bosszantani, épp ma, épp most nem akart forgalmasnak mutatkozni. Egyenesen kihalt volt.

Nem volt mit tenni. Nimue köhintett, megigazította a hátán a batyuját, erősebben markolta meg a botját. És belépett az erdőbe.

Az erdő többségében tölgyekből, szilfákból, valamint vénséges, összenőtt gyertyánokból állt, de voltak benne jegenyék és vörösfenyők is. A fák aljában sűrű bozótos nőtt, egymásba kapaszkodó galagonya, mogyoró, zelnice és lonc. Az efféle aljnövényzetben rendszerint nyüzsögnek az erdei madarak, de ebben az erdőben baljós csönd uralkodott. Nimue tekintetét a földre szegezve lépkedett. Megkönnyebbülve lélegzett fel, amikor egyszer csak az erdő mélyén harkály kezdett kopogni. Valami mégiscsak megél itt, gondolta, nem vagyok teljesen egyedül.

Megállt, és hirtelen hátrafordult. Nem látott senkit és semmit, pedig egy pillanatra biztos volt benne, hogy valaki követi. Úgy érezte, figyelik. Titokban nyomon követik. Félelmében összeszorult a torka, hideg futott végig a hátán.

Megszaporázta a lépteit. Úgy látta, ritkulni kezd az erdő, világosabb és zöldebb lett, mert itt már a nyírfák kerültek többségbe. Még egy kanyar, még kettő, gondolta lázasan, még egy kis idő, és vége az erdőnek. Magam mögött hagyom ezt az erdőt, azzal együtt, ami a nyomomban oson. És továbbmegyek.

Wyrwa, Guado, Sibell, Brugge...

Meg sem hallotta a zajt, a mozgást is csak a szeme sarkából vette észre. A páfrányok sűrűjéből szürke, lapos, soklábú és hallatlanul gyors alak robbant ki. Nimue felordított, amikor meglátta a kasza nagyságú csattogó fogókat. A tüskével és sörtével borított mancsokat. A fejet koronázó rengeteg szemet.

Erős rántást érzett, valami felragadta, és hevesen fellökte. Háttal zuhant egy mogyoróbokor rugalmas ágai közé, megkapaszkodott, arra készült, hogy felugrik, és elmenekül. Dermedten nézte az úton zajló vad ugrándozást.

A soklábú lény ugrált és forgolódott, hihetetlenül gyorsan forgolódott, közben mancsával hadonászott, és iszonyú állkapcsával kaffogott. Körülötte pedig, még nála is gyorsabban, olyan gyorsan, hogy szinte elmosódott, egy ember táncolt. Két karddal.

A félelmében kővé vált Nimue szeme láttára röppent a levegőbe előbb az egyik, aztán a másik, majd a harmadik levágott mancs. A kard behatolt a sima testbe, amelyből zöld latyak fröccsent szerteszét. A szörnyeteg hadonászott és kapálózott, végül egy vad ugrással bevetette magát az erdőbe, és menekülőre fogta. Nem jutott messzire. A kardos ember utolérte, rátaposott, és mind a két kardpenge egyetlen lendítésével, egyszerre szögezte a földhöz. A lény darab ideig kaparászott a lábával, végül mozdulatlanná dermedt.

Nimue a melléhez szorította a kezét, hogy megpróbálja heves szívdobogását lecsillapítani. Látta, amint megmentője a megölt szörny fölé hajol, amint a késével kipiszkál valamit a páncélja alól. Amint megtörli és a hátán lógó hüvelybe rakja a kardokat.

– Rendben vagy?

Eltartott egy ideig, mire Nimue felfogta, hogy neki szól a kérdés. De amúgy sem tudott egy hangot sem kinyögni, ki sem tudott a mogyoróbokorból kászálódni. Megmentője nem igyekezett kihúzni őt a bokorból, végül egyedül kellett kimásznia. A lába annyira reszketett, hogy csak nagy nehezen tudott felállni. A szája kiszáradt, a világért sem akart enyhülni.

– Pocsék ötlet magányosan kószálni az erdőben – mondta a megmentője, és közelebb lépett.

Levette a csuklyáját, hófehér haja szinte világított az erdő félhomályában. Nimue kis híján felkiáltott, egy önkéntelen mozdulattal eltakarta a száját. Ez lehetetlen, gondolta, ez abszolút lehetetlen. Biztos álmodom.

– De mostantól – folytatta a fehér hajú, miközben a kezében tartott megfeketedett kopott fémlapocskát nézegette. – Mostantól biztonságosan lehet erre menni. Mert mire találtunk? IDR UL Ex IX 0008 BETA. Á! Hiányoztál a számadásból, nyolcaska. De most kiegyenlítődött a számadás. Hogy érzed magad, kislány? Ó, bocsáss meg. Sivatag lett a szádban, mi? Fadarab a nyelved? Ismerem ezt, ismerem. Kortyolj bele.

Remegő ujjaival elvette a feléje nyújtott kulacsot.

– Hová lesz a séta?

– Do... Do...

– Do?

– Do... Dorianba. Mi volt? Az... ott?

