© Frei Tamás, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Első kiadás

Borítóterv © Müller Péter Szerzőfotó © Ritter Doron

Felelős kiadó Gyuricza Eszter Felelős szerkesztő Kiss Béla Kézirat-előkészítő Török Tünde A szöveget gondozta Varga Anita Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-775-7

„A hatalom megrontja a vezetőket, a teljhatalom pedig teljes mértékben megrontja őket. A nagy emberek szinte mindig rosszak, még akkor is, ha eredetileg csak befolyást akartak gyakorolni, nem pedig tekintélyelvűen kormányozni.”

John Dalberg-Acton báró (1834–1902),

történész, politikus, író, a tekintélyelvű, önkényuralomba hajló kormányzás örök érvényű megfigyelője

A szerző megjegyzése

Ez a kitalált történet a közeljövőben játszódik. Bár a szereplők közül néhányan tényleg létező személyek, kiszámíthatatlan, hogy egy olyan képzeletbeli helyzetben, mint amiről a regény szól, hogyan viselkednének, mit gondolnának, mondanának és tennének. Ebben a jövőbe képzelt regényben már csak ezért is minden esemény, gondolat és elhangzó mondat: fikció. Mint ahogy az is csak az írói képzelet szüleménye, hogy a valós szereplőket eddigi életük során mi mozgathatta és befolyásolta. Annak ellenére így van ez, hogy a regény legismertebb karakterei az elmúlt években számtalan interjút adtak, beszélgetéseikről hangfelvételek, jegyzőkönyvek, esetleg azóta már publikus titkosszolgálati jelentések is készültek.

Sőt, néhányukkal a regény szerzője személyesen is találkozott.

Hiszen – annak ellenére, hogy regénybeli tetteik ezeken a kulisszák mögött ellesett pillanatokon alapulnak – nem lehet tudni, hogy a nyilvánosság előtt mekkora őszinteséggel tárták fel valós szándékaikat. Soha nem zárható ugyanis ki, hogy amikor a politikusok az életükről, a döntéseikről és a lépéseikről nyilatkoznak, akkor szándékosan torzítanak.

Ebből következően, ha később a valóságban is valami hasonló történne, mint ami ebben a regényben, az tényleg csak a véletlen műve lenne…

A regény szereplői

Valódi, élő személyek

Donald Trump, az Amerikai Egyesült Államok elnöke

Hszi Csin-ping, a Kínai Népköztársaság elnöke

Orbán Viktor, Magyarország miniszterelnöke

Félix Antoine Tshisekedi Tshilombo, a Kongói Demokratikus Köztársaság elnöke és még néhányan Amerikában, Kínában és Magyarországon

Kitalált személyek

André Calvi, magyar származású francia ex-idegenlégiós, a francia titkosszolgálat, a DGSE titkosügynöke Derék László, milliárdos magyar oligarcha, építési vállalkozó, a Magyar Beton tulajdonosa, a kínaiak strómanja Csang Hsziang Kuangliang, bányatulajdonos, kínai milliárdos, a kínai–magyar kapcsolatok összekötő embere Bernard Émié, a francia titkosszolgálat, a Direction Générale de la Sécurité Extérieure (DGSE) igazgatója Frédéric Bertholet, Franciaország egyik leghíresebb tudósa, a Francia Nemzeti Tudományos Kutatási Központ (CNRS) professzora, a nátriumion-alapú elektromosautó-akkumulátor forradalmi megújítója, feltaláló Csenli Kon, kínai–mexikói üzletember, milliárdos, a mexikói Sinaloa kábítószerkartell egyik vezetője, a Kínai Kommunista Párt funkcionáriusa, az Egyesült Államokba irányuló fentanilcsempészet kulcsfigurája Mylène Lin, francia–kínai művészettörténész, a kínai bányamilliárdos Csang Hsziang értékes műkincsgyűjteményének összeállítója, sokak szerint a szeretője

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kiboko

A lihegése, miközben negyven méter mélyről kapaszkodott felfelé a szűk, csőszerű bányavájatban, mostanra már hörgő fújtatásba csapott át.

Kapanga Mangi ötvennyolc éves volt. Öregember. Kongóban a férfiak korán halnak.

Vékony ujjai szinte vakon ismerték a kiálló, sáros kapaszkodókat, a felfelé vezető utat. Rá sem nézett a kőkiugrásokra, csak megmarkolta őket, és méterről méterre egyre feljebb húzta magát. Az elmúlt években már több mint ezerszer mászott itt fel, aztán le. A háta szinte súrolta a falat, ahogy felfelé lépkedett a szűk vájat oldalába vésett résekben. Mezítláb, majomszerű mozdulatokkal kúszott a felszín felé a baltával vájt függőleges kőfalon.

Mintha egy mély kútból jönne felfelé.

A sáros atlétatrikóban az aszott, fekete test beleolvadt a sötétség homályába. A vésőt és a kalapácsot a fullasztó mélyben hagyta, lent, a levegőtlen tágulat bokáig érő, iszapos tócsájában. Képtelen volt várni. A napfényben akarta látni, mit talált.

Azonnal.

Talán ezért lihegett a szokásosnál is jobban a negyvenméteres kapaszkodás végéhez közeledve. Sietett, hajtotta az izgalom. A háromkilós kődarabot a vállán átvetett bányásztarisznyába tette. Amikor a teste mászás közben ide-oda lendült, érezte, ahogy a kő éle még a táska vászonanyagán keresztül is belevág a derekába, de nem érdekelte.

Még fél perc telt így el, aztán végre felért.

A lyuk szélén lihegve huppant le a téglavörös homokba, a téglavörös vályogház mellett, a rozsdás bádogtető árnyékába.

A ház az övé volt. Itt, a világ végén, Dél-Kongóban, a semmi kellős közepén.

Kiboko.

Tíznégyzetméteres házikó. Ő építette, két kézzel rakta, tapogatta és kenegette sárból, az itteni vörös sárból, ugyanúgy, ahogy megsárgult kézzel három évvel ezelőtt kivájta a negyvenméteres lyukat is a kertjében, ami persze valójában nem volt kert, mert a mocskos törmelékben, a vörös homok száraz gazában nem nőtt semmi.

A kertből nem lehetett megélni.

Maradt a remény, hogy kobaltot talál a lyuk mélyén. Errefelé ez volt az életben maradás egyetlen esélye. Körülötte mindenkinek ez a sors jutott, az összes bádogház összes megsárgult kezű rabszolgájának. Nem voltak persze rabszolgák, de valahogy mégis ez az érzés hatotta át Kiboko sokszáz vályogviskóját és a bennük élőket, a mezítlábas nyomoréletet a vörös sárban. Még a kétszáz éve a távoli Amerika gyapotültetvényein dolgozó rabszolgák élete is könnyebb lehetett ennél.

A kő gyönyörű volt. Kapanga Mangi sáros körmökkel markolt bele a válltáska alján, aztán ahogy kivette és letisztogatta, csak forgatta és forgatta a kezében. Csodálta a fény csillogását. A megsárgult ujjak már-már sötétvörösbe hajló, harminc centiméter átmérőjű, lapos kődarabot szorítottak. A fény azúrkék színben játszott a vastag törésfelületen, ahol a véső a kobaltdarabot kiszakította a sziklából a kőbarlang mélyén. A két élénk szín egybemosódó foltjai között, a vörös kaolinkő és az azúrkék rézércfelületek határán viszont fakó, cementszerű anyag húzódott. Kapanga számára ez a mélyszürke árnyalat volt a legszebb.

A kobalt.

Azt gondolta, hogy legalább félkilónyi lehet belőle a kőben. Ritkán szokott ekkora darabot találni. Ezt is az amerikainak fogja eladni, ez járt a fejében, a falu új felvásárlójának, aki pár hete érkezett. Nem a kínaiaknak, nekik semmiképp. Közben még mindig a szürke kobaltot nézegette, ahogy szétfolyik a kékeszölden csillogó rézfoltok között.

A kínaiak, amióta övék lett a közeli hatalmas tenkei bánya, ahol már óriás markológépekkel, ipari mértékben termelték ki a föld alól az akkumulátorgyártás egyik legfontosabb nyersanyagát, a kobaltot, már csak öt dollárt adtak kilónként a kobaltért az olyanoknak, mint ő. A falusi bányászoknak, akik a két kezükkel kaparták ki a föld alól a kobaltot ott, ahová gépekkel nem lehetett lejutni, vagy ahová a kínaiak még nem fúrtak vájatokat. Megvették tőlük, de csak aprópénzért.

Nemrégiben viszont megjelent egy amerikai felvásárló, aki szó szerint sátrat vert a falu szélén, és nyolc dollárt adott kilónként. Úgyhogy ezért a kőért – ha tényleg van benne fél kiló kobalt – tőle legalább négy dollárt kap majd, de lehet, hogy a réztartalom miatt akár még ötöt is. Talán hatot. Kétszer annyit, mint a kínaiaktól.

A megsárgult ujjú Kapanga Mangi nem értette a világot. Sosem járt iskolába, így olvasni sem tudott, a kongóiak nyolcvan százalékához hasonlóan. De ha tudott volna, akkor se ment volna sokra vele, mert az egyik legborzalmasabb sorsú afrikai országba született. Így aztán nem tudta, hogy a kobalt kilója a világpiacon most épp huszonhét dollárt ér, nem pedig nyolcat, de pár éve adtak már érte kilencvenötöt is.

De azt sem tudta, hogy a világ kobaltkészletének a hetven százaléka Kongóban található, és ennek is a fele közvetlenül itt, az ő faluja mellett, a tenkei kobaltbányában.

Sőt, azt sem tudta, hogy a bánya korábban az amerikaiaké volt, mint ahogy arról sem volt fogalma, hogy az egykori amerikai elnök fia, Hunter Biden játszotta át a kínaiaknak pár éve, de az elkövetett bűncselekmény alól az apja felmentette. Az új elnök, Donald Trump beiktatása előtt Joe Biden elnöki kegyelemben részesítette a saját fiát.

Ez és más, egyelőre még nem bizonyított bűncselekmények alól!

De Kapanga Mangi azt sem tudta, hogy mi közük van mindehhez a magyaroknak, már csak azért sem, mert soha nem hallott arról, hogy egyáltalán léteznek magyarok. Arról meg végképp nem, hogy a magyarok nem messze az ő falujától sokszázmillió dollárért hidat és utakat építenek.

Kapanga Mangi nem értette a nagy összefüggéseket, de a kicsiket sem.

Így aztán el sem tudta volna képzelni, és utólag sem értette volna meg, hogy miért épp őt bünteti a sors. Már csak ezért sem vette észre – hiszen miért figyelt volna ilyesmire? –, hogy miközben azon gondolkodik, kinek is adja el pár dollárért a kezében tartott kődarabot, száz méterre tőle, egy elhagyott vályogház rejtekéből távcsöves puska veszi célba.

Az ötvennyolc éves kongói kobaltbányászt a mellkasán érte a találat. A lövedék a halálos út közepén, röptében, a másodperc töredéke alatt hasadt szét kilenc apró, óriási erővel becsapódó volfrámötvözetű sörétté. Ezek hangos, ropogó csattogással roncsolták szét Kapanga Mangi felsőtestét és csontjait. A vére fröcsögve, húscafatokkal keveredve kenődött fel a vályogház oldalára.

A gyilkos ecsetvonások barnáspiros árnyalata beleolvadt a vörös fal alapszínébe.

Az azúrkék kő huppanva esett a puha homokba, miközben Kapanga Mangi szétlőtt teste tompa puffanással eldőlt, és bárgyúan megbicsaklott, néma csendben zuhant a bányavájatba, aminek a szélén a megfáradt arcú afrikai férfi az imént még nyugodtan ült.

Pár másodperc múlva halk csobbanás hallatszott a kútszerű lyuk mélyéről, de aztán csend lett.

A halál korbácsütése alig hagyott nyomokat.

Dél-afrikai Köztársaság, Namakwari

– Pocakos magyar vadász – jellemezte magát nevetgélve a budapesti társaságban, amikor észrevette, hogy a csodálkozó tekintetek megakadnak az egyre jobban lecsüngő, kövér hasán.

Hatvanhét éves volt, de még mindig stresszben élt, sőt újabban egyre nagyobb stresszben. Ezért aztán a szokásosnál is többet evett, úgyhogy már megint magára szedett havi egy-két kilót. A testformája pontos barométere volt a ránehezedő feladatok súlyának. Minél nagyobb a terhelés, annál nagyobb a has. Hát ez van. Neki így esett jól az élet. Enni egy nagyot este, stresszlevezetésként. Egészségtelen, tudta ezt jól, persze, de akkor is, mostanra már elengedte a problémát. Megbarátkozott a külsejével.

Úgyhogy amikor meglátta a rosszalló tekinteteket, általában magabiztosan megpaskolta a szétnyíló zakóból kifelé düledező hordószerű testrészt, és hozzátette:

– Nem a pocakos a lényeg ebből, hanem az, hogy magyar, és hogy vadász.

Ez a megjegyzés mindent elárult róla. Rendszer-kompatibilis volt, ahogy a rosszakarói gúnyos hangsúllyal mondták róla, persze csak a háta mögött. Mert manapság lépten-nyomon hangsúlyozni kellett, hogy a magyar ember magyar, meg persze hogy patrióta. Ez volt ugyanis a másik varázsszó, a patrióta. Hát ő megtette. Ma már nem elég csendben szeretni a hazát.

Viszont itt és most, az afrikai naplementében nem foglalkozott ezzel. Mármint a patriótasággal. Legkevésbé pedig a hasával. Nem érdekelte, hogy Csang Hsziang pillantásában is észrevette a meglepetést, amikor a kínai konstatálta, mekkorát nőtt az ő ominózus hasa, amióta legutóbb találkoztak.

Csang viszont fogyott.

Csang, bár csak pár évvel volt fiatalabb nála, láthatóan az örök életre készült, vagy legalábbis nagyon hosszúra. Újabban a tibeti buddhizmus felé fordult, a taóról és a zenről prédikált neki a vadleseken, miközben az oroszlánokra vártak. Ez azért mégiscsak furcsán hangzik a Kínai Kommunista Párt hithű harcosától, egy dollármilliárdostól.

– Ezt neked hoztam… ajándék – mutatott Derék László az eléjük tett Mauser M98 Magnumra. Az angolt döcögve beszélte. Felnőtt volt már, amikor tanulni kezdte, de a nyelvtani hibák ellenére bátran beszélte, ebben sem volt gátlásos. – Huszonöt van belőle. Ez hasonlít az eredetire… Százhuszonöt évvel ezelőtt… tudod, csináltak sok fegyvert, ilyeneket… Másolat, pontos másolat… Oroszlánvadász puska, jubileumi kiadás.

Nem emelte meg a fegyvert, és nem adta át Csang Hsziangnak, mert a süppedős fotelben a nagy hasával nehezére esett volna előrehajolni és megemelni a Mausert. Csak rábökött a húsos ujjával. Ott van, a tiéd, ezt üzente a mozdulat.

Hozzá akarta még tenni, hogy az új magyar tőkésosztály tagjai, ahogy magukat előszeretettel hívták – közülük is főleg azok, akik pár évtizeddel ezelőtt valamelyik ismeretlen nevű falucskából vágtak neki a rendszerváltás rablókalandjának, mint ő –, nos, ők szívük szerint ilyen Mauserrel vadásznának még most is az állami milliárdokból felújított, aztán pár évvel később elprivatizált kastélyaik környékén, a megint csak a közösből elprivatizált erdőikben. Meg persze itt, Afrikában is. Hiszen gyerekkori olvasmányaik kedvenc főhősei, Kittenberger Kálmán és Széchenyi Zsigmond is Mauserrel lövöldöztek az afrikai oroszlánokra, ezt nagyon is jól tudták, csak hát újabban ezt nem illett megtenni. Mármint német puskával vadászni. Mert a németekkel most ugye jeges a viszony.

Mármint a miniszterelnök viszonya.

Ebből következően pedig az egész országé. Mert ez a kettő már évek óta egy és ugyanaz. Budapesten nemsokára a Mercedeseiket is le kell majd cserélniük valami másra. De nem kezdett bele ebbe, az európai politika szövevényeibe, a magyar manőverekbe és hintázásba, ami lassan már a puskaválasztásaikat is befolyásolja. A döcögő angoljával ezt úgysem tudta volna elmagyarázni.

Ő mindenesetre már két éve brit puskát használt, biztos, ami biztos, méregdrága, kézi faragású, .500-as kaliberű Jefferyt. Ebből összesen huszonnégy készült. Potom nyolcvanmillióért vett belőle kettőt, ami neki ma már tényleg csak aprópénz. Nyolcvanmillió forint. A repülője például, amivel innen hetven kilométerre, Upingtonban landolt, a Bombardier Global 6500-as, huszonkétmilliárd forintba került. A Sanlorenzo jachtja pedig negyvenmilliárdba.

Persze az már neki is fájt kicsit, de egyszer élünk – és röviden, gondolta Derék László, akinek az életét félelem és remény szőtte át.

Ez tette hazárdjátékossá.

Meg persze az életútja.

Tiszaalpárról, egy ötezres kis faluból verekedte fel magát ide, az oroszlánvadászok közé. Polgármesterként kezdte 1990-ben. Saját magától rendelte meg a falu főútját. Így lett belőle építési vállalkozó, később pedig bank-és kaszinótulajdonos. A magyar Trump – mondogatta újabban egyre hangosabban magáról.

Mint minden hazárdjátékos, akinek szerencséje volt, beleértve Trumpot is, legelőször a szeszélyeit elégítette ki. Hatalmas jachtot, repülőt, különleges puskákat vett, és oroszlánra vadászott Afrikában. Sőt, már golfozott is, mint Trump, bár azt elég ügyetlenül. Ekkora hassal nehezen ment.

Ez volt ő. Az új magyar tőkésosztály egyik okos, rafinált és gátlástalan csúcspéldánya.

Csang Hsziang könnyedén dőlt előre a süppedős kanapéfotelban, és a leopárdbőrrel leterített asztalról két kézzel, álmélkodva emelte fel a diófából faragott, aranyberakású német fegyvert. A lakkozott, selyemfinomságúra csiszolt, mélybarna puskatus és az azúrkék csőacélba gravírozott aranyminták megcsillantak a naplemente fénysugarában.

Magasan ültek, a Kalahári sivatag bozótosa fölött tizenöt méterrel, egy olyan száznégyzetméteres, fedett, teraszszerű emelvényen, amit két fa között alakítottak ki. A vadászles egyik oldalának nem volt fala, így rá lehetett látni az alatta elterülő sivatagra. A nádfedelű tetőt tartó oszlopokat az építők álcázásként kivágott baobabfák törzséből faragták ki, így itt, a szavannaerdő határán az állatok nem érzékelték, hogy felettük vadászles húzódik.

Az afrikai ébenfából összeszögelt padlózat alulról nézve belesimult a tájba. Fent viszont, ahol Derék László és Csang Hsziang ült, a vadles inkább a luxusszafarilodge-okra emlékeztetett. A zárt, alulról nem látható jobb oldalon még tüzet is lehetett gyújtani egy kandallóban.

November utolsó napjaiban jártunk. Itt, a déli féltekén ez már a nyár eleje, az esték mégis hűvösek a sivatagban.

Alkonyodott. A hőmérséklet tíz fok alá süllyedt. Hirtelen csípni kezdett az éles, metszően hűvös sivatagi levegő. Az ég kristálytisztán nyúlt el, mint novemberben errefelé majdnem mindig. Egyetlen felhő sem úszott át a látóhatáron, csak a fények változtak. A horizont szürkeségére lassan ráborult az est vörös leple, ahogy a nap lefelé bukott. A távolban szarvascsőrű madarak fekete árnyai suhantak át a naplemente vörös mozivásznán.

A deszkával burkolt vadászles padlójára itt-ott állatbőröket dobtak, a két vadásszal szemben szafariszékek álltak, a náddal borított plafonról pedig ventilátorok lógtak. Nem messze tőlük egy hinta, rózsaszín, indiai selyemmel borítva. A kandalló mellett kétoldalt Siva-szobrok, kulturális keveredés az oroszlánok földjén. A tér úgy tárult eléjük, mintha csak egy varázsszőnyegen úsznának a Kalahári sivatag fölött: lent, a bozótosban már kószálni kezdtek az előre beetetett, ketrecben nevelt oroszlánok.

A hatvanéves Csang Hsziang Kuangliang, mert ez volt a teljes neve, ide-oda forgatta az ajándékba kapott fegyvert. Most épp alulról nézte az ékszerek cizelláltságával mintázott aranyravasz vésetét.

– 7 von 25 – silabizálgatta ki a számokat és a latin betűket. Bár nem értett németül, mégis kikövetkeztette a feliratból, hogy ezek szerint övé a hetedik példány az összesen huszonöt jubileumi Mauser Magnumból.

Tetszett neki a mélykék foltokkal pettyezett, fekete csőacélon a Mauser logó aranyoroszlánja, fején a koronával, szemben vele egy aranyszarvas.

A kifinomult Európa, ugyebár.

A Nyugat.

Ez pedig itt előtte, ez a pocakos szerencsevadász, ez a Kelet.

Kelet-Európa.

Az ottani győztesek egyike.

A nyugati világ Csang Hsziangot még mindig le tudta nyűgözni, bár már az is csak alig-alig. A kelet-európai kuplerájt viszont évek óta gőgösen lenézte. Az üzlet miatt elnegédeskedett ugyan az ottani deréklászlókkal, főleg a magyarokkal, akik a legszervilisebbek voltak mind közül. Talán csak a szerbek vetekedtek velük, mert azok még a magyaroknál is kiszolgáltatottabbak voltak, hiszen még náluk is mélyebbre manőverezték magukat az oroszok csapdájában.

Megvolt a véleménye arról – már a magyarok külseje alapján is –, amit az országukban látott. Ezek nemhogy a hazájukat, de még saját magukat sem tudják karbantartani, inkább lerabolnak mindent, az országukat éppúgy, mint a saját testüket. Hiszen akikkel Budapesten szokott találkozni, beleértve a miniszterelnököt is, azoknak legalább a fele kövér. Arrafelé nincs mértékletesség. Önuralom. Józanság.

A magyarok túlzásokba esnek, és ez nem tetszett neki. Ez nem az ő zenje… nem a középút nyugalma és békéje, nem a tibeti gondolat, hanem a harácsolás jüanvui logikája.

Csang Hsziang az elmúlt években valóban a buddhizmus felé fordult. Az elnyugatosodott Kínában, a felhőkarcolók árnyékában ő is felfedezte a keleti gyökereket, a zent. Kapaszkodót keresett, ő, akit tizenöt éve még meg akartak gyilkolni, le akartak lőni, börtönbe akartak csukni, mégis túlélt mindent. Hszi Csin-ping hatalomátvételét, az ottani „család” mindenki fölé emelkedését, tényleg minden kanyart, csavart és fordulatot, de akkor sem, sőt talán épp ezért nem fogadta el Jüanvu tanításait, a fiatal pekingi kommunisták új mantráját.

Azt az erkölcsöt, a harmincas éveikben járó kínai milliárdosok generációjának önfelmentő mantráját, mely szerint az ember egyetlen napig sem maradna életben más lények elpusztítása, becsapása vagy kisemmizése nélkül. Ha igazi férfi vagy, bizton elhajthatod a paraszt ökrét, elveheted az éhező kenyerét. Ez Jüanvu mondata és logikája, ez a kínai kommunisták új generációjáé, és ezek szerint – bár valószínűleg sosem hallottak a kilencszáz évvel ezelőtt bölcselkedő kínai mesterről – az ő tanításai szerint élnek a magyarok is. Ezek a deréklászlók. És a nála egy generációval fiatalabb, kormányközeli dúsgazdagok. Látta és tapasztalta Budapesten. Azok még Derék Lászlónál is kapzsibban fosztogatnak és magamutogatóbban élnek!

Nem a békés középút hívei.

És ebből egyszer baj lesz, Csang Hsziang erről meg volt győződve.

Úgyhogy csak óvatosan. Túlzásokba sosem esni. A szélsőséget kerülni.

Ő eszerint tette a dolgát. Most is itt volt, eljött vadászni, és közben persze el fogja mondani, amit kell, amiért ideküldték. De egyetlen pillanatra sem fogja elfelejteni, hogy mi a kínai rendszer igazi célja velük, hogy mire is használják ők ezeket a deréklászlókat.

Strómannak.

Ennyi és semmivel sem több.

Megtévesztésre, álcázásra. Hogy a Nyugat ne vegye észre, ahogy Kína beszivárog Európába, a várfalak mögé.

A magyarok nekik erre kellenek, semmi másra.

Szun-ce mondta kétezer-ötszáz évvel ezelőtt, hogy az a legtehetségesebb hadvezér, aki az ellenséget harc nélkül győzi le. Úgy kell harcolni, hogy észre se vegyék!

Hát ők ehhez tartják magukat. A magyarokat felhasználva, még őket is félrevezetve, a valós szándékaikat elhallgatva, szép lassan gyökeret vernek Európában, és ugyanúgy kiszivattyúzzák majd onnan is a pénzt, mint ahogy teszik évtizedek óta Amerikából.

Amióta Trump lett az elnök, ez persze onnan már sokkal nehezebb, a fel-fellángoló vámháború sok területen bezavar, de még mindig nincs nyílt konfrontáció. Sem Amerikával, sem Európával. A kommunista párt főtitkára és egyben az ország elnöke, Hszi Csin-ping szűk körben továbbra is az álcázás és megtévesztés harcművészetéről szónokol nekik. Szun-ce bölcsességeit ismételgeti, és közben kivár…

Ezért lett Derék László a strómanjuk. Ami, ha egyszer kiderül, ha egyáltalán kiderül, felzaklatja majd a kedélyeket. Mármint a magyarokéit. De akkor már szerencsére késő lesz, kínai szempontból mindenképp.

Mert ők addigra rég célhoz értek.

A magyarok pedig majd eldöntik, hogy mit tesznek az ilyenekkel, ha egyáltalán bármit is. Addig viszont hadd higgye a világ, hogy Kongóban Derék Lászlóé az ötszázmillió dollárért épített út a tenkei kobaltbányából Zambia felé. Meg a híd a határfolyó, a Luapula felett. Huszonöt évnyi autópálya-koncesszió a világ legnagyobb kobaltbányája felől, az elektromosautó-ipar nyersanyag-stratégiailag legfontosabb hadszínterén.

Egy magyar oroszlánvadászé.

Vicces, hogy ezt egyáltalán bárki is elhiszi.

Meg persze Csád, a Fülöp-szigetek és még jó néhány hely. Az uránbányák például. De hát Kínának ez épp így jó. Hadd maszatolódjon el, hogy valójában mennyi ezekben a magyar, és mennyi a kínai pénz. Vagyis a tulajdonrészek aránya mindenféle bányákban, sokfelé a világban. Hogy van-e bennük egyáltalán magyar pénz? Azt meg aztán végképp fedje homály, hogy a pénz, amit Derék László valamelyik tőkealapjában könyvelnek el, az ő nevére, az ő számláján, annak ki is a valódi haszonélvezője, az igazi kedvezményezett, a tényleges tulajdonos. Mennyi abból az ottani „családé”? Övék a fele? Vagy az egész Derék Lászlóé? Vagy valójában abban is ő, Csang Hsziang a tényleges tulajdonos?

Sőt, ami az övé, az mennyire az övé? Az ő húszmilliárd dollárja valójában kié? Hszi Csin-pingé? A kínai „családé”? Mert ott is ugyanaz a helyzet, mint Magyarországon.

Mennyi belőle az övék? A kínai uralkodó családban a vejé, a lányé, a testvéré és a nővéré… kié, mi? Ki miben kedvezményezett, kinek rendelik a vagyont, ki a haszonélvező és ki a valódi tulajdonos? Tőkealapokban és vagyonkezelőkben és adóparadicsomokban és a saját országaik kusza jogrendszerében, amit persze ők írtak maguknak, mármint a törvényeket, a tendereket, a közbeszerzéseket, a vissza nem térítendő támogatásokat, egymást másolva Kínában és Magyarországon, ezt az elmaszatolt, soha fel nem tárható és ki nem bogozható rendszert, mindannyiuk jól felfogott érdekében.

Így aztán…

…A kulcspolitikusok milliárdosok.

A szűk baráti kör milliárdos.

A vezetők családjai mindkét országban mindenféle valutában számolva is azok.

Dollármilliárdosok.

Ez van, ma már minden ügyben ez a kiindulópont. Most is, itt is.

Az új tőkésosztály, ugye.

A különbség csak annyi, hogy a magyarok, annak az innen távol fekvő apró kelet-európai országnak az öngyarmatosítói ezt nem merik felvállalni. Rejtegetik a vagyonukat. Eljátsszák, hogy alig van valamijük, hogy olyanok, mint mindenki más, miközben persze mindenki sejt mindent.

Ezzel szemben Kínában, a kommunista Kínában dicsőség gazdagnak lenni.

Az ő hatalmukat biztos nem fogja megdönteni az irigység. A kisemmizettek dühe.

Az ő Gulfstream G650-ese, amivel iderepült, a saját nevén van, hetvenmillió dollárért vette. Derék László meg maszatol, tőkealapok névtelensége mögé bújik. Még a radarkövetőjét is kikapcsolja, amikor iderepül vadászni. Múltkor büszkén mesélte, hogy ennyire rafinált.

De hát ilyen egy stróman.

Ezért nézték őt ki Pekingben. Szun-ce már évezredekkel ezelőtt megmondta, hogy ilyenekre is szükség van.

– Nézd, Lászi – kezdett bele Csang Hsziang a ma esti vadászatuk lényegébe, amiért valójában idejött. Az oroszlántrófea a legkevésbé sem érdekelte, más volt a célja. A Lacit annak ellenére képtelen volt helyesen kiejteni, hogy az ő angolja tökéletes volt, árnyaltan tudott fogalmazni. – Nézd, Lászi, kezdenek a dolgok zűrzavarossá válni Kongóban. Gondoltam, jobb, ha tudsz arról, hogy mi történik a tenkei kobaltbányák környékén. Aztán meg ott van Csád. Az nekünk egyre fontosabb, ahogy nektek is. A csádi elnök budapesti látogatása sok mindent helyretett. A miniszterelnököd katona fia nemsokára ott szolgál majd. Ezt tényleg ügyesen elintéztétek. Magyar katonai kontingens a franciák helyén. Véditek majd az elnök hatalmát, ha jól értem, cserébe meg ha akartok, vehettek tőle bányákat. Legalábbis remélem. Urán, ón, kvarc, volfrám és gránit. Van ott sok minden. Úgyhogy most már lépnetek kellene. Pekingben úgy gondoljuk, hogy eljött az ideje egy volfrámbányának. Annak mindenképp. Elmagyaráznám, hogy miért pont annak. És adnék rá neked egy kis pénzt.

Derék László megköszörülte a torkát. Két kézzel lassan megtámaszkodott a süppedős kanapén, és próbálta megemelni a felsőtestét. Az ujjai belesüllyedtek a puha szivacsba, de valahogy mégis sikerült megtámaszkodnia. Átlendítette magát a csípőtengelyén, és fújtatva, hordó méretű hasát maga előtt tolva előredőlt. Olyan halkan suttogott, mintha már körülöttük lennének az oroszlánok, és nem szeretné őket elriasztani.

– Mennyi… mennyit adnál? – kérdezte kapzsi, tört angolsággal.

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kiboko

Káosz.

Kavargó, hangos zűrzavar.

És savszag. Valahonnan éles, homlokfájdító savpára terült szét a levegőben. Marta az emberek szemét.

Meg persze a füst is.

Az égett gumi.

Kapanga Mangit temették, de ez nem az afrikai törzsek szokásosan csendes sámánpillanata volt. Nem olyan, mint általában. Mint például pár hete.

Mert az baleset volt. Beomlott az egyik vályogház alatt a kobaltvájat szűk alagútja.

Akkor még a túlvilágnak képzelt csillagos ég kupolája alatt zajló hamvasztás, ami a Tejútrendszer homályába vezette az elhunytat, a lassú szertartás másfél órája, az afrikai lélek füstté váló távozása mélabús nyugalomban zajlott.

De most már nem. Mert ezt az életet egy fenyegető lövés zárta le. A kővájatok levegőtlenségében eltöltött nyomorgó évtizedeket a halál még egy utolsó, véres büntetéssel is megtoldotta.

Úgyhogy elég volt!

A káosz zaklatott, bosszúszomjas indulata, az emberi lüktetés energiája összekeveredett a füsttel és a savszaggal. A rozsdás motordudák fülsértő, értelmetlen tülkölése végighasított a tájon. Aztán a lárma mélyéről a gyerekek műanyag papucsának a csattogása is megütötte a füleket. A sok számmal nagyobb felnőttpapucsok gyorsuló csoszogása – mert aki itt nem mezítláb jár, az legfeljebb műanyag strandpapucsban. Egyetlen papucs, felnőttméretben, gyerekkortól kezdve. Vigyázni kell rá hosszú éveken át, miközben belenő a láb. Cipője errefelé nincs senkinek.

Amikor a gyerekek szaladni kezdtek a mopedek között, a színes, ócska papucsok klaffogó csattogása beleolvadt a motorberregésbe. A gyerekek valahogy megérezték a közelgő bajt. Ösztönösen menekültek. Az előbb még kíváncsian álltak a sáros út szélén, nyújtogatták a nyakukat a ricsajban, figyelték a zűrzavart, a katonákat, a minden irányból ideáramló tömeget.

De most már botladozva szaladtak a nagy papucsukban.

A rozsdás láncú, koszos motorok hátsó kerekeit indulatos arcú huligánok pörgették behúzott kézifékkel a tócsák sáros szélén. Ma kettesével ültek a süvöltő motorokon, nem úgy, mint máskor. Normális napokon ezekkel az ócska mopedekkel kőtörmeléket szállítanak. Északról, a ruandai határvidékről idemenekült hutuk, rémisztő ábrázatú, lapos orrú, izmos, koromfekete vademberek.

Három hatalmas, ötvenkilós műanyag zsákkal is képesek egyensúlyozni. Az egymásra tett zsákokat ráfektetik a hátsó ülésre, és magukhoz kötözik, aztán megsüppedt kerekekkel imbolyogva szállítják a kobaltot.

Ebből élnek. Egész nap ezekkel a zsákokkal vergődnek a fullasztóan poros földutakon, vagy ilyenkor, az esős évszakban, a mindent elöntő csúszós, vörös sárban.

Ma viszont nem voltak náluk a zsákok, azok helyén egy másik vadember ült. Gyűltek a bajra, érezték a mindjárt szétrobbanó indulatot. Pörgették a motorok kerekeit, a sár cuppogva fröccsent a vályogházak falára.

A hangzavarból egyszer csak kiemelkedett a kínai fegyveresek zaklatott ordibálása, az agresszív, parancsoló hang, amit ebben a kongói faluban – hiába a hangerő – nyilván nem értett senki.

A kínai kiabálást.

A kobaltbányász törzsek miért is beszélték volna egy másik kontinensről rájuk telepedett világ nyelvét?

Azt, hogy a kínai katonák felhúzták a Kalasnyikovokat, csak azok vették észre, akik a közelükben álltak, mert a zűrzavarban a többiek már nem hallották a fém reszelős kattanását. A reteszzár kioldását. A tárak rövid, fegyelmezett, éles zörrenését.

Beillesztették őket a fegyverekbe.

A baj megállíthatatlanul közeledett.

A gyerekek eltűntek.

De a tömeg mégsem állt meg, csak gyűlt a bányabejáratot védő kínai őrség körül. A fortyogó indulat ködében most valahogy senki sem ijedt meg a fegyverektől. A tizennyolcadik évüket épphogy csak betöltő kínai kiskatonák, megzavarodott sihederarcok, lépésről lépésre hátráltak, de vészesen fogyott mögöttük a tér. Mindjárt a falhoz szorulnak.

A tekintetükön, amit elrejtett a szemöldökükbe húzott fekete páncélsisak, átsuhant a pánik, az elbizonytalanodás szürke zavara. Nem értették, hogy ki kezdte ezt, ki a felelős, és miért vibrál minden körülöttük. De érezték, hogy a gyűlöletenergia egyre csak nő. Mit tegyenek? Hogyan lehet ezt megállítani? Hiszen nem tehetnek róla, nem ők ölték meg Kapanga Mangit, nincs hozzá semmi közük, és nem is sejtik, hogy ki tehette.

Temessék el azt a nyomorultat, ahogy akarják. Őket ez nem érdekli.

Közben az utca másik oldalán a lánctalpas kotrógépek kipufogói is megszólaltak, ezek is berobbantak a hangzavarba. Fel-felbömbölt a gépek acélteste. A dömperszerű acélmonstrumokat kínaiak vezették. A sebességváltót üresben hagyva gázt adtak, aztán levették a lábukat a pedálról. Vártak kicsit, aztán megismételték. A gépállatok fel-felhörgő üvöltése messze elhallatszott. A kínai gépkezelők, mintha tankot irányítanának, a védett vasfülkék oltalmából néztek le a tömegre.

A falusiak hátsó sora ijedten ugrott el, amikor a kotrógépeket végül sebességbe tették. A tömeg kiabálásán áthatolt a recsegés zaja, ahogy a tíztonnás vaskolosszusok taposni kezdték a vörös homokút szélét és az eldobált vízelvezető csöveket. Nyikorogva darálták a kavicsokat az új út nyomvonalán, amit épp a múlt héten jelöltek ki a kínai mérnökök. Az aszfalt ott jön majd a falu felé, a nyomorult viskókat felfalja a bánya kapzsi terjeszkedése.

Még pár hónap, és ide, Kibokóba is megérkezik a kínai erőszak, végleg elsöpri a vályogfalu népét. Tudta ezt itt mindenki. Elkotorja, megeszi, kipucolja őket innen, a nyomorgó életük utolsó bástyáit is ledönti. Felfalja a pár dollárnyi uzsorából összekuporgatott mezítlábas reménytelenséget. Aztán már nem lesz itt semmi, csak egy mély, lépcsőzetesen kivájt kőmedence – ugyanúgy, ahogy Kibokótól, a falu szélétől az összes többi irányban már rég nincs semmi, ameddig csak a szem ellát. Húsz kilométer hosszan mindenütt csak lyukak, gödrök és kobaltbányavájatok szaggatják a régi erdők zöld földjét. Vörös sár, markológépekkel lapátolt dollármilliók.

Kapanga Mangit nem a kínai őrség lőtte le, nem a bánya magánhadserege. Legalábbis ezt állította Hu Vang Csao, a tenkei kobaltbánya Pekingből ideküldött igazgatója a Le Potentielben. Egy francia nyelvű újságban, ami innen kétezer kilométerre jelent meg, a kongói fővárosban, Kinshasában. De hát ez itt kit érdekelt? Ki értette? Ki olvasta?

Itt mindenki rájuk gyanakodott. A kínaiakra. Mert a környéken mindenütt a kínaiak kobaltbányája falta fel a Kibokóhoz hasonló vályogtelepüléseket, az itteni falusi bányászok utolsó cseppnyi életét. A folyókban errefelé már nem lehetett fürdeni és edényeket elmosni, mert évek óta mérgező, zöld folyadék úszott a víz felszínén.

A kínaiak érdeke volt – ki másé? –, hogy Kapanga Mangi és a hozzá hasonlók ne „fosztogassák” tovább a föld mélyét. Így gondolta ezt itt mindenki, bármit is mond a kínai bányaigazgató. Hiszen errefelé már minden a kínaiaké. Megvették, nemcsak ezt, hanem még tizenöt másik kobaltbányát is Kongóban, tizenötöt az összesen tizenkilencből. Sőt, a zsebükben van a kongói elnök is, ezt itt mindenki elhitte.

De miért ne hitték volna? Hiszen rablás és korrupció az egész világ. Kongóban meg aztán végképp minden az, emberemlékezet óta.

Vagyis a tegnapi lövés büntetés volt, igenis az, és persze a többieknek szóló fenyegetés, ezt gondolta itt mindenki, mert Kapanga Mangi nemcsak „lopott” a föld mélyéről, hanem amit elvett, azt ráadásul már hetek óta a szakállas amerikai felvásárlónak adta el. Mindent neki, amióta a jenki megérkezett, és sátrat vert a falu szélén. Nem is a kínaiaknak. Pedig a kobalt az övék. A kínaiaké. Az összes kobalt. Azt tehát ők, a konténervárosba idetelepített hétezer kínai bányász ássa majd ki a föld alól. Hatalmas gépekkel, ipari mértékben, hatékonyan. Nincs már szükség rájuk, a falusi kobaltbányászok tíz körmére, hogy két kézzel kaparják ki azt, amit kotrógépekkel is ki lehet.

Ez lesz itt a rend.

Itt is.

Úgyhogy a lövés célját megértette mindenki. Ők legalábbis így értették.

Hogy vegyék tudomásul, a kínaiaké itt minden.

És valójában így is volt. A kobalt valóban az övék volt, hiszen megvették a bányát, viszont tényleg nem ők lőttek, ez is igaz volt. A bányaigazgató a Le Potentielben nem hazudott. Tényleg nem a kínai bányaőrség gyilkolt, hanem a Kibokóból nézve felfoghatatlanul bonyolult globális kobaltjátszma apró mozaiklépéseként egy amerikai „biztonsági magáncég tanácsadója”. Ami az afrikai zűrzavar óvatoskodó fedőnyelvén egy amerikai exdeszantost jelentett, egy pénzért mindenre kapható Navy SEAL-t, aki…

…akiről egyszer majd biztos kiderül, hogy az afgán háborúból leszerelve kinek dolgozott. Az angolai határon át jött, végig a dzsungelen, százötven kilométer egyedül, gyalog, napokon keresztül, aztán célra tartott, lőtt, és visszament.

Erik Prince volt egyébként a neve, de mivel nem tudtak róla, így ez most nem is számított. Egyelőre senkit sem érdekelt.

Ezért nem is lehetett olvasni róla a Le Potentielben, de máshol sem.

Csak egy globális méretű bányavállalat felügyelőbizottsági jelentésében említik majd meg a nevét az ausztrál és a bolíviai kitermelési adatok között, egy rövid bekezdésben.

Ott is csak hosszú hónapok múlva… és persze hazugságba csomagolva a történteket.

De ez most még nem számított.

Bár valójában később sem.

Az viszont igen, hogy a kínai bánya igazgatója, a már emlegetett Hu Vang Csao, hogy lehűtse a kedélyeket, ma reggel felajánlotta, hogy kifizeti Kapanga Mangi temetését.

És ezzel el is szabadult a pokol. Mert a gesztust mindenki beismerésnek vette, hiszen miért fizetnének a kínaiak, ha nem ők ölték meg az ötvennyolc éves kobaltbányászt?

Az ordítozó, fekete düh mostanra elöntötte a kínai bánya bejáratát. Pánikba esett kiskatonák, levegőbe eresztett figyelmeztető lövés, aztán még egy, elhajított, nehéz kövek, kések villanása, pengék, aztán már egy hosszú machete döfése is, hörgő hangok, bábeli zűrzavar, szó szerint bábeli, mert keveredtek az egymást nem értő emberek nyelvei: a hutu, kínai, szuahéli, lingala, kikongo, luba, sőt még a mongo és a zande is.

A kétszázötvenféle nyelvet beszélő Kongó káosza, kétszázötven különböző törzs. Huszonöt magyarországnyi terület, ahol egykor a francia nyelv parancsolt, de már nem, és ahol majd a kínai fog, de még nem.

Mindenki a saját nyelvén üvöltött, és vadul döfött, rúgott, aztán lőtt. A kínaiak bele a tömegbe, maguk elé, a feléjük lendülő karokat kaszálva, mindent, ami a közelükbe ért, mintha csak a dzsungel rájuk tekeredő indái közül akarnák magukat kiszabadítani, és golyóval kaszálnák a feléjük lendülő veszélyt. Permetezett a vér, meg-és meghúzták a ravaszt, de aztán kifogyott a lőszer. Nem volt idő újratölteni, tárat cserélni, mert a vademberek agyoncsapták az ilyeneket, a hezitáló, megrettent, remegő kezű kínaiakat, beléjük hajtottak a süvöltő motorok, de ahogy szaladtak a percek, egy idő után mégiscsak felülkerekedett a fegyver hatalma, a vállak szaggató rángatózása, a melegedő Kalasnyikov-csövek könyörtelen tűzereje.

A kínai bányaőrség megállította a feléje hullámzó emberdagályt, aztán meg is fordította a hullámot, most már apadt, ritkult, tisztult a tér előttük, menekült és iszkolt a hátba lőtt emberapály. Pár percnyi üvöltő halálhörgés után végleg kinyílt a tér, aztán úgy tisztult és csendesedett el minden, ahogy árvíz után szokott.

A medrébe visszatért emberfolyó nyomában ott maradt a törmelék.

Holttestek kupaca az előtérben, vértől ragacsos emberbuckák, az indulatáradás hordaléka, aztán ahogy távolodott a tekintet, ritkultak a pánik hátrahagyott tárgyai. Papucsok, eldobált kövek, macheték, baseballsapkák, feldőlt motorok, itt-ott egy kínai páncélsisak, golyószaggatta vakolat, fonott kosarak, elgurult gyümölcsök, széttaposott zöldség és vergődő, halk haláltusa-nyögdécselés.

Percek teltek el így a lassuló filmkockák kifulladó bukdácsolásával, amíg végül megállt minden, és kimerevedett a kép. Abbamaradt az utolsó sírdogáló nyöszörgés is.

Az utcára fülsértő csend és mozdulatlanság terült.

Dél-afrikai Köztársaság, Namakwari

A bozótos szélén fedezték fel az első nyomot. Egy kiszáradt, embermagasságú bokor mellett, a homokos, sárgásbarna földön.

Nőstény oroszláné volt.

Hajnali öt óra múlt épp, de a nap még nem kelt fel. Épphogy csak virradni kezdett. Még legalább fél óra, amíg a napkorong felkúszik a táj fölé, de a horizont már most is valószerűtlenül rózsaszínné változott.

A száraz évszak alig pár hete ért véget, úgyhogy messzire el lehetett látni. A fák és a bokrok még nem rügyeztek ki, a szavannafű is csak kis szigetekben ütötte fel a sárga fejét a homokos talajon.

A bozótos sivatagi táj ilyenkor még jól átlátható, a nagyvadak nehezebben rejtőznek el benne, úgyhogy a vadászat is könnyebb. És persze kevésbé veszélyes. Az oroszlánok ilyenkor, a száraz évszak végén ritkábban támadnak lesből, mert érzik, hogy könnyebb észrevenni őket.

A csoport élén egy mezítlábas botswanai busman haladt, vagy ahogy itt, Dél-Afrikában hívják ezt a népet, egy nyomkereső szan. Puha léptei alatt nem reccsent meg egyetlen gally sem, síri csendben osont a sárga homokban. Ő vette észre először az oroszlánnyomot, és mutatott rá a botjával. Mögötte egy fehér nyomkereső lépkedett, magas fűzős terepcipőben, homoksárga szafariruhában. Harmadikként egy PH, vagyis egy profi vadász, egy professional hunter követte a sorban, az amatőr fizetővendégek testőreként. Ha azok hibáznának, és elvétenék az oroszlánt, ha Derék László és Csang Hsziang mellélőnének, vagy rossz helyen találnák el a vadállatot, ha csak megsebesítenék, és az még rájuk tudna rontani, akkor a PH végezne vele. A sor közepén is ment egy PH, közvetlenül Csang Hsziang mögött, aztán zárásként még egy harmadik is, Derék Lászlót követve.

Mindegyik profi vadász volt, a kezükben hatalmas lőerejű, dupla golyós fegyverek, Beretták, .458-as Winchester Magnum töltényekkel. Egy ilyen tízcentis, kúpos lőszer a támadó oroszlánt olyan erővel állítja meg, mintha falnak ütközne.

A busman feltartotta a kezét. Mindenki megállt, senki sem mozdult. Derék László a sor utolsóelőttijeként kikukucskált, próbálta megállapítani, vajon mi történik legelöl. Látta, ahogy a busman leguggol, és a mutatóujja hegyével a földet tapogatja, centiről centire nyomogatja. Sejtette, miért. A nyomkereső próbálja megállapítani, hogy milyen régi lehet a nyom. A letaposott homok keménységéből, figyelembe véve a napfelkelte hőmérséklet-változását és az enyhe szellő hatását, egy afrikai ősember – mert Derék László ősembernek tartott minden feketét ezen a kontinensen, és ezt még viccesnek is gondolta –, szóval egy busman, egy ilyen különleges, kihalófélben lévő természeti lény, félórás pontossággal meg tudta állapítani, hogy mennyi idővel jár előttük az oroszlán.

A busman feltartotta a jobb öklét, és a bal mutatóujját mellé emelte.

– Kevesebb mint egy óra – súgta Derék László fülébe a mögötte álló profi vadász. – Nem vagyunk nagyon lemaradva.

Újra megmozdultak, elindultak sorban, egymást követve. Ahogy léptek, látták a nyomokat maguk mellett, de nem taposták össze őket, szinte tisztelettudóan kikerülték a nőstény oroszlán lábnyomát.

Derék László visszatért percekkel ezelőtti gondolatához. Fejben nem itt járt, hanem nagyon messze. Még mindig a tegnap este elhangzottakon gondolkodott. Hsziang ajánlatán. Alig aludt, és amióta felkeltették, hogy indulniuk kell a hajnalban kószáló, előre beetetett oroszlánok keresésére, a csádi volfrámbánya megvásárlását emésztette.

A vagyona papíron az övé volt, pontosabban az általa kontrollált befektetési alapoké és a családi vagyonkezelőjének a szövevényes céghálójáé, de a „net-net”, ahogy fellengzősen Budapesten a vagyonból származó hasznot, a ténylegesen kézhez vehető összeget, vagyis a tiszta pénzt nevezték, nos annak a fele már nem az övé.

Azt „elágaztatták”.

Szövevényes vagyonrendeléseken és tulajdonosi körök kusza hálóján átfuttatva, aztán vagyonkezelési irányelvekben rögzített kedvezményezetti köröknek juttatott kifizetésekben elbújtatva került a net-net fele szingapúri és hongkongi bankszámlákra. Vagy éppen Dubajba, mert a család és a szűk baráti kör újabban ezt preferálta, ezeket a „kifektetéseket”, ahogy a miniszterelnök az egész folyamatot nyilvánosan is nevezte.

Nos, mindez az ő esetében az egyre nagyobb dubaji ingatlanportfóliót jelentette.

Ezen a hálón szűrődik majd át ez a csádi volfrámbánya is. Mint ahogy az autópálya is így épült a kongói kobaltbánya közelében.

Derék László érzett ebben némi veszélyt, hiszen az elmúlt ötven évben minden csádi elnök katonai puccsal került hatalomra, és aztán puccs döntötte meg az uralmát. A mostani elnök apját pár éve meggyilkolták, de a fia később puccsal visszaszerezte a hatalmat a puccsistáktól. Ez már Derék László hazardőr mentalitásának is kezdett sok lenni, mármint ahogy Csádban oroszlánok helyett elnökökre vadásznak. De nem nagyon tudott ellene mit tenni, hiszen a puccsista csádi elnök ellátogatott Budapestre, a magyar miniszterelnök fia pedig nemsokára Csádban szolgál. Épülnek tehát a kapcsolatok. És most már jönnek a kínaiak is. Úgyhogy nem mondhat nemet.

Amióta az elmúlt évek gazdasági nehézségei miatt Magyarországon egyre szűkebb lett azok köre, akik belenyúlhattak a közösbe, Derék László állandóan azon aggódott, hogy egyszer csak kiszorul. Hogy nem elég szoros a kapcsolata azzal a gazdasági erőcentrummal, amit Budapesten egyszerűen csak a „családnak” hívnak. Erősebb kötelékek kellenének, főleg a bányaiparban, még több, még mélyebb, ezt mondogatta magának, mert akkor nem lehetne őt egyik napról a másikra úgy kigolyózni, mint egykor Simicska Lajost. Ez volt egyébként az egyik kedvenc szava, a kigolyózás. Ha majd fordul a széljárás Budapesten – és egyszer úgyis fordulni fog –, akkor is benne akart maradni a tutiban. Ez meg a másik kedvence volt, mármint a tuti.

Derék László azt gondolta – és a budapesti társaságban ezt sokszor ki is mondta –, hogy szegénynek születni nem bűn, szegényen meghalni viszont nagy hiba. Ha pedig erre valaki azt mondta neki, hogy ez micsoda gőgös és közhelyes frázis, akkor mosolyogva hozzátette, hogy ő csak Bill Gateset, a Microsoft alapítóját idézte. És így is volt.

Most újra megálltak. Újabb nyomok. Felbomlott a sor, összegyűltek, és aki tudott, leguggolt az oroszlánnyomok körül. Derék László már lihegve járt, egyre nehezebbnek érezte a vadászpuskát. Meg sem próbált leguggolni, mert utána nehezen állna fel. Csak a térdére támaszkodva előrehajolt, hogy lássa, amit a nyomkeresők mutatnak neki és Hsziangnak.

Hirtelen nagyon sok nyom keresztezte egymást. A hímek lábnyoma nyúlánkabb volt, mint a nőstény oroszlánoké, és valamivel szélesebb is. A különbséget még Derék László is tisztán látta, annyira egyértelmű volt, pedig ő aztán nem nyomkereső. Az arcára mosoly ült ki ettől a gondolattól, eszébe jutott Széchenyi Zsigmond és az afrikai vadászkalandok romantikája.

Elengedte a csádi gondolatokat.

Fél perc alatt fejben is megérkezett ide, a Kalahári sivatagba, a saját százmilliós vadászatára. Most már tényleg jelen volt.

Ő fizetett mindenért. Hsziang a vendége volt, ami persze csak nagyvonalú gesztus, hiszen alapvetően fordított köztük a viszony. Hsziang ad neki pénzt bányákra meg utakra, hidakra, gyárak építésére Afrikában, a Fülöp-szigeteken és pár éve, főleg az akkumulátorügyek kapcsán, már Magyarországon is. No meg Szerbiában. Szóval, ha Hsziang ma leterít két-három oroszlánt, darabját százezer dollárért, ha elvadászik itt neki százmillió forintot, meg még ő is ugyanennyit, ha pár órán belül könnyebb lesz félmillió dollárral, sebaj. Mindez nem számít, ha cserébe mélyebbre tudja fűzni a kapcsolatát a családdal Budapesten, ha csökken az esélye, hogy bárki is kigolyózza otthon, akkor minden tuti. Akkor belefér, hogy lepuffantanak pár oroszlánt. Többért, mint amennyi a szülőfaluja, Tiszaalpár éves költségvetése.

A többiek felálltak, úgyhogy ő is kiegyenesedett. A szétágazó oroszlánnyomok közül egy hímet kezdtek el követni, mert az csak tíz perccel járt előttük. A fehér vadászok érzékelték, hogy a kövér magyar egyre nehezebben tartja a lépést, a fitt kínai viszont egyszerűen csak unja a korai kelést, a hajnali sivatagi sétát. Ismerték az ilyen amatőröket a vagyonokat érő ritka puskájukkal, az élére vasalt ruhájukban. Úgyhogy a legközelebbi oroszlán után indultak el. Az tűnt a legkönnyebb prédának.

A nyom alapján idős, lassú oroszlán lehetett, már húzta a jobb első lábát.

Nehéz lesz elvéteni.

A dél-afrikai oroszlánfarmokon a Derék László-félékből éltek. Főleg európai, részben amerikai és néha kínai vadászokból. Olyanokból, akiknek nem volt idejük, energiájuk és felkészültségük igazi, többhetes vadászatokra, kényelmetlen sátortáborok sportkalandjára. Inkább ketrecben nevelt, csirkehúson hizlalt, aztán pár éves korukban kiengedett, és kerítéssel körbezárt területeken bóklászó oroszlánokra vadásztak. Meg persze mindenféle más, szintén tálcán felkínált állatra.

Dél-Afrikában évente ezerkétszáz konzervdoboz oroszlánt – vadászkörökben ezt így hívják – szabad kilőni. Azonnal lelőhető, előkészített, beetetett állatokat, mint ahogy a konzervétel is kész és azonnal ehető. Nem kell tenni semmilyen erőfeszítést.

Igazi vadállatot viszont, életveszélyes oroszlánt évente már csak ötöt lehet elejteni a dél-afrikai vadonban, csakis különleges engedéllyel. Azokból ugyanis alig maradt. Afrika nagy részén, egészen pontosan huszonhat országban, mostanra az összes oroszlánt kilőtték, és így végleg kipusztították a fajt.

Derék László hátulról figyelte Hsziangot, ahogy könnyedén, szinte szökdelve jár az egyik nyomkereső mögött. Az egyik, nála két fejjel magasabb fehér vadász belépett Hsziang mellé, és átnézve az alacsony kínai fölött, végigpásztázta a tájat. A nap most már felkelt, és élesen sütött majdnem szemben velük, fehér fénnyel szórva tele az afrikai reggelt. A levegő alig mozgott. A szavannafű csomói hosszú árnyékot vetettek. A homok errefelé sárgábbnak tűnt, mint ott, ahol éjszaka aludtak, a fák fölé emelt szafarilodge környékén.

A táj friss szalmaillatot árasztott.

Derék László nem szerette Hsziang elnyűtt, rücskös arcát nézni. Nem talált rá jobb szót: lyukacsos, rücskös bőre volt a kínainak, gyerekkori pattanásosság nyomai. Rövid, tüskés haj, magasan felkopaszodva. A vágott kínai szem szűk, vékony csíkja alatt felpuffadt a bőr, felette viszont csüngő szemhéj, körülötte szarkalábak, stresszcsíkok.

Kemény lehet az élet Kínában, gondolta Derék László a kínai arca alapján. Okos férfi ez a Hsziang, hiszen egy sosem hallott világvégi kínai kisvárosból, Kuanghan vagy micsoda – Derék László képtelen volt megjegyezni a kínai városneveket –, szóval onnan, a semmiből verekedte fel magát. Először szerencsejáték-sátrakat üzemeltetett a zöldségpiacokon. Aztán szójakereskedő lett. A kilencvenes években százezer jüannal becsapta az akkori leggazdagabb kínai szójabrókert, ami állítólag akkor sok pénznek számított, mármint százezer jüan, bár Derék Lászlónak fogalma sem volt arról, hogy az összeg konkrétan mennyit is jelenthet dollárban. De állítólag sokat. Annyira sokat, hogy a bróker bérgyilkost fogadott, hogy lelövesse Hsziangot.

A kínai kommunisták vadkapitalizmusának kezdő évei, ugyebár.

De a bérgyilkos kényelmes volt, csak a sáp kellett neki, és inkább továbbadta a feladatot egy másik bérgyilkosnak, kicsit kevesebb pénzért értelemszerűen, aki viszont elvétette a lövést. Hsziang csak megsebesült, és túlélte a merényletet. Később bosszúból felbérelte az eredeti bérgyilkost, aki végül lelőtte a szójabrókert. A bérgyilkosokat gyorsan elkapták, és kivégezték. Mind a kettőt nyilvánosan akasztották fel a városi atlétikapályán a nézőkkel zsúfolt lelátó előtt. Mindenki meghalt tehát, csak Hsziang maradt életben. Ezek után elég gyorsan megkaparintotta a lelőtt szójabróker sokszázmillió dolláros üzletét.

Valahogy megúszta. Nem csukták le. Senki sem tudja, hogy hogyan, hogy kinek lett a strómanja, hogy a pénze valójában kié, de látszólag meggazdagodva evickélt ki a történetből. Derék Lászlónak persze voltak elképzelései. Ismerte jól ezt a helyzetet a posztkomcsi magyar világból, ahol mindenkit fogtak, aki valaha is a közös kassza közelébe keveredett. Mármint akit odaengedtek. Budapesten is volt mindenkiről egy akta, ami bármikor elővehető.

Biztosan róla is.

Pekingben meg Hsziangról, valószínűleg. Úgyhogy a kínainak hiába volt húszmilliárd dollárja, ami aligha az övé, vagy hát nem csak az övé. Mert ennek ellenére valójában bármikor felakasztható.

Szó szerint.

Hiszen idefelé repülve is épp ilyesmiről olvasott. Pont egy ilyen híren akadt meg a szeme. Belső-Mongólia, egy Magyarországnál tizenkétszer nagyobb kínai országrész párttitkárát akasztották fel, mert hirtelen kiderült róla, hogy évekkel korábban elsikkasztott négyszázhúszmillió dollárt.

Vagyis előhúzták az aktáját, gondolta Derék László.

Így megy ez.

Kínában még Magyarországnál is nehezebb lehet a csúcson maradni, konkrétan életveszélyes, úgyhogy nem irigyli Hsziangtól a pénzt, pedig legalább tízszer gazdagabb nála. Épp ez járt a magyar milliárdos fejében, itt tartott a vadászatról már megint elkalandozó gondolatsor, amikor a nyomkeresők hirtelen megemelték a kezüket. A sor megállt.

Két profi vadász is Derék László felé fordult. A szájuk elé emelték az ujjukat.

Csend legyen, üzente a mozdulat.

Aztán mindenki leguggolt. Derék László érezte, hogy hátulról megfogják a vállát, és lenyomják a szavannafű takarásába. Nem volt apelláta, hiába a nagy has, ezt nem ússza meg, ereszkedett lassan, nyögve kicsit maga elé, aztán szusszanva belehuppant a homokba, de a vállát tartó, izmos kéz továbbra is markolta, nem hagyta elesni, aztán már a fejét is fogták, és fordították balra, majdnem megrándult a nyakizma, olyan erővel tekerték meg, de most már értette, hogy mi történik, mert meglátta, ott volt előtte, alig harminc, legfeljebb negyven méterre, mélabús szoborként, megereszkedett hassal, kicsit soványan, fáradt tekintettel egy hatalmas, rémisztő oroszlán.

Őt nézte. Épp őt!

Összeakadt a tekintetük. Őt vizslatta ez a brutális vadállat mozdulatlan nyugalommal, őt, aki a magas szavannafű fedezékébe utolsóként huppant le a hordószerű, kövér hasával.

Körülötte a profi vadászok, mint egy kivégzőosztag, már emelték is a fegyverüket, de ő rémült szoborrá fagyva, bénult mozdulatlanságban maradt, és csak meredt előre. Ijedten bámult, levegőt is elfelejtett venni, és csak nézett…

Nézett az oroszlán rémisztő tekintetébe…

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Belesüppedt a hófehér, kopott bőrfotelbe. A műluxust árasztó, kocka formájú bútordarab Kelet-Európa panellakótelepein is ízléstelennek számított volna. A brüsszeli pizzafutár, ahogy a kongói elnököt az ellenségei hívták, a szivacsos karfákra támasztotta vaskos karját, és az ujjával simogatta a bőrborítás varratait, a behúzások mélyedéseibe beleszáradt vérnyomokat. A körmével piszkálta őket. Elgondolkodva nézett körbe a szobában. Az évtizedekkel ezelőtt szétspriccelt vérnyomokat tanulmányozta. Az asztalon, a könyvek borítóin és a szőnyegen még mindig ott feketedett a vér, az elsötétült foltokat a merénylet óta tilos volt letakarítani.

Ő tiltotta meg. Ő is. És az előző elnök.

Félix Antoine Tshisekedi Tshilombo! Ez volt az igazi és teljes neve a szellemi képességei miatt sokak által lenézett kongói államfőnek. Pizzafutáragya van, mondták róla. 2019 óta tartotta a kezében Afrika második legnagyobb országát, a több mint százmilliós Kongót. A becsmérlésből annyi tényleg igaz volt, hogy egykor valóban pizzafutárként dolgozott, úgy kereste a kenyerét Brüsszelben. Sőt, még szállodaszobákat is takarított a belga fővárosban. Onnan verekedte fel magát ide, a véres bőrfotelbe.

Most már dollármilliomosként, elhízott, százharminc kilós fekete gorillaként terült el benne. A fotelben, amiben 2001-ben az akkori kongói elnök épp olvasgatott, amikor a testőre váratlanul fejbe lőtte. Úgyhogy ő, az új gorilla – mert amúgy szerette, ha így hívják, Kongó gorillájának, hiszen a sűrű őserdővel borított, hatalmas afrikai országban, a hegyi gorillák egyik őshazájában ezt mindenki értette –, nos, ő aztán sosem engedte be a tárgyalószobába a testőreit, ekkora hibát nem fog elkövetni. Sőt, többnyire még magára is zárta az ajtót belülről, kulccsal.

Most is egyedül volt a szobában, a fotelben, ahol egykor Laurent-Désiré Kabila ült, amikor a testőre hátulról fejbe lőtte. A vérnyomok feketére száradtak a 2001 óta érintetlenül hagyott tárgyalóban. Még Kabila szemüvegéhez sem nyúltak, most is ott hevert a pizzafutár előtt, azon a titkosszolgálati feljegyzésen, amit az egykori elnök mélyen elmerülve épp olvasott, amikor meggyilkolták. Ott volt minden úgy, mint a halála pillanatában, több mint két évtizeddel ezelőtt. Az arany repülőgépmakett például az üvegasztal szélén, azon is vérnyomok.

Laurent-Désiré Kabila, a korrupt afrikai gorillák egyik csúcspéldánya 2001-ben, a fejbe lövése pillanatában épp ott tartott az országlerablás létráján felfelé emelkedve, hogy meg akarta venni az első magánjetjét, amivel revansot vehet a sorson, és az egykori gyarmattartó Belgium fővárosába, Brüsszelbe járhat vásárolni.

Miután lelőtték, a fia járt a géppel, merthogy az akkor huszonkilenc éves Joseph Kabila megpuccsolta az apját puccsoló puccsistákat, megesik ez néha a gorillákkal zsúfolt Afrikában. Úgyhogy megtartotta a családi birtokot, mármint Kongót. Aztán még tizenhét évig ügyesen őrizte a hatalmát, ami modern kori rekordnak számít Afrikában. A titka az volt, hogy egyre inkább kínai védőernyő alá bújt, és kiárusította az országot.

Amikor 2001-ben megpuccsolta a puccsistákat, az ásványkincsekben gazdag Kongó még amerikai érdekszférának számított. Ebből lett ugye apu magánjetje. Amikor aztán 2018-ban úgy érezte, hogy már nagyon gyűlnek a viharfelhők a feje fölött, és nemsokára az ő vére fogja bepermetezni valamelyik bútordarabot, inkább lemondott. Addigra a tizenkilenc kongói kobaltbányából tizenötöt már kínaiak tartottak a kezükben, a világ kobaltkészletének a hetven százalékát. És a lítiumkitermelést. És a rézbányákat. És a gyémántot. Meg persze az aranybányákat is.

A hatalomban, pontosabban az országfosztogatásban töltött tizenhét év zűrzavarában Kabila azzal emlékeztette magát és a vendégeit a dzsungelvilág törvényeire, hogy az apja vérét nem takaríttatta le a bőrfotelről. 2001-től kezdve egészen 2018-ig úgy fogadott delegációkat a vörös szőnyeges elnöki tárgyalóban, hogy ő mindig a hosszú kanapék egyikén ült. A véres fotel pedig üresen maradt, közszemlére bocsátva. Abba senki sem ülhetett. Kabila csak nézni akarta és elrettentő tárgyként mutogatni, semmiképpen sem használni.

Amikor aztán megbeszélte a hatalom békés átadását az egykori brüsszeli pizzafutárral, a bábnak gondolt Félix Tshisekedivel, megkérte, hogy ha lehet, maradjanak a vérfoltok.

Meg a kínaiak is.

Úgyhogy maradt mind a kettő.

Tshisekedi inkább átköltözött az utolsó belga kormányzónak épített gyarmati palotába. Az innen tíz kilométerre, a Kongó folyó partján fekvő hatalmas épület amúgy is jobban tetszett neki elegáns kupolatermével, klasszicista oszlopcsarnokával és színes kristálycsillárjaival.

Azóta csak évente pár alkalommal tért vissza ide, a Ngaliema domb tetején álló Márványpalotába.

De ma épp ilyen nap volt.

Megreggelizett, és beült a páncélozott Maybach limuzinjába. Öt terepjáró-autónyi testőrséggel, világoskék egyenruhás, szirénázó rendőrmotorosok kíséretében húsz perc alatt áthajtott Kinshasa nyomorán, és megérkezett ide, a régi elnöki rezidenciába, hogy emlékeztesse magát a véres múltra, és gondolkodjon.

Ez valahogy ebben a fotelben ülve ment neki a legjobban.

Mármint a gondolkodás.

Ilyenkor kulccsal magára zárta az ajtót, és egyedül ült a tárgyalószobában, vigyázva arra, nehogy letörölje a vérnyomokat.

Óvatos volt.

A fotellel éppúgy, mint a kínaiakkal. És a szálakat a színfalak mögül még mindig mozgató Kabilával.

Ma viszont, hiába reggelizett kétszer annyit, mint szokott, ideges volt. Nagyon ideges. Kapargatta a vérnyomokat.

Kabila ugyanis tegnap nyilvánosan felszólította, hogy adja át a hatalmát. Pontosabban, hogy adja vissza neki.

A dél-kongói kobaltbányák körüli zavargásokat használta fel erre. Az a kecske. A pizzafutár így hívta a volt elnököt, a szinte mindig koromfekete öltönyt viselő, koromfekete bőrű Kabilát, akinek a sötét arcán már távolról világított a hófehér kecskeszakáll. A dollármilliomos kecske. Bár lehet, hogy milliárdos. Ki tudja, hogy mennyit lopott össze? Felbecsülni sem lehetett, hogy az egykor majdnem kopasz, ma viszont már kefeszerű, sűrűn beültetett hajjal büszkélkedő Kabila mennyit tett el elnökként, és azt pontosan hová.

Az biztos, hogy Kinshasától ötven kilométerre húszezer hektáros vadrezervátumot építtetett. Éveken keresztül hordták oda konténerekben és repülővel a vadállatokat, százszámra. Elefántokat, leopárdokat, oroszlánokat és orrszarvúakat. Steril, kerítéssel körbezárt afrikai álom, a megvalósult magán Disneyland. Antilopok, zsiráfok, kafferbivalyok, óriáskígyók, kockás pitonok és krokodilok. Mesterséges tavak, százezer új fa. Szárazföldi Noé bárkája, ahogy azok a kongóiak emlegették, akik valaha átjutottak a szögesdrót kerítéssel és fegyveres őrökkel védett birtok kapuján.

És most ez a kecske találkozott Elon Muskkal. Az új gorillát elképesztően felhergelte a hír. A körmével kapargatta a vérnyomokat.

Amikor Dél-Kongóban, a kobaltbányák környékén kitörtek a zavargások, és a kínai bányaőrség belelőtt a tömegbe, Kabila azonnal felült a repülőjére, és elment Muskhoz, a világ leggazdagabb emberéhez. Valószínűleg azt feltételezte a Tesla alapítójáról, hogy szüksége lehet a kongói kobaltra. És hogy talán van még befolyása Washingtonban. Musk már többször összeveszett Donald Trumppal, de párszor ki is békült vele, úgyhogy minden lehetséges. Még az is, hogy tud segíteni Kabilának.

Ki tudja, hogy igazából mi történik ott, a távoli Amerikában? Ezt innen, az afrikai őserdőből nehéz megállapítani.

Mégis, a kecske, aki az elnöksége tizenhét éve alatt szinte minden kongói kobaltbányát átjátszott a kínaiaknak, hiszen korábban még a legnagyobb bánya, a világ kobaltkészletének a felét adó tenkei is amerikai kézben volt, ez a gátlástalan kecske most elment Amerikába…

…És előre visszaadott nekik mindent? Csak hogy hatalomra kerüljön? Újra?

Mi történik itt? A pizzafutár a hófehér fotelbe süppedve próbálta megérteni az összefüggéseket, miközben az ujjával a kopott padlószőnyegre pöccintett egy elszáradt vérdarabkát. Ki rendelt most pizzát, és mekkorát? És fizetett érte előre? Vagy ingyen lesz? Esetleg óriási kedvezménnyel kell majd átadni? És vajon ki eszi meg? Egyvalaki az egészet, vagy felszeletelik? De kik? Kik ülnek a pizzériában az asztalnál?

Kabila ott ül?

És a magyar miniszterelnök? Akihez ő személyesen ment el Budapestre 2024-ben. Aztán ment Kínába is, mert azt mondták neki a magyar fővárosban, és el is intézték a találkozót, hogy menjen el Hszi Csin-pinghez, és tisztázza ott a dolgokat. Hiszen Dél-Kongóban csak az út a magyaroké, miszter Dereké, vagy hogy is hívják, a bányákhoz viszont neki semmi köze, ő csak közvetít. Az akkumulátorgyártás ugye… Kínában és a kínaiak gyáraiban Magyarországon. Azokhoz kell a kobalt. Hát megértette. Világos lett számára azonnal, amikor a budai Várból, a miniszterelnök teraszáról lenézett a kifinomult magyar fővárosra. Budapest majdnem Párizs. Szebb, mint Brüsszel. Az agyafúrt európai civilizáció…

Úgyhogy elment.

Először Pekingbe, aztán még az akkori amerikai elnökhöz is, Joe Bidenhez. Pedig pár évvel korábban annak a fia, Hunter Biden játszotta át a tenkei kobaltbányát a kínaiaknak. A Biden fiú korrupciós ügye Kabilával, azzal a nyomorult kecskével.

Donald Trump gyűlöli őket. Mármint a Biden családot. Ezt még Kinshasából nézve is megérti az ember. És gyűlöli a kínaiakat is. De ha így van, akkor miért kötnének most az amerikaiak Kabilával alkut? Hiszen a kecske évekig Hunter Bidennel karöltve mindent átjátszott a kínaiaknak.

Félix Antoine Tshisekedi Tshilombo pont olyan bonyolultnak találta a helyzetet, mint amennyire a neve is az volt. Nem értette, hogy valójában mi történik a színfalak mögött, pedig ő is ott ült a színfalak mögött.

Kabila, Musk, Trump, a magyarok szerepe, a kínaiak, Hszi Csin-ping és a tenkei bánya körüli zavargások. Ki lőtt ott először? Valójában ki? Egyelőre nem értette a helyzetet, de érezte, hogy valami történni fog. Valami készül…

Beletúrt a belső zsebébe, a mobiltelefonját kereste a zakójában, de a keze beleakadt az összehajtogatott fotókba. Reggeli előtt tette őket az asztalára a személyi titkára.

Félretolta az üvegasztalon a majdnem harmincéves, vérfoltos titkosszolgálati jelentést, aztán odébb tette a meggyilkolt Kabila apuka olvasószemüvegét is, de még így sem volt elég helye, úgyhogy hanyag mozdulattal a földre hajította az egyik porosodó, kék aktát. Véletlenül eltalálta vele az arany repülőgépet. A makett tompa puffanással landolt a vörös szőnyegen.

Végül kiterítette maga elé a papírképeket, és nézegetni kezdte őket.

Hullák hevertek az innen kétezer kilométerre fekvő Kiboko utcáin. A lövöldözés másnapja. A fotókon rozsdás teherautókat látott, a platójukon heringként összepréselt, karámba zárt kongóiak. Mindenhol kínai fegyveresek. Üvöltő mezítlábas gyerekek. Kórházak omladozó kórtermeiben, matrac nélküli vaságyakon férfiak, nők és gyerekek lőtt sebekkel. A fényképezőgép lencséjéhez éhes tenyerek közelítenek. Elgyötört pillantások. Néma fotók, de valahogy hallani a szenvedés gyötrő jajveszékelését.

Az elnök mindent és mindenkit látott a képeken, csak kongói katonákat nem. Azok még nem értek oda.

De hát hogyan is érhettek volna? Egy nap alatt? Hiszen három héttel ezelőtt épp az ő parancsára vezényeltek át minden mozdítható katonát Dél-Kongóból északra, a ruandai határövezetbe, ahol a lázadók, az M23-as gerillák már megint elfoglaltak egy félmilliós bádogvárost.

Recsegett és ropogott a kongói őserdő, a gorillakirály pedig nem tudta, hogy mit tegyen.

Csak nézett maga elé, egy idő után már nem is látta a képeket, a szenvedés pillanatfelvételeit, csak elmosódott foltokat. Vért, mindenhol.

Félix Tshisekedi legalább három percig ült mozdulatlanul. Elmerengve gondolkodott, aztán újra a zsebébe nyúlt, és lassan előhúzta a mobiltelefonját. Kikereste az új amerikai nagykövet mobilszámát. Ismerték egymást, amióta a New York-i üzletember megérkezett Kinshasába, és bemutatkozott. Megadta a közvetlen mobilszámát, hiszen bármikor szüksége lehet rá. Legalábbis ezt mondta a nagykövet, sokat sejtetően.

Trump embere volt, a kongói fővárosban ezt feltételezte róla mindenki. Talán tényleg nem a Kabilával tárgyaló Elon Muské, a pizzafutár mindenesetre ebben reménykedett.

Aztán óvatos mozdulattal megnyomta a szám melletti zöld ikont, a tárcsázás gombját…

Dél-afrikai Köztársaság, Namakwari

A hullámzó, száraz szavannafű, ahogy cikcakkban, suhogva dőlt meg a vadászok előtt, pontosan mutatta, hogy az oroszlán merre lopakodik.

Lassan, laposan kúszott. Sárgás szőre beleolvadt a tájba. A fű fölé emelkedő hátát alig lehetett látni. Csak egy-egy másodpercre pillantották meg a sörényét, aztán újra eltűnt. A nyomában félrehajolt a növényzet, és letaposva maradt.

Körülbelül negyven méterre lehetett tőlük, vagyis egyelőre biztonságos távolságban. Abban az értelemben viszont elég közel, hogy nem kellett távcső ahhoz, hogy rálőjenek. Viszont mozgásban maradt, folyamatos takarásban, úgyhogy képtelenség volt célba venni. Nem közeledett feléjük, de nem is távolodott. Oldalra araszolt, és közben torokhangon hörgött. Rekedt, félelmetes recsegéssel. Nem volt világos, hogy el akarja riasztani őket, vagy inkább támadni fog, és most csak jobb pozíciót keres a rohamra.

Derék László iménti bénult tétovázása, a pár másodpercnyi hezitáló rémület elég időt hagyott a hatalmas állatnak, hogy lebukjon a növényzet fedezékébe, pedig akkor még rálőhetett volna. Ott állt előtte tiszta célpontként, felé fordított fejjel, mélabúsan, de ő csak meredten nézte, és nem tett semmit.

A mozdulatlan oroszlán oldalról nehezen elhibázható lövés. Kicsivel a mellső lába fölé kell célozni, a szívére. Ha a lövés félremegy, akkor is megrendíti az állatot, mert valószínűleg a tüdejét éri. Aztán a második csőből rögtön még egy golyó, valamivel feljebb, a bordaív hátuljára, közvetlenül a váll mögé, a rekeszizmokra és a májra.

De a lihegő, ijedt magyar milliárdos nem lőtt, még csak nem is célzott. Rémült zsibbadtságban nézte a hirtelen elé keveredett oroszlánt. A tekintetében ott bujkált a tapasztalatlanság. Lőtt már Afrikában antilopféléket, gazellákat, gnút, zsiráfot és elefántot, sőt tavaly egy orrszarvút is, de oroszlánt még soha.

Ez lesz az első.

Közben Csang Hsziang sem tett semmit. Indulás előtt hiába mutatták meg nekik egy oroszlán röntgenfotóján a potenciális célpontokat, a csontozat mögött a belső szervek rajzát zöld pontokkal, hogy hova lőjenek, ha oldalról látnák meg az állatot, és hova, ha szemből, vagy mit tegyenek, ha esetleg hátulról. Mert lőhetik úgy is, sportszerűtlenül, menekülés közben, hiszen a vége akkor is ugyanaz. Százezer dollárért övék a trófea.

A profi vadászok Derék László hezitálása közben épp ezért nem tettek semmit. Egy ilyen vadászaton ugyanis nem az ő dolguk leteríteni az oroszlánt. Hiszen a vendégek épp ezért fizetnek. A lövés élményéért. A vadászkísérők csak vészhelyzetben lépnek közbe. Ha a magyar vagy a kínai nem találná el az állatot, és az rájuk rontana.

Az oroszlán most szembefordult velük. A lopakodó vonulás hirtelen véget ért.

Kúszni kezdett feléjük, de még mindig a magas szavannafű takarásában. A profi vadászok egymásra néztek. A tekintetükből kimondatlan kérdések áradtak. Egyrészt, hogy az élete első oroszlántrófeájára készülő magyar vagy a vadászat terén még nála is tapasztalatlanabbnak tűnő kínai képes lesz-e egyáltalán leteríteni ezt az állatot?

Hiszen az imént mozdulatlanná dermedtek ijedtükben.

Másrészt, hogy ők miért nem vették észre korábban ezt az oroszlánt? Talán elrejtőzve feküdt a magas szavannafűben? Tehát nem is ezt követték? Nem ennek a nyomait? Nem emlékeztek. Ránéztek a busmanra, mert valójában ő volt a felelős, hiszen legalább neki észre kellett volna vennie az oroszlánt, valahol a nyomát, még akkor is, ha ez esetleg egy másik. Ha meg az, amelyiket követték, akkor, ha másból nem, hát abból, hogy felé közeledve egyre frissebbek lettek a nyomok. De Amasali – mert így hívták a busmant – nem nézett rájuk. A tekintete nem válaszolt a kimondatlan kérdésekre. Ő átszellemülten az oroszlán torokhörgésére figyelt. Ebből próbált rájönni a vadállat szándékára. Támadni fog, vagy még mindig csak ijesztegeti őket, és ezért fordult feléjük?

És most, épp most, amikor ránéztek, Amasali felállt. Rátámaszkodott a botjára, aztán rezzenéstelen nyugalommal meredt előre, kereste a szavannafűben kúszó oroszlán tekintetét. Az ősi természeti népek bátorságával állt ki élőlény az élőlény ellen, az akaratok csatájára készülve, ahol a tekintetek néma csörtéje dönti majd el, hogy ki a bátrabb, a vadabb, hogy kinek erősebb a lelke.

Az oroszlán oldalog majd el? Vagy ezúttal másképp lesz vége, és pár másodperc múlva kirobban az ösztönszerű életerő?

És az oroszlán rájuk ront.

Amasali hátrált egyetlen lépést. Aztán felnézett az égre. Elengedte az állat vad tekintetét.

És ebből a profi vadászok azonnal megértették, hogy mit érez a busman.

Az oroszlán támadni fog.

Felálltak. Mind a hárman azonnal felegyenesedtek, bal lábukat előrevetették, a vállukon megtámasztották a puskatusokat, és a távcsöveik felett belenéztek a tájba, a fűbe, az előttük susogó mozgáshullámba, a negyvenméternyi kocsonyaszerű, szűkülő térbe, mert ez ennek az állatnak valójában semmi, nem negyvenméteres távolság, hanem csak négy másodpercnyi idő.

Egyetlen villanás!

Áthasít majd rajta mindent elsöprő erővel, hörögve, ordítva, félelmetes torpedóként.

A busman a profi vadászokra nézett, a fegyverükkel már célra tartó három PH-ra, és bólintott. Igen, támadni fog, ezt jelezte a néma fejmozdulat.

És akkor meglátták.

A nőstényt is!

Tehát nem is egy oroszlán bújt el itt, hanem kettő. Hátrébb, körülbelül húsz méterrel a hím oroszlán mögött, egy nőstény. Amasali belépett a mellette álló vadász takarásába, és onnan, fedezékből rángatta meg a még mindig guggoló Csang Hsziang vállát. Vékony, sovány karjával felhúzta a kínai bányamágnást, és közben a fejével előrefelé bökött. Nézzen már oda, sugallta a mozdulat, nézzen előre, és álljon fel.

Hsziang megemelkedett, és így, magasabbról már ő is tisztán látta az oroszlánt. Aztán észrevette mögötte a másikat is. Közben Derék László is felegyenesedett, és lemásolta a mellette jobbra és balra álló fehér vadászok mozdulatait. Előrelépett, kitámasztott, és a vállához emelte a puskát.

Nehezen vette a levegőt, mert a szíve az elmúlt egy percben felpörögve zakatolt. Az izgalom bizsergése mostanra elöntötte az egész testét. Ezért jött, ezért az élményért. Most már így érezte. Az iménti félelmére már nem is emlékezett, letagadta volna, ha később rákérdeznek. Ő aztán nem ijedt meg. Ő? Á, dehogy!

Újra a magabiztos nyertes volt, ez áradt belőle, a testtartásából, a célra tartás magabiztosságából, hiszen ő fizet itt mindent és mindenkit. Ezek csak szolgák, cserkészek, nyomkereső földhözragadt nyomorultak, egy ősember és a haverjai. Az egyetlen igazán különleges férfi itt ő, ez meg csak egy oroszlán, hergelte magát egyre jobban, és pumpálta a szívébe a bátorságot. Szétlövi mindjárt, hiszen ő a legnagyobb harcos ezen a tájon. Nem a bérvadászok, és nem is ez a sánta, öreg, előre beetetett oroszlán. Dehogyis fél ő ettől!

Így állt ott a szavannafű szélén, és hiába hörgött felé az oroszlán, hiába fordult most már szembe velük, és lett így sokkal kisebb és ezért nehezebb célpont, Derék László kibiztosította a fegyverét, és hezitálás nélkül tüzelt. Annyira gyorsan cselekedett, hogy húsz méterrel hátrébb a nőstény oroszlánt még észre sem vette. Ő még mindig azt hitte, hogy csak ez az egyetlen célpont bujkál előttük, mert bujkál, fél, ezt ő pontosan látja, hiszen nem akar támadni, mindjárt elmegy, berezelt. Ezt érezte a magyar világ győztese Afrikában, az élőlények egészen másféle energiamezőjében, mint amihez Budapesten szokott.

De elhibázta. Nem nagyon, de elhibázta. Mert elkapkodta.

Szemből a bordák közé kellett volna lőnie. Ezt elmondták nekik reggel kétszer is. Az oroszlán röntgenfotójára rárajzolták, hogy a fej alá kell céloznia, az állkapocstól körülbelül tíz centivel lejjebb, mert ott rejtőzik a szív. Ha azt nem lehet, mert nem látni jól a célpontot, mint például most, amikor mélyen, kúszó pozícióban lapít az oroszlán, akkor inkább várni kell a megfelelő pillanatra. Vagy vészhelyzetben, ha tényleg nincs más választás, mert már lőni kell, akkor célozzon a homlokára. Kicsit magasabban, mint a szemvonal, pontosan középre, és loccsantsa szét az oroszlán agyát.

Derék László mégsem várt, bár ezt kellett volna tennie, mert valójában mélyen, titokban, tudat alatt, magának be sem vallva, igenis félt. Neki már túl közel volt ez az oroszlán. Ezen kívül viszont mindent úgy tett, ahogy kell. Beszívta és benn tartotta a levegőt, aztán célzott. A fegyverét előző délután belőtte, összeigazította a céltávcsövet a pontos optikai tengellyel. Ebben az értelemben profi vadász volt. Hatvanméteres távolságban elhelyezett céltáblán végezte el a belövést, figyelve még arra is, hogy a céljel a szálkereszten pontosan középre essen. Szóval a fegyverrel és a levegővétellel nem volt semmi baj.

Mégis félrement a lövés.

Talán a homokos talaj egyenetlensége, a bal láb kitámasztása, talán a guggolástól elgémberedett nehéz test feszülése, a legendás pocak, ugye, vagy valami más apróság félrevitte a lövést pár centivel, csak párral, de ez elég volt ahhoz, hogy az oroszlán homlokát túl magasan találja el. A sörényvonal alatt, tehát azért a homlokát, de mégis túl magasan.

A fegyver dörrenése elnémította a tájat. A hím oroszlán megrándult, felugrott, egy pillanatra még a vér szitáló permetezését is látni vélték az ellenfényben, de aztán csend lett, mert az állat hörgése abbamaradt. Pár másodperc múlva viszont újra hallották a suhogást, most már két irányból is. Az eltalált oroszlán felegyenesedett, és megfordult a sűrű szavannafűben, mintha el akarna menni. Lassan lépkedett, nem szaladt, de azért távolodott, szinte nyugodtan sétált pár lépést, olyan stabilan, mintha meg sem lőtték volna. Hagyta, hogy a vadászok figyelme átterelődjön a nőstényre, a jobbról, kicsit messzebbről felőle érkező suhogásra.

Az nekilendült, felpumpálva az eszeveszett afrikai állatenergiát, majd oldalívben szaladni kezdett, félkört rajzolva a bokrok mögött, végig fedezékben, aztán fordult is, most már indult feléjük, gyorsult, úgyhogy ez nem is rohanás volt, már nem az, nem egyszerű vágtatás, hanem valami más, elképesztő energia, villámlás, az izmok vashengere. A lüktető tömeg süvítve robogott, sodort, hörgött, üvöltött és hömpölygött a szavannafűben dermedten álló embercsoport felé.

És akkor, épp ekkor, megszólalt a hím oroszlán is. Beleordított az afrikai reggelbe, rémisztő erővel harsogott, leírhatatlan energiával tért vissza közéjük, előhívva mindenkiből a rémület szívrohamát. Váratlan gyorsasággal az ő irányából is a szavannafüvet szétterítő zúdulás, a zakatoló robogás indult meg, ahogy ez a sebzett szörnyeteg, a vadon hatalmas, dühös királya, a megállíthatatlan bosszúszomj megfordult, és rohanni kezdett feléjük.

A profi vadászokból ketten azonnal jobbra fordultak, néma, begyakorlott koreográfiával, nem is kellett megbeszélniük a szereposztást, nekik már sosem kell, és a feléjük vágtató nőstényre céloztak, megtalálták a célkeresztben. Tisztán látták, ahogy rájuk fordul, és szemből támad, vicsorogva rohamoz a rémisztő fogsor. Kettőjüknek összesen négy lövedékük volt, és alig pár másodpercük. Már csak egyetlen villanás, és bekövetkezik az ütközés, a frontális karambol, a test test elleni párharc.

Közben a robajlásban Derék László pánikszerű második lövését szinte hallani sem lehetett, aztán Hsziangét sem, de bármerre is mentek az ő golyóik, nem állították meg a hím oroszlánt, a feléjük zúduló rohamot.

A harmadik fehér vadász még várt, ő még hidegvérrel várni fog két másodpercet, mert minél közelebb ér a meglőtt oroszlán, annál nagyobb célpont lesz, annál nehezebb mellélőni, hibázni és téveszteni. Derék Lászlónak és Hsziangnak sem kellett volna még lőnie, csak várni bátran, mert ez az oroszlánvadászat lényege, ebben sűrűsödik össze, ebben a két-három másodpercben minden: hogy van-e idegrendszer, férfiasság, nyugalom és önfegyelem még egy kicsit, még egy icipicit várni, és csak aztán tüzelni.

Széchenyi Zsigmondot nemcsak a puskamárkák felületes szintjén kellett volna olvasgatni, hanem meg is kellett volna érteni.

És ekkor, de csak ekkor, végre megrázta az afrikai reggelt az egymás után eldördülő borzalmas erejű fegyverek zaja, ahogy a Beretták csövét elhagyták az acéltöltetek. Elindultak frontálisan, hogy a betonfal áttörhetetlen szilárdságával csapódjanak be a természet hatalmas őserőibe, a két vágtató vadállatba, ezekbe a hörgő, ordító borzalombestiákba.

A suhanó nőstény, mint egy kerekét vesztett Forma–1-es autó, száguldás közben kicsúszott a kanyar közepén, hirtelen kibicsaklott a lába, de vitte tovább a lendület, söpört tovább, egyenesen feléjük, jött a húskolosszus, még mindig jött és jött, sodorta a tömeg tehetetlensége.

Aztán elzúgott mellettük.

Mint egy épphogy csak elkerült karambol szélvihara, úgy suhant el pár méterre tőlük. Érezték a szörnyethalt test szelét, a levegő sodrását, ahogy nyílegyenes sávban letarolja, lelapítja, szinte kicsavarja mellettük a szavannafüvet. Tőlük néhány karnyújtásnyira csúszott el a homokos sivatag felszínén.

Alig kerülték el a frontális ütközést. Az oroszlántest meghempergett mögöttük a buckákon, pördült párat, és végül kiterült.

Közben viszont a hím oroszlán, Afrika megsebzett királya is ideért, már ugrott, épp ágaskodott Derék László felé, amikor az utolsó pillanatban, de tényleg csak a legeslegutolsóban alulról, alig kétméteres távolságból a lába között eltalálta egy tízcentis vastöltény, aztán rögtön még egy, és szétszakította a szívét, a tüdejét, az életét, az ugró, gyilkos mozdulatot.

Ennek a képkockánként kimerevíthető viharzásnak a végső másodpercében, az ösztön pánikvillanásában Derék László megfordult. A hasba lőtt oroszlán a puskáját elhajító Derék László felé zuhant. Majdnem ráesett a kétmázsás hústömeg, de a lövés ereje megtaszította, így a levegőben felé kapó óriási mancs csak súrolta a magyar milliárdost. A meglendített, végzetesnek induló oroszláncsapás célt tévesztett, mert a robusztus lövedéktől a vadállat megrándult, ezért az oroszlán melléütött, a fej mellé, kicsit lejjebb, a testre, a vállánál suhintva meg Magyarország egyik királyát, ő, Afrika ura, a halála pillanatában.

Fél órával később újra megváltozott minden. Derék László most sem emlékezett arra, ami történt, pontosabban másképp emlékezett. Most már életveszélyes oroszlánvadászat főhőse volt, aki két hatalmas, felbőszült oroszlán leterítését indította el az első bátor, célba talált lövésével, mert az a hülye ősember, a busman nem figyelt, nem vette észre a közelükben rejtőzködő vadállatokat. Ő volt a fronton, az első sorban, legelöl, már csak ezért is ő lőtt először, és ezért sebezte meg őt a hím oroszlán a halála pillanatában. Neki van csak sérülése, a büszkén viselt karmolások, amiket egyébként azonnal lefertőtlenített az egyik profi vadász, és ellátta a sebet.

Derék László már az oroszlántetemekkel fotózkodott. Behúzatta őket egymás mellé, szépen elrendezte a trófeákat a tájban, háttérben a Kalahári sivatag, a vad Afrika. Ő és Hsziang, aztán csak ő egyedül, meg Hsziang egyedül, és végül egy csoportkép is, először csak a fehér vadászokkal, busman nélkül. De aztán rájött, hogy mégiscsak legyen ott az ősember is a képen, mert majd a budapesti sztorimeséléskor az a fotó is kell, a busmannal együtt az oroszlánok és ő. A vigyorgó hülye ősember, akit hiába fizetett, mert még nyomokat sem tud rendesen olvasni a homokban. Az a nyomorult afrikai barom. Majdnem meghalt miatta. Így ízlelgette magában a történetet, szépült, tisztult már az első fél órában. Hát még hova fog csiszolódni, mire hazaér.

Közben Hszianggal is kezet ráztak, készült ilyen fotó is, hogy hát rendben, legyen akkor volfrámbánya Csádban, eleinte felesben tulajdonolva, ötven százalék a kínaiaké, ötven a magyaroké. A cégbejegyzésekben persze első körben minden az övé. Viszont Hsziang adja az összes pénzt, aztán majd elágaztatják. Ahogy kell, és ahogy szokták. A családok felé. Pár év múlva, amikor már nem figyel senki.

Derék László mostanra megértette, hogy a kínaiak előrelátásból a világ volfrámkészletének legalább a felét a kezükben akarják tartani. Ez itt a cél, felkészülés a jövőre, és erre kellenek ők, a magyarok. Mert a volfrámmal ki lehetne váltani a kobaltot, ha azt véletlenül megszereznék az amerikaiak. Akkor ugyanis átállnának volfrámra Kínában és a kínaiak magyarországi akkumulátorgyáraiban. Mert az is működik. A volfrámos akkumulátor beszerelhető mindenhová a kobaltos helyett. A másik típus, a vas-foszfátos akkumulátor nincs veszélyben, mert ott Kína már rég mindent biztonságosan a kezében tart. A világkitermelés negyven százaléka Kínában található, a foszfor feldolgozókapacitásának pedig a kilencven százaléka.