– Egy remekmű. A nyolcas számú mestermunka. Egyébként nem fontos, mi volt. Az a fontos, hogy már megszűnt létezni. És te ki vagy? Hová tartasz?

Nimue bólintott, nagyot nyelt. És felbátorodott. Maga is meglepődött a merszén.

– Én... Nimue verch Wledyr ap Gwyn vagyok. Dorianból Anchorba megyek, onnan Gors Velenbe. Arethusába, a varázslóiskolába Thanedd szigetére.

– Ohó. És honnan jössz?

– Wyrwa faluból. Guadón, Sibellen, Bruggén, Casterfurton keresztül...

– Ismerem azt az utat – szakította félbe. – Szinte a fél világot bejártad, Wledyr leánya, Nimue. Arethusában ezért pontokat kell beszámítaniuk a felvételi vizsgádon. De aligha fognak beszámítani. Nagyra törő célt tűztél ki magad elé, wyrwai leány. Nagyon nagyra törőt. Gyere velem.

– Jó... – Nimue még mindig nem tudta megmozdítani a lábát. – Jó uram...

– Igen?

– Köszönöm, hogy megmentettél.

– Téged illet a köszönet. Jó pár napja kutatok olyasvalaki után, amilyen te vagy. Akárki jött erre, az mind népes csapatban volt, nagy zajt csapva, fegyveresen, ilyeneket a mi nyolcas számú műremekünk nem mert megtámadni, ki sem dugta az orrát a rejtekhelyéről. Te csalogattad elő. Még nagy távolságról is fel tudta ismerni a könnyű zsákmányt. Aki magában vándorol. És kicsi. Már meg ne sértődj.

Mint kiderült, már közel volt az erdő széle. Nem messze, egy magányos facsoport mellett várta a fehér hajút a lova. Egy pej kanca.

– Dorian – mondta a fehér hajú – innen úgy negyven mérföldnyire van. Neked az három napi út. Három és fél, a mai nap maradékával együtt. Számoltál ezzel?

Nimue hirtelen eufóriás hangulatba került, ettől megszűnt a kábultsága és a rémület többi következménye. Ez álom, gondolta. Biztosan álmodom. Mert ébren ez nem lehetséges.

– Mi van veled? Jól érzed magad?

Nimue összeszedte a bátorságát.

– Ennek a kancának... – Izgalmában alig tudott beszélni. – Ennek a kancának Keszeg a neve. Mert mindegyik lovadat így hívják. Mert te Ríviai Geralt vagy. Ríviai Geralt vaják.

Hosszan nézett rá. Hallgatott. Nimue is hallgatott, földre szegezte a tekintetét.

– Milyen évet írunk?

– Ezerháromszáz... – A leány elképedve nézett fel. – Újjászületés után ezerháromszázhetvenhárom.

– Ha így van – a fehér hajú kesztyűs kezébe törölte az arcát –, akkor Ríviai Geralt rég nem él. Százöt éve halt meg. De úgy hiszem, örülne, hogy... Örülne, hogy százöt év múlva még emlékeznek rá az emberek. Hogy emlékeznek rá, ki volt ő. Sőt, még a lova nevére is emlékeznek. Igen, azt hiszem, örülne... Ha tudhatná ezt. Gyere. Elkísérlek.

Sokáig csendben haladtak. Nimue az ajkába harapott. Szégyellte magát, elhatározta, hogy meg sem szólal többé.

– Itt van – törte meg a fehér hajú a feszült csendet – az elágazás meg az út. A doriani út. Biztonságban odaérhetsz...

– Geralt vaják nem halt meg! – robbant ki Nimuéból. – Csak elment, elment az Almafák Országába. De visszatér... Visszatér, mert így szól a legenda.

– Legendák. Regék. Mesék. Szóbeszéd és halandzsa. Gondolhattam volna, wyrwai Nimue, aki a Thanedd szigeti varázslóiskolába tartasz. Nem merészeltél volna ilyen őrült utazásba fogni, ha nem léteznének azok a legendák és mesék, amiken felnőttél. De ezek csak mesék, Nimue. Csak mesék. Túl messzire jöttél el hazulról, hogy ezt ne fogd fel.

– A vaják visszatér a túlvilágról! – A leány nem tágított. – Visszatér, hogy védelmezze az embereket, ha ismét felerősödik a Gonosz. Amíg létezni fog sötétség, addig szükség lesz vajákokra. És a sötétség még létezik!

Sokáig hallgatott, félrenézett. Végül odafordult a leányhoz. És elmosolyodott.

– A sötétség még létezik – erősítette meg. – Noha a folyamatos haladás azt hiteti el velünk, hogy eloszlatja a homályt, megszünteti a veszélyt, és elűzi a rettegést. Ebben a tekintetben a haladás mindezidáig nem aratott jelentősebb sikereket. A haladás mindezidáig csak arról győzköd bennünket, hogy a sötétség kizárólag a fényt elhomályosító babona, hogy nincs mitől félni. De ez nem igaz. Van mitől félni. Mert mindig, mindig létezni fog sötétség. És a sötétségben mindig ott fog terpeszkedni a Gonosz, a sötétségben mindig lesznek fogak és karmok, gyilkolás és vér. És mindig szükség lesz vajákokra. És bárcsak mindenütt ott jelennének meg, ahol épp szükség van rájuk. Ott, ahonnan a segítségkérés érkezik. Ott, ahol hívják őket. Bárcsak karddal kezükben jelennének meg a hívásra. Olyan karddal, melynek fénye keresztültör a sötétségen, melynek világossága eloszlatja a homályt. Szép mese, igaz? És jól is végződik, ahogy minden mesének végződnie kell.