A kobalt viszont rizikós, mert bár kobaltból jelenleg a kínaiaké a világkészlet hetven százaléka, de az sajnos mind egyetlen országban található, Kongóban. Ahol majdnem az összes bánya kínai kézben van. És ez túlzottan nagy kitettség. Mert Kongóban zűrös a helyzet. Lassan kezelhetetlen. A kongóiak megint egymásnak fognak esni. Sőt, már egymásnak is estek. Úgyhogy Kongó könnyen kicsúszhat a kezükből. Amerika vissza akarja szerezni. És lehet, hogy vissza is fogja.

Hsziang legalábbis ettől félt.

Egészen pontosan Donald Trumptól.

Úgyhogy készüljenek fel minden eshetőségre.

Készüljenek fel arra is, amikor a kobalt esetleg megint az amerikaiaké lesz.

Úgyhogy volfrám.

Kezet rá!

Ez volt a fotón. Ez a mozdulat. Csang Hsziang és Derék László épp kezet ráz, miközben a lábuknál két oroszlán hever.

A képet nézve akár úgy is tűnhetett, hogy minden rendben lesz…

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

A kongói elnök dolgozószobájában zajló jelenet első pillantásra hasonlított egy érthetetlen színházi darab nyitójelenetére. Amikor a függöny felgördülése után a nézők csodálkozva nézik a színpadot, a díszletet és a szereplőket. Vajon ki kicsoda itt, és mit csinál, meg persze miért?

A nagy testű gorilla, a Kongói Demokratikus Köztársaság egyáltalán nem demokratikus elnöke, a jelenet jobb szélén enyhén előredőlve állt, mind a két kezével az íróasztalára támaszkodva.

Balról, a kétszárnyú ajtón át egy jól vasalt, öltönyös férfi épp egy hatalmas Harley-Davidsont tolt a szobába. Középen, egy halványsárga perzsaszőnyegen, magas háttámlájú székeken, négy megilletődött, koromfekete afrikai hivatalnok ült. Kopasz férfiak, jegyzetfüzetekkel a kezükben, félkörívben.

Senki sem szólalt meg, csak az ébenfa parketta nyikorgását lehetett hallani, ahogy a négymázsás motor kerekei végiggurulnak a szobán.

A jelenet nyitómondata a Harley-Davidsont toló amerikai nagykövet szájából hangzott el.

– Az utak királya, a Road King motor, a Harley-Davidson limitált szériás ékköve, a dzsungelek királyának, elnök úr őexcellenciájának – miközben ezt mondta, szélesen mosolygott, és megvillantotta tökéletes, hófehérre csiszolt amerikai fogsorát.

Joe Pinaccle a washingtoni Charles & Potomac magántőkealap társtulajdonosából lett a Trump-kormányzat kongói nagykövete. Sokszázmillió dolláros magánvagyonából először nyolcszázezer, aztán még negyedmillió dollárt adományozott Trump kampányára 2024-ben. Ez egyengette az útját ide, a világ ásványkincsekben leggazdagabb országainak egyikébe. Dörzsölt üzletember volt, aki egyszerre sokféle érdeket tudott képviselni Kongóban. Szerteágazó üzleti kapcsolatrendszere révén a sajátját éppúgy, mint az Amerikai Egyesült Államokét.

– Ez lenne a tüzeswhiskey-szín – bökött a Harley-Davidson barnás-vöröses árnyalatú benzintartályára –, whiskey fire a színkód neve. Azt gondoltam, hogy jól passzol majd a falhoz – mutatott körbe a legalább száznégyzetméteres dolgozószobán, ahol még a plafont is fényesre lakkozott mahagónifával borították –, merthogy itt marad, ugye? Mindenki számára láthatóan, hogy demonstrálja az újjáéledő amerikai–kongói barátságot!

A szoba sarka felé tolta a motort, ahol az üvegajtós vitrinszekrény előtt megfelelően nagy helyet talált neki.

– Itt fog állni – mondta a gőgös amerikaiakra jellemző megfellebbezhetetlenséggel, miközben kitámasztotta a Harley-Davidsont. Az arroganciát jól eltanulta Donald Trumptól. Bár az is lehet, hogy mindig is ilyen volt.

Egyszerűen csak beleszületett az amerikai gengszter-imperialista kasztba.

Most elhallgatott, de a mosoly és a hófehér fogsor maradt. A nyitójelenet ezek szerint véget ért.

Félix Tshisekedi továbbra is rezzenéstelen arccal állt a színpad jobb oldalán, az íróasztalánál, az aranykeretbe foglalt kongói államcímerrel a háta mögött. Sárga leopárdfej, amit elefántagyar és nyílvessző keretez, alattuk vörös selyemszalagon a francia nyelvű felirat: igazság, béke, munka.

Hátha csak az nem… Kongóban.

A pizzafutár értette a célzást, mármint a Harley-Davidsont, legalábbis azt gondolta, hogy érti. Hiszen Kongóban legendák keringtek arról, ami Joseph Kabilával 2006-ban történt.

Kabila akkor már elég magabiztos volt ahhoz, hogy egy elcsalt választással is megerősítse az öt évvel korábban puccsal megszerzett hatalmát. Az amerikaiakkal jóban akart lenni, ezért a beiktatására meghívta az akkori amerikai elnököt. George W. Bush természetesen nem jött el, de legalább elküldte maga helyett a munkaügyi miniszterét. Mivel tudtak Kabila motorok iránti rajongásáról, a miniszter hozott neki ajándékba egy Harley-Davidson-logóval ellátott kulcstartót.

Egy kulcstartót!

A sértődött Kabila ezek után fordított hátat az amerikaiaknak. Felült a repülőjére, elutazott Pekingbe, és a kínaiakkal kötött alkut.

Persze lehetett volna számítani erre. Kár volt ingerelni, hiszen Kabila korábban a kínai fővárosban, az ottani katonai akadémián tanult.

Most viszont a jelek szerint változik a helyzet. Ő már nem kulcstartót kap, lepődött meg a kongói elnök, hanem egy igazi motort.

Mielőtt a véres bőrfotelből felhívta volna az amerikai nagykövetet, még aggódott, de a Harley-Davidsont látva kezdett megnyugodni.

Talán még sincs veszve minden. Kabila éppenséggel kudarcot is vallhatott Elon Musknál, hiába repült el hozzá Amerikába. Erre gondolt az ajándék motort nézegetve. Látott rá esélyt, most már tényleg, hogy az amerikaiak mégsem tették túl magukat olyan könnyedén Kabila korábbi Kína-barátságán. Vagy csak egyelőre nem ajánlott nekik eleget. A lényeg, hogy őt is meg akarják hallgatni. Ez járt a fejében. És ez jó.

De tévedett, mert másról volt szó.

– A motor valójában nem ajándék – szakította meg a csendet Joe Pinaccle.

Abbahagyta a mosolygást, az elnök asztalához lépett, és leült az egyik odagurított háromkerekű műbőr székre. Tudomást sem vett a jelenet többi szereplőjéről, a karót nyelt világoskék öltönyös hivatalnokokról, akik lehettek ásványkincsügyi miniszterek éppúgy, mint akár városszéli favellákban nyomorgó könyvelők. Olyasféle emberek, akik tudván, hogy ma be kell jönniük az elnöki palotába, reggel felvették az egyetlen létező öltönyüket és a kelleténél is magasabb sarkú cipőiket, hogy a kinshasai utca mocskától ne legyen piszkos a hófehér zoknijuk. Szokásos megoldás volt ez a koszos afrikai városokban. Mármint a megemelt, háromcentis sarokkal készített férficipő.

– Valójában nem ajándék ez a motor – mondta tehát az amerikai nagykövet –, hanem emlékeztető Kína szabad rablására Kongóban.

Hatásszünetet tartott, és közben mosolygott, mert ki akarta élvezni az elnök értetlenkedő tekintetét. Félix Tshisekedi láthatóan nem értette a kapcsolatot a Harley-Davidson és a Kínára tett megjegyzés között. A szabad rablás kifejezést pedig végképp nem.

– Számoljunk kicsit! – folytatta a színpadias jelenetet gőgös hangnemben Joe Pinaccle. Még mindig csak ő beszélt, a többi szereplő egyelőre szóhoz sem jutott. A kongói elnök zavartan figyelt, a karót nyelt miniszterek pedig, mert azok voltak mind, miniszterek, oda sem mertek nézni. – A matek a következő – mondta az amerikai nagykövet a motorra mutatva. – Ez a Harley huszonhatezer-nyolcszáz dollárba került. Önök, tisztelt uraim, kifizették már az árát, csak nem tudnak róla. Sőt, nemcsak ezt az egyet, hanem évente negyvenezer ilyen motor árát pengetik le a kínai cimboráiknak, persze anélkül, hogy tudnának róla. A kínaiak ezt elfelejtették elmagyarázni önöknek. Mármint az összefüggéseket. Lopnak önöktől éjjel-nappal. A vége pedig az, hogy se motor, se pénz, se kobalt.

Miközben ezt mondta, a perzsaszőnyegen várakozó miniszterekre nézett, de látta, hogy azok szolgalelkűen maguk elé merednek, rá se mernek pillantani, úgyhogy benyúlt a zakója belső zsebébe, és a kongói elnök asztalára hajított egy papírdarabot.

– Fénymásolat – mondta hanyagul –, de érdemes elolvasni. Kabila szerződése a kínaiakkal. Ez belőle a legfontosabb oldal. Eljött az ideje belenézni, mert segítené a számolást, aztán majd az elszámolást a kínaiakkal, és később Joseph Kabila elszámoltatását is, ha javasolhatom mind a három tevékenységet őexcellenciájának, méghozzá épp ebben a sorrendben.

Hátradőlt a székében, és megint mosolygott. Úgy érezte, hogy a nyitójelenet jól sikerült, mindenkit kibillentett az egyensúlyából. Leginkább ezt a kövér pizzafutárt itt maga előtt, a hatalmas asztalánál, ami tele volt mindenféle könyvvel, papírral, mappával meg ezzel az idióta aranymarkolatos üvegpisztollyal. A nagykövet szeme ugyanis megakadt Félix Tshisekedi kedvenc emléktárgyán. Fekete márványlapra erősített, üvegcsövű aranypisztoly, amit a „krokodiltól” kapott. Vagyis a zimbabwei puccsistától – mert hát ott is puccs volt –, a tehénpásztorból lett gerillavezértől, a lopakodó, csendes kegyetlensége miatt egyszerűen csak krokodilként emlegetett, amúgy is kiejthetetlen nevű zimbabwei elnöktől, Emmerson Mnangagwától.

A szintén nem egyszerű névvel megáldott Félix Tshisekedi Tshilombo most úgy döntött, hogy ő is leül. Nem nyújtott kezet az amerikai nagykövetnek, egyszerűen csak belehuppant a fejtámlás forgószékébe. Pár másodperc múlva nagy levegőt vett, és lassan előrehajolt. Félretolta az aranypisztolyt, hogy elérje az asztalára dobott papírt. Húsos ujjai közé csípte, és széthajtogatta.

Próbálta kisilabizálni, hogy mit is lát. Egy szerződés kiegészítő melléklete volt, ezt gyorsan megértette, a kongói államot képviselő bányaügyi hatóság, a La Générale des Carrières et des Mines, valamint kínai nevű offshore cégek között. Mindegyiket ugyanott jegyezték be, Hamiltonban, a Bermuda-szigeteken, tehát egy adóparadicsomban, ugyanabban a lakásban.

Mind a hatot.

– Segítek – mutogatott az amerikai nagykövet dölyfös magabiztossággal a papírdarab felé. – A harmadik bekezdés második pontja az érdekes.

A pizzafutár szeme azonnal lejjebb siklott. Beazonosította a bekezdést, miközben pár centivel odébb kiszúrta a tenkei kobaltbánya igazgatójának az aláírását is, és alattuk a kínai offshore cégek vezetőinek a kézjegyeit.

Félix Tshisekedi tekintete visszatért a harmadik bekezdéshez. Azt olvasta a második pontban, hogy a kínaiak minden újonnan felfedezett százezer tonnányi kobaltkészletért egymillió-kétszázezer dollárt fizetnek a kongói bányaügyi hatóságnak.

Érti… És akkor mi van…? Az elég sok pénz, nem? Egymillió-kétszázezer dollár. A tekintetében ezt a kérdést, vagyis hát inkább ilyesféle csodálkozást lehetett látni. Hogy mi ezzel a baj? Felnézett az elé dobott papírból, és az amerikai nagykövetre pillantott. Nem szólalt meg, de kimondatlanul is elhangzott a kérdés, hogy akkor most mit kezdjen ezzel. Mi itt az összefüggés? Mit kellene kiszámolnia? Hogy jön ide a motor és annak az ára?

Joe Pinaccle, a washingtoni Charles & Potomac magántőkealap társtulajdonosa, aki ma épp amerikai nagykövetet játszott, hangosan felsóhajtott. Tényleg egy pizzafutárral van dolga, ehhez most már kétség sem fér. Nem csoda, hogy a kínaiak hülyére vették ezeket a fekete majmokat, egytől egyig. Hát akkor elmagyarázza ennek az általános iskolás pocakos kisfiúnak, hogy miről is van szó. Még jó, hogy tényleg idetolta ezt a motort, így talán egyszerűbb lesz.

Sóhajtott még egyet, de ez már inkább a következő színpadi jelenet része volt. Felállt, megkerülte a hatalmas íróasztalt, odalépett az elnökhöz, és kivette a kezéből a papírt.

Aztán néma csendben visszasétált a Harley-Davidsonhoz.

– Ez a motor tehát huszonhatezer-nyolcszáz dollár – kopogtatta meg a Harley-Davidson-logót az üres benzintartályon. – Ez pedig itt arról szól – lengette meg a papírt –, hogy a kínaiak százezer tonnánként egymillió-kétszázezer dollárt fizetnek az önök kobaltjáért. Vagyis tonnánként mennyit? Végezzük csak el közösen a számítást!

Szünetet tartott, mert próbálta kiolvasni a majomemberek tekintetéből, hogy megértették-e a kérdést és a feladatot. Tehát, hogy el kellene osztaniuk egymillió-kétszázezer dollárt százezerrel. Általános iskola alsó tagozat. Nem túl bonyolult matekfeladvány. A karót nyelt világoskék öltönyösök végre felé fordultak, és tágra nyílt szemmel néztek rá.

– Egymillió-kétszázezer osztva százezerrel azt jelenti, hogy egy tonna kobaltért önök tizenkét dollárt kapnak a kínaiaktól – oldotta meg az általános iskolai tanárok hangsúlyával a feladatot. Úgy beszélt Afrika második leghatalmasabb országában a vezetőkhöz, mintha tízéves kisfiúk lennének. Kongó nagyobb, mint Franciaország, Németország, Spanyolország, Olaszország és Anglia együtt. Huszonöt magyarországnyi terület. – Segítek, de tényleg – folytatta dölyfösen Joe Pinaccle. – Ma reggel a kobalt világpiaci ára tonnánként huszonhétezer dollár volt. De volt már kilencvenötezer is. És önök tizenkét dollárt kapnak érte. Nem kilónként, hanem tonnánként.

Megint meglengette a dokumentumot. A szoba néma csendjében tisztán lehetett hallani a papír suhogását.

– Huszonhatezer-kilencszáznyolcvannyolc dollár minden egyes tonnából a kínaiaké, tizenkét dollár pedig az önöké – miközben beszélt, még mindig lengette a szerződéskiegészítést. Szóba sem került, hogy vajon honnan szerezte meg. – A kínaiak minden tonna kobalton annyit keresnek, hogy vehetnek belőle egy ilyen Harley-Davidsont. És tudják önök, hogy évente csak a tenkei kobaltbányában hány tonna kobaltot bányásznak ki? Negyvenezret. Az negyvenezer ilyen Harley-Davidson.

A kongói elnök hátradőlt, és belesüppedt a forgószékébe. Bamba tekintettel nézte a Road King motor logóját. De még nem volt vége, mert az amerikai nagykövet folytatta:

– Kongó kobaltkészlete hatmillió tonna. Egy elektromos Tesla autó akkumulátorába öt kiló kobalt kell. Vagyis az önök földjében egymilliárd-kétszázmillió Tesla autónyi kobalt lapul. Erről kellene ma tárgyalnunk, mert lenne egy kicsit jobb ajánlatom a kínaiak tizenkét dollárjánál – mondta az Amerikai Egyesült Államok kongói nagykövete, és ezért a szobában mindenki azt gondolta, hogy valójában Elon Musk ügynöke jött el hozzájuk.

De még ebben is tévedtek…

Indonézia, Sumba sziget

André soha nem látott még ilyen szerkezetet.

Már esteledett, de legalább kétórányi vezetés állt még előtte, keresztül a dzsungelen. Fáradt volt, úgyhogy kávét keresett, mert azt érezte, hogy lankad a figyelme. A múlt heti esőzések utáni vízátfolyások már kétszer is megcsúsztatták a terepjárót. Siklani kezdett, és letévedt az útról, alig tudta visszaverekedni magát a sáros, ösvényszerű csapásra.

Úgyhogy most itt állt ebben a világvégi szatócsboltban… Elmosolyodott a múlt mélyéről előkúszó magyar szóra gondolva… Szatócsbolt.

A helyiség pont olyan volt, mint az ehhez hasonló mindent áruló vegyeskereskedések a világ összes világvégi pontján, ahova az ember úgy keveredik el, ha lejön a térképről.

Márpedig ő lejött. És akkor ez a szerkezet itt előtte! Hát ilyet se látott még soha. Állítólag kávédaráló.

Egy rozoga japán fűnyíró motorját összeeszkábálták egy ismeretlen márkájú indiai moped rozsdás benzintartályával, hozzáillesztettek egy ócska biciklipedált és annak a láncát. Aztán az egész kreálmányra még egy asztali olvasólámpa búráját is ráépítették. A kávédarálót rongyokba tekert, ingatag vaslábak tartották. A szerkezet ezeken állt a szatócsbolt bejárata előtt. Egyszerre volt áramgenerátor, ami meghajtotta a motort, és egy olyan kávédaráló, ami még a tölcsérbe hulló őrölt kávét is megvilágította, annak rendje és módja szerint. Igazi „világszabadalom”.

A daráló melletti korhadt fapadon egy rövidnadrágos, strandpapucsos indonéz ült. Lehetett negyvenéves, de akár hetven is. Ráncos, sovány arc, meggyötört sors. Kényelmesen, keresztbe vetett lábbal ült, a soha nem történik semmi típusú emberek unott mozdulatlanságában.

Amikor André ütött-kopott terepjárója elhajtott az őserdő szélén álló bolt előtt, nem fordult utána. Amikor lefékezett, még akkor sem. Amikor visszatolatott az üzlet elé, akkor is csak lassan nézett oda, de a kérdésre, amit a fehér férfi a sáros autó kormánykereke mögül felé kiáltott, nem tudott válaszolni.

Csak kamberául értett, a kétszáz kilométer széles indonéz sziget egyik nyelvén a hatból. Még indonézül sem. Sumba ennyire a világ vége. Őserdővel borított, mérgeskígyókkal teli sziget, ami közelebb esik Ausztrália északi partjaihoz, mint Indonézia legnagyobb szigeteihez, a fővárosról, Jakartáról már nem is beszélve. De Ausztrália is még legalább kétórányi repülőút innen.

Miután az atlétatrikós öreg a sötétzöldre festett vályogépület előtt semmilyen nyelven nem beszélt, André inkább kiszállt, hogy megnézze, tud-e dobozos kávét szerezni, vagy bármit, amiben talál koffeint.

Ekkor vette észre a kávédarálót.

Szingapúrból jött, három átszállással, a legvégén egy pici, légcsavaros géppel, vele együtt négy utas, dübörgő szél és turbulencia. Összesen tizenhat órányi utazás, beleértve a sumbai dzsungelen átvágó ötórányi vezetést is.

Úgyhogy kellett neki a kávé.

Sötétedett. Nagyon ébernek kellett lennie, hogy át tudjon hajtani a sűrű őserdő gázlóin a leharcolt terepjáró reflektorfényével.

Az egész szigeten összesen öt kibérelhető autót tartottak nyilván. Ez volt az egyetlen, amit ezek közül meg is tudott szerezni. Egy viharvert Suzuki. Az indonéz, akinek előre kifizette a kocsi háromnapos bérleti díját, azt tanácsolta, hogy sötétben ne vezessen, mert túl veszélyes. Nemcsak a sáros utak miatt, hanem mert machetés lovas rablók támadhatnak rá az őserdőben. Viszont megnyugtatta, hogy a kocsiban van műholdas jeladó, az ráadásul még működik is, szóval megtalálják majd a Suzukit, bármi is történik vele, bárhol a szigeten.

Mármint az autóval!

A terepjárót a bérbeadó visszaszerzi, nyugi. Andréval meg lesz, ami lesz.

De ez őt a legkevésbé sem zavarta, sőt ellenkezőleg, épp erre vágyott. Lejönni a térképről, kicsit veszélyben lenni, azt érezni, hogy él, hogy megint él, mert már egy ideje szürkén teltek a hónapok. Üresen, számára üresen.

Adrienn visszament Londonba, és magával vitte Fruzsit. Állítólag már új párja is van, egy bankár. Úgy, mint őelőtte, régen. Stabil, kiszámítható élet. Nem úgy, mint vele…

De ezt csak sejti, mert Fruzsi diszkrét, valójában nem pletykálja el, hogy az anyukájával mi történik. Hogy kivel él? André ezt csak elejtett szavak apró törmelékéből rakta össze.

Mert Adrienn-nel már rég nem beszélt.

Fél éve történt, most már több mint fél éve. Csendben, egy sokadik vita dacos, némaságban töltött három napja után. Tényleg így lett vége? André sokáig nem akarta ezt elfogadni, és nem volt hajlandó a kapcsolatukat elgyászolni, beletörődni ebbe. Pedig tudta a választ. De nem akarta kimondani, sokáig nem volt rá képes, inkább még hónapokon keresztül vitatkozott magában Adrienn-nel. Elképzelt párbeszédek, újra megélt konfliktusok és újrajátszott, de más, okosabb mondatokkal megvívott csaták képzeletében élt. Miért nem mondta akkor inkább azt? És Adrienn miért válaszolt úgy?

Mintha ezen múlott volna, néhány rossz mondaton. Mintha az egésznek nem lett volna előzménye.

André a szakításuk előtt legalább fél évig nem akarta bevallani magának a társas magányuk igazságát. Hogy bár együtt vannak, mégis magányosak. Ennyi év után elismerni, és aztán egymásnak bevallani, hogy mégsem működik. Hogy már nem működik.

Mert Adrienn csak éli az életét, neki az élet az életről szól. Neki nem számít, mi lesz az eredménye, hiszen szerinte nincsen cél, nem is lehet, mert az életnek úgysincs értelme. De André szerint még ha így is lenne, akkor is kellene valamerre tartani…

A fegyelmezett, kontrollált életet élő Adrienn szerint felelős szülők nem élhetnek így… Mármint úgy, mint André, a „lesz, ahogy lesz” pillanatokkal, a váratlan eseményekkel – „veled mindig történik valami, André” –, a kockázatokkal és aggodalmakkal.

Mert Adrienn valójában félt. Mindig is félt valamitől, leginkább a jövőtől, mert ez lett a lelkébe programozva, az aggódás: ha már a múlt nem okoz keserűséget, akkor legyen a lelki szenvedés tárgya a jövő. És ha így van, akkor valahogy a jövőt kell kontroll alatt tartani. Kiszámíthatóvá tenni az életet.

Pedig nem lehet.

Legalábbis André szerint nem lehet.

Vagy hát igen… esetleg egy bankár oldalán.

De vele? Hát vele biztos nem sikerülhetett. Nem is sikerült. Vele hiábavaló törekvés az élet megragadása. Megpróbálni beavatkozni a sors folyamába, mert az úgysem megy. André szerint már a kísérlet is reménytelen. Az egész erőfeszítés csak frusztrációhoz vezet.

És Adrienn egyre frusztráltabb lett.

Másképp álltak az élethez, és ezért már másképp is gondolkodtak róla. Mindenről, ami az élet része. Aztán egy idő után már másképp is beszéltek, és végül másképp cselekedtek.

Ez vert közéjük lassan, észrevétlenül éket. Hogy az élet mindig legyőzte Adrienn minden erőfeszítését, miközben azt érezte, hogy André képtelen vele együtt harcolni a kontrollért, sőt nem is akar, mert André megy, amerre sodorja az élet, az ösztönei, a spontán fordulatok.

És amikor másfél évvel ezelőtt Sanghajban kötöttek ki, megint csak André miatt, és amikor már Fruzsi is félni kezdett, mert ott kellett hagynia a londoni iskoláját, és Kínában kellett elbújnia valamiért, aminek az oka Fruzsi számára ködös és érthetetlen volt – mert ő csak annyit tudott, hogy Moszkvában történt valami apuval, semmi többet, semmi konkrétumot –, akkor végleg megbomlott hármójuk egyensúlya.

Aztán továbbmentek, egészen Szingapúrig, mert akkor már oda kellett menniük. A francia titkosszolgálat vezetője azt tanácsolta nekik, hogy ott merüljenek alá. Andrénak megint új útlevele lett, új munkája, és Alain Hudec de Fournier néven megint újrakezdte az életét, az életüket. De ő ezt nem bánta egyáltalán, mert az ösztönei, a megérzései magányában élhetett újra, vagy még mindig, persze cél nélkül, de mégis, legalább azzal az érzéssel, hogy van dolga az életben.

Önzés ez, mondta Adrienn, és egyszer csak feladta.

Már évekkel korábban is feladta egyszer, de most végleg. Fruzsi nemsokára egyetemre megy. Elég volt. Mindig Andrét követni, menekülni, mindig alkalmazkodni, reménytelenül törekedni a csendes, békés, biztonságos életre. Mert Adrienn-nek ez kell. Ez kellett volna mindig is. Mert már nem harmincévesek. És nem lehet úgy élni, hogy mindig jöhet és jön is egy telefon. Ezt mondta Adrienn. Mert most is jönni fog. Majd Szingapúrban is jönni fog. És amikor erre André azt válaszolta, hogy minden csak viszonylagos, hogy az élet is csak egy időbeli állapot, és a halál is az lesz, akkor, hát akkor aztán Adrienn végleg összecsomagolt, és a londoni bankárnyugalmat választotta őhelyette, őhelyettük…

André belépett a szatócsboltba, és forró vizet keresett. Vízforralót és üveges ásványvizet, amivel elkészítheti a fűnyíró-moped-bicikli kreálmánnyal őrölt friss kávét.

A vályogviskó előtt ücsörgő sumbaival képtelenség volt szót érteni. Csak a kopi szót értette meg indonézül, a kávét, amit André Balin tanult meg, pár órával ezelőtt, a reptéri átszálláskor. Emlékezett rá, mert már ott is ivott egy csészével.

Az üzlet előtt keresztbe vetett lábbal ülő férfi nem állt fel, csak befelé mutogatott, menjen André, és találja meg, amit keres, ő nem tud segíteni, mert nem érti, amit mond. Ezt üzente a kézmozdulat. A trikóján az indonéz Gudang Garam cigaretta narancssárga reklámja éktelenkedett, a rövidnadrágján és a bolt bejárata fölött is. A falra felszögelt cigarettareklámon hátizsákos amerikai és európai turisták, fehér arcú fiatalok néztek ámulattal a vöröslő indonéz naplementébe, itt, a világ végén, ahol még áramvezeték sincs.

Az alig tíznégyzetméteres helyiség közepén lábbal hajtható varrógép, a roskatag polcokon pedig zacskós kekszek, fogkefék, szappan, ezerféle dolog, de mindenből csak pár darab. Néhány sampon, fejfájás-csillapító, de még naptej is, meg húskonzerv és dobozos kóla, mangóízű szörp, ásványvíz, aztán mindezek mellett az egész falat elfoglalva egy hatalmas üvegvitrin, tele Gudang Garam cigarettával. A fekete és a piros dobozos verzió, a cég kínálatának két legolcsóbb fajtája.

Kintről, a kávédaráló áramgenerátorából hosszabbító futott a sarokba, ahol a zsinór végén André megtalálta a rozsdás vízmelegítőt.

Tíz perc alatt készítette el a kávét. Elvett a polcról egy csomag kötszert, és átszűrte a forró italt a lyukacsos fehér gézen, aztán a kulacsába töltötte. Kifelé menet a még mindig keresztbe vetett lábbal üldögélő, cigarettareklámba öltözött férfi markába nyomott negyvenezer rúpiát, ötezres címletekben. Majdnem három dollár… A férfi hálásan bólintott, kicsit még mosolygott is, és maga elé dünnyögött két érthetetlen szót.

Akkor sem mozdította meg a fejét, amikor André elhajtott a szürkületbe borult őserdei ösvényúton.

Nem fordult utána.

Alig harminc kilométerrel távolabb, délen, az óceánparton, ahová André a dzsungelen át tartott, már vártak rá.

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Egy méregdrága arany Rolex karóra változtatta meg a dinamikát.

Az amerikai nagykövet, Joe Pinaccle évtizedek óta átgondolt, tudatosan felépített színjátékként képzelt el minden fontos tárgyalást, így a ma délutánit is. Strukturált dramaturgia, alaposan megtervezett fordulatok. Ez adja a kontrollt. Sokszázmillió dolláros vagyont felhalmozó tőkebefektetőként mindig is ezt tanította a beosztottjainak. A nem rögtön kiterített kártyák, a tartalékolt dzsókerek. A tárgyalóterem olvasása, a szemben ülők alapos megfigyelése.

De most mégsem ez történt. Az előre elképzelt könnyű vágta, a Harley-Davidson motor nyitójelenetének sodró lendülete után az ellenőrzés váratlanul kicsúszott a kezéből. A kezdeti jól irányzott ütések, főleg a bermudai offshore cégeken keresztül Kongót kisemmiző kínai szerződés bemutatása után az afrikai pizzafutár magához tért.

Most már egyáltalán nem tűnt együgyűnek. Visszatalált a szerepébe. Újra egy hatalmas ország magabiztos elnöke volt, mert világossá vált számára, hogy az amerikaiak – beleértve az elnököt, Donald Trumpot is – egyelőre mégsem kötöttek alkut az elődjével, Joseph Kabilával.

Sőt, még Elon Musk sem kötött.

Az amerikaiak, valószínűleg maga az elnök, inkább elküldték hozzá az ügynöküket, aki fedősztoriként nagykövetet alakít.

A pizzafutárból lett kongói elnök felállt a háttámlás forgószékből, összegombolta dupla soros zakóját, megigazította a díszzsebkendőjét, és odacammogott a Harley-Davidson mellett álldogáló nagykövethez. A százharminc kilós, gorillatermetű elnök feltűrte a gyémántmandzsettás ingujját, és a húsos csuklójáról lassú mozdulattal lekapcsolta a színarany Rolex karórát.

– Champagne-színű óralap, limitált kiadás – mondta a nagykövetnek, miközben felpattintotta a Rolex szíjzárát. – Az árából legalább három ilyen Harley-Davidsont lehet venni – kocogtatta meg a motor benzintartályát az óraszerkezet aranytokjával –, úgyhogy legyen ez most ajándék önnek, nagykövet úr, cserébe ezért a gyönyörű Harley-ért.

Erőszakosan Joe Pinaccle kezébe nyomta a Rolexet, és joviálisan megveregette a vállát. Aztán átkísérte a szomszédos szobába, hátuk mögött hagyva a fehér zoknis, karót nyelt kongói minisztereket.

– Bábok – biccentett feléjük, amikor becsukta maguk mögött az ajtót. – Ők meg az én színjátékom részei – rákacsintott az amerikai nagykövetre. – Bármit aláírnak, amit eléjük teszek. Egyikük sem mer visszapofázni, mert tudják, hogy másnap röpülnek vissza a gettóba.

Hát így változott meg a dinamika. A visszapofázás durva, erőszakos szóként tört elő a pár perce még megszeppenni látszó kongói elnök szájából, a nagykövetre tukmált hetvenezer dolláros karóra lekezelő gátlástalansága pedig jelezte, hogy az egymás iránti tiszteletlenség kölcsönös. Ha Joe Pinaccle úgy néz Félix Tshisekedire, mint egy afrikai ősemberre, akkor ő meg úgy néz vissza rá, mint egy ócska pénzmanipulátorra, akinek csak főkönyvei vannak, miközben neki egynegyed Amerika méretű országa. Szóval lassan a testtel.

Ebben a dinamikában ültek le egymással szemben egy olyan szobában, ami bármelyik párizsi luxusszállodában a legdrágább lakosztály lett volna. Citromsárga, finom selyemmel kárpitozott, hófehér karfás empire fotelek, oroszlánmancsos lábakkal, Napóleon korát idézve. A súlyos, aranysárga damasztfüggönyök behúzva. A bársonyszegélyek összeértek, természetes fény nem tört be a szobába. Csillogó antik asztalok és szekrények, a polcokon értékes francia kerámiavázák, többszáz éves konzolórák. A falakon mahagónimozaikkal szegélyezett, halványsárga faborítás. Félix Tshisekedi fotelje mögött aranylándzsán a kongói zászló, melynek halványkékje az összes lámpaernyőn visszaköszönt, sőt még mellettük is, a dohányzóasztalra tett hortenziacsokor árnyalatában.

Az amerikai nagykövet erre az asztalra, a váza mellé tette le az ajándék Rolexet. Nem vette fel, nem kezdte el hordani, de nem is tette zsebre, csak koppanva maguk mellé fektette az üvegborítású, kígyólábú bútordarabra. Majd itt felejti, ez villant át az agyán, miközben a gondolatait próbálta rendezni. Nem értette, hogy miért, de váratlanul Donald Trump egyik kulcsmondata jutott az eszébe, az, amit közel hajolva a fülébe súgott, amikor egy golfpartijuk után megígérte neki, hogy ha nyer az elnökválasztáson, kongói nagykövetet csinál belőle.

„Ne feledd, Joe – adott neki útmutatást Trump a trumpizmusból –, a nagy és erős nemzetek mindig is gengszterként viselkedtek a világban, a kicsik meg prostiként. Úgyhogy jól meg kell dugni őket.”

Ez jutott most az eszébe, ez a mondat. De hát, ha ez kell ennek a dagi majomembernek, akkor megkapja.

Félix Tshisekedi közben előadta neki, hogy a kínaiak hány ezer kilométernyi utat, mennyi kórházat, stadiont, hidat és laktanyát építenek Kongóban. A kisemmizésnek tűnő, tonnánkénti tizenkét dollárba ezt is bele kellene kalkulálni. A kínaiak nem Harley-Davidsonban számolnak, mint ezek szerint az amerikaiak, hanem utak és hidak kilométereiben.

– Mi lenne tehát a kínainál is jobb amerikai ajánlat? – kérdezte a kongói elnök tekintélyt sugárzó, lassú karmozdulatok kíséretében. Ügyesen játszotta a megfontolt államférfit. – Mi lenne az – kérdezte –, amiből a kongói nép jólétét és az én újraválasztásomat szolgáló építkezések mellett még az eddiginél is több Rolex karórára telne?

Nem mondta ki, hogy kinek szánná ezeket az aranyórákat, de húsos mutatóujjával a nagykövet felé pöckölte a dohányzóasztal üveglapjára tett gyémánt számlapos Rolexet. A mozdulatot akár úgy is lehetett érteni, hogy ha ő jól jár, akkor majd a nagykövet is. Nem az országaik bevétele a fontos, hanem a sajátjuk.

– Hát az a helyzet – szedte magát össze Joe Pinaccle, aztán nekilendült a nagyszájú kongói prosti megdugásának, ő, az amerikai gengszter –, az van, hogy Dél-Kongóban a végtelenségig lehet lövöldözni a falusi kobaltbányászokra. Hiszen az angolai határ könnyen átjárható, és Angolában sok amerikai exdeszantos szolgál. – Ezzel nem vallott be semmit, de azért sejtette, hogy ki is lőhette le a kibokói kobaltbányászt. – Azt hiszem, hogy még hosszú hetekig lehetne ott zavargásokat gerjeszteni és Kína ellen lázítani. A világsajtó címlapjaira is fel lehet kerülni, aztán sokáig ott maradni. Nem biztos, hogy jót tenne Kongónak és önnek, elnök úr. Közben pedig felfegyverezhetnénk a kelet-kongói gerillákat is, mert akkor nehéz lenne itt, ebben a Párizsba álmodott kinshasai szobában eldönteni, hogy hová is kellene több katona, melyik frontszakaszra. – Rövid hatásszünetet tartott, miközben a tekintetével körbepásztázta a szobát. Pár másodpercnyi csend után végül visszafordult a kongói elnökhöz, aki a kétsoros zakóját a fotelben ülve is összegombolva tartotta. Nem nézett Félix Tshisekedi szemébe, nem hozzá beszélt, hanem a hasán majdnem elpattanó gombokhoz. – És hát persze kampány is indulhat az akkumulátor-útlevél ötletével, hogy világszerte induljon harc az olyan akkumulátorok ellen, amiket véres kongói kobaltból gyártanak. Mert van azért kobalt Ausztráliában, Kanadában és hozzájuk hasonló civilizált, baráti országokban is. Két év, de lehet, hogy csak egy, és szart se érnének a kongói kobaltbányák, mert tilos lenne az akkumulátorokban kongói kobaltot használni. Vagyis fuccs lenne az egész itteni vircsaftnak. A kínaiak már úgyis átálltak vas-foszfátra. Nekik csak azért kell a kobalt, hogy ne a miénk legyen. De egyre kevesebbre lesz szükségük. Európában és Amerikában viszont, ha úgy döntünk, akkor nem árulhatnának kongói kobaltból készült akkumulátorral felszerelt elektromos autókat. Na akkor miből lenne itt a sok húsos fekete mancson arany Rolex? Ezt mondja meg nekem őexcellenciája, ha kérhetem.

Zsarolásnak tűnt, de a hangnemtől függetlenül sok igazság volt benne.

A legfontosabb talán a technológiai fejlődés iránya volt, amit Félix Tshisekedi egy ideje már magától is tudott. Hogy a kínaiaknak igazából csak azért kell a kobalt, hogy ne az amerikaiaké legyen. Mert amúgy már egyre több vas-foszfátos akkumulátort gyártanak. Egyre inkább azt, és nem kobaltalapút. De pár év múlva valószínűleg az amerikai Teslákba sem kell majd kobalt, mert ők meg volfrámmal fogják kiváltani. Legalábbis egyre többet hallani erről, ezekről a fejlesztésekről. Nemhiába esik már jó ideje a kobalt világpiaci ára. Öt, maximum tíz évig lesz még annyi kobaltra szükség, mint manapság. Ebből következően addig lesz Kongóra szükség. Vagyis őrá.

A kongói elnök természetesen tisztában volt mindezzel, mert ebből élt. Ebből is. Pár éve még tényleg tonnánként kilencvenötezer dollárt ért a kobalt, most meg már csak huszonhétezret, de jövőre húszezer alá is eshet az ára.

Kongóban semmi más eladható nincs, csak ami a föld alatt rejtőzik. A harc viszont a föld fölött zajlik. A kínaiakkal és az amerikaiakkal.

Félix Tshisekedi azonnal stílust váltott. Rögtön megértette, hogy a nagykövet átlátja az összefüggéseket, érzékelte a fenyegető hangnemet, a zsarolást, ami ellen nem tudott mit tenni. Az amerikai nagykövet kétperces monológja elég volt ahhoz, hogy újra féljen, hogy megint hatalmába kerítse a reggeli aggodalom, amit innen tíz kilométerre, a Ngaliema domb tetején álló Márványpalotában, az öreg Kabila véres foteljében érzett.

– Tisztában vagyok minden összefüggéssel, nagykövet úr, fel sem kell sorolnia őket. – Próbálta megőrizni a tekintélyét, az államférfias nyugalmat, de a hangja mesterkélten csengett. Érzékelhetően kiesett a szerepéből. A trumpizmus logikáját követve kiszolgáltatott prostituált lett belőle, aki most egy gátlástalan gengszter pisztolycsövébe meredt. – Természetesen nyitott vagyok minden előnyös ajánlatra, hiszen népem érdeke mindennél fontosabb. A második világháborúig visszanyúló és mélyen gyökerező amerikai–kongói barátságot természetesen nem írhatja felül korrupt elődöm behódolása Kínának. De miként bonthatók fel a szomszéd szobában bemutatott kínai szerződések?

Célegyenes… befordultak. Ennyi volt. Joe Pinaccle arcán nem látszott, de magában már mosolygott. Zörögve felemelte a dohányzóasztalról az arany Rolex órát. Mégiscsak magával viszi. Az afrikai melegben nem hordott izzasztó mandzsettás inget, mert Kinshasában akadozott az áramellátás. A nagyzoló elnöki palotát még benzingenerátorokkal és mobil légkondicionálókkal sem lehetett rendesen lehűteni.

Kigombolta a lenvászon ing laza ujját, és lassú, szándékolt körülményességgel felcsatolta az óraszíjat. Kiélvezte a helyére tett afrikai diktátor zavarát. Ahogy most még nyelni sem mer. Az empire szoba csendjében csak a Rolex fémszíjának a zörgését lehetett hallani.

– Nos – szólalt meg végül kedélyesen, ismét megvillantva a hófehér amerikai fogsort, miközben a csuklóját a kristálycsillár felé fordította, hogy megvizsgálja az arany számlapon a gyémántdíszítéseket –, precíz ajánlatot majd Donald Trump elnök úr fog önnek tenni, amikor ellátogat hozzá az Egyesült Államokba.

Úgy mondta ezt, mint mellékes megjegyzést, mintha csak most jutna eszébe, pedig hát épp ezzel a feladattal érkezett. Elcibálni a kongói elnököt a washingtoni oroszlánbarlangba. Mert majd ott fogják végképp sarokba szorítani. De ahhoz neki már nem lesz semmi köze.

A washingtoni meghívás ordító egyértelműséggel jelezte, hogy a behemót Amerikának mégsem teljesen mindegy, hogy a következő években kié is lesz a kongói kobalt. Alternatív akkumulátorok ide vagy oda. És ha Amerikáé lesz, akkor mennyiért, és persze mennyi, és mennyi ideig? Ezt az alkut Donald Trump vagy Elon Musk vagy ketten együtt fogják nyélbe ütni, és nem egy ilyen világvégi provinciára vezényelt befektetési bankár. Aki próbál ugyan dörgölőzni hozzájuk, és aprópénzért, egymillió dolláros kampánytámogatásért vesz magának nagyköveti pozíciót olyan helyen, ahová ők egyetlen napra sem tennék be a lábukat. Egy „szaros lyukba”, ahogy Donald Trump a Kongó-szerű országokról beszélni szokott.

– Ezt majd önök személyesen megbeszélik – folytatta az amerikai nagykövet, miközben benyúlt a zakója belső zsebébe, és egy újabb összehajtogatott papírt húzott elő. – Ez itt a lista, a 2008-as kínai–kongói államszerződés kiegészítése arról, hogy mire is vállalt akkor kötelezettséget a pekingi vezetés. Az ígéretek, hogy mit fognak Kongóban építeni vagy másokkal építtetni. A hátoldalán pedig a hiánylista. – A nagykövet előrehajolt, és átadta a dokumentumot a rosszul felelő kisdiák módjára mostanra már teljesen összegörnyedt Félix Tshisekedinek. – Végig kellene olvasni, aztán a nem teljesítésre hivatkozva az összes kobaltbányát visszavenni a kínaiaktól.

Csak így, ilyen egyszerűen hangzott ez gengszternyelven. Visszavenni! Mint egy parancs. Csak mert néhány dolog még nem épült fel. De hát ezt már ismerte a világ. Donald Trump így vette el az ukránok ritkaföldfémkészleteit is. Erővel!

– A kínaiaknak persze nem kellett volna azokat a szerencsétlen kongói falusiakat sem lemészárolni – kacsintott széles mosoly kíséretében az elnökre az amerikai nagykövet. Most már nagyon megdugta ezt a prostit, ez csak záró arcpaskolás volt, de ki akarta élvezni, úgyhogy szabályosan vigyorgott, miközben hozzátette: – Az a lövöldözés a bányabejáratnál már önmagában épp elég lehet a tenkei bánya visszavételére. Vagy nem?

Félix Tshisekedi néma csendben bólogatott. Széthajtogatta a papírt, és beleolvasott a listába. Honnan volt ez meg az amerikaiaknak? Ez is? A kínai–kongói szerződés legbizalmasabb, harminc évre titkosított melléklete? Erről még ő is csak hallott, de sosem látta.

Csak Kabila ismerte a részleteket, mert ő írta alá.

Kétezer kilométernyi út, harmincegy kórház, száznegyvenöt egészségügyi központ, két egyetem, ötezer lakóház… Hosszú volt a lista, amin lefelé siklott a szeme.

– De… ha elvesszük a kínaiaktól a bányákat, először is a tenkeit, akkor onnan hogyan szállítjuk el Amerikába a kobaltot? Hiszen az út a tanzániai kikötő felé… a kínaiaké… pontosabban a magyaroké. Huszonöt évre… koncessziójuk van… – Gyomorgörcse lett, mire ezt a kérdést kinyögte. Hiszen személyesen járt Budapesten, aztán Pekingben. Össze fogják préselni a nagyfiúk, a gátlástalan nagypályások, és előbb-utóbb valaki nagyon megharagszik rá. Hogy lehet ezt megúszni? Most már ez a kérdés foglalkoztatta.

És már csak ezért is egyre jobban aggódott.

– Kit érdekelnek a magyarok? – nevetett fel hangosan az amerikai nagykövet. – Majd visszük a kobaltot Angolán át. Ön szerint miért építünk évek óta amerikai vasútvonalat Angolában, a Lobito-korridort? Az óceánparti kikötőből végig az országon, a határ mentén, egészen Dél-Kongóig, ahol a kobaltbányák vannak?

Az amerikainak fülsértő, harsány nevetése volt. Nem is értette a kongói pizzafutár kérdését, hiszen a magyar helyzetre is érvényesnek tűnt Donald Trump mondata a gengszterként viselkedő, erős nemzetekről.

A kicsiket, a prostikat, ezeket a magyarokat, a magukat mindenfelé kelletőket előbb-utóbb úgyis jól megdugják.

Indonézia, Sumba sziget, Nihiwatu partszakasz

Harminc kilométerre onnan, ahol előző este André megállt kávézni, egészen más vidék terült el.

A világ vége luxusa.

Az érintetlen természetbe simulva egy olyan birtok állt, amilyen csak a civilizációtól mentes, pontosabban abból szándékosan kiszakított területeken képzelhető el.

A Nihiwatu partszakaszon, a többször a világ legjobbjának választott szálloda, a NIHI teraszáról körbepillantva Sumba mesebeli szigetnek tűnt. Ebből a perspektívából nézve nem elmaradott nyomorvidék volt, ahol a helyiek áramot is alig találnak, és napi pár dollárból vergődnek a mezítlábas nincstelenségben, hanem csodálatos álomvilág.

Az Indiai-óceán érintetlen partján, a légkondicionált, fényűzően berendezett kunyhók előtt vadlovak vágtattak. A vendégek hidroplánnal érkeztek. A türkizkék vízen landoltak, és csónak hozta őket a partra. A púderfinomságú homok, ameddig csak a szem ellátott, puha szőnyegként terült el. A bungaló-villák nádfedelén majmok ugráltak. Belekapaszkodtak az épületekre tekeredő indákba, és visszatornázták magukat a dzsungel mélyére. A lodge-birodalom az enyhén emelkedő őserdő mélyzöld sűrűségében bújt el, és trópusi színkavalkádban fürdött. Az ösvényeket lila bougainvilleabokrok, rózsaszín broméliák és mézsárga hibiszkuszok árnyékolták. A kunyhókból mahagónilépcső vitte a vendégeket a saját uszodájukhoz.

Senki sem láthatta a másikat, mert az épületek elég távol álltak egymástól, elrejtőzve a természet sűrűjében. Kígyó itt nem mart meg senkit, mert levadászták őket, de nem csíptek maláriaszúnyogok sem, mert lepermetezték őket. A verandákon kristálycsillárok világítottak. Az áram a két kilométerrel távolabb épített generátorházból érkezett, a föld alatt. Messziről, hogy a benzinmotorok zaja ne zavarja a naponta sokezer dollárt fizető vendégek nyugalmát.

Itt, egy ilyen kunyhó teraszán figyelte a napfelkeltét Mylène Lin. Elmélyülten követte a reggeli fények lassú színváltozását, ahogy a vörös horizont átfordul narancssárgába, miközben az égbolt már kékülni kezd.

A negyvenes évei elején járó, karcsú, madárcsontú nő nádfonatú, trópusi teraszfotelben ült. Mellette egy szantálfából faragott asztalka, gyönyörűen megterítve. Mivel szombat volt, és a szombat fehér nap a NIHI-ben, a pincérek csak fehér színű ételt és italt szolgáltak fel. Hófehér kókuszturmixot licsivel, fehér húsú hideg rák-és homárfalatkákat, leöntve tejszínes, erjesztett, hámozott retekből készült mártással. Mindent fehér frangipániszirmok díszítettek. Természetesen azokat is meg lehetett enni.

Mylène bármerre is pillantott, letisztult esztétika ölelte körbe. Már a szemnek is élmény volt minden étel, amit a csendéletek lágy arányérzékével, ovális, hófehér kerámiatálkákon tálaltak.

Az asztalon, a Baliról származó, kézműves vázában trópusi holdvirágból álló csokor. Persze fehér volt az is, hiszen szombaton itt tényleg minden fehér és fehér. Mi mással lehetne a világ egyik legjobb szállodájává válni?

Hát ilyesmivel.

A hidroplánnal Ausztráliából és Indonézia szerencsésebb vidékeiről meg Borneóról, sőt még a távoli Új-Zélandról is idereptetett különlegességekkel.

Mylène apja kínai volt, az anyja viszont francia. Aix-en-Provence-ban született, és ott is nőtt fel, Dél-Franciaországban. Az ottani táj szabadsága, a Riviéra közelsége, a mediterrán fények nevelték. Az apja, aki a hetvenes évek kommunista Kínájából a vietnámi határon keresztül szökött ki, elhagyta őket Mylène ötéves korában.

Azóta sem hallottak róla, állítólag Kanadában élt.

Nem sok maradt utána, csak pár elmosódó emlék és Mylène fátyolos, keleti ecsetvonásokkal rajzolt, mélyzöld szeme. Olyannak tűnt, mint aki Saigonban nőtt fel, mert csak Indokínában lesz ennyire olajos és lágy a nők bőre.

Mylène jázmin és rizs illatú parfümöt használt. Ezt szerette. Keveredett benne a finom virágaroma a pörkölt rizs diószerű illatával. Most és mindig, ezen a teraszon is ez áradt belőle.

Bonyolult életű, egzotikus nő volt, a vésett drágakövekkel díszített ókori ékszerek szakértője. A párizsi Sorbonne-on tanult művészettörténetet.

Egy évvel ezelőtt viszont, mert így hozta az irányíthatatlan sors, a kínaiak csapdájába került. Szövevényes történet volt ez, Mylène naivan viselkedett, és sok hibát vétett, aminek a vége az lett, hogy zsarolni kezdte Kína egyik leggazdagabb embere.

A most épp Afrikában vadászó bányamilliárdos, Csang Hsziang.

Aztán a helyzet még tovább bonyolódott. Pár hónappal ezelőtt ugyanis, kényszerből persze, Mylène mégiscsak megtett neki valamit, amit nem szabadott volna. Tudta ezt rögtön, érezte, sejtette. De nem volt választása.

És amikor kiderült, hogy mit tett, akkor Mylène-t már fogta, szorította, préselte a francia titkosszolgálat is.

Személyesen annak a feje, Bernard Émié.

Hosszú történet ez, tényleg.

Mylène Lin most épp az egyik szorult helyzetből a másikba menekült…

Ránézett a telefonjára. Alain azt ígérte, hogy felhívja, ha nem érne ide időben, reggel hétre. Most már fél nyolc volt, teljesen kivilágosodott, a férfi mégsem üzent. Mylène csak annyit tudott róla, hogy a francia titkosszolgálat szingapúri embere. Alain Hudec de Fournier, a Stellantis autótársaság képviselője. Sejtette persze, hogy nem így hívják, de az igazi nevét nem ismerte.

Eddig csak kétszer találkoztak, mindig röviden, sok ember között, és mindig Alain hozott neki információt. Pontosabban feladatot.

Most viszont fordítva lesz.

Mylène nézte, ahogy a hullámok a tengerparton magasodó sziklaszirthez csapódnak. Ezek szerint még tart a dagály. Magas a vízállás. Alain a kiszögellésen túl, innen legalább két kilométerre lakik, a Lelewatu Resortban. Este üzent, amikor megérkezett. Onnan csak gyalog, az eleinte sziklás, aztán már homokos tengerparton lehetett ide átjutni. A Lelewatuból nem vezet út a NIHI-be. Talán a dagály miatt késik, telefonálni meg aligha tud, mert arrafelé nincs vétel.

Hát akkor vár.

Mylène épp felemelte a szantálfa asztalkáról a kókuszos licsiturmixot, amikor halk reccsenést hallott a háta mögül. Mire odafordult, Alain már kilépett az indák közül, és épp megemelte az asztal túloldalán álló teraszfotelt, hogy letegye vele szemben, ki a napra.

– Bonjour! – köszönt neki a férfi olyan halkan, mint ahogy érkezett, szinte észrevétlenül. Mylène meglepődött, hogy a súlyos fotelt Alain olyan könnyedén mozdította meg, mintha csak egy összehajtható kempingszék lenne. Önkéntelenül is feltűnt neki, milyen izmos a karja, de nem a férfi iránti kíváncsiságból, hanem csak mert meglepődött.

Alain a könnyű, hosszú ujjú vászoninget a könyökéig feltűrte, a flanelnadrág szárát is majdnem a térdéig, de az még így is láthatóan vizes lett. A férfi mezítláb ült mellette, nedves nyomokat hagyva a teraszon. Vagyis tényleg lent jött a tengerparton, cipő nélkül. Órát nem látott a csuklóján, és a jelek szerint telefon sincs nála. Furcsa… Ahogy most Alain ránéz, a tekintete is olyan, mint a fotelt megemelő karmozdulat volt. Csendes, nyílt, de mégis határozott. Mélyen ülő, sötétbarna szem. Láthatóan azt várja, hogy köszönjön neki. Pár pillanatnyi, szinte alig észrevehető szünet támadt köztük, apró bizonytalanság, mert Mylène alig ismerte meg a férfit. Nagyon másképp nézett ki, mint a Szingapúrban elé keveredő öltönyös üzletember.

– Alain…? – A név kérdő hangsúllyal csúszott ki Mylène száján. Maga sem értette, miért, de letegezte a férfit, pedig eddig mindig magázódtak. – Salut! – mondta neki, de aztán gyorsan helyesbítette a sziát, és maradt ő is a bonjournál. – Jó napot… Alain! – Hamar összeszedte magát, most már nem volt kérdőjel a hangsúlyában.

– André – mondta csendesen a mezítlábas, vasizomzatú francia, aki ezek szerint mégsem Alain, hanem André, mint ahogy valószínűleg nem is üzletember, hanem valami nagyon más. A férfi nem hozzá beszélt, hanem csak úgy bele az üres tájba, maga elé, még mindig csendesen. Vagyis ilyen, ha nincs körülötte tömeg és zsivaj, mint legutóbb, Szingapúrban, a Stellantisnak egy új Citroën-modell bemutatására szervezett állófogadásán. – Az Alaint nem szeretem, bár azt hittem, Bernard elmondta… – célzott a francia titkosszolgálat vezetőjére. A mondat lógott a levegőben, mert most jött volna a neked vagy magának, de André kikerülte a tegeződés és magázódás közti választást. Ezt majd döntse el Mylène.

– Salut… – Mylène kis szünetet tartott a másodszori köszönés előtt, de végül mégis letegezte. Legyen akkor inkább szia. Ha úgysem Alain, hanem André. De nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért…

– Azt hittem, Bernard beavatott, és elárulta neked az igazi nevemet is – fejezte be most már André is tegeződve a mondatot, aztán a nőre mosolygott. Felületes, udvarias mosoly volt, amilyet egy irodaházban a liftben összefutó munkatársak váltanak egymással. Nem volt mögötte több.

– Még tart a dagály? – Mylène elfordította a tekintetét, vissza a tengerpart felé. Nem akart Bernard Émiéről, a DGSE vezetőjéről beszélni. Nem akart beszámolni arról, hogy mit mondott el neki, és mit nem. Inkább a dagályra terelte a szót, hogy amiatt késett-e André.

– Már apad, csak kicsit kellett mászni a szikláknál. Jöttem, amint lehetett. – André lenézett a vizes, homokos lábára, és észrevette a nyomokat az amúgy csillogóan tiszta mahagónipadlón. – Bocs… Remélem, nem baj… Felteszem, hogy itt egész hadseregnyi szolga akad, akik ezt majd feltakarítják.

A csípős megjegyzés a milliárdos Csang Hsziang barátnőjének szólt, Mylène értette rögtön. És persze ennek a sokezer dolláros szállodának is, az értelmetlen hófehér ételek luxusának a világvégi dzsungel mélyén. Ebből viszont rájött, hogy André valószínűleg nincs tisztában az összefüggésekkel. Nem tudja, hogy ő valójában kicsoda, és miért meg persze hogyan lett a francia titkosszolgálat informátora. Hogy mi történt közte és Csang között. Pedig a DGSE vezetője, Bernard Émié ismerte a történetet, ezt a részt biztosan, de úgy tűnik, hogy nem adta tovább. Vagy mást adott tovább.

– Merthogy a bűnös nőnek futja egy ilyen szállodára az illegálisan vásárolt antik ékszerekből? Igazából ez lenne a takarító-hadsereggel kapcsolatos megjegyzés lényege? – Mylène hangjában durván kongott az illegális szó, mert amúgy lágy, dallamos franciát beszélt. Hagyta, hogy a füle mögül kiszabaduló hajtincs az arcába essen. Kicsit előrébb hajolt. A mozdulattól pár centivel szélesebbre nyílt a horgolt, lyukacsos fürdőköpeny. Aztán a zöld, fátyolos szem, a keleties ív rajzolata összeszűkült picit, az ajka pedig szétnyílt.

Provokált.

Nézzük, mi lesz… – ezt súgta a mozdulatsor.

– Vietnámi parfüm – mondta André, és elfordult tőle. Eljátszotta az érzéketlent, mint akire nem hat egy ilyen nő, és aki nem vett észre semmit, csak az illatot. – Jázmin… De nem kellene túlzásba vinni!

– Mármint a parfümöt vagy a kémnők ledérségét? – kérdezett vissza azonnal Mylène. Selyemhangjában feslettség bujkált. A szópárbajt élvező nők magabiztossága. Látta a férfin, hogy André érzékelt mindent, mégis úgy tett, mintha nem érzékelte volna. Hátradőlt a foteljében. A köntös összezárult, a fürdőruháját most már nem lehetett látni, a szeme is kisimult, hirtelen eltűnt belőle a kereső, kutató tekintet. Elillant az Andrét pásztázó arckifejezés. – Egyébként nem vagyok Csang Hsziang szeretője, ő csak zsarol – folytatta váratlan fordulattal. Meglepő volt, mert eddig semmi ilyesmi nem került köztük szóba. Sem most, sem korábban. A hangja már nem csilingelt úgy, mint az imént. Élesen rontott Andréra: – Megerőszakolt… Pontosabban megpróbálta, de nem sikerült neki, mire elrabolta az anyámat Franciaországban, és Kínába csempésztette. A Politikai Biztonságvédelem Egyes Ügyosztálya. Peking! Kínai kommunisták! Ismerős, ugye? Vagy a szingapúri nyakkendős ügynökéletükben ilyesmiről sosem hallanak a mindent zsebkendővel fogdosó franciák? Merthogy még a kémkedéshez is így nyúltok, nemde? Kényeskedő távolságtartással! Csak nehogy együtt kelljen érezni bárkivel is, ugye?

Gyors és váratlan volt a hangsúlyváltás, a szavak egymásba ömlő kardozása. Kapkodó és nehezen követhető. Mylène hangjába sértődöttség keveredett, mert ismerte ezt már régóta, de nagyon. Tizenhét éves korától kellett állandóan magyarázkodnia, hogy mit tesz, és miért. Hogy mennyi pénze van, és kitől. Főleg a férfiaknak. Leginkább azoknak, akiknek tetszett, de úgysem kaphatták meg. Miért kell örökké mentegetőznie? Még most is, már megint, ezen a teraszon is! Csak azért, mert az anyja, aki pénztáros volt egy élelmiszerboltban, depresszióba esett, miután Mylène apja eltűnt? Ő meg tinédzserkorában ezt már nem bírta tovább, és inkább összeállt egy nála kétszer idősebb férfival, hogy végre elköltözhessen otthonról? Egy számára akkor felfoghatatlanul gazdag, hatalmas vagyont öröklő, léhűtő harmincöt évessel. Aki Párizsba vitte, kiemelte a gyerekkori nélkülözésből. Aki megmutatta neki a világot, és közben hagyta, hogy egyetemre is járhasson. Kiskorúként egy felnőtt férfi szeretője lett? Hát igen… de ő akkor is úgy emlékszik, mert csak így hajlandó emlékezni, hogy megmentették, és közben még pártfogóra is talált. Mindig így beszélt arról a kapcsolatról. Mindig! A férfi a védelmezője volt, a mecénása, nem pedig a megrontója. Amúgy sem kellett őt megrontani, mert már eleve meg volt…

André meghallotta a támadó hangnemet, az alig leplezett sértettséget. Nem tudott Mylène-ről sokat, de nagy vonalakban azért ismerte a történetét. Legalábbis annyit, amennyit az aktájában el lehetett olvasni. Például, hogy tavaly a francia titkosszolgálat miképp szervezte be Mylène Lint, pontosabban kényszerítette rá arra, hogy információkat szolgáltasson Csang Hsziangról. A nő akkor már évek óta a kínai bányamilliárdos tanácsadója volt, és a DGSE feltételezése szerint a szeretője is. Segített neki összevásárolni egy olyan ókori vésett drágakövekkel díszített ékszergyűjteményt, ami világszinten is kiemelkedő volt.

Csang Hsziang kollekciója ma már a New York-i Metropolitan Művészeti Múzeum ókori ékszergyűjteményénél is értékesebb és különlegesebb volt, elsősorban Mylène tudásának köszönhetően.

De aztán a DGSE tőrbe csalta.

Titkosügynökök felkínáltak neki egy ókori sírból származó, lopott és hamis papírokkal legalizált, második századi római császári arany nyakláncot. Az ékszert egy úgynevezett mikrokristályos, nagyon ritka véset, egy kalcedonkőbe faragott miniatűr női portré miatt tartották páratlanul értékesnek.

Amikor Mylène egy Párizs melletti kastélyban a tulajdonostól készpénzben, kétmillió dollárért megvette a nyakláncot, a DGSE a helyszínen letartóztatta. Francia állampolgárként börtön várt rá. Csak egyféleképpen szabadulhatott, ha onnantól kezdve együttműködik a titkosszolgálattal, és jelent Csang Hsziangról.

Az egész ügy mögött Bernard Émié állt. A DGSE feje ugyanis már évek óta próbált a kínai bányamilliárdos közelébe férkőzni.

Afrikában, főleg az egykori francia gyarmatokon Csang Hsziang birtokolta a legtöbb ritkaföldfémbányát. Pontosabban: az ő nevén regisztrálták a bányákat, még akkor is, ha a valódi tulajdonos a kínai állam lehetett. Vagyis főszerepet osztottak neki a jelenkor talán legnagyobb játszmájában, a fejlett iparágakhoz köthető, elengedhetetlenül szükséges nyersanyagok megszerzésében. Bernard Émié szerint – és ezzel szinte az egész párizsi üzleti és politikai elit egyetértett – a kínai milliárdos súlyosan sértette a francia nemzeti érdekeket. Főleg Afrikában, a volt gyarmatokon. Leginkább a módszer, ahogy Kína nevében Csang Hsziang vesztegetéssel és korrupcióval megszerezte a bányákat. Kobalt, lítium, urán, réz, arany és most már volfrám is.

– A reggeli úszás előtt fogunk végképp összeveszni, vagy utána? – kérdezte végül André, elengedve a füle mellett Mylène iménti megjegyzését a szingapúri kényeskedő, nyakkendős ügynökéletről. Nem akart reagálni a nő anyjának az elrablására sem, arra meg végképp nem, hogy Mylène-t ezek szerint valamikor meg akarta erőszakolni Csang Hsziang. Erről amúgy sem tudott, mert nem olvasott róla a nő aktájában. Úgyhogy ezt a szálat biztosan nem fogják kibogozni. Most semmiképp. Bár az is lehet, hogy sosem, főleg, mert André a pekingi Politikai Biztonságvédelem Egyes Ügyosztályáról is csak nagyon keveset hallott.

Mylène nem válaszolt. Dühösen nézett Andréra. Úszni? A tekintete már egy irodaház liftjében is ellenségesnek számított volna, hát még itt. Úgyhogy inkább nem szólalt meg.

– Úszhatnánk egyet, csak mert látom a csini fürdőruhát a haragos nő karcsú testén – tette hozzá André, így próbálva enyhíteni a feszültséget, de Mylène tekintete ettől nem lágyult meg, sőt! Micsoda ócska mondat ez, valami ilyesmi ült ki az arcára, úgyhogy André gyorsan elengedte az ügyet. – Bár ahogy ez most alakul, lehet, hogy egyszerűbb lenne, ha elmondaná, kedves Mylène, az információt, amiért idesétáltam, és akkor még az apályban visszaérnék oda, ahol nincs ekkora takarítószemélyzet.

Odavolt a tegeződés. Most már az is.

Mylène hosszú, lassú mozdulattal felemelte a poharát, és az egész kókuszos licsiturmixot kiitta.

André jobb híján várt.

– Szingapúrban fognak találkozni – szólalt meg majdnem egy perc elteltével a nő, miközben az üres poharat koppanva tette vissza a szantálfa asztalkára, a virágváza mellé. Közben megint az arcába hullott egy hajtincs, de most megigazította, visszatűrte a füle mögé. Mélybarna, fényes haja volt, ugyanolyan selymes, mint a bőre. – A kínai fentanilkirály, Csenli Kon és az én kedvesem. – Pikírt mosoly ült ki az arcára, miközben kiejtette a kedvesem szót. – Szóval életem szerelme, Csang Hsziang és Csenli Kon randiznak. Szingapúrban. Négy nap múlva. A Marina Bay Sands valamelyik éttermében. Ennyi volt, kedves André, az infó, úgyhogy most már mehet vissza a nádkunyhójába, vagy lakjon bárhol is a sziklaszirt mögött, az őserdőben.

Ő sem tegeződött többé.

– Okééé… – állt föl lassan André a teraszfotelből. Megint könnyedén megemelte, és visszatette az eredeti helyére. Még egyszer megpróbálta a békülést. – Ott lent, a vadlovak mögötti szakaszon – mutatott a távolba –, ahol én majd megkerülöm a sziklakiszögellést, fegyverszünet gyanánt mégiscsak úszhatnánk egyet. Jót tenne mindkettőnknek. Apály van. Az nem túl veszélyes. A NIHI kényeskedő vendégeinek persze biztosan, de egy provence-i nőnek…? Aki a Riviéra közelében nőtt fel, akármilyen anyával…

Mylène felnézett Andréra. Tehát bizonyos dolgokat mégiscsak tud róla. Riviéra, Provence. A tekintete nem változott, de azért bólintott.

Felállt ő is, és lefelé mutatott, a saját privát medencéje melletti ösvényre.

– Az őserdő a majmoknak való – jegyezte meg, miközben visszanézett a terasz melletti indákra, ahonnan André érkezett.

Aztán elindult az ellenkező irányba, lefelé a tengerparthoz…

Egy héttel korábban

A The New York Times cikke

A fentanilkirály és Kína alattomos hadviselése

Fordított ópiumháború a 21. században

Ha New Yorkban szembejönne velünk Csenli Kon, azt hinnénk róla, hogy valamelyik ütött-kopott rizstésztaétterem szakácsa a Canal Streettől délre, a kínai negyed legsötétebb bugyraiban. Képzeljenek el egy alacsony, majdnem kopasz figurát. Apró száj, kicsi orr, zavart tekintet, kinőtt és elnyűtt ruha, szürkeség és semmi feltűnés.

Ehhez képest Csenli Kon a Forbes listája szerint Kína egyik leggazdagabb embere. Kínai–mexikói kettős állampolgár, gyaníthatóan a mexikói Sinaloa kábítószerkartell egyik vezetője, miközben a kínai titkosszolgálat és a kínai kommunista párt magas rangú funkcionáriusa is.

Kulcsfigura.

Multimilliárdos.

Az Amerika ellen irányuló kínai „dezintegrációs hadviselés” egyik irányítója. Csenli Kon szerepét persze csak úgy érthetjük meg, ha előbb tisztázzuk, hogy mit is jelent az Amerika „szétesését és társadalmi kohézióját bomlasztó” dezintegrációs hadviselés.

Ehhez egészen az időszámításunk előtti hatodik századig, a Kínában azóta is legendás stratégaként tisztelt Szun-céig kell visszanyúlnunk.

Ha Nankingban, Kína egyik történelmi fővárosában manapság belépünk a Nemzeti Védelmi Egyetem épületébe, a falon óriási betűkkel a kínai katonai tapasztalatok évezredes esszenciáját találjuk. A Szun-cétól származó idézet szerint „minden harc a megtévesztésen alapul”.

A nankingi Nemzeti Védelmi Egyetem legfontosabb tankönyvét húsz évvel ezelőtt írták. Kínában azóta is ebből tanul minden vezető. A címe: Dezintegrációs hadviselés. Ebből kiderül, hogy a kínai hadviselés alapvető megközelítése még a modern korban is a Szun-ce logikáján alapuló megtévesztés. A cél az, hogy Kína képes legyen álcázni a valós szándékait. Annyira félrevezesse az Egyesült Államokat, hogy Amerikának ne tűnjön fel a háború. „Úgy kell harcolni, hogy ki se derüljön, hogy harcolunk” – áll ebben a tankönyvben, megint csak Szun-cétól idézve.

Ennek a taktikának megfelelően Kína több mint egy évtizede úgy próbálja bomlasztani, rombolni és szétzilálni az amerikai társadalmat, hogy észre sem vesszük.

Álcázva, de szervezetten juttat Amerikába gyilkos kábítószereket, így mészárolja le amerikaiak százezreit. Évek óta háborúban állunk Kínával, csak még nem tűnt fel. Már több a halálos áldozat, mint ahány amerikai életét vesztette a második világháborúban.

Az alapvetően Kínában gyártott fentanil túladagolásába évente közel százezren halnak meg az Egyesült Államokban. Vagyis ennek a rejtett kínai hadviselésnek, ha összeadjuk, már több mint egymillió amerikai áldozata van. És ez a borzalom akkor kezdődött, amikor színre lépett a fő-fő koordinátor. Az álcázott hadviselés mestere, Csenli Kon.

Mert így érkezünk el hozzá.

A részben Sanghajban, de többnyire Mexikóváros dúsgazdagok által lakott negyedében, a Lomas de Chapultepecben élő Csenli Kon ennek az új keletű ópiumháborúnak a hadvezére. Azzal kezdődött, hogy vállalata, a China Harbour kikötőket vásárolt Mexikóban, aztán sok milliárd dollárért korszerűsítette őket. Csak a veracruzi konténerkikötőre hárommilliárd dollárt költött. A pénz persze a kommunista Kína legfelsőbb vezetőinek jóváhagyásával érkezett, kínai állami bankoktól. Ma már a Csenli Kon által kontrollált mexikói kikötőkben zajlik az Egyesült Államokba irányuló teherhajó-kereskedelem egyharmada. Ez havonta több mint hatvanezer konténernyi árut jelent.

Második lépésként Csenli Kon mexikói gyógyszeripari cégeket vett meg, melyeket pár évvel ezelőtt hatalmas, nehezen átlátható holdingcégbe integrált. Ez lenne a Unimed Pharm Chem México. A vállalat közvetlenül Kínából kapja a gyógyszergyártás legális összetevőinek számító szintetikus fájdalomcsillapító anyagokat. Például az engedélyezett fentanilkészítményeket, meg persze a xylazint és különféle nitazéneket. Több mint harmincféle legális vegyületet, melyeket sajnos nemcsak fájdalomcsillapítók, hanem kábítószerek gyártására is fel lehet használni.

Aztán – és itt lesz átláthatatlan a hadviselés – ezeket a nagyon erős kábítószereket – amfetamint, heroint, sőt kokaint – olyan tablettákba teszik bele, amik kívülről, ránézésre, recept nélkül kapható gyógyszereknek tűnnek. A kábítószer-tartalmú Advil fejfájás-csillapító és a Xanax nyugtató a legelterjedtebb csempészformák. Kiszűrhetetlen, leleplezhetetlen. A kínaiak még a logót is rápréselik a tabletták puha felületére. Tökéletes másolatok, pedig valójában ezek már fentanilkeverékek, könnyen túladagolható gyilkos kábítószerek.

A lánc végén továbbra is a mexikói kábítószerkartellek állnak, azok terítik szét a halálos mérget Amerikában. Az elmúlt években ezekbe is beépültek a kínaiak, hiszen ők kontrollálják az ellátási láncokat. Csenli Kon a feltételezések szerint magas rangú vezetője a Sinaloa kartellnek.

A CIA vezetői úgy gondolják, hogy Csenli Kon ráadásul a Covid idején megerősödött, úgynevezett új generációs kartellekkel is együttműködik. Ellátja őket fegyverekkel és kábítószer-csempészéshez szükséges modern eszközökkel, például korszerű drónokkal és rendőrségifrekvencia-zavarókkal. Rakétákkal és mini-tengeralattjárókkal.

Az Amerika ellen vívott álcázott, dezintegrációs hadviselés egyelőre megállíthatatlanul szedi áldozatait. Az Egyesült Államok hiába tiltotta be például a kínai tablettaprésgépek importját, a kínai kézben tartott mexikói kikötőkből Amerika felé hajózó sokszázezer konténernyi legális árut képtelenség ellenőrizni, már csak a mennyisége miatt is.

Ha visszatérünk a nankingi Nemzeti Védelmi Egyetemhez, akkor az ottani tankönyvekben megtaláljuk azt a gondolatot is, mely szerint a mai Kína történelmi szégyenfoltnak tekinti a tizenkilencedik században a britek ellen vívott és elvesztett két ópiumháborút és az azokat követő időszakot. Az 1860 utáni „megaláztatás évszázadát”, amikor az ópiumot szabadon be lehetett vinni Kínába, mert a győztes Nagy-Britannia így enyhítette a Kínával szembeni kereskedelmi deficitjét.

Mindez a kínai társadalom szétzülléséhez és tömeges kábítószer-függőség kialakulásához vezetett.

Hát most ezt adja vissza Kína Amerikának, vagyis a Nyugatnak, csak épp fordítva. Álcázva, észrevétlenül szoktatja rá az amerikaiakat a fentanilra és a fentaniltartalmú olcsó kábítószerekre, amik százezerszámra szedik az áldozatokat. Családok millióinak az életét teszik tönkre szándékosan. A rokoni és baráti kapcsolatokat is számolva lassan tízmilliók élete dől romba Amerikában.

És ennek az egésznek az élén Csenli Kon áll, egy feddhetetlen életűnek tűnő milliárdos, aki valójában úgy néz ki, mint egy koszos kínai szakács. És úgy is viselkedik.

Nem lenne itt az ideje ennek megfelelően bánni vele?

Ha már ő nem szeret mosakodni, akkor legalább Amerikát megtisztítani tőle?

Indonézia, Sumba sziget, Nihiwatu partszakasz

A lovat épp akkor vezették ki a partra, amikor Mylène leért a tengerhez. André pár lépéssel mögötte követte a keskeny bambuszlépcsőn. Kikerülték a nádfedeles koktélbárt, aztán a pálmasor mellett ereszkedtek egyre lejjebb, végül a lila bougainvilleabokrok közötti ösvényen kijutottak a nyílt, széles óceánpartra.

Ekkor látták meg a furcsa, mégis kecses testalkatú lovat. Fényes, hosszú szőrű, mogyoróbarna állat volt, a hátán halványsárga nyereggel, ami alá a lovászok vékony, fekete pokrócot terítettek. A ló teste a fejéhez képest meglepően nagy volt. A nyaka vastag és erős, viszont szokatlanul rövid. A háta erősnek tűnt, de a lábai vékonynak, ugyanakkor izmosnak.

André tekintete belefeledkezett a különös látványba. Nem látott még ilyen lovat, csak fényképeken. A szemébe lógó, hosszú sörény miatt nyers, vad erő sugárzott belőle. Mégis nyugodt és szelíd állatnak tűnt.

– Ez lenne a kuda sumbawa? – kérdezte André csodálkozva az indonéz lovászfiútól, aki nadrágot viselt, de fölötte még egy hímzett, térdig érő lovasszoknyát is. A gyönyörű ló méltóságteljes léptei a puha, végtelenbe nyúló homokban és a fiú népviseletszerű öltözete megragadta André figyelmét. Hallott már róla, hogy Sumbán egy különleges, mongol eredetű lófajta él.

– Nem, ez nem kuda sumbawa – válaszolta tökéletes angolsággal az indonéz fiatalember –, hanem szantálfapóni, mi legalábbis így hívjuk ezeket Sumbán. Csak itt élnek, és a szomszéd szigeten, Sawun. Tud lovagolni? – kérdezett vissza a lovászfiú, aztán eszébe jutott, hogy még nem köszönt a külföldi vendégnek. – Elnézést, uram, szép jó reggelt! – És meghajolt, miközben úgy nyújtotta André felé a csomózott bőrkantárt, mint aki felkínálja az állatot.

Mylène csak most vette észre, hogy André nem jön mögötte. Megállt, és visszafordult. Ő már kiért a nyílt, széles partszakaszra. Ekkora távolságból nem hallotta, hogy miről folyik a beszélgetés, viszont látta, ahogy André a ló mellé lép, és kezét az állat nyakára teszi. Nyugodt, lassú mozdulat volt. Aztán André keze felfelé siklott a ló hosszú sörényén, egészen a fejéig, megsimogatta az orránál, végül elért a szemöldökéig. Lágyan megérintette azt is. A ló André felé fordult, ránézett, és úgy maradt.

Mylène önkéntelenül elindult visszafelé, mert magával ragadta a meglesett pillanat, ahogy a francia férfi megszerzi a ló bizalmát, de közben az uralmát is demonstrálja fölötte. Mylène nem értett a lovakhoz, de ösztönösen ráérzett arra, ami történik. Aztán látta, ahogy a lovászfiú átadja Andrénak a kantárt. Közben már visszaért hozzájuk.

– Csak nem lovagolni fogsz? – tegezte le megint. A hangsúlyán csodálkozás hallatszott, mert meglepte a férfi. Lehet, hogy nem is öltönyben érzi igazán jól magát? Hanem így mezítláb, a tengerparton, egy lóval? Bár valójában miért is érdekli ez őt…?

– Régebben lovagoltam – válaszolta André, rá sem nézve Mylène-re. Úgy merült el a gondolataiban, mint akinek eszébe jutott a rég elfelejtett múlt egyik megkopott mozaikdarabkája. Csak ennyit mondott, nem többet. Nem tette hozzá, hogy évtizedekkel ezelőtt, egy egészen másik életben, Budapesten öttusabajnok volt. Ismeretlen lovakkal is tudott akadályok fölött ugratni. De azt sem említette, hogy később, a francia idegenlégióban, Guyanában is lovagolt az őrjáratokon, épp ilyen dzsungelben, mint ez a sumbai. Nem mondott semmit, mert ezt innen, a NIHI luxusából úgysem lehetett volna megérteni. Csak a csendes kívánság hagyta el a száját, hogy szívesen kipróbálná ezt a lovat. – Az apály vizében – tette hozzá elmerengve –, a puha bársonyhomokban.

– Hát csak tessék… Tessék… Majdcsak ledob magáról ez a derék állat – mondta tettetett csacsogással Mylène. – Méltó büntetés lesz a hadseregnyi szolgára tett megjegyzésért… a korábbi szemtelenkedésért. – El akarta viccelni az érzést, ami hatalmába kerítette, mert André hangjában olyan mélységet fedezett fel, ami zavarba ejtette. Megpróbálta azonnal elhessegetni magától a váratlan pillanatot, az érzelmet, mert meglepő volt, és az ilyet nem szerette. Elveszíteni a kontrollt. Bármiben is. Valójában persze nem a bajt kívánta Andrénak, nem akarta, hogy leessen a lóról, de valami apró kudarcot, a magabiztos férfierő icipici fiaskóját, azt igen. Most már inkább az iménti intim, mély érzésű pillanatért. Mert ne ejtse őt senki se zavarba. Ráadásul ilyen váratlanul. Egy férfi! Úgyhogy felsülést, egy kis ügyetlenkedést kívánt, amibe később belekapaszkodhat. Blamázst így, mindenki szeme láttára, mert a reggelizőterasz, ahonnan le lehetett látni a partra, mostanra már megtelt emberekkel.

De nem ez történt.

Mylène végignézte, ahogy André könnyedén felül a lóra, lépkedni kezd vele, miközben ráhajol a nyakára, szelídíti, sugdos a fülébe, aztán ember és ló galoppozni kezdenek, elérik a víz élét, ahol az ellaposodó apály már csak pár centiméter magasan görgeti maga előtt az apró hullámokat.

A ló gyorsulni kezdett, most már felverte a homokot és a vizet, André előrébb hajolt, mindkét térdét befelé fordította, az állat oldalához nyomta, aztán a gyeplő hurkát felfelé fordította, és ökölbe szorított kézzel stabilan megtartotta.

– Angol módra lovagol – szólalt meg álmélkodva az indonéz lovászfiú, de Mylène nem értette a megjegyzést. Viszont meghallotta a hangsúlyban az elképedést és a csodálkozó elismerést, ami komolyabb lovaglótudást sejtetett, mint amit ez a fiatalember a kantár átadásakor feltételezett, de addigra már ő is látta, sőt látta az egész terasz, ahogy a szantálfapóni meglendül, és úgy vágtat, mint egy rohamra induló, csodás paripa, magasra spriccelve maga körül az óceán tükörként csillogó víztörmelékét. A ló patájától szétpermetező vízesőben a reggeli napfény szivárványszínben tündökölt.

A közönség lenyűgözve követte a pompás látványt, nézett ló és lovas után még legalább egy percig. Addigra André már olyan messzire jutott, hogy végül mindenki visszafordult a hófehér reggelihez.

Az egykori budapesti öttusabajnok meg csak vágtatott tovább, szabadon, bele az érintetlen trópusi táj páradús ölelésébe, a lába szorításában ezzel az izomtól feszülő, ősi erővel. Mind a ketten lihegtek, egyszerre fáradtak, a szívük közös ritmust verve dobogott.

André feje pár perc után kitisztult, eltűnt belőle minden hátsó gondolat, nem volt már benne sem Adrienn, sem a múlt, nem volt benne megbánás, habozás, kétkedés és az önbüntetés semmilyen utórezgése. Csak ő volt, ő maradt, és a magának fel sem tett kérdésekre adott válaszai.

Csak menj tovább… Tovább az életben… Nem kell törekedni semmire…

Fél órával később ért vissza. Mylène-t a tengerparton találta, fürdőruhában. Biztos úszott, amíg ő lovagolt, mert vizes lett a haja. Behunyt szemmel napozott a homokban. Úgy feküdt, hogy az apály tócsaként szétterülő vízfoltjából a néha kiszaladó hullámok megsimogassák a lábfejét. Amikor André leült mellé, akkor sem nyitotta ki a szemét. De megérezte a férfi közelségét, és halkan annyit mondott, hogy olyan itt, mintha puha perzsaszőnyeget terítettek volna a tengerpartra.

Így maradtak percekig. Csendben, szótlanul. Aztán Mylène mindenféle kérdés nélkül mesélni kezdett. A szemét továbbra is csukva tartotta, mintha csak az álmát írná le, nem is a saját életét.

Csang Hsziang tulajdonképpen főnyereménynek tűnt, eleinte mindenképp. Persze hogy észrevette, hogy tetszik a férfinak. És rá is játszott, igen, kokettált vele, de hát ez ilyen. Akarta a megbízást, nemcsak a pénzért, hanem mert tetszett neki a feladat, hiszen erre készült egész életében, ezt tanulta, ehhez értett. Ókori ékszerekből gyűjteményt összeállítani. Hsziang pedig rengeteg pénzt adott ehhez. Szinte korlátlan mennyiségben. Bármit megvehetett, ami tetszett Mylène-nek. A kínainak egyetlen elvárása volt csupán, világraszóló kollekciót akart. És meg is kapta. Ráadásul értett hozzá annyira, amennyire a filantróp gyűjtők szoktak.

Gyorsan tanult. Érdeklődő volt. Érdekes társaság. Értékelte Mylène tudását. Zavaróan csúnya bőrű kínai férfi, persze, sokszor trágár, agresszív, de akkor is van benne valami egyáltalán nem mindennapi. Széles a horizontja, nagyon különleges a perspektívája. Nem véletlenül lett belőle az, aki. Sokat utaztak együtt, és Mylène közben sok mindent megtudott Hsziangról. A bányáiról. A terveiről. A játszmáiról.

De sosem feküdt le vele, bárki bármit is állít. A jutalékán kívül ő sosem akart a kínaitól pénzt, mert már az is épp elég volt, amit így kapott. És hát persze, igen… sejtette, érezte, hogy a külvilág azt gondolja, hogy másképp is közük van egymáshoz. De hagyta, hadd higgyék. Mert tudta, hogy ez hízeleg Hsziangnak. Amikor meg Hsziang egyszer valóban azt akarta, hogy több legyen köztük, mint munkakapcsolat, ő visszautasította. Határozottan megmondta neki, hogy nem. És az az elutasítás aligha volt félreérthető. Ő nem lebegtetett semmit.

Egy ideig úgy is tűnt, hogy a kínai férfi tudomásul vette a fiaskót, de aztán egyik este Szingapúrban rátámadt. Szabályosan rátámadt. Váratlan volt, mert Mylène sosem gondolta volna róla. De a férfi nem bírta kontrollálni magát, és erőszakoskodni kezdett vele. Talán mert ivott, aznap este Hsziang tényleg sokat ivott. Minél nagyobb lett az ellenállás, a férfi annál erőszakosabb lett, végül már lefogta Mylène-t, aztán meg is ütötte, lázálommá vált az egész. Mylène beleharapott a kezébe, sikoltozni kezdett, a személyzet egy perc után végre meghallotta, mert Csang Hsziang körpanorámás penthouse-ában voltak, ja igen, ezt eddig elfelejtette mondani, egy felhőkarcoló tetején. Nagy nehezen, de elmenekült.

Persze hogy felmondott rögtön, már másnap reggel, de aztán kiderült, hogy a történetnek ezzel mégsem lesz vége, mert Hsziang botránytól tartott. Félt attól, hogy Mylène feljelenti a szingapúri rendőrségen, és ezért akár le is csukhatják, de minimum kiutasíthatják a városállamból. Ezzel pedig elveszítené nehezen felépített nemzetközi kapcsolatrendszerét. Hsziang megrettent attól, hogy a reputációja megsérül. Egy ilyen ügy végzetes lett volna, főleg miután kiderült, hogy Hsziang a kilencvenes években egyszer már gyilkossági ügybe keveredett Kínában. Ezt persze Mylène csak utólag tudta meg.

De addigra Csang Hsziang már lépett, mindent bevetett, és elraboltatta Mylène anyját Franciaországban. Magángéppel Sanghajba vitték, elvették tőle a francia útlevelét, és csak utána értesítették Mylène-t. Hsziang közölte vele, hogy az anyja örökre Kínában marad. Biztosítékként, hogy Mylène ne tegyen semmit Hsziang ellen.

Pár héttel később jött az újabb fordulat. Az anyja kapott egy méregdrága lakást Sanghajban, és azóta is annyi pénzt ad neki Hsziang, amennyit az a nő soha életében nem látott. Végül is csak egy pénztáros volt Aix-en-Provence-ban. Havonta annyi pénzt tesznek a számlájára, mint amennyit Franciaországban három év alatt keresett.

Hát jó, gondolta akkor Mylène, rendben van, folytassák. Ha az anyjának ez így jó, és nem is akar visszamenni Franciaországba, mert egy idő után már tényleg nem is akart, akkor legalább ő is kapja vissza a pénzesővel járó tanácsadói munkáját. Persze, hiba volt, tudja, de ő akkor is ilyen. Naiv, és közben mégis szeretne annyi pénzt keresni, amennyit csak lehet, hogy ne függjön senkitől. Főleg a férfiaktól. Azt soha többé! Csiki-csuki. Ez van.

Hsziang természetesen mindent megígért, hogy soha többé nem lesz erőszakos, úgy lesz minden, ahogy előtte, csak Mylène őrizze meg a titkot. És így is lett. Hsziang tartotta a szavát. Újra megjelentek tehát az aukciókon, együtt látta őket megint a világ, de aztán… Egy idő után neki mégis elege lett. Mármint Hsziangból és az egész helyzetből.

Akkor viszont már az anyja kezdte fenyegetni, nehogy bármit is tegyen Hsziang ellen, mert neki végre csodás az élete a sanghaji szobafogság-kalitkájában. Ennek ellenére Mylène már épp ott tartott, hogy lesz, ami lesz, ő akkor is kiszáll. És akkor, pont akkor a DGSE tőrbe csalta. Egy római császár ókori arany nyakláncával.

Ebből viszont már tényleg nem volt kiút. Mert közben Hsziang is megérzett valamit, sejteni kezdett dolgokat, ez biztos, mert azóta egyre durvábban fenyegeti. Már nem is az anyjával, hanem őt közvetlenül. Feladatokat ad neki, olyanokat, amiknek már semmi közük a gyűjteményhez.

Mylène most kinyitotta a szemét. Feküdt a homokban, és felnézett a mellette ülő Andréra.

– Két hónapja megzsarolt, hogy ha nem csábítok el egy francia mérnököt, akkor engem tüntetnek el. Megtalálnak, akárhová is menekülök a világban… Úgyhogy most már… – Mylène a megfelelő szót kereste, aztán amikor rálelt, mégsem mondta ki másodpercekig. Hezitált. Végül halkan, szégyenkezve, de befejezte a mondatot: – …most már kurválkodnom is kell.

Mylène felült. Erős nőnek tűnt, kemény gyerekkora lehetett, látszott rajta, hogy nem fog itt sírdogálni. Vagy mégis? A hangjában ott bujkált a szorongás, nem tudta leplezni a zavart, tulajdonképpen a kétségbeesést. Hogyan tovább? Innen hogyan és hová? Összezárta a lábát, a térdét a mellkasához húzta, és az állával rátámaszkodott. Meredten nézte a visszahúzódó, lassan mélyülő óceánpart ürességét.

– Most már prostit akar csinálni belőlem. Nem is értem… Le kellene feküdnöm egy nőt talán sosem látott félénk mérnökzsenivel, akitől Kína a jelek szerint jobban fél, mint az amerikai hadseregtől.

Ekkor elhallgatott.

Megint csend telepedett rájuk, mert André nem szólalt meg. Nem kérdezett semmit, mert érezte, hogy bármit is kérdezne, Mylène úgyis csak annyit mondana el, amennyit akar. Mindjárt megnyugszik, és majd folytatja, mert valami miatt hirtelen meg akarja magyarázni az életét, a tetteit. Aligha neki, hiszen nem is ismerik egymást, most találkoztak harmadszor életükben. Valószínűleg önmagának. Hangosan gondolkodik, mert valóban szorul körülötte a hurok. André nem nézett Mylène-re, de megérezte, ahogy a nő felé fordul, és őt figyeli.

André végül ránézett. Mylène arca az összekulcsolt karja közé süllyed, csak a zöld szemét lehetett látni, ahogy Andrét kémleli a térdére támaszkodó könyöke mögül.

Gyönyörű szeme volt… Szomorúan meredt Andréra, szinte segélykérőn.

Néztek egymás szemébe néma csendben.

– Hogyan kell elcsábítani egy férfit…? – kérdezte végül André, hogy oldja a hangulatot. – Mármint egy félénk típust.

Mylène szeme lassan, de csak nagyon lassan mosolyogni kezdett a karja fedezékében. De nem mozdult meg. Akkor sem tett semmit, amikor André kezét látta közeledni az arcához, ugyanolyan óvatosan, mint fél órával ezelőtt a szantálfapóni szemöldöke felé.

André kiszabadított egy vizes hajtincset Mylène füle mögül, és az arca elé ejtette. Aztán visszamosolygott rá.

– Ha most azt kérdezted volna, hogy ki az a francia mérnök, akit el kell csábítanom, ha a neve érdekelt volna annak a zseninek, ha André akárki is vagy, kémkérdést tettél volna fel nekem, akkor azonnal befejeztük volna, itt és most. – Mylène kiemelte az arcát a könyöke mögül, és beletúrt a kicsit még mindig vizes hajába. Vigyázott, hogy a tincs ott maradjon, ahová André ejtette, a zöld, keleties holdívű szeme előtt. Visszafordította az arcát a tenger felé.

– André Calvi – mondta André. – Ez a teljes nevem. Calvi, mint a korzikai kisváros neve, ahol egy nehéz pillanatomban beléptem az idegenlégióba. Ott kaptam ezt a nevet a sorozótiszttől. Francia zsoldosok között bújtam el pár évig, miután az én életemet is tönkretették Budapesten, nem kínaiak, hanem oroszok. Engem ők kezdtek el zsarolni. Régen történt, több mint két évtizeddel ezelőtt.

Hogy miért mondta el? Hogy miért épp most? Megnyugtatásnak szánta? Hogy senkinek sem egyszerű az élete? André maga sem értette. De nem folytatta, ennyi volt.

Mylène mindent hallott. És annyi mindent kérdezett volna. De tudta, hogy most nem szabad. Majd máskor. Talán majd máskor. Talán majd lesz máskor.

Megint hallgattak. Csak az óceán lágy morajlása hallatszott, és a lassan feltámadó reggeli szél. A hűvös tenger felől áramló levegő ringatni kezdte a part menti pálmafák leveleit. Úgy zizegtek, mintha papírsárkányok lennének.

– Mondd meg a titkosszolgálat főnökének, hogy Frédéric Bertholet-ről van szó – szólalt meg végül Mylène.

André nyelt egyet, mert hallott már a Francia Nemzeti Tudományos Kutatási Központ híres professzoráról, és azonnal felfogta az összefüggést. Így már értette Csang Hsziang szerepét, hogy a kínai bányamilliárdos miért akar a francia tudós közelébe férkőzni. Pontosan ismerte a kobalt-, a volfrám-és a foszforbányák jelentőségét, az elektromosautó-akkumulátorok ügyét, a ritkaföldfémekért folytatott csatát, az egész világra kiterjedő óriási játszmát.

Hiszen a részese volt.

Ez volt a feladata, a szerepe, a dolga, a fedősztorija. André ezért képviselte látszólag a Stellantist, Európa második legnagyobb autógyártó konzorciumát a Távol-Keleten.

Mylène úgy tett, mint aki nem hallotta, ahogy a mellette ülő férfi hangosan nyel egyet.

– A megszeppent francia tudós zseni, aki még a kezemet sem meri megfogni, valami forradalmi ötlettel megújította az akkumulátortechnológiát. Csang Hsziang legalábbis ezt sejti. Olyan nyersanyag kell hozzá, ami állítólag egyáltalán nem különleges, és nem is ritka. Mindenkinek van. A tengerparti országoknak mindenképp. Úgyhogy valószínűleg nem ritkaföldfém. Ha ez igaz, akkor…

De Mylène itt elharapta a mondatot, nem fejezte be a gondolatot. Hangosan sóhajtott, aztán inkább megválaszolta André korábbi kérdését, hogy miképp is kell elcsábítani egy gyámoltalan, félénk férfit.