– De... – hebegte a leány. – De hisz száz év... Miként lehetséges, hogy... Miként lehetséges?

– Ilyen kérdéseket – vágott közbe, még mindig mosolyogva – nem szabad feltenni egy leendő arethusai növendéknek. Mert abban az iskolában azt tanítják, hogy nincsenek lehetetlen dolgok. Mert ami ma lehetetlen, az holnap lehetségessé válik. Ilyen jelmondatnak kellene virítania a bejárat fölött abban az iskolában, amely rövidesen a te iskolád lesz. Szerencsés utat, Nimue. Isten veled. Itt elválunk egymástól.

– De... – Nimue váratlanul megkönnyebbült, a szavak csak úgy ömlöttek az ajkáról. – De én tudni szeretném... Többet szeretnék tudni. Yenneferről. Ciriről. Arról, hogy miként végződött valójában az a történet. Olvastam... Ismerem a legendát. Tudok mindent. A vajákokról. Kaer Morhenről. Még az összes Vajákjel nevét is tudom! Kérlek, meséld el...

– Itt elválunk egymástól – szakította félbe szelíden. – Rád a végzeted útja vár. Rám egészen más út. A mese még tart, a történetnek soha nincs vége. Ami pedig a Jeleket illeti... Van egy, amelyet nem ismersz. Somne a neve. Nézd a kezem.

Odanézett.

– Illúzió – hallotta valahonnan, nagyon messziről. – Minden illúzió.

– Hahó, kislány! Ne aludj, mert kifosztanak!

Felkapta a fejét. Megtörölte a szemét. És felugrott.

– Elaludtam? Aludtam?

– De még hogy! – nevette el magát a bakon a szekeret hajtó vaskos nőszemély. – Mint a bunda! Mint akit agyonvertek! Kétszer kiáltottam rád, de semmi. Már le akartam mászni a szekérről... Egyedül vagy? Mit nézegetsz? Keresel valakit?

– Egy... fehér hajú embert... Itt volt... Vagy talán... Már magam sem tudom...

– Nem láttam itt senkit – válaszolt az asszony. Mögötte a ponyva alól két gyerekfejecske kandikált ki.

– Úgy vélem, utazol. – Az asszony Nimue batyujára és botjára intett a szemével. – Én Dorian felé tartok. Ha akarod, elviszlek. Ha te is arra tartasz.

– Köszönöm. – Nimue felkapaszkodott a bakra. – Ezer köszönet.

– Na! – Az asszony pattintott az ostorral. – Akkor indulás! Kényelmesebb kocsin, mint gyalogszerrel kutyagolni, nemde? Ó, alaposan ki kellett hogy fáradjál, hogy úgy elnyomott a buzgóság, hogy az út mentén feküdtél. Aludtál, én mondom...

– Mint a bunda – sóhajtotta Nimue. – Tudom. Elfáradtam, és elaludtam. Ezenkívül volt egy...

– No? Mi volt?

Körülnézett. Mögötte ott feketéllett az erdő. Előtte fűzfák sora között az út. A végzete útja.

A mese még tart, gondolta. A történetnek soha nincs vége.

– Igen különös álmom volt.

TARTALOM

AZ UTOLSÓ KÍVÁNSÁG

- A belső hang I

- A vaják

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII

- A belső hang II

- I

- II

- Egy csepp igazság

- I
- II
- III
- IV
- V

- A belső hang III

- A kisebbik rossz

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI

- A belső hang IV

- Pénz kérdése

- I
- II
- III

- A belső hang V

- A világ peremén

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII

- A belső hang VI

- Az utolsó kívánság

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- XIII
- XIV
- XV
- XVI
- XVII

- A belső hang VII

- I

- II

A VÉGZET KARDJA

- A LEHETŐSÉGEK HATÁRA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII

- JÉGSZILÁNK

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX

- AZ ÖRÖK TŰZ

- I
- II
- III
- IV

- NÉMI ÁLDOZAT

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X

- A VÉGZET KARDJA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII

- TÖBB ANNÁL

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX

TÜNDEVÉR

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet

A MEGVETÉS IDEJE

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet

TŰZKERESZTSÉG

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet

FECSKE-TORONY

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet

A TÓ ÚRNŐJE

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet

VIHARIDŐ

- Első fejezet
- Közjáték
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Közjáték
- Közjáték
- Közjáték
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Közjáték
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Közjáték
- Tizenötödik fejezet
- Közjáték
- Közjáték
- Tizenhatodik fejezet
- Közjáték
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Közjáték
- Huszadik fejezet
- Epilógus