– Rajongó, kíváncsi tekintettel kell nézni rá, és hallgatni, csendben hallgatni a történeteit. Ha pedig nem akar mesélni, akkor kérdezgetni kell, és kicsit butuskának mutatkozni, hogy hadd érezze úgy, nagyon okos, és van miről beszélnie. Legyen szó akkumulátorokról vagy épp a francia idegenlégióról… – A pimasz lányok provokáló tekintetével nézett a mellette ülő férfira, de André nem reagált, csak csendben bólogatott. Nem fordult Mylène felé, a visszahúzódó apályt figyelte.

– Munkaköri kötelességem megkérdezni – szólalt meg végül –, hogy mikor lesz a következő randi?

– Mármint a miénk? – nevette el magát Mylène. Végre nevetett, de aztán ő is a tengert nézte, és úgy folytatta: – Ahhh… Persze… Értem… A kémkérdés mégiscsak megérkezett. Hát, három nap múlva Rómában. Frédéric Bertholet akkor mutatja be a szabadalmát teljesen titokban, zárt ajtók mögött az európai akkumulátorgyártás csúcsvezetőinek. Csak azok lesznek ott, akik a kutatását finanszírozták.

– Meg, gondolom, te? – kérdezte André.

Mylène bólintott.

– A közelben – tette hozzá.

– Akkor holnap reggel már nem találkozunk, mert ezek szerint elmész Rómába? – André felállt, és Mylène felé nyújtotta a kezét, hogy őt is felsegítse. – A kérdésem végül is erre vonatkozott. Hogy mikor lesz a randi. Mert engem valójában nem Frédéric Bertholet érdekel.

Mylène kérdő tekintettel nézett Andréra, és elbizonytalanodott. Mert a szemében látta, hogy nem viccelődik, hanem igazat mond. Hogy tényleg nem a tudós zseni hozza lázba. De akkor ki? Elmosolyodott a gondolatra. Ezek szerint mégis…?

– Mert ki? Valójában ki érdekel téged, André Calvi?

De André megcsóválta a fejét. Megfogta Mylène kinyújtott kezét, és felhúzta. Pehelykönnyű, karcsú nő volt, édes, kókuszillatú lehelettel. Még most, úszás után is körbelengte a parfüm jázmin-rizs aromája. André nem engedte el a kezét, hanem közel hajolt hozzá, és a fülébe súgta:

– Engem Csenli Kon érdekel, mademoiselle, egyelőre senki más.

Kína, Peking, Csungnanhaj negyed

Csak egy kicsit kellett volna másképp öltözködniük, és máris a tizennyolcadik századi, császárkori Kínában lettek volna.

A majdnem másfél milliárd kínait teljhatalommal irányító hét férfi, a feketeruhások csendben ültek egy hosszú asztal körül.

A Kína-kutatók világszerte egyetértettek abban, hogy a Kínai Kommunista Párt hét csúcsvezetője a hatalom megtartása érdekében évek óta szándékosan kelti életre az egykori kínai császárság évezredekre visszanyúló vallási és nacionalista jelképrendszerét. Még akkor is így van ez, ha látszatra az egészet továbbra is nyakon öntik a kommunizmus ideológiájával.

Hiába nem látta őket ma senki, a feketeruhások ezen a titkos, sehol nyilvánosságra nem kerülő megbeszélésükön is megfeleltek a saját maguk által gerjesztett mítosz elvárásainak. Feketében voltak, csakúgy, mint a tizennyolcadik századi Csing-dinasztia taoista papjai, akik feketébe hajló, mély sötétkék ruhába öltöztek. Talán csak annyi volt a különbség, hogy ők nem kézzel hímzett, fekete bársonyköntöst viseltek, mint császárkori elődeik, hanem modern vonalvezetésű ruházatot. Mattfekete selyemből varrt cipzáras, pulóverszabású dzsekit, alatta nyakmagasságig gombolható zakót élére vasalt fekete posztónadrággal és fekete bőrcipővel. Újabban a nyilvánosság előtt is ez volt az öltözetük. Öltönyt egyre ritkábban hordtak, többnyire csak külföldön vagy Pekingben a nemzetközi tárgyalások alkalmával.

A hajukat ők is feketére festették, mint régen a kínai papok, hogy ezzel is kortalannak mutassák magukat, pedig mindannyian hetven fölött jártak már. Látszólag egyiküknek sem nőtt egyetlen ősz hajszála sem, pont úgy, mint a taoista papoknak. A császárkori Kínában a sötét haj volt a halhatatlanság, a van szuj, a tízezer évig tartó élet szimbóluma.

Hszi Csin-ping, a kínai Kommunista Párt főtitkára frissen festett fekete hajjal, élesen elválasztott frizurával ült az illatos rózsafából faragott, szintén koromfekete asztal végén. Összefont ujjait úgy tartotta az ölében, mintha ő lenne a buddhizmusból, konfucianizmusból és taoizmusból összegyúrt modern kori kínai népi vallás ceremóniamestere.

Vagyis egy fasi.

A feketeruhások a letűnt császárkor palotaegyüttesének, a Tiltott Városnak az északi szélén a tizennyolcadik század elején épített Csungnanhaj templomparkban kialakított kormányzati negyed egyik aranyozott fapagodájában készültek a fecskefészeklevesük elfogyasztására. A huszonhét épületből álló, magas téglafallal körbezárt negyed tiltottabb, tilosabb és elzártabb volt, mint a császárkorban maga a Tiltott Város, pedig földi halandó oda se nagyon léphetett be.

Hszi Csin-ping az év nagy részében itt élt. Ahogy az asztalfőn ült, és felpillantott a levest összehangolt koreográfiában feltálaló, tűzpiros ruhás nőkre, ezúttal is rend, észszerűség és kiszámítható nyugalom áradt belőle. Hiába terjesztette róla a nyugati sajtó, hogy diktatórikus alak, környezete a feszültségeket csillapító, előrelátó, hosszú távon gondolkodó, bölcs vezetőnek tartotta, aki – bár életben tartotta Mao Ce-tung kommunista mítoszát, vagyis a Kínai Népköztársaság alapítójának a legendáját – valójában egy tizennyolcadik századi császárt, a hatvanegy éven át uralkodó Csien-lungot tekintette példaképének.

A feketeruhások már csak ezért is tanácskoztak ma reggel itt, Csien-lung egykori meditációs pagodájában.

Az osztrák Mária Terézia és a francia XV. Lajos kortársának számító egykori kínai császár nem itt, hanem a pagoda melletti park túloldalán, a Tiltott Városban lakott, de szokása volt reggelente átsétálni ide és fecskefészeklevest enni, aztán teli hassal a birodalma dolgairól elmélkedni.

Az alig száznégyzetméteres fatemplom padlózatát még most, néhány száz évvel később is szucsoui aranytéglák borították. Olyan speciális, kelet-kínai agyagból készült csempék, amik a hónapokig tartó kiégetésnek köszönhetően, ha megütötték őket, fémes hangot adtak. A téglalap alaprajzú pagodaszoba közepén még mindig ott pihent Csien-lung császár aranysárga selyemszőnyege, egymásba tekeredő rózsaszín halmintákkal, Belső-Mongóliából, Paotouból. A falakat mind a négy irányban a pagoda külső oldalnézeteinek freskói díszítették, halványkék éggel a háttérben. Az életnagyságú falképek elé a Dél-Kínában honos, rendkívül értékes trópusi keményfából, a nanmuból faragott, átlátszó léckerítést ácsoltak.

Ebben a pagodában még ma is minden olyan volt, mint amikor az ezerhétszázas évek közepén Csien-lung császár idesétált meditálni. Még a plafon türkizkék indáit is az eredeti trompe l’oeil stílusban renoválták, az egykori császár kedvenc francia festészeti technikájával, amely az árnyékhatásokkal megtévesztette a szemet, innen az elnevezés, és háromdimenziós hatást kölcsönzött a freskónak.

Az asztalfőn tehát Hszi Csin-ping ült, aki nemcsak a Kínai Kommunista Párt főtitkára volt, de egyben a Népköztársaság elnöke és a Központi Katonai Bizottság vezetője is, vagyis a kínai hadsereg főparancsnoka. Legfőképp mégis a feketeruhások vezetője, hivatalosan a Kínai Kommunista Párt Politikai Irodája Állandó Bizottságának a feje.

Ez utóbbi volt a modern kori Kína, az „új császárság” legfőbb döntéshozó szerve, amolyan öregek tanácsa. Ők heten, az Állandó Bizottság tagjai, a feketeruhások döntöttek mindenről, ami Kínában és a hatalmas országgal összefüggésben a világ bármely pontján történt.

A húszas éveikben járó, karcsú felszolgálólányok a kínai állami légitársaság utaskísérőire emlékeztettek. Tűzpiros egyenruhába öltözve, térdig érő feszes, rövid szoknyában és kecses blézerben, összehangolt, begyakorolt mozdulatsorral helyezték a zselés állagú sárga fecskefészeklevest a pártvezetők elé.

Amint a porcelántányérok az asztal kemény lapjához értek, egyszerre hátraléptek. Mintha sportgimnasztika-gyakorlatot végeznének, megpördültek, és libasorba rendeződve hangtalanul kisurrantak anélkül, hogy puha papucscipőjük sarka egyszer is megkoppant volna az aranyszínű agyagcsempéken.

Síri csend ülte meg a gyönyörű pagodaszobát. Mindenki arra várt, hogy mit tesz Hszi Csin-ping. A pártvezető érzékelte a rá irányuló figyelmet, úgyhogy pár másodpercig még elnyújtotta a nesztelenül csörgedező időt, mert azt akarta, hogy a ma reggeli leveskóstolás ceremóniává alakuljon. Formális szabályossága is tudatosítsa a megbeszélés súlyát és tétjét.

Hogy elérkezett a döntés ideje!

Kis idő múlva megemelte a kígyómintázatú, citromsárga porcelánkanalat, és a kocsonyás állagú leves mélysárga zseléjébe merítette.

A sziklás tengerparton élő sarlósfecske a nyálából készíti a fészkét. Az apró madár néha éveken keresztül építkezik a fiókái számára. A barlangok mélyén, nehezen megközelíthető helyeken ácsolja a ragadozóktól védett lakóhelyet. Ezért kerül belőle egy kiló háromezer dollárba. A fecskefészekleves a világ legdrágább étele. Kínában és Kambodzsában, ahol a sarlósfecskék családjába tartozó szalangána honos, a busás profittal kecsegtető fészekgyűjtés az elmúlt években annyira felzaklatta a fecskekolóniákat, hogy a madarak populációja kilencven százalékkal csökkent.

Hszi Csin-ping ennek ellenére a magas protein-és jódtartalma miatt továbbra is nagyon szerette a fecskefészket. Ugyanúgy hitte, mint egykor Csien-lung császár, hogy rendkívül egészséges. Meg volt győződve róla, hogy a nyers tojásfehérje ízére emlékeztető nyálfészek a hosszú élet titka.

A feketeruhások csendben ettek. Csak az apró csörrenéseket lehetett hallani, ahogy a porcelánkanalak a tányérok szélét érintették. Mindenki a leves ízére koncentrált. Érezni akarták a lassan kioldódó fecskenyál édeskés aromáját. A fészek az elmúlt éjszaka során hideg, fehérboros vízben ázott.

A huszonegyedik századi kínai „új császárság” éppolyan volt, mint évezredeken keresztül a régi. Arisztokratikus, származási alapon építkező társadalom. A feketeruhások, a Kína-szakértők kifejezését használva, valamennyien kishercegek voltak, mint ahogy Hszi Csin-ping is. Olyan családba születtek, ahol az apák a kommunista forradalom és az azt követő polgárháború idején Mao Ce-tung közvetlen harcostársai voltak. A családfők évtizedekig kivételezettként egyengették a sorsukat – mint régen az arisztokrácia krémjét, a szüleik tudatosan készítették fel őket a jövőre, a társadalmi elit tagjaként felnőttkorukban rájuk háruló felelősségre.

A családtagjaik felé kicsatornázott állami pénzeknek köszönhetően ma már szinte mindannyian dúsgazdagok voltak, dollármilliárdosok. Hszi Csin-ping vagyona például főleg a nővére, Csi Csiaocsiao kezében legalizálódott bányák, ingatlanok és hongkongi befektetések formájában. A család által kontrollált Yuanwei Group könnyedén akár százmillió dollárt is tudott készpénzben mozgósítani, amit a világon bárhol befektethetett. A pártfőtitkár lánya, Hszi Ming-cö, aki az amerikai Harvard Egyetemre járt, Pekingben Rolls-Royce-szal közlekedett, és szinte csak Chanel kosztümöt viselt.

– Elnök úr! – szólalt meg majdnem tízpercnyi csendes étkezés után Kína szürke eminenciása, a pekingi Machiavelli, Vang Huning. Letette a kanalát, és udvariaskodó formalitással Hszi Csin-pinghez fordult. – Sikerült-e ma reggel is leúsznod a szokásos egy kilométeres távot Mao medencéjében, hogy közben összegyűjtsd gondolataidat sorsdöntő tanácskozásunk előtt?

Így szokott ez lenni. Mindig ő kérdezett először. A többiekhez hasonlóan koromfekete hajú, ezüstkeretes szemüveget viselő akadémikus Hszi Csin-ping legfőbb bizalmasának számított. A Kína-szakértők őt tartották a jelenlegi rendszer főideológusának. A hetven felett járó udvari filozófus, aki már ötven évvel ezelőtt is a nyugati világ hanyatlásáról írta egyetemi szakdolgozatait, mindig hízelgő, de azért célzatos kérdésekkel indította a beszélgetéseiket. Így terelte a társaságot a találkozó témája felé.

Most is értették a célzást. Külpolitikáról lesz tehát szó. Azon belül is Amerikáról. Valószínűleg ezért került szóba Mao Ce-tung úszómedencéje. Hszi Csin-ping ugyanis, ha tehette, reggelente még manapság, hetven felett is leúszott legalább egy kilométert az innen sétatávolságra fekvő tizenkilenc szobás villájában, az ottani alagsori medencében. Viszont néha átment egy másik uszodába, pár pagodával délebbre, Mao egykori téglaháza mellé. Oda, ahol 1958-ban Mao Ce-tung megszégyenítette az akkori szovjet pártfőtitkárt, Nyikita Hruscsovot. Arra kérte, hogy tárgyaljanak úszás közben. Bementek hát a vízbe, és miközben úsztak, a tolmácsok a medence szélén lépkedve fordítottak nekik. A helyzet azért volt megalázó, mert Hruscsov nem tudott úszni, ezért felfújható úszógumival lebegett a víz felszínén. Egy idő után annyira kínosnak érezte a szituációt, hogy kimászott a vízből, és a medence partján ücsörögve, nedves fürdőnadrágban kiabált az ide-oda úszkáló kínai pártfőtitkár után.

Vang Huning iménti kérdése, hogy Hszi Csin-ping ma reggel Mao medencéjében úszta-e le az előírt távot, a múlt havi beszélgetésükre célzott. A hét feketeruhás akkor, Hruscsov esetét felidézve, azon viccelődött, hogy talán ideje lenne Donald Trumpot is meghívni egy közös úszásra, értelemszerűen úszógumival, esetleg kargumival, mert az még megalázóbb lenne. A kínai hírszerzés információi szerint ugyanis a túlsúlyos, párszor már zsírleszíváson is átesett amerikai elnök nem tudott úszni.

A feketeruhások pár hete elnevetgéltek azon, hogy miképp is festene Donald Trump úszónadrágban, felfújt úszógumival a hóna alatt.

– Úsztam Vang, és jólesett – bólintott Hszi Csin-ping az udvari filozófus felé, aki hivatalosan amúgy a Kommunista Párt Népi Politikai Tanácsadó Testületét irányította. – Közben arra gondoltam, hogy talán kezdhetnénk a mai közös gondolkodásunkat a te helyzetértékeléseddel.

Így indult a beszélgetés. A következő három órában már nem ettek semmit, csak teát ittak, és megvitatták a legújabb tényeket. Gyorsan világos lett mindenki számára, hogy a mai találkozót a New York Times közelmúltbeli cikke és a Kongóban történtek indokolták. Az amerikai lap írása olyan nyíltan tárta fel a félrevezetésen és álcázáson alapuló kínai dezintegrációs hadviselést, a hozzájuk, a feketeruhásokhoz ezer szálon kötődő kábítószer-és gyógyszermilliárdos Csenli Kon szerepét, amire korábban soha nem volt még példa.

Az amerikaiak kongói agresszivitása is aggasztotta őket. A kínai hírszerzés biztosra vette, hogy a tenkei kobaltbánya környékén kitört zavargásokat az amerikaiak provokálták. Tudtak a kongói elnök és az amerikai nagykövet találkozójáról Kinshasában, még az ajándékba adott Harley-Davidsonról is. Sőt, arról is, hogy a volt kongói elnök, Joseph Kabila, aki pár évvel ezelőtt még nekik játszotta át a kobaltbányákat, gyorsan elrohant Amerikába, és Elon Musk kegyeit kereste.

A kép aggasztónak tűnt. Kezdve egészen Donald Trump ukrajnai zsarolásától, amivel végül mégiscsak megszerezte az ottani ritkaföldfémeket Amerika számára, egészen Dominikáig, ahol az amerikai külügyminiszter nemrégiben erővel kikényszerítette, hogy az ország beengedje az amerikai hadsereg mérnökökből álló osztagát kobalt, volfrám és karsztbauxit után kutatni.

A lista egyre hosszabb és hosszabb lett, most már régóta csak bővült.

Ráadásul Donald Trump az elnöksége első fél évében összevissza kapkodó vámháborúja után némileg lenyugodott, valamivel kiszámíthatóbb lett, és szisztematikus forgatókönyvet követve elkezdte keresztülhúzni azt a kínai tervet is, amibe az elmúlt években a pekingi kormányzat többszázmilliárd dollárt fektetett.

Nearshoringnak hívták a folyamatot.

Ez kínai tulajdonú gyárak telepítését jelentette az amerikai és európai vámszabad területeken belülre, hogy így kijátsszák az ottani adókat és az importot terhelő büntetővámokat. Észak-Amerikában a kínai nearshoring Mexikóban zajlott, Európában pedig, az Unión belül, főleg Magyarországon.

A nearshoring értelmében a gyárak alapvetően befejező, úgynevezett finishelő funkciót láttak el. Olcsón legyártott kínai alkatrészeket felhasználva valójában csak összeszerelték a végtermékeket. Helyben igazából nem sok mindent gyártottak. De a kínaiaknak az volt a lényeg, hogy ez mégis vámmentességet jelentett, hiszen a végtermék a vámterületen belül készült el.

Donald Trump viszont átlátott a szitán, és felismerte, hogy mindez csupán a vám kijátszása, semmi több. Elnöki rendelettel írta elő, hogy az így előállított áruk csak akkor számíthatnak vámmentességre, ha az alkatrészek legalább hetvenöt százalékát az Egyesült Államokban gyártották.

Ez rögtön értelmetlenné tette ezeket a beruházásokat. Akár még az Egyesült Államok területén belül is.

Mi lesz, ha ugyanez eszébe jut az Európai Unió vezetésének is? Akkor hiába építettek akkumulátorgyárakat és elektromosautó-összeszerelő üzemeket Magyarországon, az összes beruházásuk ott is céltalanná válik majd, egyik napról a másikra. Több mint százmilliárd dollár. Manapság az Európába irányuló kínai tőkebefektetések majdnem fele már a gazdasági értelemben amúgy teljesen jelentéktelen, apró Magyarországra ment, hogy így játsszák ki az uniós vámokat.

Nearshoring!

Úgyhogy tenniük kell valamit.

Nem várhatnak tovább, ez kristályosodott ki a háromórás megbeszélés végére.

Az Állandó Bizottság hét tagja, vagyis az öregek tanácsa lefedte a kínai politika, gazdaság és társadalomszervezés minden fontos területét. A feketeruhások között ott ült a miniszterelnök, a helyettese, a bankvilágot, a termelést, a külpolitikát, a mezőgazdaságot, sőt még az államapparátust irányító vezető is.

– Elvtársak! Hszi elnök úr! – szólalt meg végül rettentően udvarias hangvételben az addig meglepően keveset beszélő kínai miniszterelnök, Li Csiang. Talán az egykori sanghaji pártfőtitkár volt közülük az egyetlen, aki nem kishercegként született a pártelit valamelyik családjába. Ő tényleg a mélyszegénységből verekedte fel magát az ország csúcsára, egy disznókereskedő tehetséges fiaként. A Covid-járvány idején ő felelt a könyörtelen sanghaji lezárásokért. Akkoriban a kőkeményen betartatott kijárási tilalom miatt sokan haltak éhen a rájuk zárt lakásokban, és még az orvosi ellátást is szüneteltette a város néhány kerületében. – Bölcs vezetőként te szoktad mondani, és ilyenkor mindig egyet is értünk veled, hogy ha használjuk az erőnket, mármint Kína erejét, akkor feltétlenül úgy kell tűnnie, mintha nem csinálnánk semmit, mintha tétlenek lennénk. – Ő is próbált csendben, bölcs nyugalommal beszélni, mint a pártfőtitkár. Sokszor elolvasta már Szun-ce alapművét, a Háború művészetét. – Eddig így cselekedtünk, és ez működött is. Álcáztuk a lépéseinket. Megtévesztettük az amerikaiakat. Viszont a jelek szerint erre most már ők is rájöttek. A New York Times cikke ezt bizonyítja. Így viszont Donald Trump is rá fog jönni, csak idő kérdése. Most tehát, amikor láthatóan egyetértünk abban, hogy taktikát kell váltanunk, hogy most már támadnunk kellene, az a kérdés, hogy képesek leszünk-e úgy megtámadni Amerikát, hogy közben az utolsó pillanatig úgy tűnjön, mintha képtelenek lennénk rá? Azt hiszik-e most rólunk az amerikaiak, hogy nem fogunk támadni, mert nem tudunk? Mert ha igen, akkor támadjunk!

Mindannyian Li Csiangra néztek, és bólintottak. A haját újabban hátrafelé fésülő, keret nélküli lencseszemüveget viselő miniszterelnökön nem látszott, hogy a falusi nyomorból verekedte fel magát közéjük. Értelmiségi, szinte tudós arca volt. Összegző gondolata egyértelművé tette, hogy az elnök következik, Hszi Csin-ping. Nem szolgalelkűségből, hanem mert valóban azt gondolták, hogy csak neki van meg a szükséges lelkiereje és szellemi előrelátó képessége ahhoz, hogy Kína prosperitását szem előtt tartva ilyen horderejű kérdésekben döntsön. Hogy változtasson a taktikán a hosszú távú stratégiai cél érdekében.

– Elvtársak – nézett körbe Hszi Csin-ping –, mindannyian tudjuk, hogy a győztes harcosok előbb nyernek, és csak utána háborúznak. Csak a vesztésre ítélt katonák mennek ész nélkül háborúba, és aztán belekeveredve a harcba, összevissza csapkodnak, kaszabolnak, és megpróbálnak nyerni. Az amerikaiak ilyenek. Donald Trump ilyen. Emlékezzünk csak az elnöksége első hónapjaira, amikor száznegyvenöt százalékra emelte a vámtarifákat. Nem gondolkodott előre, csak ész nélkül nekünk esett. Mi viszont másfél évtizede szisztematikusan és szorgalmasan készülünk erre a háborúra. Mindvégig keményen dolgoztunk, úgyhogy már nyertünk. Most már csak le kell játszanunk ezt a háborút.

Pár másodpercre elhallgatott, és közben lassan, egyik arcról a másikra pillantva körbeforgatta a tekintetét a koromfekete asztalnál ülő, koromfekete embereken. Aztán folytatta.

– A döntésem tehát a következő…

Olaszország, Róma

A fény aranysárga színén csodálkozott. Amikor két hete felhívták, hogy az Augustus császár mauzóleumára néző római szállodába kell jönnie, ide, a Bvlgari Hotel legfelső emeletére, az elnöki lakosztályba, azonnal rákeresett az interneten. Mert ő mindenre rögtön rákeres. Hiszen mindent tudni akar. És persze érteni.

Negyvenkétezer euró. Egyetlen éjszaka ennyibe kerül ebben a lakosztályban. Fotót nem látott róla, de azt el tudta olvasni, hogy a Mussolini utasítására tervezett tömbépület falait ugyanolyan halványbarna téglából emelték, mint a vele szemben álló kétezer éves Augustus-mauzóleumot. A plafonokra illesztett muranói kristálycsillárokban pedig az Augustus sírhelyét körülölelő épület ovális formája köszönt vissza. A lakosztály falait és a foteleket ugyanolyan aranyselyemmel tapétázták, mint amilyennel az ékszerészek egykor, Mussolini idején, az art déco stílusú Bvlgari púderszelencéket díszítették.

Azt a fotót viszont megtalálta az interneten. Mármint a lekerekített sarkú arany Bvlgari púderskatulyáét. Aztán persze azon kapta magát, hogy több mint egy órán keresztül nézegeti. Mint gyerekkorában a hangyákat. Azok vándorlásának figyelésébe is órákig bele tudott feledkezni. Kiment a szőlőskertjükbe a ház mögé, Bordeaux-tól nem messze, ahol felnőtt, és lepottyantott egy száradó, rohadásnak indult szőlőszemet az egyik karó tövébe.

Aztán várt.

Várta a hangyákat, és amikor azok megjelentek, csak nézte és nézte őket. Figyelte, ahogy szétszedik a szőlőszemet, ahogy kikerülik a felásott talaj törmelékeit, az apró földmorzsákat, az összeragadt kupacokat, és elképzelte, hogy hangyaszemmel nézve ezek milyen hatalmas, megmászhatatlan hegyek lehetnek. A fűszálak pedig biztos őserdőnek tűnnek. A földre hullt szőlőlevél félországnyi trópusi fennsík, kietlen, zöld mező. Egy idő után már ő maga volt a hangya, látta, amit ők látnak, érezte, amit ők éreznek. A képzelőereje hangyává változtatta.

Mint ahogy később atommá, molekulává és kőzetek parányi részévé. Amikor már híres tudós volt, az ásványok energiáinak látnokszerű szakértője, kémikus és feltaláló, akitől azt várta a világ – de minimum Európa, annak a francia része pedig mindenképp –, hogy forradalmasítsa az akkumulátortechnológiát, még akkor is ezt a gyerekkori képzelőerőt használta.

Az elektromos autó forradalmasítását bízták rá, mert talán ő az egyetlen, aki bele tudja képzelni magát a csöppnyi, láthatatlan ionok energiarobbantó harcába, mint ahogy kisfiúként hangyaszemmel látta a megmászhatatlan dombokat, és égig érő hegyeknek nézte a szőlőkaró lábához gurult, apró földdarabkákat.

Hát most ő volt a napsugár, maga a fény. Ma épp ez. Az ablakon át héliumatomként szökött be a negyvenkétezer eurós lakosztályba, nekirepült a szobafal Bvlgari díszítésének, a selyembe hímzett körkörös mintának, amit szabad szemmel alig lehetett látni, mert olyan diszkrét volt a motívumok rajzolata. Képzeletben mégis megbicsaklott rajtuk, felmelegedett tőlük a teste, az ő atommagnyi fényburka a selyem puhaságán, aranysárgává vált tőle, mint a szobában a fénylő napsugár, aztán visszaverődött a falról, és szaladt tovább, egyenesen a fotelkárpitnak, a karfának, pont ennek itt, ahol ül, amire épp támaszkodik.

Frédéric Bertholet csontkeretes szemüvege, mint egy motoros távcső, egyenletes lassúsággal fordult el az elegáns szoba faláról, ráfókuszált a kezére, aztán kinagyítva meglátta az ujjait, ahogy a körmei belemélyednek az aranyselyem mintázatába. A körkörös, apró cirádák között felfedezte a virágrajzolatot, a tekintete belekapaszkodott ebbe, és követni kezdte egyetlen cérnaszál végtelen kanyarodását. A kontúrt az egyenes vonalak mélyén.

A szobában ülő többi férfi beszéde számára mintha csak távolból felsejlő tompa morajlás lett volna, ködös hang, hömpölygő tengerhullámzás, aminek nincs értelme, tartalma, valójában nem is beszéd, hanem csak monoton zúgás.

Az ötvenhét éves zseni nem hallotta, amikor bemutatták, nem hallotta, amit mondtak róla, nem hallotta a felvezetést, egyáltalán nem hallott semmit. Most sem figyelt a történetre, amit pedig Európa második legnagyobb autógyártó csoportjának, a Stellantisnak a feje, a Fiatot alapító Gianni Agnelli unokája adott elő.

John Elkann a Fiattól kezdve az Alfa Romeón és a Maseratin át, a Citroënen és a Peugeot-n keresztül a Chryslerig bezárólag fő tulajdonosa volt tizenöt világmárkának. Elkann felvásárolta a Jeepet, az Opelt és még számtalan nagy múltú brandet Európában, meg persze Amerikában, beleértve a RAM kisteherautókat is.

Az örökké jól vasalt Agnelli unoka most épp a lítiumakkumulátorokat fél évszázaddal ezelőtt feltaláló tudósokról beszélt. Egy másik korszakról. Hogy miért is csak negyvenhét év késéssel, 2019-ben kaptak Nobel-díjat.

– Európaiak voltak, egy Németországban született és egy brit tudós – mesélte Elkann –, akiknek az agyát felhasználta Amerika, egy texasi és egy New York-i egyetem, onnan pedig ellopta Kína. És most ők együtt, mármint Amerika és Kína, épp tönkreteszik Európát. Együttes erővel! Az európai autógyártást. Az innen ellopott, Nobel-díjat érő akkumulátortechnológiával.

Hogy történhetett ez meg? És mit kellene tenni azért, hogy ez még egyszer ne ismétlődhessen meg? Soha többé!

– Amikor Stanley Whittingham 1972-ben besétált az Exxon olajtársaság New York-i székházába – fordult John Elkann a selyemfotel kárpitjának mintázatába merülő, mindig csak álmodozó tudós, Frédéric Bertholet felé –, akkor valami olyasmi játszódott le ott, a harmincötödik emeleti tárgyalóban, ami reményeim szerint ma fog történni ebben a római lakosztályban. 1972-ben tizenöt perc elegendő volt az Exxon vezérkarának, hogy a forradalmi újítás mellé álljon. Hogy felismerjék a tudós zsenialitását, és teljes mellszélességgel támogassák a lítiumakkumulátor fejlesztését. Azonnal minden erőforrást a briliáns tehetségű feltaláló rendelkezésére bocsátottak a beláthatatlan következményekkel és változásokkal járó, újratölthető elemek létrehozásában. A többi azóta már történelem, a házi számítógépektől kezdve a mobiltelefonokon át az elektromos autókig, a felfedezésért járó Nobel-díjjal együtt.

Észrevette, hogy a francia tudós meg sem hallja, amit mond. Megint a gondolataiba feledkezik, jött rá John Elkann, és elmosolyodott, mert jól ismerte ezt a különcöt, épp elégszer ápolta már a lelkét. A mama kedvence, aki sosem nőtt föl, mégis – és erről az autómágnás meg volt győződve – Nobel-díjas lesz belőle is, sokkal korábban, mint bárki gondolná.

– Frédéric – szólt rá hangosan, mire a tudós felkapta a fejét –, elmesélnéd az uraknak, hogy mire is jöttél rá? A dicsőség mégiscsak a tiéd.

A Bvlgari Hotel lakosztályában, a szudáni vörös jáspisból faragott, lapos márványasztal körül nyolcan ültek. John Elkann, Frédéric Bertholet és még hatan.

Az egykor Nobel-díjat érő lítiumakkumulátorokat, főleg az Amerikában használt kobaltos és a Kínában honos vas-foszfátos verziójukat az elektromosautópiacról nemsokára talán lesöprő, és ma, ebben a lakosztályban valószínűleg zöld lámpát kapó európai találmány fejlesztőcégének, a francia Tiamatnak az elnöke és a Stellantis csoport öt legfontosabb márkájának a vezetői. A Fiat, az Opel, a Peugeot, a Citroën és a Jeep főnökei.

Az asztalon mindenki előtt olívzöld, brazil kvarcittal díszített, tejfehér márványmappa feküdt. Másfél kilós, gyönyörű tárgyak, a mindjárt ismertetésre kerülő nátriumion-akkumulátor zsenialitásához méltó prezentáció.

John Elkann elképzelései és utasítása szerint összesen nyolc példány készült belőlük. A milliárdos üzletember ugyanúgy figyelt a részletekre, mint mániákus, stílusos és életművész nagyapja, Gianni Agnelli. Az összetűzött pergamenpapírok olyan márványmappákba ágyazva mutatták be a találmány lényegét, hogy Nobel-díj esetén a gyönyörű tárgyak akár múzeumban is kiköthessenek.

Az Exxon-székház tizenöt perce következik az ő életükben, minden részlet erre utalt. A lakosztály, a környezet, a kellékek. A nyilvánvaló költségek ellenére itt ma nem a gazdagság vulgáris fitogtatása volt a cél, hanem az érzékszervi élvezet, a nyolc jelen lévő memóriájába vésődő emlék mélysége. John Elkann élete végéig emlékezni akart arra, ami ebben a szobában most történni fog.

Mert ma nő fel végleg a nagyapja mellé.

Itt voltak. Hallották. Nekik mondták el először. Nobel-díj…

– Az történt, hogy amikor megértettem a feladatot, eleinte a lítiumhoz csatlakozó társanyag kiváltásán kezdtem el gondolkodni – vágott bele nagy nehezen Frédéric Bertholet. Vörös haja kócos volt, tekintete zilált. Hirtelen itt találta magát, emberek között, egy szobában. Vége lett a fénymolekulaperceknek, vissza kellett térnie a valóságba. Az ovális, csontkeretes szemüveg mögül gyanakodva pásztázta a társaságot. Figyelte, ahogy megemelik a súlyos márványmappákat. Nem értette, mi szükség rájuk. – A kínaiak ugye főként vas-foszfátot használnak, az amerikaiak pedig láthatóan egyre inkább megint kobaltot szeretnének. Elkann úr szokta mondani nekem – tisztelettudóan nézett az Agnelli unokára –, hogy ez olyan geopolitika, amiben Európa vesztésre áll. A foszforfeldolgozást Kína tartja a kezében, a foszforellátási lánc az övék, a kobalt pedig előbb-utóbb úgyis megint Amerikáé lesz, hiszen csak Kongót kell legyűrniük, és kész.

John Elkann látta az arcokon, hogy ez a történet itt mindenkinek ismerős. És nem is ez a lényeg. Úgyhogy kicsit megköszörülte a torkát, és közbeszólt. Át akarta ugrani ezt a fejezetet. Nem akart senkit untatni azzal, hogy mennyi időt vesztegettek el a lítiumakkumulátorok továbbfejlesztésével, hogy ne vas-foszfáttal vagy kobalttal kelljen gyártaniuk őket.

– A professzor úr csapata a Tiamatnál, ahol a kutatások titokban zajlottak – vágott udvarias határozottsággal Frédéric Bertholet szavába, miközben ránézett Hervé Beuffe-re, a francia startup, a Tiamat elnökére –, nos ott hosszas kísérletek zajlottak nikkellel, mangánnal és volfrámmal, de aztán egyik nap a professzor úr úszni ment a tengerbe. Ugye, kedves Frédéric?

A magát csak a laboratóriumában otthon érző tudós, aki hajlamos volt a depresszióra, most szomorúan nézett John Elkannra, mert pont ugyanazt tette vele, amit egykor az anyukája.

A szavába vágott.

Nem volt képes végighallgatni, amit mond. Úgy érezte, túl sok, és elveszik a részletekben. Pont úgy, mint régen a mamája. Mivel az egész élete arról szólt, hogy a nők figyelméért küzdött – gyerekkorában az anyukája kegyeiért, aztán szürke, senkinek soha fel nem tűnő felnőttként újabb és újabb ismeretlen nők érdeklődéséért, mert arra nagyon vágyott, a rászegeződő szép szemekre, hát most is rendezte sorait, és színesebbre vette a történetet. Felfoghatóvá tette a nehezen érthető dolgokat.

– Ejtettük a lítiumot. Azt gondoltuk, hogy nem a kiegészítő anyagon kell változtatni, ahogy a kínaiak és az amerikaiak évtizedek óta teszik, akik most épp a volfrámmal próbálkoznak. Hiszen a kínaiak azért vásárolnak újabban volfrámbányákat, hogy olcsóbb, többször feltölthető, könnyebb és a hideg időjárást jobban bíró akkumulátoruk legyen. De szerintem nem ez a megoldás. El kellene felejteni végre az Exxon székházában 1972-ben prezentált verziót. Vagyis nem a lítiumos technológiát kell továbbfejleszteni és újabb és újabb anyagokat társítani hozzá, hanem egy teljesen más, abszolút eredeti logikán alapuló akkumulátort kell kitalálni.

De John Elkann még ezt is unalmasnak találta, mellékszálnak, úgyhogy továbbterelte a francia tudóst a tengervíz felé. Buzdítólag megint közbeszólt.

– Az úszás, Frédéric, ott mi történt…? – A Stellantis csoport fő tulajdonosa pontosan tudta, hogy ez az epizód lesz a lényeg, hogy ha ezt elmeséli ez a különc, akkor kezdődik az ő történelmi tizenöt percük. Csak akkor. A megvilágosodás fénycsillanása.

Frédéric Bertholet végre belekezdett.

– Belemerültem a tengervízbe, és hirtelen nem az jutott az eszembe, hogy hidrogén és oxigén vegyületében úszom, hanem éreztem a bőrömön a sótartalmat is. A nátrium-kloridot, a magnéziumot, a kálium-szulfátot, még a gipszet is. Tudták, hogy a sós tengervízben még gipsz is van?

Nézték, mint egy furcsa szerzetet, a márványmappák az ölükbe hullottak.

– Aztán egy idő után már nem is a tengerben úsztam, hanem valahogy nátriummolekulává alakultam – mesélte. Mindannyian rámeredtek, elképedve. Csak John Elkann dőlt végre mosolyogva hátra a selyemfoteljében. – És cikáztam tizennyolcezer-hatszázötven darab hengeres cellában fel és alá, mert ennyi van egy akkumulátorban, ennyit álmodtam ott úszás közben, aztán lebegtem a nátriumkatód-rétegek között, de valahogy mégis megteltem energiával… Megteltem… Igen, ezt éreztem, hogy feltöltődöm… És mire kijöttem a vízből, már tudtam, hogy nem lítiummal kell kísérleteznem, hanem nátriummal, vagyis hát nátriumionokkal, sóval lényegében, amiből kiapadhatatlan mennyiség áll a rendelkezésünkre. Tengerek, óceánok. Úgyhogy nem kellene senkit se kirabolni, Afrikát, Kongót, Kínát, foszforbányákat, csak kősó kell még a tengeri nátrium mellé a hegyekből, de Európában az is van bőven, nemcsak végtelen sós tengerpartok, hanem hegyek, tele kősóval. És a vége az lett, hogy egy cilinder 34 grammos és 17 milliliteres, és… és… és…

Csak mesélt és mesélt, de már senki sem értett semmit, csak látták ezt az elvarázsolt különcöt, ezt a zsenit egy másik bolygóról, egy másik élőlényfajtából, akinek a sós víztől lett ihlete, nem a laboratóriumában végzett ezer-és ezerféle kísérletből. Abból is merített persze, de a végső ötlethez mégiscsak az úszás kellett, mert ebben a fejben valamiféle érthetetlen csodaagy lapul, olyan, amilyen nekik sosem volt, és sosem lesz.

– Nobel-díjat fog érni – veregette meg végül Frédéric Bertholet vállát John Elkann tizenöt perc múlva, mert pontosan mérte az időt, ami most letelt. Odalépett hozzá, a kezét felé nyújtotta, és amikor a gondolataiból kirángatott tudós ezt pár másodperc múlva érzékelte, ő is felállt. Az NVPF-PP7 katódformátum szabadalmáról beszélt épp, és miután visszatévedt ebbe a szobába, hirtelen rájött, hogy úgysem érti itt már senki, amiről szónokol. Úgyhogy tényleg abbahagyhatja.

Elfogadta a gratulációt, ő is megrázta John Elkann kezét, aki széles mosollyal visszanyomta a foteljébe, aztán a Tiamat francia elnökéhez fordult.

Hervé Beuffe a negyvenes éveiben járt. Borostás arcú fiatalember volt, aki sosem hordott öltönyt. Most is, kilógva a Mussolini idején épített hotel eleganciájából, farmerben és szürke pulóverben érkezett.

– Hervé, súlyos pillanatok ezek, tudjuk ezt pontosan, mindannyian érezzük. Úgyhogy csak tömören, ha kérhetlek, hogy tisztán megértsük! Pontosan mennyi pénz kellene, és mire? Cserébe pedig a határidők és a vállalások részletei! Miről lenne szó konkrétan? – John Elkann ennyit kérdezett csupán, aztán átadta a szót.

A következő két perc, mert összesen két perc volt, egyetlen másodperccel sem több, kétmilliárd euróról szólt. És még tizenegymilliárd euró hitelről a francia akkumulátorvölgyben, ahol már amúgy is épül a Tiamat gyára. Öt éven belül évi hárommillió nátriumion-kősó-akkumulátort gyártanának, ami több, mint amire az egész Stellantis csoportnak szüksége lenne. Az ő akkumulátoruk feleannyiba kerülne, mint a legolcsóbb kínai jelenleg, jobban bírná a hideg időt, gyorsabban töltődne, tovább tartana, mert többször lehetne újratölteni, és messzebb is vinne egy töltéssel, ráadásul totálisan környezetbarát lenne. Nobel-díj, ez szerinte is Nobel-díj.

Aztán elhallgatott.

Mielőtt szavaztak volna, mindössze egyetlenegy kérdés hangzott el. A Jeep amerikai vezérigazgatója azt szerette volna tudni, hogy amíg nem érik el ezt a kapacitást, addig hogyan tudják kompatibilissé tenni a nátriumkatódokat a jelenleg is használt lítiumakkumulátorokkal. Amikor kiderült, hogy a sokezernyi cilinder fokozatosan cserélhető, vagyis az átmeneti időszakban a két technológia hibrid formában tudna működni, akkor végleg csend lett. Többé senki sem kérdezett semmit.

Az elképedés némasága rátelepedett a szobában ülőkre.

John Elkann fél perccel később törte meg a csendet.

– Kétmilliárd euró tehát, két héten belül hozzáférhetővé téve. Országaink nagybankjaitól pedig tizenegymilliárd, öt év alatt, fokozatosan. A világszabadalmak hetvenöt százaléka a miénk, az összes szabadalom Európában marad. Éljen a Stellantis, éljen Európa! – John Elkann váratlan kiáltással állt fel, éles hangja belehasított a lakosztály selyemkárpit-nyugalmába. Magasba emelte a kezét. Ő megszavazta.

Éljen Európa…? Erre a fotelekben ülők felkapták a fejüket. Három francia, egy amerikai, két olasz és egy német. De aztán eszükbe jutott, hogy végül is ez itt John Elkann. Az egyik leghíresebb európai burzsoá család sarja. Olasz iparteremtők, európai mágnások, évtizedek óta világhódítók.

A tekintetük, mintha begyakorolták volna, egyszerre és önkéntelenül tévedt vissza a márványmappa borítójára. A fényesre csiszolt, hófehér kőbe Gianni Agnelli mondata volt vésve, idézőjelek ölelésében. Most értették csak meg a célját.

És az értelmét.

„A siker sosem végleges, a kudarc sosem végzetes. Csak a bátorság számít.”

Egyszerre emelték meg a kezüket…

Kína, Peking, Csungnanhaj negyed

Csien-lung egykori meditációs pagodája Pekingben láthatatlan épületnek számít. Abban az értelemben, hogy a kínai biztonsági szolgálat az amúgy is elzárt kormányzati negyednek ezt az épületét még a távolból kíváncsiskodó szemek elől is eltakarta.

A több mint három órája tanácskozó feketeruhások úgy tudták megközelíteni a gyönyörűen felújított császári pagodát, hogy a környéken álló egyetlen magas épületről, a Tiltott Város délkeleti sarkán álló Peking Hotel felső emeleteiről sem lehetett rájuk látni, mert amikor a pártvezetés évekkel ezelőtt ide, a Csungnanhaj negyedbe költözött, azonnal tízemeletes falat építettek a szálloda elé. Csak és kizárólag ezért!

Blokkolták a rálátást!

De még az innen hét kilométerre felhúzott, Kína legmagasabb épületének számító ötszázhuszonnyolc méteres CITIC Toronyból is képtelenség volt megfigyelni őket, mert a felhőkarcoló felső emeleteit – beleértve az eredetileg turistalátványosságnak szánt kilátószintet – az építkezés befejezése után azonnal lezárta a kínai biztonsági szolgálat. Földi halandó 2017 óta nem mehetett fel az épület tetejére.

Úgyhogy ezúttal is legfeljebb amerikai és orosz kémműholdak láthatták, amikor Kína legfontosabb emberei összegyűltek a meditációs pagodában fecskefészeklevest enni.

Most már az államfő, Hszi Csin-ping beszélt, a kezében egy több mint harmincéves könyv eredeti példányával, az első kiadással. A koromfekete borító bal szélén az amerikai zászló kék sarka látszott, középen öt fehér csillag lebegett, a jobb alsó sarokban pedig néhány piros csík árválkodott, mintha széttépték volna az amerikai zászlót.

– A hétvégén fellapoztam Vang barátom 1991-ben megjelent művét. – A tenyerével megpaskolta a könyv borítóját. A szobában mindenki olvasta az Amerika Amerika ellen című társadalomkritikát, a kínai főideológus, Vang Huning legismertebb művét. Természetesen feltűnt nekik, azonnal meghallották, hogy az asztal másik végén ülő szerző nem elvtárs, hanem barát. Úgyhogy elismerően ránéztek, és szinte parancsszóra felé mosolyogtak. – Megdöbbentő volt szembesülni azzal, hogy Vang a kilencvenes évek fordulóján, amikor beutazta Amerikát, már tökéletesen átlátta annak az országnak a máig tartó és egyre csak mélyülő válságát. A sorok mintha Donald Trump hanyatló Amerikájáról szólnának. Ma is minden szó igaz belőle, sőt igazabb, mint valaha.

Egy kék papírlappal megjelölt oldalnál nyitotta ki a könyvet, és láthatóan arra készült, hogy felolvas belőle. Az asztal körül ülő feketeruhások pontosan tudták, hogy Hszi Csin-ping a nyomdából 1991-ben kijött legeslegelső példányt tartja a kezében, Vang Huning személyes ajándékát. Ezeket az első kiadású köteteket, amikor Kínában 2020-ban, a Covid idején újra széles körben felfedezték a könyvet, kétezer-ötszáz dollárért lehetett eladni online árveréseken. Donald Trump újraválasztása után végül sok millió példányban megint kinyomtatták a művet.

Az államfő megköszörülte a torkát, és olvasni kezdett.

– Az ipari termelés összeroskadása, az amerikai vidék hanyatlása, a túlköltekezés, az ellenőrzés alól kicsúszó ingatlanárak, az élősködő öreg nyugdíjasok egyre nagyobb tömege, a technológiai monopóliumok kialakulása, a konkurencia agyontaposása, az ellenőrzés kicsúszása a kormány kezéből, sőt a számítástechnikai vállalkozásaikból meggazdagodó milliárdosok kontrollja a kormány felett, a társadalmi egyenlőtlenség, a nincstelen hajléktalanok és kábítószerfüggők hordáinak a megjelenése, a bűnözés, a kulturális káosz, az amerikaiak elkényelmesedő lustasága, a szociális elzárkózás, az önzés és irigység, az állandó szórakozásvágy, az embereket elhülyítő fogyasztás, a mentális betegek csillagokba szökő száma, a nemzeti egység megszűnése, a polgárháborús feszültségek kialakulása, az élet céltalanságának érzése, az alig leplezett önutálat, a rasszizmus, a politikai erőszak, a vallástalanság, a darabokra hulló családok, ezek mind-mind olyan Amerikát fognak eredményezni, ami nagyon közel jut majd a széteséshez.

A kínai pártfőtitkár hirtelen nagy svunggal csapta össze a könyvet, aztán maga elé fektette. Megint megpaskolta, de most már két kézzel, két irányból. Ballal az élét, jobbal a borítóját.

– Látnoki mű – tette hozzá –, és az elmúlt években mi ennek a jövőbe látó munkának a logikája szerint bomlasztottuk és ziláltuk tovább Amerikát, amennyire csak lehetett. Ezért tehát amit most lépünk, most, amikor nyíltan és leplezetlenül belekezdünk a csatába, akkor a döntésünknek ezt a dezintegrációt kell tovább szolgálnia, semmi mást. Mindig az nyer, aki nemcsak azt tudja, hogy meddig kell várni, hogy meddig nem szabad elkezdeni a harcot, hanem aki azt is tudja, hogy mikor jön el az ideális pillanat, hogy mikor kell végre belevágni!

A szokatlanul nyílt dicséretet hallva az amúgy csendes, általában az elgondolkodó akadémikus álarca mögé bújó Vang Huning, aki az elmúlt években a 996-os szám kommunista munkaidőrendszerének lett a legfőbb támogatója, mint egy kisiskolás, szólásra jelentkezett. Illedelmesen feltette a jobb kezét. A 996-os szám a reggel kilenctől este kilencig tartó munkát jelentette, a hét hat napján. Ez volt az udvari filozófus elképzelése a magánélet és a munka egyensúlyáról a munkaalapú kínai társadalomban.

– Főtitkár elvtárs – eszébe sem jutott barátjának szólítani Hszi Csin-pinget, ehhez sosem vette volna a bátorságot –, ezzel azt sejteted, hogy döntésed nem Tajvan elfoglalásának irányába fog mutatni? Hogy az ukrajnai tapasztalatok alapján, az amerikai maffiaimperializmust észlelve, mi most mégsem rég óhajtott célunkat, Tajvan visszaszerzését próbáljuk meg, nem erre használjuk ki a lehetőséget, hanem valami másra?

Olyan ügyesen tette fel a kérdést, hogy az elhangzottakat többféleképpen lehetett értelmezni. Akár úgy, hogy Vang tényleg, rafinált Machiavelliként, bedobott egy álkérdést, hogy ezzel azt az érzetet keltse, mintha itt közös döntésről volna szó, igazi vitáról, amiben az ő szavuknak is súlya van. De akár úgy is, mintha Vang Huning tényleg Tajvan kérdését tartaná fontosabbnak, nem pedig azt az irányt, amerre sejtése szerint a kínai államfő támadni akar – és amerre támadni is fog.

– Nem, Tajvant most hagyjuk, ahhoz még nem jött el az idő. Lehet, hogy ott sosem kell majd támadnunk, elég, ha csak türelmesen várunk. – Hszi Csin-ping válasza szintén nehezen értelmezhető, monoton hangsúllyal érkezett. Nem derült ki belőle, hogy a pártfőtitkár neheztel-e az iménti kérdésért. – Előbb az amerikai ellátási láncokra kell csapást mérnünk. Erre készülünk hosszú évek óta, és most tényleg megtehetnénk, mert még nyeregben vagyunk. Ha várunk, akkor egyre több ritkaföldfémet és ásványt szerez majd vissza Amerika. Látjuk, mi történik Kongóban. Most viszont még nagyon nagy ütést tudnánk bevinni a mesterséges intelligencia, a mikrocsipek és a félvezetők, a kvantumszámítógépek és az infravörös lézertechnológia frontján. Az elmúlt órákban közületek is emellett érveltek néhányan.

A pártfőtitkár-államfő elhallgatott, és körbenézett, de senki sem szólalt meg. Mindenki várt, hogy mi lesz valójában a döntés, és mennyire lesz széles körű. A külkereskedelemért felelős miniszterelnök-helyettest leszámítva mindannyian durva, könyörtelen lépést vártak. Hiszen már Szun-ce is megmondta, hogy egy háborúban a legfontosabb az ellenség stratégiájának a megtámadása. És Amerika most a legfejlettebb technológiák nyersanyagait gyűjti be a lehető leggyorsabban és legerőszakosabban. Ez a stratégiája, mert Donald Trump felébredt.

– Holnaptól kezdve azonnali hatállyal megtiltjuk, tehát nemcsak korlátozzuk, hanem megtiltjuk minden fontos ritkaföldfém és szuperkeménységű nyersanyag kivitelét Kínából az Egyesült Államokba, és három térségbeli szövetségese, Japán, Dél-Korea és… – alig látható, apró mosoly jelent meg a szája szélén, miközben ránézett Vang Huningra – Tajvan irányában. Megtiltom tehát… – most már egyes szám első személyben beszélt – a gallium, a germánium, a kobalt, a kadmium, a volfrám, a feldolgozott foszfor, az antimon, a lítium, a grafit, a szamárium, a terbium, a szkandium, a lutécium, a gadolínium, a mobiltelefonokhoz szükséges összes ritkaföldfém és a legújabb, legmagasabb hőellenállású anyag, a diszprózium kivitelét Kínából. Ez utóbbiból miénk a világkészletek kilencvenkilenc százaléka, így azonnali csapásként Amerikában pár napon belül leáll majd a legfejlettebb technológiájú félvezetőgyártás. Az amerikaiak persze válaszolni fognak, és én sejtem is, hogy miképp. Akkor majd újabb csapást mérünk rájuk, ugyanilyen könyörtelenül.

Hszi Csin-ping ezzel befejezte. Mintha a döntése véglegességét akarná jelezni, eltolta magától a fekete borítójú könyvet, az amerikai zászló csillagokra és csíkokra szaggatott grafikájával. Egyetlen pisszenést sem lehetett hallani, csak a hangot, ahogy a súlyos könyv csúszik a fényes asztalon.

Csien-lung császár pagodájára síri csend telepedett…

Olaszország, Róma

Mylène lágyan, szinte véletlenül érintette meg Frédéric Bertholet kezét, pontosabban az ujjbegyét.

A férfi szerencsére vészesen mulya volt, és ez megnyugtatta. Mármint, hogy nem kell tőle tartania. A francia feltaláló soha nem merne vele úgy erőszakoskodni, mint az a lyukacsos képű Csang Hsziang. Aki persze épp a gátlástalanságának és az agresszivitásának köszönhetően verekedte fel magát Kína valamelyik borzalmas, sötét bugyrából a világ tetejére. Vele ellentétben Frédéric, ha Mylène nem kezdeményez, akkor a kezét sem meri majd megfogni, megcsókolni aztán meg végképp nem.

Bár erre természetesen a legkevésbé sem vágyott.

Mármint Mylène.

Ez a férfi, francia honfitársaira egyáltalán nem jellemző módon, a jelek szerint képtelen az intimitásra, miközben érzékelhetően kétségbeesve vágyik a nők csodálatára. Ennek ellenére elképzelése sincs arról, hogy ezt miképp vívhatná ki.

Mylène az imént tehát előrecsúsztatta a kezét a puha damasztterítőn, és megérintette Frédéric Bertholet ujjait. Közben úgy csinált, mintha a mozdulat véletlen lenne. Mintha nem szándékosan érne a vegyületektől kiszáradt bőrhöz.

Érezte, hogy a férfit áramütésként rázza meg az érintés. Frédéric önkéntelenül elkapta a kezét, de aztán gyámoltalan lassúsággal visszatolta Mylène felé. Egyetlen milliméterrel sem tovább, mint ameddig az imént Mylène előrenyúlt. De így is érezni lehetett a lüktetést, a férfi izgalmát, ami rögtön hatalmába kerítette az apró, intim mozdulattól.

Ekkor André jutott Mylène eszébe, bár nem értette, hogy miért, már megint miért, nem is először az elmúlt napok során. Most épp az, amikor pár nappal ezelőtt a simogató tengervíz puha homokágyában feküdt, és André az arca felé emelte a kezét. Lassan, óvatosan, mégis magabiztosan, mintha fel sem merülne benne, hogy ezt nem szabad, oldotta ki az egyik hajtincset a füle mögül. Csak úgy. Annyira semmilyen, jelentéktelen mozdulat volt, mégis izgató. Nem ért a bőréhez, az ujjai ott lebegtek az arca előtt, csak a hajához nyúlt, amit ő nem is érzett. És mégis. Lüktetett a homloka, amikor ez eszébe jutott.

De most itt van… Rómában… Erre kellene figyelnie, erre a franciára… Úristen, mekkora különbség! Ez a gondolat megint Andrét juttatta az eszébe, de most nem egy jelenetet, mint az imént, hanem csak úgy általában magát az érzést, ami átjárta, amikor lovagolni látta, de… most már tényleg itt kellene lennie és koncentrálnia.

Rómában. Ma este. Erre a férfira.

Némi intimitást kellene maguk közé csempészni, mert már két órája vacsoráznak, mindjárt hozzák a desszertet, mégse történt köztük semmi.

Csang Hsziang már kétszer telefonált, de Mylène nem vette fel. Lehalkítva tartotta a mobilját. Aztán a kínai milliárdos üzent is. Fél órával ezelőtt kiment a mosdóba, és elolvasta, amit írt. Mi a helyzet, mit mond? Mit talált fel? Ezeket a kérdéseket prüszkölte Hsziang Szingapúrból. Nem válaszolt neki, mert Frédérictől alig tudott meg valamit. Mármint olyasmit, amit tényleg meg is értett.

A feltaláló csak mondta és mondta, egyre kuszább és zavarosabb példákat emlegetve sorolta a technikai részleteket. Nehezen felfogható mondatokban próbálta elmagyarázni annak a felfedezésnek a lényegét, amit délelőtt állítólag tizenöt percben kellett összefoglalnia.

Hát megérti. Tényleg. Mármint azt, hogy John Elkann-nak és a Stellantis többi vezetőjének, vagy akárkik is voltak még jelen a találkozón a szálloda legfelső emeleti lakosztályában, miért nem volt erre több energiájuk. Ki bírja ezt végighallgatni? Erre a részletekben elvesző tudományos csodabogárra figyelni. Aki ráadásul azt képzeli, hogy vonzó és ámulatba ejtően férfias dolog két órán át a nátrium-kősó-akkumulátorok cellaszerkezetéről kiselőadást tartani a vacsorarandijukon.

Mylène az első fél órában még nagyon koncentrált, de utána már elkalandozott a figyelme. Azon kapta magát, hogy jelzőket keresgél a fejében, ezzel szórakoztatja magát. A pipogya férfi leírására használható rokon értelmű szavakkal.

Szégyenlős. Nyámnyila. Mulya. Tutyimutyi. Pipogya. Aztán már kicsit erősebb jelzők is jöttek, mert kezdte fárasztani Frédéric. Gyáva és töketlen. Ez utóbbinál hagyta abba. Maradt a pipogyánál. Az is elég bántó. Talán nem is érdemli meg. De ennek akkor sincs semmi értelme. Várni. Így sosem fogja kihúzni belőle a lényeget, azt, amiért Csang Hsziang ideküldte. És ami miatt Szingapúrból már most hívogatja. Pedig ott csak reggel hat van, itt pedig még véget sem ért a vacsora.

Süllyesztőbe küldi a találmány a kínaiak vas-foszfáttal kombinált lítiumakkumulátorát, vagy sem? És az amerikaiak kobaltos verzióját? Csang Hsziang ezt akarta tudni.

Úgyhogy tennie kell valamit. Itt, nyilvánosan, mert az étteremben talán egyszerűbb szóra bírni Frédéricet, mint felmenni vele a szobájába.

Ma este azt amúgy is szeretné megúszni. Meg persze általában is. Kiszed minden fontosat Frédéric Bertholet-ből, aztán eltűnik.

Kedves pasi amúgy, tényleg, lelkesen imádja az életét, a dolgait, a munkáját. Az minden szenvedélye. Viszont dicsekvő, ami mégiscsak furcsa egy ennyire sikeres és zseniális tudóstól, mármint a kérkedés. Az elmúlt két órában már legalább ötször elmondta, hogy a délelőtti találkozó résztvevői szerint Nobel-díjat fog kapni. Annyira korszakalkotó, amit feltalált.

Nobel-díjat. Mert ő egy zseni.

A könyvtárszoba bárjában vacsoráztak. Mylène ismerte a szállodát, bár még sosem lakott itt. Amikor pár évvel ezelőtt újranyitották, eljött megcsodálni. Kávézott a teraszon, és besétálta az épületet. Épp Rómában járt egy árverésen. Tudta, hogy a tervezők a kétezer évvel ezelőtti római időszakra, az ókori köztársaság felszámolására akartak utalni az épülettel. A Mussolini korában felhúzott szálloda belső dekorációjában a vele szemben álló mauzóleumra, Augustus császár sírhelyére reflektált. Az összes olyan márványtípust felhasználták hozzá, ami Augustus korában a Földközi-tengert körbeölelő és Kis-Ázsiába is mélyen benyúló Római Birodalom területén fellelhető volt. Mussolini így vont párhuzamot Augustus diktatórikus hatalma és a fasiszta új Olaszország világbirodalmi ambíciói között.

Ahol most ültek, a könyvtárszobában például szürkésfekete iráni márványból faragták a kandallót. Az ajtókereteket vajszínű chiampói márványból vésték, a padlón velencei mozaik futott. A polcokat, amik tele voltak gyönyörű könyvekkel, gazdagon erezett egyiptomi diófából illesztették össze, a bútor sarkait ókori római technikával aranyozták. Mylène értett hozzá, a szeme megakadt a részleteken. Látta, hogy az illesztéseknél bóluszt, agyagos pasztát használtak, tojásfehérjével összekeverve. Mint Augustus császár idején.

Őt az ilyesmi nyűgözte le, nem a nátriumion-akkumulátor.

A pincér épp odalépett az asztalukhoz, és elvette a tányérokat. Mind a ketten burgonyás raviolit ettek polipszósszal. A hófehér, aranyszélű tányérok közepén most, hogy megették róla az ételt, a szürke szószmaradványok alól felbukkant a porcelán halványzöld koralldíszítése.

Desszertként millefogliét kértek mind a ketten, és bár november volt, vaníliafagylaltot is mellé. Pontosabban Mylène kérte ezt, ahogy a burgonyás raviolit is, és korábban előételként a mézes endíviasalátát fenyőmagkrémmel. Frédéric Bertholet mindig csak tanácstalanul és gyámoltalanul csatlakozott hozzá.

– Ugyanazt kérném, amit a hölgy – mondta ezúttal is.

A pincér mostanra már átérezte a férfi bizonytalankodását, hiszen ő is így viselkedne egy ilyen nő társaságában. A mélyzöld szemű, koromfekete hajú Mylène alakra simuló, halványzöld selyemblúzt viselt. A három felső gombot kigombolta, és mély dekoltázst sejtetett, de mégis mindez csak a fantázia játéka maradt, mert a finom bőrű nyakán fekete bársony nyakkendőt viselt, apró, fehér pöttyökkel. Ez befutott a szétnyitott blúz alá, elrejtve mindent, amit a felül össze nem gombolt ruhadarab széles dekoltázsa egyébként megmutatott volna.

A pincér maradni akart még egy kicsit, hogy kiélvezze a látványt, mert most már a desszertnél tartott a francia pár. Igazából nem tudta elképzelni róluk, hogy egy párt alkotnak, pedig észrevette, hogyan érinti meg a nő a szemüveges férfi kezét. Akármi is van köztük, az ő szempontjából az a lényeg, hogy lassan vége szakad az esti beosztás legnagyobb élményének, ennek a csodálatos női panorámának.

Olasz volt, úgyhogy visszakérdezett, próbálta húzni az időt.

– Csak jelezném, hátha ez gond, hogy a mi millefogliénk nem franciás, nem chantilly krém van benne, hanem csokoládés gyümölcspüré, cukrozott tejszínnel. Akkor is ezt választja, mademoiselle? – A francia szót használta, enyhe mosollyal kísérve. Így jelezte, hogy az angol akcentus mögött kiszúrta a kisasszony anyanyelvét.

Mylène nem bánta, hogy kétórányi lítiumos, kobaltos és vas-foszfátos akkumulátorokról szóló kiselőadás után egy ilyen fajsúlyos, világrengető kérdésről kell pár másodpercig gondolkodnia. Jöhet-e a cukrozott tejszín csokoládés gyümölcspürével, vagy sem? Végül a pincér felé biccentett, és rámutatott Frédéric Bertholet-re.

– Az úr dönt – aztán még hozzátett valamit, amit a vadidegen olasz pincér gyorsabban értett meg, mint a pipogya francia tudós. – Itt az ideje, hogy átvegye az irányítást, nemde, Frédéric?

De a Nobel-díj várományosa nem értette a célzást, mert a jelek szerint azt hitte, hogy továbbra is a süteményrendelés részleteire kell koncentrálnia. Neki amúgy tényleg mindegy volt, hogy mit eszik, most vagy máskor, hiszen soha életében nem érdekelték ilyen jelentéktelen ügyek, az egyszerű földi halandók felfoghatatlanul apró dilemmái. Egy torta íze. Teljesen mindegy. Bólintott tehát, hogy jó lesz neki a sütemény úgy, ahogy van.

A pincér is biccentett, nem szólt semmit, meghajolt, és kissé erőltetetten – vagy inkább részvéttel – a gyönyörű nőre mosolygott, aztán csendben távozott.

Mylène telefonjára közben újabb üzenet érkezett Hsziangtól. Az asztal sarkára tolt mobil csendben villant egyet, aztán a képernyő kivilágosodott. Így értesült a tartalmáról, ki sem kellett nyitnia, mert a szöveg annyira rövid volt, hogy elfért a feladó neve mellett.

Nos? – ennyit írt csak Hsziang.

– Nos? – kérdezte a telefonra pillantva Mylène a francia tudóst, lefordítva a Szingapúrból idetolakodó üzenetet az ő vacsoranyelvükre, elragadtatottan, remegő szempillákkal kíváncsiskodva. – Ha az én butuska fejem mégsem értett volna meg mindent a ma este irtó izgalmasan elmesélt történetből, akkor mit mondana nekem, édes Frédéric? Anyukám, aki Sanghajban él, kezdhet aggódni? Mert ő körülbelül ilyen egyszerűen fogja fel a dolgokat. A nátriumionos akkumulátor Nobel-díjat érő találmánya a süllyesztőbe küldi a kínaiak vas-foszfáttal kombinált lítiumakkumulátorát? Vagy mégsem? – Szó szerint feltette neki Csang Hsziang kérdését.

– Cseszhetik – tört fel diadalittasan a kócos hajú tudósból meglepő hevességgel a válasz. – De az amcsik is a kobaltjukat!

Nevetett, tiszta szívből nevetett. Kibukott belőle a megkönnyebbült kisfiú öröme, mert Mylène arcán ugyanazt a csodálkozó meglepődést vette most észre, amit anyukája tekintetében látott évtizedekkel ezelőtt, amikor néha valahogy mégiscsak kivívta az ámulatát.

A millefoglie nagyon finom volt. A pincért azelőtt rázta le Mylène, hogy megkóstolta volna a tortát, Frédéricet pedig azután, hogy megette az egészet. A szobájába ment, azzal, hogy majd reggel együtt kávéznak.

A francia már ennek is örült. Boldogan ment aludni. Csodás napja volt. Délelőtt a Nobel-díj fejfaszidolozása, este meg ez a nő. Ha anyukája, az édes mama ezt tudná… Bárcsak látná, hogy hová jutott az ő kisfia. Ezekkel a gondolatokkal merült álomba, a csíkos, nagy zsebes pizsamájában.

Mylène meztelenül aludt, mert ő így szokott.

Végül is mindent megtudott. Adagolni fogja a híreket Csang Hsziangnak, mert valamiért ezt súgta az ösztöne. Nem akart mindent rögtön elmondani neki. De csak André miatt. Nem tudta volna pontosan megfogalmazni, hogy miért, de ezt érezte. Hogy csakis miatta. Egyébként most megírná Hsziangnak az összes részletet, amit megtudott, leginkább persze azt, hogy cseszhetik az akkumulátoraikat. És ezzel letudná az egész ügyet.

Mint ahogy pár napja, Sumba szigetén egy időre letudta a franciákat is. Mármint a DGSE vezetőjét, azt a borzalmasan jól vasalt, könyvelőfejű Bernard Émiét. Hiszen megmondta Andrénak, hogy Csang Hsziang Szingapúrban Csenli Konnal találkozik, a sármos lovas fiú pedig biztos továbbadta a nagy hírt a francia titkosszolgálat vezetőjének, úgyhogy Bernard tényleg nyugton maradhatna, legalább pár hétig.

Mylène már az ágyában feküdt. A félig behúzott függöny résein átszökő éjszakai fények szürke foltokkal hintették be a mustársárga falat. Az íves kanapé árnyéka ráúszott a fürdőszoba márvány ajtókeretére, és tompán derengett a bőrkeretes tükörben, a teraszajtó melletti falon.

Mylène tekintete követte a városból a hotelszobába belopakodó fény útját. Jobbról, a római béke, a Pax Romana emlékét őrző oltár felől osont az ágya felé. Azt az épületet is Augustus korában emelték, amikor a császár visszatért a három évig tartó hispán és gall hadjáratból, de eredetileg másfél kilométerre innen. Mussolini viszont a régészeti feltárás után itt építtette újjá, közvetlenül Augustus mauzóleuma mellett.

A művészettörténész Mylène gondolatai elkalandoztak a múltba, a végtelen messzeségbe vesző időbe. És talán épp ezért, ahogy most a lelke a fény útján járt, egyáltalán nem tudatosan, csak ösztönösen, de el akarta nyújtani az akkumulátortörténetet. Mert André abba csatlakozott bele… a Stellantis képviselője volt… fedősztoriként…

Mylène – be sem vallva ezt magának – talán ezért nem akart mindent azonnal megüzenni Hsziangnak.

Majd fokozatosan. Morzsánként.

Úgyhogy a lényeget el sem árulta, most még nem írta le, hogy a kínaiak cseszhetik. Csak annyit üzent, hogy „egyelőre nem értem a technikai részleteket, de Frédéric azt mondja, hogy Nobel-díjat kap majd érte”.

Honnan tudhatta volna…

…hogy ennyit írni is végzetes hiba.

A Wall Street Journal beszámolója

Összeomlóban az amerikai ellátási láncok – teljes tanácstalanság a Fehér Házban

Határozott válaszlépéseket sürgetnek a Trump elnök környezetében befolyással bíró techmilliárdosok

Totális káosz, nem lehet érzékletesebben leírni a helyzetet a világ tőzsdéin, a nyersanyagellátási láncokban és a termelési oldalon. Kína döntése, amely a fejlett technológiákban nyilvántartott ötvenféle ritkaföldfém közül harminc exportjának azonnali és teljes tilalmát rendelte el, dominóhatásként fut végig a glóbuszon. Egymás után esnek szét a világkereskedelem precízen összehangolt folyamatai.

A kínai kormányzat feltételezhető célja az Egyesült Államok hadiiparának és piacvezető technológiai ágazatainak térdre kényszerítése.

A döntés óta az amerikai elnök egyelőre semmilyen konkrét ellenlépést nem jelentett be. Donald Trumpot és szűk környezetét láthatóan váratlanul érte a kínai lépés. Az elnök mindössze pár soros haragos üzeneteket tesz közzé a saját közösségimédia-felületén, a Truth Socialön, legutóbb néhány órával lapzártánk előtt, amikor a „pokol tüzével, az amerikai nép örök haragjával és pusztító bosszújával” fenyegette meg Kínát.

A közvélemény egyelőre tanácstalan, és a következmények felmérésével foglalkozik, de közben azzal is, hogy megértse, miről van szó valójában. Ki tudta például akár csak egy nappal ezelőtt is, hogy ha kézbe veszi a mobilját, és megérinti a képernyőt, akkor az ujjait lantán és cérium érzékeli? A telefon belsejében pedig egy neodímiumból és prazeodímiumból készült mágnes található. Ezeknek az anyagoknak még a nevét is nehéz kimondani, hát még azt megérteni, hogy valójában mi a jelentőségük.

A helyzet amerikai szemszögből nézve elkeserítő, Kína stratégiai előnye ezen a területen megdöbbentő. Bár a szakértők már jó ideje óvják a Trump-kormányzatot attól, hogy túlzásba vigye a Kína-ellenes lépéseket, főleg a vámtarifa-háborút és a fejlett amerikai technológiák kivitelének korlátozását, az elmúlt időszakban senki sem hallgatott rájuk. Hiába mondták, hogy Peking az ellene irányuló és Kínának kárt okozó lépésekre nem ugyanazokkal az eszközökkel fog reagálni, mint amilyenekkel Trump elnök Kínát szorongatja.

Vámemelésre nem vámemeléssel. Szabadalmi jogok felfüggesztésére nem szabadalmi jogok felfüggesztésével. Befektetési korlátozásra nem befektetési korlátozással.

Hanem újszerűen, másképp.

A Kína-szakértők és a külpolitikai elemzők korábban arra is figyelmeztették Donald Trumpot, hogy harcias ellenségeskedése keretében könnyen végső csatába keveredhet Kínával. A konkrét kínai válaszlépéseket nem ismerve azt gondolták, hogy anyagilag rendkívül kockázatos lenne Amerikára rántani a vörös sárkány haragját. De Donald Trump láthatóan nem értette meg, hogy – az elnök kedvenc szófordulatával élve – nem nála vannak az ütőkártyák. Hogy Kínával szemben nála nincs aduász.

Sőt, hogy ebben a játszmában a bármikor lehívható dzsóker valójában Kína paklijában található.

A kvantumszámítógépektől kezdve a mikrocsipgyártással bezárólag a fejlett technológiák terén szükséges nyersanyagok feldolgozásában Kína tartja kezében a világkapacitás nyolcvan százalékát. Bizonyos esetekben a kilencvenkilenc százalékát. De maguk a feldolgozatlan nyersanyagok, tehát a még kibányászandó ritkaföldfémek jelentős része is Kínában és a vele szoros szövetségi rendszerben álló országokban található. A világtartalék több mint negyven százaléka.

Nemhiába próbált a Trump-kormányzat a közelmúltban jó néhány különleges ritkaföldfémmel rendelkező országban befolyást szerezni, néha kifejezetten agresszív módon. Gondoljunk csak az Ukrajnában vagy éppen az afrikai zűrzavaros országokban, például a Kongóban történtekre. Grönland zaklatására is bizonyára emlékszik még mindenki.

A kínai bejelentés negyvenötezer tonnányi feldolgozott ritkaföldfém kivitelét érinti. Mindez a világexport negyvenhét százaléka. A Trump-kormányzat menekülőútja két okos, előrelátó országba, Malajziába és egy közép-európai pici államba, Ausztriába vezethet. Mindkettő a ritkaföldfémek világszintű feldolgozásának kilenc-kilenc százalékát tartja a kezében. Amerika is körülbelül ugyanekkora arányban dolgoz fel saját ritkaföldfémeket. De ez így még együtt sem éri el a kínai mértéket. Ráadásul ezek nem Kínát kiváltani képes szabad kapacitások, hiszen már most is helyük van az ellátási láncokban.

A tőzsdén a kiviteli tilalom alá eső feldolgozott nyersanyagok világpiaci ára ezért már az elmúlt negyvennyolc órában átlagosan a háromszorosára emelkedett.

Az amerikai hadiipari konszernek közös közleményben jelezték a Trump-kabinet felé, hogy kobalt-és lítiumtartalékaik csak az éves szükséglet öt százalékát érik el, tehát legfeljebb még három hétig elegendőek.

A tőzsdén újabb és újabb vállalatok részvényei kezdenek zuhanórepülésbe, amint kiderül a termékeikről, hogy ritkaföldfémeket tartalmaznak. Nemcsak elektromos autókról vagy a már említett mobiltelefonokról van szó, de a televízió-készülékektől kezdve a hajszárítókig, a bicikliktől a karórákig bezárólag elképzelhetetlen mennyiségű és fajtájú áruról.

Amerikában az elkövetkező hetekben várhatóan rengeteg gyár termelését kell majd felfüggeszteni vagy akár végleg le is állítani, ahogy szűkülnek, aztán kiürülnek, végül pedig megszakadnak az ellátási láncok. Tömeges elbocsátásokra lehet számítani. Mindez további részvényárfolyam-zuhanást eredményezhet. Az idén várható teljesítmény alapján a kockázatelemző cégek már most negatívra módosították az amerikai gazdaság kilátásait. A recesszió mindezek alapján elkerülhetetlennek látszik.

Az átállás, a Kínáról történő gazdasági leválás, az amerikai gazdaság elszigetelése és elszigetelődése már korábban megkezdődött, de a pekingi lépések a folyamat gyorsulását eredményezhetik. Tegyük hozzá, hogy amerikai szempontból egyelőre felbecsülhetetlen károk és veszteségek árán.

Stratégiai elemzők már most rámutatnak, hogy mindez előre látható volt, belső kormányzati körökben mégsem emelte fel a szavát senki Donald Trump erőszakos, a nemzetközi intézményeket és szabályokat semmibe vevő cowboykapitalizmusa ellen. Ha nem sikerül Kínával kompromisszumra jutni, akkor a Republikánus Párt szenátorai és képviselői súlyos vereségre számíthatnak a következő időközi választásokon.

Mindezek ellenére a Fehér Házból kiszivárgó hírek egyelőre arról szólnak, hogy a leginkább érintett technológiai cégek tulajdonosai, a nagy teljesítményű számítástechnika-és processzorgyártás éllovasai, élükön Larry Ellisonnal, az Oracle alapítójával és Jensen Huanggal, az Nvidia vezetőjével egyáltalán nem a kedélyek lenyugtatását, a Kínával való tárgyalásokat és a feszültségek csökkentését célozzák, hanem épp ellenkezőleg, a harcos ellenállást.

– Megvívjuk – írta például a saját közösségi platformján Elon Musk. A Tesla tulajdonosa állítólag azonnal kiadta az utasítást, hogy mérnökei tervezzenek ritkaföldfémmentes elektromos autókat, találjanak ki alternatív mágneses anyagokat, például ferritalapú mágneseket és ezek ötvözetét.

Könnyű persze mindezt „megparancsolni”, de sokkal nehezebb kivitelezni, kommentálták Elon Musk hirtelen támadt elvárását az akkumulátor-szakértők. Főleg, hogy erre már nincs idő, a határidő valójában tegnap volt, nem pedig évek múlva.

Kína most háborúzik a Teslával és az összes többi technológiailag fejlett amerikai vállalattal.

Vissza kell tehát lőni, vagy békülni? Ez ma a kérdés, és egyelőre nem világos, hogy Donald Trump melyik irányt választja. Az pedig még kevésbé, hogy egyáltalán mivel tudna visszalőni.

De a fülébe a háborúpártiak sugdolóznak!

Szingapúr

Csenli Kon egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy koszos kínai szakács. Ebben valószínűleg szántszándékkal tévedett a New York Times. Abban a tekintetben viszont igazat írt róla az amerikai napilap, hogy ő a fentanilkirály, az ópiumháború hadvezére, a Sinaloa kartell egyik kulcsfigurája, egy multimilliárdos üzletember-bűnöző.

Ezek a jelzők mind illettek rá.

Csenli Kon valóban az volt, és azt tette, amivel megvádolták.

Mexikói–kínai kettős állampolgárként a Kínai Kommunista Párt Amerika-ellenes dezintegrációs hadműveleteit irányította. Az volt a feladata, hogy gyógyszernek álcázott kábítószereket gyártson, csempésszen be és aztán terítsen szét az Egyesült Államokban. Tényleg az amerikai társadalom minél hatékonyabb megnyomorítását várta el tőle a kínai pártvezetés, méghozzá feltűnésmentesen, a Mexikóban felvásárolt gyógyszergyárak és kikötők álcája mögé bújva. Ez ügyben a világszerte nagy feltűnést keltő újságcikk minden állítása igaz volt.

Még az is, hogy Csenli Kon alacsony, majdnem kopasz, szürke és jelentéktelen külsejű figura.

Csak éppen nem koszos. Az azért nem.

Most is tiszta volt, és ápolt, ahogy a páncélozott Cadillac Escalade hátsó ülésén a golyóálló vastag üvegnek támasztotta a fejét. Különleges kinamillat lengte körül, a vietnámi aquilaria nevű fa gyantaolajából Tokióban kipréselt fűszeres aroma. Japán parfümöt használt, a kétezer-ötszáz dolláros Royal Guallamot, mert egyszerűen mindent szeretett, ami japán.

És mindent, ami európai, főleg persze francia és olasz.

Többnyire fekete, színében mintás Louis Vuitton pamuttrikókat viselt, most épp nyakig begombolva, mert fázott az amerikai mértéktelenséggel jéghidegre légkondicionált autóban. Mégsem szólt a sofőrnek, hogy vegyen vissza a hűtésből.

Akármennyire is gazdag volt, nem szerette a kényeskedő embereket. Megvetette az elpuhult nyugatiakat, élükön az amerikaiakkal. És amúgy is, a rövid ujjú sporting fölött selyemmel bélelt Gucci zakót hordott, mert igenis adott magára.

Úgyhogy el tudta viselni a kocsi tizenhat fokos hidegét.

Kívül amúgy hőség tombolt, harmincöt fok és fullasztó pára, mert a december eleje Szingapúrban már a monszun ideje.

A Changi repülőtérről tartott a városba a tükörsima, négysávos autópályán. Előtte, a felé fordított üléseken két fegyveres testőr terpeszkedett. Mellette, a széles kanapéülésben jobbra és balra még kettő.

Akárhányszor is érkezett ide, mindig lenyűgözte a város tisztasága és gazdagsága. Szingapúr, ahol börtön járt a szemetelésért, a részegségért, sőt még azért is, ha valakinek a zsebében rágógumit találtak, mert itt aztán ne csámcsogjon senki az utcán, cigarettára meg végképp ne gyújtson rá, nos, mindennek a vége a világ legfegyelmezettebb, legtisztább és legbiztonságosabb városa lett.

Fegyverrel természetesen nem lehetett átlépni a határon, ezért annak, aki még itt is félt, helyben kellett testőröket fogadnia. Ő is így tett.

Mexikóban mindig a Sinaloa kartell tetovált vademberei vették körül, az ottani testőrei, de mivel azokat nem hozhatta magával Szingapúrba, így helyettük most holland deszantosok védték. A Korps Commandotroepen háborúkat megjárt elit katonái, akiket az Infinite Risks küldött érte a repülőtérre a golyó-, akna-és gránátálló Cadillac Escalade-ben. Az Infinite Risks az egész világot behálózó speciális biztonsági cég volt, belül tartott emberekkel. Mármint olyan országokon belül, mint például Szingapúr, ahová a saját testőreiket nem vihették magukkal a dúsgazdagok.

Itt persze aligha kellett bármitől is tartania. Szingapúrban az emberrablásért halálbüntetés járt. Épp ez volt az egyik oka annak, hogy miért landolt itt a magángépe.

Csenli Kon merengve nézte a reptéri út mellett virágzó narancssárga liliomokat és lila orchideákat. Figyelte a szembejövő patyolattiszta autókat.

A sávokat katonás rendben ültetett pálmafasor választotta el egymástól. Mindenhol tűzpiros bougainvilleák pompáztak, és a kedvencei, a hegyesen ágaskodó rákollóvirágok. Azok is élénkpirosak voltak, már majdnem bordó árnyalatúak. Évekkel ezelőtt itt, Szingapúrban látta ezt a virágot először. Otthon, Mexikóvárosban azonnal utasította a kertészeit, hogy ültessenek belőle minél többet a hatalmas, öt focipályányi kertjében, de a rákollóvirágok ott valahogy nem akartak életben maradni. Szingapúr csak százötven kilométerrel feküdt az Egyenlítőtől északra, Mexikóváros viszont már kétezerrel.

Talán ezért.

Hiába lakott a mexikói főváros legelegánsabb negyedében, a Lomas de Chapultepecben, arrafelé még a gazdagok házai felé vezető utak is hepehupásak voltak, az utcai fákat csak itt-ott gondozták, a villanyoszlopok rozsdásodtak, a fű sok helyütt kiszáradt, a villanyvezetékek pedig összevissza szaladgáltak az ember feje fölött.

Bezzeg itt, Szingapúrban… Sehol egy villanyvezeték, minden mélyre ásva, a fű friss, dús és élénkzöld, a fák lombkoronáját pedig mintha pipereollóval igazgatnák. Tőle balra a Szingapúri-szoros hullámzó partja hosszú-hosszú kilométereken keresztül nyílegyenesen feltöltve, csak azért, hogy oda is zöldet lehessen ültetni. Esőfákat, felnyírt törzsű, esernyő formájú, boltívesen szétterülő növényeket.

Csenli Kon csodálta a szingapúri rendet és fegyelmet. Irigyelte. Azon kapta magát, hogy otthon valójában ez hiányzik neki a legjobban.

A rend!

Mexikóvárosból egyébként most épp menekült. El onnan, minél messzebb.

Persze nem azért, mert ott még a mérhetetlenül gazdagok utcái sem néztek ki úgy, mint itt a reptéri gyorsforgalmi út, hanem mert a New York Times cikke után félni kezdett. Úgy érezte, hogy ha az amerikaiak valaha el akarnák kapni, akkor most fogják megpróbálni. Főleg, hogy a ritkaföldfémek pekingi embargója nyílttá tette a kínai–amerikai konfliktust. Egyik oldalon sincs már miért ügyelni a látszatra.

Mexikóban viszont még egy hadseregnyi testőrséggel sem tudná megvédeni magát.

Ebben biztos volt.

Hiszen Donald Trump a beiktatása után azonnal háborút indított a mexikói drogkartellek és a fentanilcsempészet ellen. A Sinaloát terrorszervezetnek minősítette, ami ellen bármilyen eszköz bevethető. Sokra nem ment ugyan vele, mert amíg amerikaiak milliói kábulatban szeretnének élni, addig mindig lesz valaki, aki kábítószert ad el nekik. A fentanilszármazékok és az amfetaminkeverékek, csak ez a kétféle drog sok millió amerikait tart függőségben. És ezek tényleg ölik őket, ő aztán tudja. De eddig nem volt gond, mert sikerült okosan meghúzódnia a mélyben. Üzletember volt, legalábbis annak tűnt. Figyelt és ügyelt a látszatra. Ebben a helyzetben irányította rá a figyelmet a New York Times. Akár még személyesen Donald Trumpét is.

Úgyhogy biztos, ami biztos, inkább eljött Mexikóból. Jobb most onnan távol lenni.

Viszont Kínába sem mert visszamenni, mert mi van, ha ott közben ejtették? Az újságcikk megjelenése óta a feketeruhások közül senkivel sem tudott kapcsolatba lépni. Mi van, ha azért, mert a nagy alkudozás közben be akarják áldozni? Hiszen lehet, hogy Hszi Csin-ping nyílt támadása Amerika ellen csak álca, mindössze egy újabb és még nagyobb játszma része. Mi van, ha a kínai pártfőtitkár valójában nem is akar nyílt kereskedelmi háborút Amerikával, csak üzletet szeretne kötni Donald Trumppal?

Egy végső nagy alkut.

Dealt – ahogy az amerikai elnök mondaná.

És ennek keretében őt prédaként odahajítják.

Úgyhogy Szingapúrban lesz a legnagyobb biztonságban. Erre a következtetésre jutott. Ez már majdnem Kína, itt már otthon érezheti magát, hiszen a lakosság háromnegyede kínai. Ráadásul ezek másféle kínaiak. Jobbak! Még a brit gyarmatosítás előtt vagy alatt, esetleg a japán uralom idején jöttek. Hosszú évszázadok alatt, fokozatosan szivárogtak le ide. Ezért van itt rend! Ezt az országot nem a vörös Kína töltötte fel mezítlábas nyomorultakkal, a csatornából felbugyogó büdös, kommunista emberhordalékkal.

Lenézte a saját népét.

Csenli Kon még akkor is a négy centiméter vastag golyóálló üvegnek támasztotta a fejét, amikor már beértek a felhőkarcoló-város árnyékába. Még itt is fák, sok zöld, virágok és bokrok, szökőkutak, szobrok, márványjárdák és csendes nyugalom. Az útkereszteződésekben, a zebránál várakozók legalább félméteres távolságot tartottak egymástól, senki nem lihegett a másik nyakába. Az üzletek és az irodaházak ablakai mögött letisztult elegancia és egyszerűség. Skandináv és japán életérzés a páradús trópusokon. Minden részletből stílus és minőség áradt, hivalkodó gazdagságnak alig látta nyomát. A járókelők ruházata is visszafogott volt, igényes és kifinomult.

Itt kellene élnie, mindig itt, futott át az agyán a gondolat. Ezt kellene kérnie Csang Hsziangtól, hogy ezt intézze el neki Pekingben. Hogy hagyják őt békén. Hagyják itt élni. Kérdezze meg Hszi Csin-pinget, hogy kinek és mit kellene átadnia, és ő megteszi. Csak hagyják békében megöregedni itt, Szingapúrban, a kedvenc virágai között.

Hsziang talán el tudná ezt intézni, mert most az ő évei következnek. A ritkaföldfémek óriási játszmája, amiben Hsziangnak fontos lapot osztottak, hiszen világszerte ő tartja kézben azokat a bányákat és ásványkincseket – ha nem is mindet, de elég sokat közülük –, amikkel Hszi Csin-ping zsarolni kezdte az amerikaiakat.

Ő viszont ebből már kimarad. Megtette, amit kértek tőle. A fentanillal legyilkolt annyi amerikait, amennyit csak lehetett, úgyhogy most már hagyják őt a színpadról csendben lelépni, aztán eltűnni.

Annyira elmerült ezekben a gondolatokban, hogy észre sem vette, amikor megérkeztek, és a páncélozott, elfeketített üvegű Cadillac befordult a Marina Bay Sands középső tornya elé.

Amikor az egyik testőr kinyitotta a nehéz, golyóálló ajtót, Csenli Kon még akkor is a várost fürkészte a sötét üvegen át.

Az idő gyorsan elszaladt.

Két órával később már csak a desszert volt hátra.

Csenli Kon és Csang Hsziang Szingapúr egyik legelegánsabb éttermében, a Waku Ghin különszobájában vacsoráztak. A falakra tokiói árverésen vásárolt ötszáz éves aranylevél-tapétát kasíroztak. Hófehér darumadarak lebegtek rózsaszín cseresznyefák fölött. A padlót különböző árnyalatú ébenfából rakták. A sárga, barna, fekete és vajszínű mozaikdarabkák a tradicionális japán joszegi-zaiku intarziaművészet szabályait követték. A parkettakockák geometrikus vonalai a tűzpiros bőrszékek magasából nézve optikailag megnövelték a teret.

Bár Csenli Kon ragaszkodott hozzá, hogy az ételeiket személyesen a névadó, Tecuja Vakuda készítse, mégsem volt hajlandó a többi vendéggel együtt vacsorázni. Nem ült le a bárpultként elnyúló, tízszemélyes séfasztalhoz. Így aztán elkülönítve ettek az egyik desszertszobában, ahová amúgy csak azok léphettek be, akik a menüsor végén a Párizsból idetelepült francia cukrász édességkölteményeit is meg szerették volna kóstolni.

Tecuja, a híres japán szakács kedélyes, kicsit pocakos figura volt. Diszkrét, csendes étel-és életművész. Amikor meglátta a testőröket, egyáltalán nem bánta, hogy a két dúsgazdag kínai el akar vonulni a különszobába.

Jobb is volt így.

Az egyik holland deszantos kint maradt az étterem előtt, és a zárt márványfalba rejtett tölgyfa ajtónál vigyázott rájuk.

A Marina Bay Sands ötvenhét emeletes, három toronyból álló dizájncsoda, legfelül hatalmas, mind a három épületet lefedő százötven méter hosszú, feszített víztükrű uszodával.

Az étterem a középső torony második emeletén, a belső átriumra néző folyosón bújt meg. Csak a bennfentesek tudták, hogy a felirat nélküli, mindenféle feltűnést kerülő egyszárnyú ajtó mögött Michelin-csillagos étterem rejtőzik. Nem voltak ablakai, csak elsötétített, derengő, halványsárga kristályfalai. A dúsgazdagok vacsoráinak diszkrét helyszíneként tartották számon, amiről csak azok tudtak, akik megengedhették maguknak. Itt senki sem szerette, ha belelátnak a tányérjába. De testőrökkel érkezni még ebben a társaságban is szokatlan, szinte extrém felhajtásnak tűnt.

A Waku Ghin vendégei azonnal észrevették a híres séfet kísérgető, tagbaszakadt európai arcot, aki árnyékként követte. Amikor Tecuja Vakuda elkészült egy újabb, pár falatos fogással, a testőr a japán szakáccsal együtt lépett ki a konyhából. A desszertszobában is ott állt mögötte, miközben a séf személyesen szolgálta fel az ételt.

A harmadik és negyedik testőr úgy viselkedett, mintha vendégek lennének. Leültek a különszoba ajtajától nem messze egy szabad asztalhoz, és ők is vacsoráztak. Azt gondolták, hogy így talán kevésbé feltűnő a jelenlétük, de mindhiába. Fél óra alatt az összes vendég rájött, hogy kik is ők, és valójában mit csinálnak az étteremben.

Legalábbis ezt hitték. Mármint a vendégek. Hogy értik a helyzetet.

Pedig igazából senki sem látta át az alaposan megkoreografált és kétpercesre tervezett akció összes szereplőjét. Tecuja Vakuda sem sejtette, hogy mi fog ma este történni. Még ő is azt gondolta, hogy pontosan tudja, kik a testőrök, és ki a védett személy.

De tévedett.

Mert például azt, hogy ma este ki a desszertborokat kóstoltató sommelier, ő sem tudta. Örült persze a borszakértőnek, mert megtiszteltetésnek érezte, amiért iderepült Bordeaux-ból, a Château d’Yquemből. A Waku Ghin volt az egyik abból a nagyon kevés szingapúri étteremből, ahol a világ legdrágábbnak tartott francia édes borát, a Premier Cru Supérieur Lur-Salucest meg lehetett kóstolni.

De a sommelier valójában nem az volt, akinek Tecuja gondolta.

Az angolt enyhe francia akcentussal beszélő, állítólag Bordeaux-ban élő szakértő most épp egy 1811-es évjáratú bort készült kóstoltatni a desszertszoba két kínai vendégével. Azt magyarázta nekik, hogy 1811 speciális évjáratnak számít Bordeaux-ban: úgynevezett üstökösév volt, mivel közvetlenül a szüret előtt üstökös zúgott el a szőlőültetvényre boruló francia égbolton. Emiatt – és tudvalevőleg csakis emiatt – abból az évjáratból nagyon sokáig iható marad a bor. Évszázadokon át! Legutóbb Párizsban, az Hôtel Ritzben nyitott fel egy ehhez hasonló üveget, alig két hónappal ezelőtt, Bernard Arnault-nak.

Az az üveg száztizenhétezer dollárba került. Pont, mint ez is.

– Akarják-e megkóstolni az urak? – kérdezte nyájas francia alázatossággal.

Okos mondat volt, de természetesen hazugság. André egyszerűen csak észrevette Csenli Kon zakója alatt a Louis Vuitton pamutinget, és ezért mondta, az újgazdag kínai lélek hiúságára apellálva, hogy ebből a méregdrága borból legutóbb a Louis Vuitton tulajdonosának, Bernard Arnault-nak szolgált fel egy üveggel.

Improvizált, semmi több.

A cél az volt, hogy mind a két kínaival megszagoltassa a hidrogén-cianidba mártott parafa dugót. A Château d’Yquem híres borát két nappal ezelőtt a francia titkosszolgálat párizsi laboratóriumában preparálták. Az üveg tényleg 1811-ből származott, de a bor nem volt olyan régi, mindössze húszéves.

André pár perccel ezelőtt, a desszertszoba melletti borhűtő helyiségben leguggolt, és amikor nem figyeltek rá, két lyukkal lejjebb bújtatta a cipőfűzőjét, aztán újra megkötötte. Ezzel az apró, senkinek fel nem tűnő változással jelezte a három franciának, akik az Infinite Risks testőrei mögött vacsoráztak, és erre a jelre vártak, hogy a vendégtérben csak az a két holland van, akik előttük ülnek, úgyhogy mást nem kell majd semlegesíteniük.

A negyedik francia két emelettel lejjebb, a londinerek recepciós pultjától pár méterre, egy bérelt, de lopott rendszámtáblával közlekedő, elsötétített üvegű Mercedesben várta őket.

Mindegyikük az idegenlégió tajvani származású katonája volt. Francia állampolgárok, akik a születésüknek köszönhetően belesimultak a környezetbe. Az arcuk itt aligha tűnt fel bárkinek is. Beszélték a mandarint, a Szingapúrban elterjedt kínai nyelvjárást. De a sofőr és az egyik tajvani katona fent, az étteremben, még a mint is ismerte, pontosabban annak dél-kínai hokkien dialektusát, ami Malajzián keresztül szivárgott le Szingapúrba.

Fel voltak tehát készülve bármire, ami az elkövetkező percekben történhet.

Mindegyikük zsebében ugyanolyan alumínium mobiltelefon pihent, egy Ideal Conceal. André zakójában is. Nála is volt egy.

Ha a hüvelyk-és mutatóujjuk közé szorították a készülék sarkából kiemelkedő lencsét, és felfelé lendítették a kezüket, aztán hirtelen megállították a mozdulatot, a könnyű alumíniumborítás a szabad szemmel láthatatlan metszéspont vonalán kettévált, és az optika alatti rész kifordult a tenyerükbe. A pisztollyá alakuló szerkezetnek ez képezte a markolatát.

A telefon másik oldala eközben felcsapódott, és apró rés nyílt a mobilkészülék közepén. Így jelent meg az addig láthatatlan, a struktúra mélyére eldugott ravasz. Az a pont pedig, ami kívülről a mobil töltőcsatlakozásának tűnt, lejjebb csúszott. Egymás alatt két kilenc milliméteres lyuk tárult fel. Ezek voltak a fegyverré alakuló tárgy pisztolycsövei. Mivel a szerkezet, hogy az álcázás valóban tökéletes legyen, tényleg olyan kicsi volt, mint egy mobilkészülék, a kilőhető két lövedék röppályája szóródott. A telefonpisztoly könnyen félrevitt. Akár már három méter távolságból is húsz centivel véthették el vele a célt.

Közelről kellett tehát lőni, nagyon közelről. Ráadásul nem lehetett újratölteni.

Ez volt a legfőbb hátránya. Cserébe viszont nem létezett olyan reptéri biztonsági átvilágító kapu, ami kiszúrta volna. A plasztiktöltényeket, az olasz gyártmányú Fiocchi 380-asokat sem mutatta ki semmilyen elektromágneses eszköz.

André zsebében volt még két kesztyű is, amit majd rá kell húznia Csenli Kon kezére, nehogy a kínai ujjlenyomatot hagyjon a menekülési útvonalon, amerre viszik.

Tecuja Vakuda letette az asztalra a bor mellé szánt hatszáz dolláros oroszkaviár-tálat, amire oszetra kaviárt, a Kaszpi-tengerből származó tokhal ikráját halmozott. Aztán mellé fektette a gyöngykagylóból faragott, ezüstösen csillogó kaviárkanálkákat is.

Végül hátrébb lépett, és maga elé engedte a francia sommelier-t, azaz Andrét.

Rajta kívül négyen voltak a desszertszobában.

A körasztal két oldalán ültek a kínaiak, balra Csang Hsziang, jobbra pedig Csenli Kon.

A híres japán séf most már André mögött állt.

És ott volt még a szakácsot állandóan figyelő és mindenhová elkísérő holland testőr is. Ő az ajtóban állt, Andrétól legalább négy méterre, vagyis a pontos lőtávolságon kívül.

Tudta, hogy a négy közül legalább kettőnek meg kellene szagolnia a borosüveg hidrogén-cianidba mártott parafa dugóját, hiszen csak két tölténye volt.

Lassú mozdulattal az üveg nyakához emelte a bornyitót, és óvatosan megszúrta vele a viaszborítást. A piros, fakó gyertyaviasz hangtalanul repedt fel, szinte elkenődött. Aztán porladni kezdett, amikor André a dugóhúzó hegyével lekaparta az üveg szájáról. Végül a körkörös acél végét határozott mozdulattal beledöfte a parafa dugóba, és tekerni kezdte.

Pukkanva húzta ki. Az asztalról felvett egy hófehér damasztkendőt, ráfektette a parafadarabkát, aztán megszorította, és szakszerűen kitekerte belőle a dugóhúzót.

– 1811 levegője és illata – hajolt Csenli Kon felé, és amennyire csak tudta, a lehető legközelebb tartotta a kínai férfi orrához a dugót. – Szívjon bele mélyen a francia történelembe, monsieur! – tette még hozzá, és várt.

Csenli Kon hosszasan, kicsit sípoló hangon levegőt vett, aztán szélesen elmosolyodott.

– Csodás – mondta a borhoz valójában nem értő sznobok megfellebbezhetetlen magabiztosságával a hidrogén-cianid kábító, keserűmandula-illatáról.

Egy percen belül összeesik…

Most már rohan az idő, ez járt André fejében, miközben Csang Hsziang felé nyújtotta a dugót, hogy szagolja meg ő is. De a kínai bányamilliárdos váratlanul megrázta a fejét.

– Nem értek én az ilyesmihez – mondta sokkal kevésbé Andrénak, mint inkább Csenli Konnak, mert tényleg nem értett hozzá. Ő szinte sosem ivott alkoholt.

Ötven másodperce maradt.

André megfordult, és a meglepett Tecuja Vakuda felé nyújtotta a francia titkosszolgálat preparált parafa dugóját. Akkor szagolja meg és kábuljon el ő.

Kettőnek el kell ájulnia a négy közül, mert a mobilpisztolyban csak két töltény van.

De hát a séfek miért is kóstolnák meg a vendégek méregdrága borait? Az értetlenkedés kiült a japán séf arcára, és hátrébb lépett, a fejét rázva, illedelmesen.

Negyven másodperc.

André arcán tanácstalanság suhant át…

Mit tegyen?

Néma csend telepedett a desszertszobára, miközben szaladt a hasznos idő.

Végül mégsem adta fel.

– Ritka alkalom ez Tecuja szan – hajolt meg japános udvariassággal, a rendkívül tisztelettudó szan megszólítást használva. Kinyújtotta mind a két kezét, a két tenyerét egymáshoz érintette, és mint egy csészében, úgy tartotta maga elé a dugót. Mintha egy szamuráj kegyelmére várna, alázatosan előrehajolt. Nem látta, hogy mit tesz a séf, mert annál mélyebbre görnyedt. Tecuja Vakuda rizsszalma papucsát figyelte, mert ebben a pozícióban csak a szakács lábfejét látta.

Harmincöt… harmincnégy… harminchárom… harminckettő…

Rohantak a másodpercek.

A papucsok végül visszaléptek André felé.

Csend.

Szippantás.

Mély levegővétel.

Aztán fújtatás.

– Mint a mandula – csodálkozott el a japán séf csendes, meglepődést sejtető hangon, de most már mindegy is volt, mit érez, és mit gondol. André felegyenesedett, és a jobb kezével a zakója belső zsebébe nyúlt.

Huszonöt… huszonnégy… huszonhárom…

Nem fogja megölni őket.

Azt nem szabad.

Csang Hsziangot nem látta, mert most az ajtóban álló holland felé fordult, így a bányamilliárdos André háta mögé került. Ahogy ellépett Tecuja mellett, észrevette a séf csodálkozó pillantását, a néma kérdést, hogy hová megy. De már nem volt ideje tovább hazudni, eloszlatni a gyanút, ártatlannak tettetnie magát, mert lépni kellett, haladni, közeledni. André előretört… négy méter… három… kettő…

Mindjárt lőtávolság!

Egy dolog számít csak ilyenkor, semmi más!

A figyelemelterelés.

Ez a lényeg.

Egyetlen furcsa kérdést feltenni… egyetlen nem várt mondat, egy érthetetlen mozdulat, tekintet vagy szó.

– Mosdóba kell mennem – mondta a holland testőrnek meglepő erőszakossággal. – El az utamból!

A parancsszerű utasítás olyan meghökkentő volt, annyira váratlan az előbb még alázatosan hajlongó borszakértő szájából, hogy a Korps Commandotroepen Afganisztánt megjárt deszantosa nem tett semmit, csak önkéntelen udvariassággal ellépett az ajtó elől.

És ennyi elég is volt… ennyi idő. Pár pillanat. Mert André jobb keze ekkor már kifelé tartott a zakó belső zsebéből, emelkedett, egyetlen másodperc alatt egészen fejmagasságig jutott, miközben úgy tűnt, hogy a kezében tartott tárgy a mobilja. Aztán kattanás hallatszott, mert a karja megállt a levegőben, rándult egyet, és végül éles, fémes csattanás ütötte meg mindenki fülét.

Tizenöt másodperc.

A holland férfi arcán most suhant át először, hogy valami nincs rendben, de elkésett, mert akkor már felé tartották ezt a szürke, furcsán szétnyíló telefont, és mire felfoghatta volna, hogy valójában mi történik, már el is dörrent a lövés.

Tompa, de hangos durranás volt, ezt aligha nyelte el a desszertszoba vastag tölgyfa ajtaja. André ezt rögtön tudta, az ő lövése volt a jeladás, kezdődik tehát kint, a vendégtérben is ugyanez, csak nem látja, bár úgysem tehetne semmit, vakrepülés ez, bíznia kell a tajvani légiósokban, a gyorsaságukban, hogy ugyanazt teszik kint, amit ő itt bent.

Combon lőtte a hollandot, a jobb térde fölött körülbelül húsz centivel, kevesebb mint egy méterről. A fájdalom rémületét csak egyetlen pillanatra látta felvillanni a férfi arcán, a kiáltás épphogy csak elindult lentről, a tüdeje mélyéről, mert közben elért hozzá André bal keze.

Mint egy könyörtelen erejű, suhanó parittya, akkora ütést mért rá oldalról. André kinyújtott karja és a forgás lendülete elszabadult ringlispílként csapta fültövön a holland testőrt. Ha szemből ütött volna, akkor az agy-gerincvelői folyadék tompíthatta volna az ütés erejét. Ezt elég hamar megtanítják a légiósoknak.

Ezért nem támadnak soha szemből.

Ők nem.

Csak oldalról.

Mert a nyak, a törzs és az agy olyan helyzetben vannak egymáshoz képest, hogy az oldalról érkező robusztus ütés esetén az artéria annyira elmozdul, hogy megszűnik a véráramlás. A tudat azonnal elveszít minden funkciót.

Légiós mozdulat, ezerszer begyakorolt rémületütés.

Tíz másodperc… kilenc… nyolc…

André meg sem várta, amíg a holland összeesik, már fordult is vissza. Csenli Kont látta meg az asztalnál, a tekintetében üres bambulás. Már a kábulat hálójában vergődött, igazából fel sem fogta, hogy mi történik körülötte. Nem mozdult, csak bárgyú tekintettel meredt Andréra.

A híres séf viszont támolyogva állt a szoba közepén, és japánul kiabált valamit, de André nem értette. Amikor ellépett mellette, Tecuja belekapaszkodott, ő viszont a könyökével ellökte.

Csang Hsziang felé közeledett. A kínai milliárdos pánikba esve pattant fel a székéből, és hátrálni kezdett.

Kint, az étteremben eldörrent az első lövés.

André kinyújtott karral tartotta maga elé a mobilpisztolyt, Hsziangra célzott, de még túl messze volt tőle.

Egyetlen golyó.

Nincs több lehetősége.

Nem hibázhat.

Bal kézzel félretolta az asztalt, csörömpölés hallatszott, felborult a borosüveg, eldőltek a poharak. Most már Hsziang is hangosan ordított, a kezét maga elé tartotta, és zakatoló hörgés tört föl belőle.

Az ijedt üvöltés úgy hagyta el a torkát, olyan erővel, hogy Hsziangnak eszébe jutott Afrika. Derék László és a feléjük vágtató oroszlán. Itt és most. Mert ugyanolyan vadállat közeledik felé, ez is jön, rohan, pont ahogy a meglőtt oroszlán Afrikában, pár hete… Úristen, vége… Most vége lesz az életének…

Hsziang háta a falnak ütközött, nem tudott tovább menekülni, nem volt már hova hátrálnia. Fogyni kezdett köztük a távolság. A kínai most már a csőszerű lyukat is látta a lapos alumíniumtok élén, igen, ott van, ez dördült el az imént, ez a szürke lapocska, ez terítette le a holland testőrt, és őt is ez fogja, mert közben odaért hozzá az oroszlán.

Itt van…

…és a fejéhez nyomja a fegyvert.

Ki tudja, miért, de most mindkettőjüknek Mylène jutott az eszébe.

– Nincs más választás – gondolta André. – Le kell lőnöm…

Amerikai Egyesült Államok, Washington

Donald Trump összekulcsolt kézzel könyökölt a Fehér Ház Ovális Irodájának hatalmas íróasztalán. Percek óta mozdulatlanul ült. Előredőlt, és ránehezedett a fehér tölgyből faragott, százötven éves asztalra. Gondterhelten nézte a vele szemben ülők arcát.

A legbizalmasabb emberei vettek részt a megbeszélésen, és ők is gondterheltnek tűntek.

Fáradtság, csak erről van szó, nyugtatta magát az amerikai elnök, de valahol mélyen, ahová most nem akart lemerülni, tudta, tisztán érezte, hogy nem csak erről van szó. Hogy valójában nem erről van szó. Nem fáradtságról.

Az univerzum nem érted van, mondta neki ma reggel Melania. Mert ő képes volt ilyeneket mondani. Kérdés és kérés nélkül. A felesége, akivel ritkán beszélt, a hivatalos alkalmakat leszámítva nem is igen látta, de ma véletlenül mégis összefutott vele a Fehér Ház nyugati szárnyában. Melania mindenféle kérdés, sőt köszönés nélkül így kommentálta neki a kínai híreket. Csak úgy mellékesen. Kutyafuttában. Valószínűleg azokat, hiszen mi másra vonatkozhatott volna a megjegyzés, hogy az univerzum nem őérte van.

Aztán Melania már ment is tovább lefelé a lépcsőn.

Hosszú évek óta nem aludtak egy szobában, sőt még ugyanazon az emeleten sem. Semelyik rezidenciájukban. A Fehér Házban ő a második szinten, Melania a harmadikon, a saját speciális elvárásai szerint kialakított wellness spa mellett. Messze tőle. Ha egyáltalán itt volt, mert az elnök felesége az ideje nagy részét New Yorkban és Floridában töltötte. Ritkán látták egymást, de ma a lépcsőn mégis összefutottak, amikor Melania a saját reggelizőszobája felé tartott.

A Fehér Ház privát szárnyában, az épület nyugati oldalán, hatvanöt szoba és tizenhét fürdőszoba állt a rendelkezésükre, amiből csak harminckilencet használtak, viszont mind a tizenhét fürdőszobát. Elfértek benne úgy – ha Melania egyáltalán Washingtonban tartózkodott –, hogy ne is lássák egymást.

Mégis… ez az univerzumos megjegyzés… ez szíven ütötte. Mert nemcsak fáradt volt – persze már az is, nyolcvanévesen miért ne lenne az? –, hanem mert a második elnöki ciklusa idején most először komolyan elbizonytalanodott, a kínaiak miatt. És láthatóan a munkatársai is. Gondterheltek voltak.

Két órája sorolják a félelmeiket, de csak a saját szempontjaik szerint. Hosszú a lista. Rajta kívül láthatóan senki nem tud a nagy egészben, ahogy mondani szokta, a big picture-ben gondolkodni.

Donald Trump így érezte.

Keresztapa vagy, jutott most az eszébe Melania másik, fél évvel ezelőtti megjegyzése. Nem csak azért, amit régóta tudott már, és amire Melania célzása is vonatkozott, mármint hogy a második elnöksége tényleg arról szól – mint minden maffiavezér hatalma –, hogy miképpen is tud az állandóan nála kilincselő érdekcsoportok között egyensúlyozni. Hát tényleg. Most is hatan ülnek vele szemben a selyemkárpittal bevont, sárga kanapékon, és közben négyféle szempontot, célt és irányt képviselnek.

Ő viszont kénytelen mind a négyet megfontolni, mert választók milliói állnak mind a négy mögött.

Figyelembe kell vennie a globális monopóliumra vágyó techmilliárdosok érdekeit éppúgy, mint a keresztény nacionalizmus ideológiáját, meg persze az amerikai imperializmus hódító törekvéseit és az egyéni meggazdagodás szempontjait is.

Nehéz ügy.

De most mégsem ezért jutott eszébe Melania keresztapás megjegyzése. Hanem mert a kínaiak lépése, az összes fontos ritkaföldfém exportjának a teljes tilalma megint arra emlékeztette, amit szintén régóta tudott. Megértette már az első elnöki ciklusa idején is, csak akkor még nem mert ennek megfelelően cselekedni.

Donald Trumpnak ahhoz volt a legnagyobb tehetsége – valószínűleg elnökké is ez tette –, hogy a legbonyolultabb dolgokat is képes volt egyetlen mondatba összesűrítve megfogalmazni.

A nemzetközi kapcsolatok játékszabályai a maffia világához hasonlítanak.

Számára ez és ennyi volt a világpolitika lényege.

Ismerte a New York-i maffiát, úgyhogy tudta jól.

Így is kell hát viselkednie.

Vagyis keresztapaként.

Ezen a szemüvegen keresztül kell néznie mindent.

Semmi értelme az álságos és maszatoló kényeskedésnek.

– Marco! – vágott türelmetlenül a külügyminiszter szavába, aki azonnal elhallgatott. Marco Rubio a Trump-kabinetben egymásnak feszülő négy szempontrendszerből a hódító amerikai imperializmust képviselte vehemensen. Most épp a kínai offenzív realizmusról magyarázott nekik nehezen érthető részletességgel. – Tegnap kézbe vettem a vaskos irományodat – folytatta Donald Trump, és felemelte az asztalról az előtte heverő szenátusi jelentést. A hangsúlyból nem volt egyértelmű, hogy a vaskos jelző szemrehányás-e, amiért Marco Rubio csak ötvennyolc oldalban tudta összefoglalni az Amerikára leselkedő kínai fenyegetést, és nem rövidebben, vagy esetleg dicséret az alaposságért. – Kézbe vettem, és megpróbáltam átrágni magam rajta. Körültekintő munka… – Ezt valószínűleg dicséretnek szánta, miközben meglengette maga előtt a „Világ, amilyenné Kína tette” címet viselő, a közelmúltban titkosított dokumentumot. – Alapos, ezért lettél te a külügyminiszter. A mi kis Kína-szakértőnk. – Széles, de erőltetett vigyor ült ki az elnök arcára, aztán nagy csattanással maga elé dobta az összefűzött mappát. Az Ovális Irodában mindenki igyekezett nevetni. Marco Rubio arcán kényszeredett mosoly jelent meg.

– De, ha kérhetném – folytatta az elnök –, próbáld meg egyetlen mondatban megfogalmazni a lényeget! És te is, Tim – mutatott Tim Cookra, az Apple főnökére, aki a technofeudalistákat képviselte a mai megbeszélésen. A harmadik érdekkör képviselője, a trumpista keresztény nacionalizmus főideológusa, Steve Bannon hívta így a technológiai iparág milliárdosait, mármint technofeudalistáknak. Szerinte a Tim Cook-félék középkori hűbérurak módjára, mindenféle korlátozás nélkül akarják világszerte kizsákmányolni a vazallusaikat. Ki akarják lapátolni a pénzt minden egyes olyan országból, ahová betették a lábukat, és ahol lehetőség szerint még adót sem fizetnek. Vagy csak alig. Ezért csatlakoztak Trumphoz. Csak és kizárólag ezért! Hogy a keresztapa megvédje az érdekeiket. Elon Musktól kezdve a Google, a Meta és az Amazon tulajdonosain át egészen az Apple-ig. Mark Zuckerbergtől Jeff Bezosig mindenki. – Tim, te is foglald össze egyetlen mondatban az eddigi kínai tapasztalataidat. Az esszenciáját. Mit fogtok most csinálni? Mi lesz az amerikai technológiai vállalatokkal ritkaföldfémek nélkül?

Marco Rubio tíz éve Kína legtudatosabb és legfelkészültebb ellenfelének számított az amerikai politikában. Még szenátorként sokezer oldalnyi jelentést készített, amikben évről évre megkongatta a vészharangot. Az általa publikált dokumentumokban, amiket a Szenátus külügyi bizottsága többnyire titkosított, vészjóslóan figyelmeztetett arra, hogy Kína a 2020-as évek közepére legyőzhetetlen erőpozícióba kerül majd, olyanba, ahonnan nincs visszaút. Az energetikai iparágtól kezdve a hajógyártáson át a bio-és robottechnológiával bezárólag, a modern világ tíz legfontosabb területéből kilencben valószínűleg, de négyben biztosan megelőzi majd az Egyesült Államokat. És ez be is következett.

Miként lehet ezt egyetlen mondatban összefoglalni? Hogy vesztettünk? Hiszen már az ötvennyolc oldal is háromezernek a sűrítménye.

Marco Rubio zavartan hajolt előre.

Floridai volt, sokszor járt már Palm Beachben, Donald Trump mar-a-lagói téli rezidenciáján. Hiába volt kubai származású, mégsem szerette az eredetileg hispán stílusú épületet, mert az 1927-ben felhúzott villát Trump, miután megszerezte, hivalkodó aranyozásba fullasztotta. Az elnök értelmezésében persze csak még szebbé tette, és velencei csillogással ruházta fel.

Ahogy most, a második ciklusában már az Ovális Irodát is.

A kandallón, amióta Donald Trump visszatért a Fehér Házba, aranyserlegek és aranyszobrok sorakoztak. A falra kétszer annyi aranykeretes festményt akasztottak, mint az előző elnökök idején. Aranyozott porcelán lámpatestek, vázák, tolltartók és függönykarnisok vakították az Ovális Irodában tanácskozókat, még ez is itt, az asztalon, még ez is arany, tolta félre Marco Rubio a Trump feliratú, tégla méretű papírnehezéket.

A külügyminiszter, akit családjának sorsa Fidel Castro miatt a kubai kommunizmus – és úgy általában a kommunizmus – zsigeri ellenségévé tett, ki nem állhatta a kínaiakat. A szegénységet és a nyomort viszont megértette, mert látott belőle eleget, úgyhogy az aranyozást végképp nem szerette.

Utálta a végleteket.

– Egy mondatban…? – fordult az elnök felé, nehezen értelmezhető mosollyal az arcán. Intellektuális fölény? Vagy csak az érzelmi intelligencia együttérzése? Mert kétségbeesést sejt a parancsnoki hang mögött? Esetleg a csapatjátékos belesimulása a vereséget és a hátraarcot is mindig győzelemnek feltüntető Trump-kabinet megingathatatlan magabiztosságába. – Egyetlen mondatban az ötvennyolc oldal legelső mondata foglalja össze a lényeget, elnök úr.

Négyszemközt tegezte Trumpot, de sosem merte volna nyilvánosan is Donaldnak szólítani.

Az elnök közben már nyúlt is az imént félrehajított mappa után, hogy fellapozza az első oldalt. Nem volt nehéz megtalálnia az első mondatot. Donald Trump kinyújtott karral eltartotta magától a szenátusi jelentést, hogy élesen lássa a betűket, aztán hangosan felolvasta az első sort.

– A kommunista Kína emberemlékezet óta a legerősebb és leghatalmasabb ellenfele az Egyesült Államoknak, az első olyan rivális, amely idővel túlnő majd rajtunk minden tekintetben, végül még a katonai erejét tekintve is.

Hát, egyetlen mondatban valóban ennyi volt. Trump abba is hagyta a hangos felolvasást, de a tekintete továbbra is a kezében tartott dokumentumot pásztázta. Nem tette le, de nem is mondott semmit. Úgy tűnt, mintha most látná először. Mintha a mondat annyira megragadta volna a figyelmét, hogy itt és most, mindenki jelenlétében tényleg végig fogja olvasni az egészet. Sőt, már olvassa is.

Csend lett.

Vártak.

Szaladtak a másodpercek.

Legalább egy perc telt el így, mire az elnök végre összecsukta a jelentést, aztán megint elhajította, de most már olyan indulattal, mintha megutálta volna amiatt, amit benne olvasott. A vaskos mappa sokáig csúszott a majdnem két méter széles, fényes asztalon, egészen a pereméig, de végül nem esett le.

Donald Trump nem mondott semmit arról, ami a fejében jár, amit az egyetlen és legelső mondaton kívül még olvasott, és ami láthatóan kihozta a sodrából.

– Tehát Marco – ő természetesen letegezte a külügyminisztert –, mit tennél te, ennyi bölcsességgel a fejedben?

Még ha cinikusnak is szánta a megjegyzést, nem tűnt annak, mert ezúttal nem kísérte lekicsinylő mosoly. Összehúzta a szemöldökét, miközben a szája úgy megmerevedett, mintha szobrász faragta volna kőbe a beszéd kezdetének pillanatában. Az amerikai elnök, a világ jelenlegi ura összezárt, lebiggyesztett ajakkal ült, és merengve nézte Rubiót, de valójában valahová máshová tekintett, át a szobafalon, messze a távolba, szinte Kínáig.

Nyolc évtizednyi élet, egy páratlan karrier, fordulatokkal teli különleges sors, fény és csillogás, siker, kudarc, csőd, gyönyörű nők és borzalmas szakítások, merénylet, golyó, élet és halál suhogása, sok minden lebegett és úszott az elnök fakókék szemében. Egy gátlások nélküli keresztapa tekintete volt ez, akinek most lehetett mondani bármit. Pontosabban bárkit, bármilyen nevet, hogy kit is kellene lelőni, kivégezni, eltenni láb alól, mert ez most az a pillanat, amikor valószínűleg rábólint. A narcisztikus emberek elgondolkodó, elbizonytalanodó, ritka pillanata volt ez. Ki kellett használni.

Ki kellene!

Ez az érzés söpört végig az Ovális Irodán. Ott ült a CIA vezetője, a hadügyminiszter, a pénzügyminiszter és a kereskedelmi miniszter. Az Apple vezetője és ugye Marco Rubio.

Ő kapcsolt először, és különben is, őt kérdezte az elnök.

– A kínai hadsereg még nem erősebb nálunk, de pár év múlva valószínűleg az lesz. Én megelőzném őket, mert bármit is válaszolunk a ritkaföldfém-embargóra, az ő következő lépésük Tajvan elfoglalása lesz, ebben biztos vagyok. Blokád alá vonják a szigetországot, és ezzel végképp lebénítják majd az amerikai technológiai szektort, szinte mindent a számítógépgyártástól kezdve az autóiparig. Globálisan a félvezetőgyártás kapacitásának a fele Tajvanon van. Amerika leáll nélküle. Vegyük körbe hadihajókkal Tajvant, előzzük meg a kínaiakat, húzzuk keresztül a számításaikat, és védjük meg a szigetországot. Elnök úr szokta mondani, hogy ha baj van, akkor támadni kell. Hát támadjunk!

Megint csend lett.

A külügyminiszter elfordította a tekintetét Donald Trumpról, és úgy meredt maga elé, mint aki tudja, hogy rosszat mondott, és most várja a büntetését.

Mindenki más az elnököt figyelte.

Marco Rubio néhány másodperc múlva megint előredőlt, és az üres asztalon visszahúzta maga elé a Trump feliratú súlyos, aranyozott papírnehezéket.

Még mindig nem szólalt meg senki.

Rubio zavartan lenyúlt a zoknijához, és feljebb húzta, mert észrevette, hogy az imént, amikor előrehajolt, a nadrágszára kicsit feljebb csúszott, így a zokni fölött kilátszott a szőrös lába.

Trump ellökte magát a két méter széles íróasztaltól, de nem állt fel, csak a szegecselt bőrrel kárpitozott, barna forgószék billent hátrafelé, majdnem úgy, mintha napozóágy lenne. A rugó ettől rögtön megfeszült, és visszalökte az elnököt. A hintázás lendületét kihasználva Donald Trump előrehajolt, és gyors mozdulattal felkapta az asztalról a Sharpie külön neki gyártott vastag, fekete filctollát. Az elnöki rendeleteit szokta ezzel aláírni a tévékamerák kereszttüzében. A filctoll hegye ilyenkor hangosan serceg a papíron, s az egész világ élő közvetítésben látja és hallja, ahogy Donald Trump az Ovális Irodát színpaddá varázsolva elnököt alakít. Ő, az elnök.

– Ez itt, ez az icipici kis szar itt, a toll hegyén – mutatott az ujjával a felfelé fordított filctoll csúcsára. – Nahát, ez Tajvan. Ez meg itt… – lendítette meg a fekete Sharpie-t a levegőben, körberajzolva vele a hatalmas íróasztalt – ez meg itt Kína, ez az egész nagy barna rossebb! Hát ez van, Marco. Sőt, jobbat mondok… – Donald Trump hirtelen felállt, és a filctollat pár centiméter távolságban az asztal mellé emelte. – Ez a kis szar sziget – megrázta a kezében a filctollat, hogy mindenki értse, hogy az ugye Tajvan, az íróasztal pedig Kína –, ez itt van egy köpésre Kína mellett. Te meg, Marco, ott az asztalnál, hát te vagy Amerika, kibaszott nyolcezer mérföldre innen. – Most már majdnem kiabált, és olyan erővel csapott az íróasztalra, hogy még az Ovális Iroda előszobájában is mindenki felkapta a fejét. – Hogy a francba tudnánk körbevenni és megvédeni?

Visszahuppant a bőrfoteljébe. Fújtatott a dühtől és az idegességtől, láthatóan nagyon felhergelte magát. De nem Marco Rubio miatt, hanem a tehetetlenségtől.

– Pete, szólalj már meg végre te is! – fordult a hadügyminiszterhez, a Fox News egykori kommentátorához, aki gyalogsági tisztként megjárta ugyan az iraki és az afganisztáni háborút, de tengeri csatát sosem látott. – Meg lehet ezt csinálni, hadihajóblokáddal megvédeni egy szigetet Kínától?

A tévéstúdiókban edződött Peter Hegseth ignorálta a kérdést. Így tett a kamerák előtt is, ha valamire nem tudta a választ. Egyszerűen csak másról kezdett beszélni, és kész. Működött. Mindig működött. Trumppal szemben is működött. Új téma, új probléma, és az előző már el is van felejtve.

– Mi azt gondoljuk Johnnal – nézett nyomatékosan a mellette ülő John Lee Ratcliffe-re, a CIA igazgatójára, aki láthatóan nem sejtette, miről is kell majd neki pillanatokon belül ugyanazt gondolnia, mint a hadügyminiszternek –, szóval szerintünk egyszerűen le kellene vadászni Hszi Csin-ping környezetéből az összes szarházit. Elkapni az összes olyan rohadékot, aki az elmúlt években bűncselekményt követett el Amerika ellen, álljon akármilyen közel a kínai pártfőtitkárhoz. Kezdhetnénk például a fentanilkirállyal, Csenli Konnal.

A mindig jól fésült és kisportolt Peter Hegseth ezt olyan lefegyverző magabiztossággal mondta, hogy tényleg azonnal elfelejtették Marco Rubiót és Tajvant. A fiatal hadügyminiszter világoskék öltönyben, piros nyakkendőben és amerikai zászlót mintázó díszzsebkendővel, keresztbe vetett lábbal ült. Az ő zoknija fölött nem látszott ki a lába, viszont a zoknira is pici amerikai zászlókat hímeztek. Kényelmesen hátradőlt a selyemkanapén, a két kezét egymásra fektette a combján. Nyugalmat árasztott. Az ingmandzsettája alól nem karóra, hanem fekete bőr karkötő csúszott ki, rajta egy Afganisztánban elesett amerikai katona, Jorge Oliveira nevével és a halála dátumával: 2011. 10. 19.

A CIA igazgatója közben rádöbbent, hogy tényleg egyetért a javaslattal. Mert valóban radikálisnak kellene lenni, ahogy Rubio radikális Tajvannal és Hegseth a fentanilkirállyal vagy bárkivel. Ő már régóta az akar lenni, csak Trump mindig megfékezi. Pedig a szenátusi meghallgatásán is elmondta, hogy a CIA-nak nem kellene félnie a kockázatoktól, hanem az elnök utasítására olyan fedett akciók sorozatát kellene végrehajtania, amilyenre csak a CIA képes, senki más.

– Elnök úr! – szólalt meg, és elismerően bólintott Peter Hegseth felé, aztán Donald Trump szemébe nézett. – Egyetértek Pete-tel. Régi mantrám, hogy a CIA-nak olyan helyekre kellene mennie, ahová senki más nem tud eljutni, és olyan dolgokat kellene tennie, amit senki más nem tud megtenni.

– Konkrétan? – csapott le a mondatra az elnök. Ő is elfelejtette már Tajvant, túl bonyolultnak tűnt. A hangjából varázsütésre eltűnt a düh, a tekintete megint a keresztapáé volt, aki várja a könyörtelen, durva megoldásokat. A világjátszma fordulatát. Támadni, támadni, támadni – tényleg ez volt a mantrája.

– Egyetértek. Valóban kezdhetnénk ezzel a Csenli Kon nevű fentanilkirállyal, most, hogy a New York Times már nyilvánosan is ráirányította a figyelmet. De a lista hosszú, és tele van hozzá hasonló kínai… Hogy is mondtad, Pete? Szarháziakkal.

– Például? – újabb egyszavas kérdés Donald Trumptól, de a CIA igazgatója felkészült volt. Fejből tudta a neveket.

– Kuan Tianfeng. Nyolcvanegyezer amerikai cég tűzfalát törte fel, elképesztő mennyiségű ipari titkot lopott el. Vagy például Csen Vang, aki folyamatosan amerikai telekommunikációs cégek szabadalmait lopja, és kriptovalutával fizet le embereket, még Washingtonban is. Az igazságügyi minisztériumban és az FBI-nál…

Félbehagyta a mondatot, mert az elnök felemelte a kezét. Nem kell folytatni, érti, ezt jelentette a mozdulat.

Közben a szemben lévő kanapéról felállt a pénzügyminiszter, a multimilliárdos Scott Bessent, és egy papírlappal a kezében odasétált az ominózus elnöki íróasztalhoz, ami az imént még Kínát alakította Trump nagyjelenetében. Ő volt a negyedik érdekcsoport, az egyéni haszonlesők csúcsképviselője a kormányzatban. Volt belőlük bőven. Akik kampánytámogatásra költött milliók segítségével keveredtek Trump közelébe, hogy a milliárdjaikból tízmilliárdok legyenek.

– Csak a szokásos – tette mosolyogva a rajzot az elnök elé. Így szokta. Amikor elakad a vita, akkor ő mindig képes a végletekig leegyszerűsíteni a mondanivalóját. Neki nem kell ötvennyolc oldal ahhoz, hogy elmagyarázza a lényeget. Sőt, ahogy idővel kiismerte Trumpot, rájött, hogy néha még egyetlen mondat is túl sok. Csak egyetlen kép kell. Egy fotó. Vagy rajz. Vizuális kommunikáció. Azt könnyebben megérti az elnök. Ezt a rajzot pedig biztosan meg fogja, mert már látta egyszer.

Trump ránézett az előtte heverő papírra, a Scott Bessent által hamarjában rajzolt, gyerekes firkálmányra. Egy pisztolyt látott, aminek a markolatára a pénzügyminiszter nagybetűkkel azt írta: VÁMOK. A csövére pedig azt: TÖLTVE.

– Ez mindig működik, Donald. – Ő letegezte az elnököt, ilyen szűk körben sem zavartatta magát. Lényegesen gazdagabb és üzletemberként sokkal sikeresebb volt, mint Trump. – Most már rendesen el kellene sütni, precízen megcélozni vele Kínát, aztán lőni és csak lőni. Tüzelni kitartóan.

Ezzel be is fejezte, szinte már bánta is, hogy túlmagyarázta a dolgot. Egy rajz és két mondat. Sok. Valószínűleg sok.

Visszaindult a helyére, de még mielőtt leült volna, meghallotta Donald Trump hangját:

– Akkor együnk! Megéheztem. Ma még semmit sem ettem, és már tizenegy óra van. Ki kér sajtburgert és sült krumplit? Rendelek ketchupot és mustárt is hozzá. Ki kér? Meg persze kólát!

Mindenki feltartotta a kezét. Csak az Apple főnöke nem kért, de róla amúgy is megfeledkeztek.

Szingapúr

Csenli Kon előtt elsötétült a világ. A dolgok összemosódtak körülötte, szürkült a tér, tompultak a hangok, eltűntek a színek, és lassultak a mozdulatok. A francia titkosszolgálat vegyészei a hidrogén-cianidot olyan adagban preparálták a parafa dugó alsó egyharmadába, hogy gyors eszméletvesztést okozzon, de az ájult állapot ne tartson sokáig.

A kínai milliárdos pulzusa, miután megszagolta a dugót, váratlanul hatalmasat ugrott, és az agyában súlyos vérellátási zavar keletkezett. Mivel ő szagolta meg elsőként a borosüveg zárt teréből kihúzott dugót, a cianid teljes erővel ütötte meg, és nagyon gyorsan, mindössze négy másodperc alatt derengő, izzasztó remegésbe szédült.

Tecuja Vakudának, a japán szakácsnak már kevésbé intenzív kábítás jutott, mert mire az ő orra elé került a dugó, addigra a parafába itatott bódító vegyület harmada elpárolgott, ezért ő kicsit tovább bírta. Nála nyolc másodperc kellett a szédüléshez és az eszméletvesztés felé sodródó tántorgáshoz. Viszont azonnal hányingert érzett, a gyomra émelyegni kezdett, úgyhogy alig fogta fel, amikor André félrelökte. Annak ellenére, hogy ő kisebb adagot szippantott be, végül mégis ő vesztette el az egyensúlyát gyorsabban. Előbb zuhant a földre, mint Csenli Kon, mert a szaglás pillanatában a szoba közepén állt, úgyhogy nem volt miben megkapaszkodnia, ráadásul André még taszított is rajta egyet.

A fentanilkirályt egy ideig még megtartotta a szék, amin ült. De ő sem bírta sokáig. Amikor André a desszertszobán keresztültörve kirántotta a karja alól az asztalt, Csenli Kon magatehetetlenül, kómaszerű kábulatban lefordult a székről.

Csang Hsziang bevizelt. A rátörő rettegés testi tünete volt ez. Képtelen volt visszatartani. Ráadásul pillanatok alatt történt. A légzése már akkor felgyorsult, amikor André elindult felé. A szíve azonnal zakatolva lüktetett, a homloka szét akart robbanni, és forró láz öntötte el. Sőt, mintha hányingert is érzett volna, pedig ő meg sem szagolta a parafa dugót. Aztán a falnak ütközve felfogta, hogy nem tud hova menekülni. A teste ösztönszerűen megfeszítette az izmait, hogy ha kell, ellen tudjon állni, de ő csak annyit érzett ebből, hogy mindene görcsbe rándul.

Az ijedtségtől mozdulatlanságba merevedett.

Amikor aztán a teste évmilliós tudat alatti reakcióként ebben a vészhelyzetben automatikusan programot váltott, mert érzékelte, hogy sarokba szorult, és már esélye sincs a menekülésre, nem tud sem elbújni, sem elszaladni, úgyhogy harcolnia kellene az életben maradásért, akkor az imént megfeszült izmok egyetlen pillanat alatt ellazultak, hogy üthessen. Csang Hsziang agya azt üzente a testének, hogy küzdjön az életéért, de amikor az izmai e célból mindenféle tudatos döntés nélkül ellazultak, hogy verekedni tudjon, ő képtelen volt bármit is kezdeni az új testi állapottal. Az elernyedő izmok, a rátörő könnyedség nem segített rajta. Nem lendült előre a karja, nem kezdett harcolni az életéért, még a kezét sem emelte fel, hanem csak kontrollt veszítve megszűnt a görcs a testében, a belső szerveiben, és a félelemtől összevizelte magát.

Miközben a telefonpisztoly a rettegő Hsziang homlokához szorult, és ő bevizelt a félelemtől, André legalább három másodpercig hezitált, és nem tett semmit, ami ebben a helyzetben leírhatatlanul hosszú időnek tűnt. Tényleg átfutott az agyán, hogy minden szempontból az lenne a legegyszerűbb, ha lelőné Hsziangot. Nem csak Mylène miatt. Meglepte, hogy egyáltalán eszébe jut a nő Sumba szigetéről, itt és most, ebben a helyzetben, ezen később gondolkodni is fog, hogy vajon miért jutott eszébe. Csak egyetlen villanás volt a váratlan képzeletfoszlány, a tengerparti homokban Mylène jázmin-rizs illata, mégis épp elég ahhoz, hogy megzavarja, és megtorpanjon. Nem számított rá, hogy ez a gondolat betör ide, ebbe a térbe, tovább bonyolítva a már amúgy is átláthatatlan helyzetet.

Hiszen most az a legfontosabb, tényleg ez a lényeg, hogy mi zajlik kint a vendégtérben.

Mert azt nem tudja…

De biztos, hogy lövéseket hallott.

Vajon ki lőtt kire?

A két vacsorázó holland testőr az ő embereire, a francia idegenlégiósokra? Vagy fordítva? És mi történt a harmadik hollanddal az étterem ajtaja előtt? Meghallotta kint, a Marina Bay Sands folyosóján, ami bent történik?

Odanyomta a fegyvert Hsziang homlokához, de nem tudta eldönteni, mit tegyen. Elvigye őt is? Képtelenség, válaszolta meg azonnal a saját kérdését, hiszen egyszerre két túszt nem tudnának magukkal cipelni. Hsziang ráadásul nem is bűnöző, nem olyan, mint Csenli Kon, őt nem kell elrabolni, ő nem célszemély.

Vagyis épp ezért kellene semlegesítenie.

Mert itt kell hagynia!

Eredetileg azt gondolta, hogy Hsziang is beleszagol majd a dugóba, és akkor sima ügy, egyszerűen itt marad elkábulva. Mire magához tér, ők már úgysem lesznek az étteremben.

Ez mind-mind eszébe jutott abban a száguldó három másodpercben, amíg hezitált – Mylène-től egészen a folyosón őrködő testőrig, az összes gondolat, kérdés és kétely, miközben Hsziangra szegezte a telefonpisztolyt.

Javítani az arányokon a jó és a rossz emberek között…

Nem hagyni, hogy örökké a gátlástalan okosak győzzenek…

Mindig is ez volt a világnézete, eddigi életének a tanulsága, de annál azért nem több, nem értékrend… csak a világ szemlélésének a módja.

És ez itt előtte, ez a Hsziang, ez tényleg egy gátlástalan okos… De akkor is… másfél évnyi távol-keleti élet után André már egyáltalán nem volt biztos abban, hogy Európából nézve – és ő mindig onnan nézte a dolgokat – a kínaiak lennének a világ igazi felforgatói.

Ezek a Hsziangok.

Manapság már valószínűleg nem.

Hanem inkább az amerikaiak…

De most akkor is ennek a kínainak tartja a homlokához a fegyvert, miközben a másikat kellene elvinnie, aki viszont tényleg gátlástalan és aljas győztes. Ha menekülés közben úgy adódna, akkor őt, hát őt aztán tényleg lelőné… és azzal biztos sokat javítana az arányokon.

– Ha még egyszer, csak egyetlenegyszer bajt okozol Mylène-nek… – szólalt meg végül halkan, szinte suttogva André. Letegezte Hsziangot, és annyira közel hajolt a füléhez, hogy a kínai megérezte André párás leheletét.

Az apró telefonpisztoly csövét olyan erővel nyomta a homlokához, hogy Hsziang feje hátrabicsaklott, és nekiütődött a falnak. Beszorult az antik aranytapéta és a szürke alumíniumfegyver közé. André végignézett a remegő férfin, és észrevette, hogy bevizelt.

– Ha csak gondolatban még egyszer bántani mernéd Mylène-t, ha csak eszedbe jutna, akkor visszajövök érted, és kiloccsantom az agyadat!

Aztán váratlanul Hsziangot is fültövön csapta. Olyan végzetes erővel, olyan suhintással oldalról, mint a holland testőrt az imént. A kínai nyúzott ábrázata eltorzulva kenődött szét a tapéta rózsaszín cseresznyefa mintázatán, és a húgyszagú test rongybabaként esett össze.

Menniük kell, ez volt André következő gondolata.

Benyúlt a nadrágzsebébe, és elővette a vékony nejlonkesztyűt. Az ájult Csenli Konhoz lépett, és felhúzta a kezére. Aztán az oldalára bicsaklott testet kiterítette a padlón, a hátára fordította, és úgy fektette le, hogy a lába kis terpeszben legyen. Az agy vérellátása így majd magától helyreáll, és a kínait nemsokára talpra állíthatja, és tántorogva ugyan, de a hóna alatt megtámasztva ki tudja vinni innen. Úgy fog kinézni, mint egy dülöngélő részeg.

Persze csak ha a DGSE kémikusai jól állították be a hidrogén-cianid-adagot.

André most otthagyta a kiterített Csenli Kont, és az ajtónál görnyedő holland testőrhöz lépett. Az már épp kezdett magához térni. A vérző, kificamodott combját tapogatta bárgyú tekintettel. André elővette a zsebéből a dugót, és két ujjal szétfeszítve a testőr orrlyukát, erőszakosan belenyomta a bal légzőnyílásába. Talán még maradt annyi vegyület a parafában, hogy kábán tartja pár percig. És ekkor…

És ekkor egy lövés dörrent kint, aztán még egy, végül egy harmadik lövés is felhangzott, ami biztos nem az ő fegyverükből származott.

Nem a telefonpisztolyok tompa plasztiktöltényei sültek el az étteremben.

André fülelni kezdett, de csak sikítozás szűrődött át a csukott ajtón, aztán kínai nyelvű kiabálás, egyre több hang, a pánik fülsértő lármája, de nem értette, hogy ki ordít kivel, most női visongás, végül még egy lövés. Ennek már robbanásszerű hangja volt… másmilyen, mint az előbbieknek… A becsapódást is lehetett hallani, tompa detonáció. Talán a falba lőttek… vagy a plafonba.

Azonnal csend lett. Síri csend.

André félrehúzta az ajtóból a testőrt, és motozni kezdte. A fegyverét kereste.

Hátul, a golyóálló mellény csatja alatt, az övébe szorítva találta meg.

Egyszerű Glock 17-es volt, azonnal megismerte. Semmi különös, átlagos pisztoly. A ravasznál megnyomta a kioldógombot, és alulról megütötte a markolatot. A tár azonnal kicsúszott a fegyverből.

Feltöltve, teletárazva.

Visszatolta.

Élesen kattant.

A tár újra a helyén.

Kint még mindig csend.

Tizenhét töltény.

Számolni fogja.

Pár pillanatig még kereste a többi tárat is, de sehol sem találta, úgyhogy inkább hagyta, nincs már idő erre.

Benyúlt a holland testőr hóna alá, és felegyenesedett vele. Mint egy nagy bábut, úgy állította talpra az ájult testet. A bal karjával megtartotta, és közben az ajtó fedezékébe húzódott.

A jobb kezében tartott pisztoly csövével lenyomta a kilincset, aztán visszarántotta a karját.

Lent, a küszöbnél megrúgta az ajtót, amire az meglendült, és kitárult.

André lassan eltolta magától a holland deszantost, aztán meglökte. Az eszméletlen test bedőlt a szabad ajtónyílásba.

Azonnal sortűz zúdult rá. Lövések száguldottak a levegőben, és ide-oda rángatták, tépték a bábuként összerogyó testet. A golyóálló mellény felfogott ugyan néhány lövedéket, de a vállából vér fröccsent ki, talán a nyakából is, de André ezt már nem látta jól, mert a kivégzésszerű sortűz vadul odébb taszította a férfit.

Ezek szerint a légiósok uralják a vendégteret. Ez lett az egy perccel ezelőtti lövöldözés végeredménye.

Meg kellett tudnia, ezért lökte fedezékből maga elé a hollandot. Nem kockáztathatta meg, hogy kilessen az ajtónyíláson.

– Bent minden tiszta, csomag szállítható – kiabálta kifelé franciául, még mindig fedezékbe húzódva. Csenli Kon volt a csomag. André várt, nem mutatkozott.

– Csomag konyha felé vihető – jött a francia válasz. – Két Tango semlegesítve, a fegyvereik nálunk, harmadik még az ajtó előtt. Nálunk egy BAC.

A Tango a célpontokat jelentette a légió szakzsargonjában, vagyis a holland testőröket. A BAC az akció közben megsebesült bajtársat jelölte, franciául blessé au combat. Ezek szerint az egyik légióst meglőtték, viszont az étterem előtt őrködő holland egyelőre még kint maradt a folyosón, vagyis nem tudott vagy nem próbált betörni a vendégtérbe. Nem baj, gondolta André, ők úgysem arra mennek. A terv az volt, hogy Csenli Kont a konyhán keresztül juttatják ki innen, majd az épület szervizfolyosóján viszik a szolgálati liftig. Ötven méter, két másik étterem háta mögött, ezt pontosan tudták, mert kaptak alaprajzot. Aztán a lifttel egy emelet le, vagy majd a lépcsőházban, attól függ, hogy hol lesz egyszerűbb.

Kinézett az ajtófélfa mögül. A testét fedezékben tartotta.

Mintha egy kirabolt bankot látna. Az összes vendég a földön, néma csend és mozdulatlanság. Az egyik légiós terpeszben állt, és két kézzel célra tartott, a folyosóról befelé nyíló ajtóra szegezte a pisztolyát.

Az ő kezében is egy Glock.

Koncentrált.

Bármelyik pillanatban nyílhat az ajtó.

Vagyis elvették a hollandoktól a fegyvereket. André kereste a sérült idegenlégióst. Az egyik hollandot meglátta az asztalra borulva, ahol vacsorázott. Valószínűleg halott. A másik sehol. Továbbsiklott a tekintete. Még egy légiós, nála is egy Glock, a konyhaajtó előtt állt, és pásztázta a terepet, most épp a földön hasaló vendégeket vizsgálta. Fölötte a plafonon fekete lyuk. Valami csöpög belőle. Ezek szerint ő adta le a figyelmeztető lövést. Így lett csend.

Igen, és ott, a lába mellett, a falnak támaszkodva fekszik a harmadik légiós. A sebesült. Blessé au combat? Hogyhogy sebesült? Hörögve görnyed előre.

Tüdőlövés!

Fogja a véres mellkasát. Megismeri, Li-csen az, még harmincéves sincs. Csak tegnap találkoztak először. A lövés után túl gyorsan vehetett levegőt, ez innen is látszik. Pedig csak akkor lett volna szabad, amikor már az oldalára fordították. Akkor talán még ki tudott volna tágulni a tüdeje, de így összeesett. A lövedék ütötte lyukon azonnal betört a levegő, és a külső nyomás összepréselte a tüdejét. Ezért nem tud már levegőt venni. Hiába próbálkozik. A tüdeje képtelen felfújódni. Olyan, mint egy lyukas labda. Li-csen menthetetlen. Megfullad. Légmell. Még innen, tíz méterről is látszik. André látott már ilyet, tudta, hogy már kollabált, két perc, és meghal.

Visszafordult, és a hátát a falnak támasztotta.

Aztán így maradt.

Megint mozdulatlanul, hosszú másodpercekig.

Behunyta a szemét.

Mit látott még?

Próbált visszaemlékezni az iménti látványra. A másik holland – igen, rémlik, átsiklott rajta a tekintete – ott feküdt az asztal és a széklábak között, félig-meddig takarásban. Mozdulatlanul. Őt is lelőtték? Az a testőr is halott?

– Mind a két Tango halott? – kiabálta maga elé a kérdést, de olyan hangosan, hogy az egész étteremben hallották, talán még a konyhában is, bár ott aligha értett bárki is franciául.

– Igen – jött a válasz balról, tehát a konyhaajtónál álló légióstól. Az ő lábánál vívta Li-csen a haláltusáját.

Négy halott marad utánuk… Az a rohadt Csenli Kon! Andrét elragadta a düh, gyűlölte ezt az egészet, most hirtelen nem értette, miért csinálják, és legfőképp, hogy ő miért csinálja. Azért, hogy a franciák alkudozhassanak Amerikával? Hogy egyetlen nyomorult kártyával több legyen a kezükben Donald Trumppal szemben? Mert majd akkor pár százalékkal lejjebb megy a francia borok vámja? Vagy a designer táskáké? Vagy az autóké? Vagy miért? Bernard, miért? A francia titkosszolgálat hivatalnokarcú, könyvelőkülsejű igazgatója jutott most az eszébe. Az élesen elválasztott ősz haj, a lencseszemüveg és a kétsoros, halszálkás zakó Párizsban, egy nyugodt irodában.

Ők meg itt halnak meg…

De most akkor is mennie kell, magukkal kell vinniük ezt a nyomorultat, a Sinaloa kartell aljas szemetét… Igen, le fogja lőni, őt már tényleg lelövi, egyetlen rossz mozdulat, és kinyírja.

Andréban forrt az indulat.

– Megyünk! Csomag indul! Jövök! – kiabálta végül, aztán felállt, és odalépett a kábulatból magához térő Csenli Konhoz. A fentanilkirály épp felült.

Hátulról fejbe rúgta, mert még mindig vitte a düh. Aztán, mint egy zsákot, felnyalábolta a könnyű, alacsony kínait, a bal karjával a hóna alá nyúlt, és húzta maga után, vonszolta ki az ajtón, indult vele a konyhaajtó felé.

A vendégek már mozgolódtak, szirénázás hallatszott, a bejárati ajtó mögött hangzavar tört ki, valószínűleg már jöttek a Marina Bay Sands biztonsági őrei.

Háború ez, gondolta André, hát legyen, és a jobb hüvelykujjával félautomata állásba pöckölte a Glock biztosítékát.

Szaggatott lökésekkel ugatott a kezében a fegyver, amikor beleeresztett egy sorozatot a bejárati ajtóba. Négy-öt töltényt veszített, de kellett a lelkének, hogy elpárologjon a dühe, és kellett a rendhez is, hogy átvegyék a kezdeményezést. Mert most már mozognak, átrendezik újra a terepet, mennek, viszik ezt a rohadékot.

A pisztolyát az ajtóra tartó légiós, Ven-lung is lőtt néhányat. Ven-lung, igen, neki meg ez a neve… Meghalnak, mire megtanulja a nevüket, tombolt most Andréban ez a váratlan és ideges harag. Mérgezte a gondolatait valami szokatlan, amit nem ismert. Nem történt még vele ilyen, soha nem volt még indulatos a combat kellős közepén. Most franciául jutott eszébe a szó, a harc, és erről a blessé au combat, az akció közbeni sebesülés, a BAC, és ez…

És ez végre magához térítette. Mert még ő is meghal a végén, itt és most, ezen az értelmetlen napon, mert elront valamit, egyetlen pillanatra nem figyel, és innentől…

Innentől hirtelen majdnem minden olyan lett, mint régen, amikor André Calvi még az idegenlégió mesterlövésze volt.

Felsóhajtott, és megállt egy pillanatra.

Józanodott.

Helyrezökkent benne ez a furcsa, pogány indulat, aztán elcsendesedett, és áhítatot érzett. Nincs erre jobb szó. Áhítat. Ámuló elképedés. Az életösztön titokzatos pillanata, a belátás másodpercei.

A vadak ilyenkor indulnának el a forráshoz. És talán a halálba…

A kiszámíthatatlanság.

A veszély leírhatatlan vonzása.

Mint a hajnali sötétség találkozása a reggeli fénnyel.

Az átmenet.

André izmai ellazultak, és életre kelt benne a légióban berögzült, háborúkban finomra csiszolt vadászösztön.

Mint amikor az ébredő felsóhajt, mert eszébe jut a világ, amibe született.

Most már minden olyan volt, mint régen. A végveszélyben, amikor lassított filmmé vált körülötte a világ. Most már úgy látta hátrálni Ven-lungot, mintha egy film kockánként araszoló mozdulatsorát nézné. Szinte megállt az idő. Még az égett lőpor szagát is érezte, mert az érzékszervei heves éberséggel pásztáztak mindent. A kezében hirtelen hideg, recés tapintásúvá vált a Glock. De meghallotta a földön csúszkáló emberek zaját is, ahogy az izzadt tenyerük a padlóhoz tapad, mert ijedtükben összegörnyednek, és a parkettába kapaszkodnak.

Aztán a konyhaajtó mögül, mintha csak a tenger mélyéről érkező morajlás lenne, eljutott a fülébe a személyzet rémülete is. Látta a pánikba esett tekinteteket, fotók, fekete-fehér képkockák mind, ahogy riadtan pislognak kifelé a süllyedő tengeralattjáró kabinablakán. André párducszeme feléjük fordult, és őket nézte, az egész tér összesűrűsödött a szeme előtt, mindent látott. Közben a teste már az ajtóhoz ért, úgyhogy a kis, kerek ablakon át most már észrevette azt is, ahogy a fehér ruhás szakácssegédek pánikba esve iszkolnak, japán arcok mind, Tecuja kuktái és tanoncai, akik egy háború kellős közepén találták magukat a világ legbiztonságosabb városának legbiztonságosabb épületében.

Egy perc múlva már a liftnél voltak. André haladt középen, húzta a kábán vergődő Csenli Kont, előtte és mögötte egy-egy légiós. Ven-lung zárta a sort. A biztonság kedvéért kétszer belelőtt a maguk mögött hagyott étterem hátsó konyhaajtajába, nehogy bárki is utánuk merjen jönni.

Miután átszáguldottak a konyhán, a vendégtérben azonnal felpattantak az emberek, és sikítva, hisztérikus pánikban, egymást taposva menekültek a folyosóra. Hömpölygő cunamiként áradtak, szabályosan elsodorták a harmadik holland testőrt.

Mire Dirk Giseburt – mert ez volt a neve – bejutott az étterembe, mire átverekedte magát az emberáradaton, hogy felmérje, mi történt, mire meglátta a halott testőröket, aztán a fegyverét maga elé tartva elindult a desszertszoba felé, akkor André és a két légiós tőle már majdnem száz méterre a lépcsőházban vonszolta lefelé Csenli Kont.

Az egyik légiós megnyomta a jeladót a zsebében. Kint azonnal felbődült az elsötétített Mercedes motorja. Mind a két bal oldali ajtó résnyire nyitva, elöl és hátul. A kormány mögött Hszu Liao ült, a negyedik légiós, aki már gyerekkorában gokartversenyeket nyert, most pedig csikorgó kanyarral vágódott a toronyépület bejárata elé.

Az ajtók fékezéskor meglendültek, a súlyuk megrántotta őket, és maguktól kivágódtak. Épp akkor, amikor a forgóajtón keresztül egy rongybabaszerű embert cipelve hárman vágtattak ki a toronyépület luxusából a kivilágított esti parkba, fegyverrel a kezükben dühös vademberként, mert emésztette őket, hogy hátrahagyták a társukat, Li-csent, a tüdőlövés, a sokkoló tudat, hogy bármelyikük lehetett volna az, aki ott marad, hogy ma ők is meghalhattak volna. Úgyhogy már nem kíméltek senkit.

Amikor meglátták a csillogó márványjárdán feléjük rohanó biztonsági őröket, a két leggyorsabbat, akik elindultak utánuk, André belökte a kocsiba Csenli Kont, megfordult, és letérdelt.

A két légiós közül az egyik elöl ugrott az autóba, a másik hátul, taszított egyet a kábult fentanilkirályon, aztán a pisztolya markolatával megcélozta, és iszonyatos erővel fejbe csapta.

André beszívta a levegőt, benn tartotta, két kézzel és kinyújtott karral felemelte a Glockot, a bal mutatóujjával alulról megtámasztotta a csövét, aztán célzott, és mintha kacsázna egy tükörsima tó felszínén, az utcai lámpák reflektorfényében úszó márványjárdát nyugodt víztükörnek képzelve két golyót lőtt enyhe szögben a felé rohanó biztonsági őrök felé. Aztán még kettőt.

Tak-tak… Tak-tak…

André csatangoló lelke végre zsákmányt talált, mert az emberszívre is ráborul az éjszaka, tele indulatokkal, és ilyenkor nemcsak az erdő sűrűjében, de az emberi lélek sötétjében is történik valami.

A biztonsági őrök kuglibábukként dőltek el, de André már fordult is tovább, mert a távolban két rendőrautót vett észre. Járhatott a motorjuk, mert égett a lámpájuk.

Itt volt, jelen volt, most már látott és érzékelt mindent.

A markolat recéit az ujjai végén, a fák illatát – vadpáfrány, igen –, de még a szél enyhe áramlatát is. Lőtt, megint lőtt.

Tak-tak…

Egyszer sem tévesztett. A magas épületek között dübörögve visszhangoztak a golyók. Olyan volt, mintha óriási hangfalak erősítenék fel az általuk okozott zajt. Szaggatott, kalapácsütés-szerű csattogással tépték a teret maguk előtt. A lövések között csak a célpontváltás egyetlen másodpercét lehetett érzékelni, némi csendet, miközben az épületek tompa puffogással verték vissza a szabályosan kattogó dörrenéseket. André kilőtte a rendőrautók első, aztán hátsó kerekét, és belelőtt a motorházukba is, oldalról.

Öt lőszere maradt.

Számolta.

Nyugodtan állt fel a rettegő mozdulatlanságba fagyott szingapúri utcán. Mintha még a Marina Bay Sands színes esti fényekkel kivilágított tornyai köré gyűlt madarak is megálltak volna röptükben, senki és semmi nem mozdult, csak ő. De ő járt, lépett, haladt ebben a kimerevített térben, beült a Mercedesbe, hátra, Csenli Kon mellé, aztán berántotta az ajtót, és már indultak is.

Hirtelen újra pörögni kezdett a film, újraindult az élet, a szívverés, az emberek, életre kelt az utca, és folytatódott a harc, a véres combat, mert nem volt még vége, egyáltalán nem, hiszen csak most jön a neheze: a menekülés, az üldözők lerázása, az autó lecserélése, utána elbújnak egy biztonságos rejtekhelyen, a DGSE safe house-ában, aztán valahogy ki kell jutniuk Szingapúrból.

Csenli Konnal együtt.

Élve…

Amerikai Egyesült Államok, Washington

– Hát akkor ma sem mérgeztek meg minket – dőlt hátra elégedetten a foteljében az Egyesült Államok elnöke a Fehér Ház sültkrumpli-szagú Ovális Irodájában. Előre-hátra hintáztatta magát az ötkerekű rugós forgószékben, miközben belemártotta a markában tartott ketchuposdobozkába az utolsó krumplidarabot, aztán bekapta. Jóízűen, cuppogva nyalta le az ujjairól az olajat. Három hamburgert evett meg, egyet marhahússal, egyet hallal, egyet pedig sajtosan. Ivott hozzá két diétás kólát és egy csokoládés milkshake-et is, amit a fehér házi személyzet anélkül hozott neki, hogy kérte volna.

De szerette, és ezt tudták róla, úgyhogy kapott.

A társaság többi tagja, akik sosem ettek McDonald’sban, mert méregnek tekintették a gyorsétteremlánc tartósított, ipari feldolgozású alapanyagait, félreértették Donald Trump megjegyzését. Azt hitték, hogy az elnök a McDonald’s minőségén tréfálkozik. Hogy az a mérgező! Trump biztos azon viccelődik, hogy amilyen vacak és olcsó alapanyagból készül a McDonald’sban minden, amit az elmúlt órában magukba tömtek, a korai ebéd – vagy hát késői reggeli, attól függ, honnan nézzük a délelőtt tizenegy órát – éppenséggel meg is ölhette volna őket. De túlélték, és remélhetőleg pár napon belül az egész kiürül a szervezetükből. Az elnök megjegyzését hallva mindenki erre gondolt a zsírszaggal teli, aranyozott szobában, úgyhogy a sportos és egészségmániás hadügyminiszter, Peter Hegseth le is ütötte a labdát.

– Hát túléltük, egyelőre legalábbis úgy tűnik – nevetett fel erőltetetten, mert a többiek néma csendben és furcsa tekintettel néztek rá. Aztán mégis megmentették, és hahotázó jókedvet szimulálva ők is csatlakoztak hozzá, miközben látványosan bólogattak. Még az örökké kimért és mosolytalan Apple-főnök, Tim Cook is kacarászni próbált. Hát az biztos, itt vagyunk még, mozgunk, ilyesmiket mondogattak.

Pedig Trump nem viccelt. Tényleg attól tartott, hogy meg akarják mérgezni, ha már lelőni nem tudják, pedig a legutóbbi kampány idején azt is megpróbálták. A titkosszolgálat, a Secret Service olyan védőhálót vont köré, hogy fegyverrel soha többé nem lehetett a közelébe férkőzni, mérgező étellel viszont talán. Külföldi útjaira néha még előkóstolók is elkísérték, Trump mégsem tudott szabadulni a gondolattól, hogy egyszer valaki megmérgezi.

Ezért rendelt ételt inkognitóban, a titkárságán dolgozók számára is váratlan pillanatokban a Fehér Háztól alig háromszáz méterre fekvő McDonald’sból. Valaki kiszaladt a Tizenhetedik utca sarkára, az ottani lepukkant McDonald’sba, és készpénzzel fizetve, meg persze titokban tartva, hogy Donald Trumpnak lesz a rendelés, barna zacskóban hozott hamburgereket és sült krumplit meg kis, műanyag dobozkákban ketchupot és mustárt. Donald Trump azt szerette, mármint a ketchupot kis, fehér dobozkában, nem pedig a minizacskós kiszerelést. Azzal mindig összekente magát.

Sehol máshol nem mert étterembe menni, és a McDonald’son kívül sehonnan nem mert ételt rendelni. Úgy gondolta, hogy a McDonald’s-hálózat sokezernyi éttermével olyan hatalmas, és ő annyira váratlan pillanatokban kér onnan bármit is, hogy képtelenség lenne a mérget hirtelen belecsempészni a neki szánt ételbe.

Halálfélelme nem volt, ezt állítani túlzás lenne, még az ellene elkövetett két merényletkísérlet után sem, de a Fehér Ház orvosai már felfedezték rajta a tanatofóbia jeleit.

A megsemmisüléstől való rettegés betegsége volt ez.

A szorongás néha rohamszerűen tört rá, testi tünetekkel kísérve, enyhe szédüléssel és légszomjjal, de ő mindig elhessegette az ügyet, ráfogta a korára, és ilyenkor csak azért is elküldött valakit a McDonald’sba.

Comfort food, Amerikában így hívták ezt, és a hamburger meg a sült krumpli tényleg biztonságérzetet adott neki. Komfortot.

Az már csak járulékos nyereségnek számított, hogy mindez a népszerűségének is jót tett. Kiszivárgott ugyanis néhány fotó arról, ahogy a magángépén, majd az elnöki Jumbo Jeten is hamburgert eszik, és ez nagyon tetszett a választóinak, hiszen ők tényleg ezt ették. Olcsó, vacak és hizlaló gyorsétteremláncokban tömték a fejüket túlsúlyosra. Imádták Trumpot a maguk egyszerű módján, amiért azt hihették, hogy a milliárdos üzletember is ugyanazt eszi, amit ők. Közéjük való, ezek szerint tényleg az ő emberük, így gondolták.

Miután Trump rájött, hogy a mérgezéstől való félelmében evett McDonald’s-ételek nemcsak biztonságot, hanem szavazatokat is hoznak, már kifejezetten tett róla, hogy a fotók kiszivárogjanak. A kabinet tagjai pedig néha kénytelenek voltak vele együtt papírdobozból, ketchuppal nyakon öntött, műanyag ételeket enni és közben belevigyorogni a kamerába. A multimilliárdos Elon Musk, amikor még a kormányzatnak dolgozott, éppúgy megtette ezt, mint a lehető legjobb családból származó egészségügyi miniszter, Robert F. Kennedy Jr. Szinte mindenkiről készült már olyan kép, hogy Trump társaságában sajtburgert eszik, és a ketchup majdnem lecsöpög a szája szélén. Pedig épp Kennedy volt az, aki hadat üzent a feldolgozott ételeknek, a McDonald’sban is használt magolajkeverékeknek és a nátriumsav-pirofoszfátnak, amit ő az össztársadalmi elhízás egyik okának tartott.

Persze kezdhette volna Donald Trumppal is az amerikai társadalom egészséges életmódra nevelését, hiszen az elnök több mint száz kilót nyomott. De Trump legalább szerette a McDonald’s hamburgereit, propagandacélok és mérgezéselhárítás ide vagy oda. Kényeztetésnek tekintette, és nemcsak akkor hozatott a közeli utcasarokról hamburgereket, amikor szorongott, hanem amikor ideges volt.

Mint például ma is.

És lám, mire megevett mindent, lenyugodott.

Az elmúlt egy órában néha tele szájjal mondta, hogy miképp dönt, így és így, és mit fognak majd tenni. Elhatározták, vagyis hát ő elhatározta az összes lépést. Meg fog lepődni a világ, ebben végül mindannyian egyetértettek. Most már csak azt kellett kitalálniuk, hogy a médiában miképp adják ezt el győzelemként.

Mert Trumpnak ez fontos volt. Hogy soha ne ismerje be a hibákat, a vereséget pedig győzelemnek állítsa be. Mindig. Ráadásul most még szó sem volt vereségről, egyelőre csak nehézségekről.

Az elnök megvárta, amíg elül a nevetgélés, de most, hogy befejezte az evést, hirtelen megérezte a zsírszagot, a semmi mással össze nem téveszthető McDonald’s-illatot, mert ezeknek a hamburgereknek – mindig is így gondolta – jellegzetes szaguk van. Ő persze szerette ezt. Benne már a papírdobozokban szétkenődött ételmaradványok illata is komfortos érzést keltett. Belőle mindez a biztonságos gyerekkor queensi emlékeit hívta elő. Trump ott nőtt fel, New Yorkban, de Manhattantől távol, húsz kilométerre a belvárostól, Queensben. A család sokat járt McDonald’sba.

Most viszont nem akarta tovább szagolni a McDonald’s-bűzt, mert jóllakva hirtelen büdösnek érezte a maradványokat.

– Befejeztétek? – kérdezte tanáros határozottsággal az imént még nevetgélő társaságtól, olyan hangsúllyal, amiben utasítás is volt, hogy elég, tényleg fejezzék most már be. De megint félreértették, mert nem arra gondoltak, hogy az evést hagyják abba, hanem hogy a viccelődő, kényszeredett kacarászást. De ezúttal senki sem szólalt meg, egyszerűen csak elhallgattak, úgyhogy az ügy nem tisztázódott.

Trump előrehajolt, és az asztalán megnyomta a kólagombot. A halványbarna tölgyfa doboz, tetején egy piros gombbal, közvetlenül az elnöki telefonok mellett, az íróasztal szélén állt. Trump kedvéért vezetékezték ide az Ovális Iroda bal oldali timpanonos ajtaja mögül, ahol a titkárság munkatársai ültek, és ahonnan, ha az elnök megnyomta a gombot, már szaladtak is egy jéghideg diétás kólával. Napi tizenkettőt ivott, ez volt az adagja. Kint külön erre a célra elnöki kólahűtő működött, amiben egyébként néha csak az elnök számára gyártott, egyedi matricázású kólák várták a piros gomb jelzését. A Coca-Cola cég vezérigazgatója Trump második beiktatása után személyesen hozta el az első különleges szállítmányt, kék vignettával, rajta a Fehér Ház rajzával és Donald Trump nevével.

Amíg az ajtó nyílására várt, Trump számolni kezdte a másodperceket. Egy… kettő… három… a tekintete közben az ajtó fölötti hófehér oromzat háromszög formájú timpanonjára tévedt, benne az aranyozott angyalkára, amit kifejezetten az ő kérésére tettek oda. Amikor meglátta, mindig arra gondolt, hogy milyen szép.

Kilenc… tíz… tizenegy…

És már nyílt is az ajtó, de Trump feltartotta a kezét. A harmincas éveinek elején járó Madeleine, aki ugyanolyan karcsú és mélybarna hajú volt, mint Melania, amikor Trump megismerte, azonnal megtorpant.

– Maddy! – mosolygott rá Trump, a becenevén szólítva a fiatal nőt. Az elnök személyes asszisztensének orrát megcsapta a sültkrumpli-szag, de ügyesen leplezte az undort, az arcán nem lehetett észrevenni semmit. Mély dekoltázsú, rövid ujjú blúzt viselt, hiába volt novemberi tél Washingtonban. Előző nap még a hó is esett. – El kellene most már takarítani innen mindent – mondta az elnök, még mindig mosolyogva, és széles karmozdulattal az asztalokon szétdobált mcdonald’sos maradványokra mutatott. – Kólát ezúttal nem kérek – tette hozzá, és rákacsintott Madeleine-re.

Közben az ajtóban megjelent a Fehér Ház kabinetfőnöke, egy barátságos arcú, nagymama külsejű, kövér hölgy. Az ősz hajú Susie Wiles megállt az aranyangyalka alatt, és várt, hogy az elnök észrevegye. Hosszú-hosszú évek óta ő számított Trump talán legmegbízhatóbb, leghűségesebb, legendásan éles eszű és mindenbe beavatott munkatársának, aki Floridából követte őt fel Washingtonba, a Fehér Házba. Trump őt is becézte.

– Mi a helyzet, Sue? – kérdezte felhúzott szemöldökkel, a hangjában a jóllakott emberek sziesztára vágyó elkeseredésével, mert ha a kabinetfőnöke megjelenik az ajtóban, az csak azt jelentheti, hogy neki valamit tennie kell.

– Indulni kellene. – Susie Wiles csak ennyit mondott, a rá jellemző gondoskodó anyukahangon. A megjegyzést mindenki értette. Péntek délután volt, az elnök ilyenkor szokott lerepülni a télből a nyárba, Washingtonból a floridai téli rezidenciájára, Mar-a-Lagóba.

Az irodába közben megérkeztek a Melania-külsejű személyi asszisztens kollégái, és szemeteszacskókkal a kezükben elkezdték összeszedni az ételmaradványokat.

A CIA főnöke közben a telefonját nézte, most már legalább fél perce, ráadásul egyre zavartabb tekintettel, de egyelőre ezt senki sem vette észre, akkora volt a nyüzsgés az Ovális Irodában.

– Már majdnem végeztünk – mondta Trump a kabinetfőnökének. Mintha kicserélték volna. Mintha valamelyik szeretett családtagjához beszélne. Barátságosan, meleg hangon szólalt meg, még a tekintete is mosolygott. – Már csak spinnelünk, és aztán indulhatunk – kért a hangsúlyával engedélyt Susie Wilestól, de a nagymama megcsóválta a fejét.

– Spinnelni a repülőn is lehet – mondta az előző mondatához képest egyetlen árnyalattal határozottabban Sue, de még mindig a családban rendet tartó és az időbeosztásra figyelő nagyi hangsúlyával. A spinnelésen a médiastratégiát, a hírek számukra kedvező keretezését, a vereség győzelemként való beállítását, a valóság elferdítését, a tények „pörgetését” értették.

Donald Trump nagymestere volt ennek. A mindent egyetlen mondatban összefoglaló tehetsége mellett ez volt a másik különleges képessége, ami elnökké tette.

Beletörődve bólintott.

– A kongói elnök már Mar-a-Lagóban van – tette hozzá magyarázatként Susie Wiles. – A kobaltbányák kérdése, ugye emlékszik, elnök úr? Ma este kellene vele alkut kötni. Elon is ott van már – célzott a Tesla tulajdonosára. Finoman így emlékeztette Trumpot, hogy már csak ezért is igyekeznie kellene. Elon Musk, akivel újabban épp megint jóban volt az elnök, mert mégsem ostorozta őt állandóan a saját közösségimédia-platformján, az X-en, és megint tízmilliókkal támogatta a Republikánus Pártot, nem szerette, ha sokat kell várnia, még az Egyesült Államok elnökére sem.

– Hát akkor, fiúk… – kezdett a forgószékből felállni Trump, hogy búcsúzzon, és ezzel véget vessen a mai megbeszélésnek, de ebben a pillanatban észrevette a CIA-igazgató feltartott kezét. Az elnök elsőre nem tudta eldönteni, hogy egy jól nevelt diák jelentkezését látja-e, aki kérdezni akar valamit, vagy a nála tizenöt évvel fiatalabb John Ratcliffe a távozását szeretné megállítani, és neki int, hogy egyelőre maradjon a helyén. Az utóbbira gyanakodott.

Susie Wiles követte Donald Trump tekintetét, és észrevette a karját magasba emelő CIA-főnököt. Most már mindenki John Ratcliffe-et nézte.

– Mi történt? – kérdezte Trump, mert a CIA igazgatója olyan látványosan tartotta a kezében a Fehér Ház titkosított VPN-hálózatához csatlakozó mobilját, hogy mostanra már világos lett: nem kérdezni akar, hanem valami fontosat mondani.

– A repülőn, elnök úr, tényleg spinnelned kell majd – szólalt meg Ratcliffe enyhe mosoly kíséretében. Nem történt tragédia, nem kell megijedni, ez volt az arcára írva, inkább valami nagyon érdekes, amiről azért mégiscsak tudniuk kellene. De itt megtorpant, mert eszébe jutott, hogy a hír, amit mindjárt közölni fog, nem tartozik az asszisztensekre, akik még mindig a mcdonald’sos szemetet gyűjtögették zacskókba. Széttárta a kezét, és látványosan rájuk nézett.

– Kifelé! – förmedt a fiatalokra Donald Trump türelmetlenül. – Gyorsan, gyorsan, mindenki, kifelé!

Szinte szaladtak, úgy hagyták el az Ovális Irodát. Az elnök odaintett a kabinetfőnöknek, hogy ő viszont maradjon. Úgyhogy Susie Wiles becsukta maga mögött az ajtót, és nekitámaszkodott. Még mindig ugyanott állt, ahol eddig, az aranyangyalka alatt.

Amikor a CIA igazgatója érzékelte, hogy mindenki kiment, akinek nem kell itt lennie, folytatta.

– Szingapúrban ma este, mert ott már este van, lövöldözés tört ki az ottani talán leghíresebb épület, a Marina Bay Sands egyik luxuséttermében. Az első jelentések arról szólnak, hogy a célpont Csenli Kon volt… – Elhallgatott, és körbenézett az Ovális Irodában, hogy mindenkinek megvan-e a név. Vagy már elfelejtették? Egy órával ezelőtt volt róla szó. Vagyis elég régen. Trump összehúzta a szemöldökét, kicsit hunyorgott is hozzá, mint akit valóban emlékeztetni kellene, mert nem rémlik neki elsőre, hogy kiről is van szó. – A fentanilkirály, elnök úr, a csúcsszarházi kínaiak egyike, akit a listánkra tettünk.

Merthogy ez valóban bekerült a Kína-ellenes döntéseik közé. Donald Trump a halas és a sajtos hamburger között, kicsit több mint fél órával ezelőtt rábólintott az ötletre, hogy szedjék le ezeket a szarháziakat.

– Valakik megelőztek minket – tette hozzá szinte elkeseredve a CIA igazgatója, de Trump azonnal kapcsolt. A lendülete mindenkit elsodort a szobában. Nyolcvanévesen több erő és szenvedély volt benne, mint a nála évtizedekkel fiatalabbakban, túlsúly ide vagy oda.

– Menj, és tudj meg mindent! – intett hatalmas elánnal John Ratcliffe felé. – Él, hal, lelőtték, mi lett vele, és legfőképp, hogy kik tették? Mindent tudni akarok, de azonnal. – A hangja olyan parancsolóan csengett, hogy John Ratcliffe azonnal felállt a kanapéról, és már indult is az ajtó felé. A mozgásával demonstrálta, hogy megértette a feladatot. Vagyis mindent, azonnal, most.

– Sue, mi meg induljunk a majmokhoz! – fordult Donald Trump a kabinetfőnökéhez, de nem részletezte, hogy kiket tart majmoknak. A kongói elnököt? Elon Muskot? Vagy valaki mást? Esetleg a mar-a-lagói klub tagjait, a hétvégéken egymillió dolláros éves tagdíjért ott összesereglő haszonleső talpnyalókat?

Mindenki lehajtotta a fejét, mintha meg sem hallották volna a mondatot. Eszük ágában sem volt megkérdezni tőle, hogy kire céloz, pedig nagyon kíváncsiak lettek volna.

Szingapúr

Nem beszéltek, nem szólalt meg senki. Csak az autó huppanásait lehetett hallani, ahogy a Mercedes végigrohant a Marina Bay Sands fedett szállodafelhajtóján, a kaspókba kitett kis pálmák és a szürke oszlopok között. A gokartversenyző múltú Hszu Liao éles kanyarokat vett, cikázott a várakozó taxikat kerülgetve, a kerekük néha padkát fogott, huppantak egyet, de a kocsiban senki sem szólalt meg. Csak a lihegésük hallatszott, és a pára látszott az üvegen, ahogy a tajvani származású légiósok az ablakra tapasztották a homlokukat, és kifelé kémleltek. Az esti sötétségbe merülő városban a tekintetük a veszélyt kereste.

Vajon követik őket?

André hátrafelé nézett, ameddig csak látta a két szétlőtt rendőrautót. De ott maradtak a helyükön, nem indultak utánuk.

Megint huppantak egyet, most már ő is előrefordult, végre kiegyenesedett az út, és Hszu Liao rátaposott a gázpedálra. Nyílegyenesen száguldottak ki a Bayfront Avenue-ra és onnan tovább a kivilágított Helix hídra.

Az arab negyedbe tartottak.

Tízperces út. Jobbra, lent az öbölben már látták a híres szingapúri óriáskereket, színes, villódzó esti fénybe borulva, balra, maguk előtt pedig a Mandarin Oriental fantáziátlanul buta kockaépületét. A szobákban égtek a lámpák. Úgy tűnt, hogy egyelőre senki sem üldözi őket. Három sáv mindkét irányban. Ahhoz képest, hogy péntek este volt, kevés autót láttak. Hszu Liao gyorsított, az eddiginél is jobban beletaposott.

De talán ez volt a baj.

Hogy túlzottan siettek.

Bár lehet, hogy épp ezt kellett tenniük. Mert amikor maguk mögött hagyták a hidat, már egyértelmű volt, hogy keresik őket.

Szingapúr talán a világ legalaposabban megfigyelt városa. Százhúszezer utcai kamera egy Budapest méretű városban, hétszáz négyzetkilométeren. A magyar fővárosban ehhez képest csak háromezer van, ekkora a különbség.

Épp ezért már Csenli Kon elrablása előtt is tudták, hogy ha sikerülne elhagyniuk a helyszínt, akkor is követik majd őket, és a kameraképek alapján tudni fogják, hogy hová mentek.

Mármint ezzel az autóval.

Hiába bérelték a Mercedest Malajziában, hiába cserélték ki a rendszámtábláját Szingapúrban, hiába húztak kesztyűt Csenli Konra, hogy ne maradjon utána egyetlen ujjlenyomat se, a rendőrség és a SID, a hadsereg alá rendelt szingapúri államvédelmi szolgálat összeilleszti majd a mozaikdarabokat.

De drónokra akkor sem számítottak.

Este, sötétben.

Mindössze három perccel a szökésük után.

Mire leértek a híd túloldalán, és a Raffles Avenue kereszteződésében belefutottak az első piros lámpába, már látták a drónokat a levegőben. Kis, narancssárga fény világított rajtuk, a sötétben így mutatták a helyzetüket.

A Mercedes lassított, megálltak.

– Mit tegyünk? – kérdezte a kormánykerékbe kapaszkodva Hszu Liao. Kitekert nyakkal próbált a szélvédőn keresztül felfelé kémlelni, kereste a levegőben a drónokat. Berregtette a kocsi motorját, mert ha André azt mondja neki, hogy menjenek, hogy nem számít se a piros lámpa, se a drónok, akkor ő kilő a kereszteződésből. De André leintette.

– Nyugi, vegyülünk. – Most már inkább türelem. Csak nem feltűnni.

A lámpa zöldre váltott.

Elindultak lassan, mint az összes többi autó. Még kétszáz méter, aztán már úgyis kanyarodnak balra, a következő kereszteződésnél.

Legalábbis ez volt a terv.

Mert onnan már csak fél kilométer a Marina Square bevásárlóközpont. Éjfélig van nyitva. Behajtanak majd a föld alatti parkolóba, lemennek a mínusz negyedikre, ahol a jobb hátsó sarokban csak két térfigyelő kamera működik, a négyszázastól a négyszázötvenes parkolóhelyig. Pontosan tudták ezt, ezért választották azt a területet az autócserére. Amikor már a mínusz másodikon lesznek, a légió ötödik embere, aki elrejtőzve várja őket, végig takarásban maradva, hirtelen kiüti a két kamerát. A százhúszezerből ez a kettő majd épp nem működik. Ők pedig egy perc múlva odaérnek, és autót cserélnek.

Farhad, a szőnyegkereskedő ott várja őket már egy órája. Lent a mínusz negyediken. És amikor megjelennek, a kamerák pedig már nem működnek, melléjük áll a zárt, ablaktalan Toyota áruszállítójával, tolóajtó félre, Mercedes hátsó ajtó nyílik, Csenli Kont átlökik, ők beugranak, Mercedes marad, ők mennek, és onnan már irány az arab negyed, a francia titkosszolgálat rejtekhelye, a szingapúri safe house, Farhad szőnyegraktárának az alagsora.

Ez volt a terv.

De amint befordultak a Marina Square felé vezető utcába, azonnal meglátták az épület előtt villogó rendőrautókat. Már blokkolták a bevásárlóközpontot.

Háromszáz méterük maradt.

Jobbra el… Leágazás egy irodaépület felé. Hszu Liao improvizált. Csak ne álljon meg. Csak ne legyenek feltűnőek. Behajtottak, de nem tudták, hová. Pan Pacific, ezt a feliratot látták a kivilágított betonkő táblán egy zöld sövénnyel körbeültetett utcai sziget közepén. Fölötte narancssárga pálmafa rajza. Nem tudták, hogy mi ez, hogy hova jutnak, de megállás nélkül mentek előre, a rendőrautók végre eltűntek mögülük, mert azok a főutat zárták le, az ottani forgalmat.

De ez zsákutca, most már látták. De akkor sem állhatnak meg. Mozogniuk kell, mintha tudnák, merre tartanak.

A drónok a levegőben egyre lejjebb ereszkedtek, nem is Kína a rendőrállam, hanem Szingapúr, futott át André agyán, de most már a behajtóút végénél jártak, jobbra tőlük kis park, az oldalán zászlótartó oszlopok, rajtuk lekonyult, a sötétben felismerhetetlen zászlók. Talán egy nemzetközi szervezet székháza lehet, világító ablakok, a recepciónál emberek, szemben velük fotocellás ajtók, de nem kell megállniuk és visszatolatniuk, most már látták, mert az út végén körfordulós virágsziget, az is kivilágítva, megkerülhető, úgyhogy lendületből mentek is tovább, aztán már visszafelé.

Akkor most nem jobbra hajtanak ki, ahol a rendőrautók blokkolják a forgalmat, nem az eredeti terv szerint a Marina Square parkolója felé, hanem vissza balra, ahonnan jöttek, a Raffles Avenue irányába.

Hol van itt egy másik bevásárlóközpont? André azonnal keresni kezdte a menekülőutat. Hol hagyhatnák az autót? Mert ettől szabadulniuk kell, ebben biztos volt, de tudta, hogy a Toyota és Farhad itt várja őket, ebben a bevásárlóközpontban, ebben a parkolóban, lent a mínusz negyediken. És az ötödik légiós is. De őket most itt kell hagyniuk, nincs más megoldás. Viszont az arab negyedbe sem mehetnek egyből, nem vezethetik a DGSE rejtekhelyére ezzel az autóval a szingapúri államvédelmi szolgálatot.

André kapkodva nyomogatta a mobiltelefonját. Felnézett. Kereszteződés.

– Csak ne állj meg, menj balra! – mondta Hszu Liaónak, most ő improvizált. Próbált tájékozódni. Újra ránézett a telefonképernyőre. Élt egy ideig Szingapúrban, de nem járt shopping mallokba. És ezt a negyedet amúgy sem ismerte igazán.

Csenli Kon közben kezdett magához térni, zavart, értetlenkedő tekintettel nézett körbe. Láthatóan még nem fogta fel, hogy mi történik vele. De már kezdett elmúlni az étteremben megszagolt borosdugó kábítása. És az ütésé is, amit pár perce kapott, amikor kihozták a Marina Bay Sandsből, és belökték az autóba.

Szingapúr, bevásárlóközpontok, írta André a Google-térkép keresőjébe, miközben az ülésbe nyomta Csenli Kont. Pár utcára tőlük látott egyet, Suntec City Mall, ez volt a neve. Hatalmas shopping mall rengeteg étteremmel – olvasta a térképen egy apró, piros bevásárlótáska emblémája mellett.

– Ide megyünk – tolta a telefonját a hátsó ülésről előrehajolva Hszu Liao arca elé.

A tajvani fél szemmel a forgalmat figyelte, miközben lenézett a Mercedes digitális kijelzőjére, az ottani térképre, utána pedig André mobiljára, és összetette a kettőt a fejében, megértette, hogy hol vannak, és hova tartanak.

– Rendben – mondta, és bólintott.

André eltette a telefont. Próbált kilesni az ablakon, most már ő is felfelé nézett az égre, a drónokat figyelte, követi-e őket valamelyik, vagy csak a mesterséges intelligencia algoritmusai próbálják kiszúrni a rendellenesen viselkedő autókat.

Hát ők nem… Semmi furcsa nem volt a mozgásukban… Ők csak vásárolni akartak… És a shopping mall blokkolva volt, az út lezárva.

Nincs rajtuk semmi feltűnő, nyugtatta magát André, de azért megkérdezte, hogy kinek hány tölténye maradt.

Farhadot nem hívhatják fel, ez világos. Direkt kapcsolatot most már nem létesíthetnek vele, millió és millió okból. DGSE, párizsi központ. Majd azok. Ők utolérik Farhadot. Lehet, hogy a mobil adótornyok össze vannak kötve a térfigyelőkkel, a drónokkal. Mi van, ha az egyik mesterséges intelligencián alapuló program észreveszi az összefüggést? André el tudta képzelni. Hívás tehát oda. Párizsba. DGSE, operatív központ. A helyzet és a terv megváltozott. Máshova mennek. Suntec City Mall. Farhad jöjjön oda. Legalsó szint, akárhány szint is van az ottani parkolóban. Nem, most még nem tudják, hogy pontosan hová, mert nem értek oda. De Farhad akkor is induljon.

Hát így történt.

A Suntec City Mallba még le tudtak hajtani. Négy perc alatt értek oda, nem volt messze, és ezek szerint még kívül esett azon a körön, amit a szingapúri rendőrség lezárt a fizetős autópálya, az ECP torkolatánál. Ömlöttek az autók a városba, errefelé már erős volt a péntek esti forgalom. Talán ezért nem blokkolták itt a forgalmat. Ha a Suntec City Mallnál is lezárták volna az utat, akkor tényleg megáll a város.

Már tíz perce voltak lent a parkolóban, a legalsó szinten, de nem történt semmi. A motor már nem járt, André síri csendet rendelt.

Vártak.

Forgatták a fejüket, és a föld alatti parkoló halványkék oszlopait pásztázták. A sarokban, ahol megálltak, sehol sem láttak térfigyelő kamerát. Ha melléjük áll a mikrobusz, itt át tudnak majd szállni, nem lesz róla felvétel.

De hol van már? Nem értették.

Hol van Farhad?

Csenli Kon közben megint felnyögött, mozdulni próbált, küzdeni, szabadulni. André türelme elfogyott. Ebből tényleg elég. Az apró termetű, kopasz kínait már a teljes súlyával szorította az üléshez, de az mégsem akart lenyugodni. Percek teltek el így, közben André gondolatai ide-oda cikáztak, próbálta végiggondolni, ami azóta történt, hogy eljöttek a Marina Bay Sandsből. Hibáztak? És ha igen, akkor hol? És mikor?

Mi lesz, ha tényleg nem jön a szőnyegkereskedő?

Benyúlt a sofőrülés hátára illesztett tartótokba, és kivette a spray-t. Csenli Kont ki kell iktatni. Így döntött. Teljes súlyával ráfeküdt a kínaira, a jobb könyökét a mellkasába nyomta, amitől a kínai kicsi orra alatt az apró száj, mint a levegő után kapkodó madarak csőre, azonnal szétnyílt. André durva mozdulattal beleerőszakolta a henger formájú aeroszolos üvegcse fejét. Aztán megnyomta a spray-t, nyomta, hallotta sisteregni, és hallotta, ahogy a levegő után kapkodó kínai hörögve mélyre szívja a milliónyi cseppecskét, a szukcinilkolint.

André nem engedte el Csenli Kont, hanem tovább szorította, nem hagyta, hogy megmozduljon. A három tajvani idegenlégiós odakapta a fejét, amikor meghallották a kínai torkába nyomott üvegcse sercegő spriccelését.

Döbbenten néztek Andréra.

A francia tényleg nem viccel, gondolták mind a hárman.

A fentanilkirály ellenállása fokozatosan gyengült, az izmai ernyedni kezdtek, végül a tekintetébe rémület költözött.

Pár másodperc, és nem mozdul többé…

Farhad megijedt. Borostás arcú, majdnem kopasz perzsa volt, tényleg szőnyegkereskedő, meg persze még sok minden más is. Teheráni család, szétszóródva a világban mindenfelé, mint azok az okos perzsák, akik még időben kapcsoltak, és a diktatúrába fulladó iszlám forradalom előtt elhagyták Iránt.

Farhad már Párizsban született, innen a francia kapcsolat, de tizennyolc éve Szingapúrban élt. Sokkal több pénzt keresett itt, azért. A család leggazdagabbja. Büszkeség. Neki az. Hiszen évszázados perzsa kereskedőcsalád. Úgyhogy ez számít. Nekik igen. A siker. Évente megújította a tartózkodási engedélyét, de mint azok a perzsák, akiknek csak átmeneti állapot a földi létezés, és ezért nem félnek úgy, mint a hitetlenek, megkockáztatta, amit mások nem mertek.

Csempészett.

Persze nem kábítószert, mert azért halál járt Szingapúrban, hanem teáscsésze méretű kutyácskákat. Azokért, ha elkapják, csak féléves börtönbüntetést kaphat. Úgyhogy miniatűr állatokat csempészett. A teáscsésze méretű kutyákat egy pohárban is meg lehetett fürdetni, olyan aprók voltak. Mintha a teáscsésze egy pöttömnyi fürdőkád lenne. Szingapúri őrület, a dúsgazdagok legújabb mániája. Farhad ilyen kutyusokat csempészett motorcsónakkal Batamból, a szingapúri szoros túlsó partjáról, az Indonéziához tartozó szigetcsoportról. Ötven perc a vízen.

Hagyták, mert tudták, kiknek lesznek az állatok. Genetikai hibákat átörökítő kutyacsaládok almából tenyésztett korcsok voltak ezek, amiknek pici korukban elmozdították a térdkalácsát, kitették őket a hidegre, fagyasztották, kínozták őket, hogy picik maradjanak. Állatvédők csatatere lehetne a teáscsésze méretű kutyácskák ügye, ha Szingapúrban lennének állatvédők.

De nincsenek.

Csak gyűjtők, akik rajonganak a kelet-kínai Swinhoe-pápaszemesmadárért is, egy apró, zöldessárga madárkáért, úgyhogy Farhad azokat is csempészte.

A perzsaszőnyegeket viszont nem. Az legális üzlet volt, a fedősztori, eleinte neki, aztán már a DGSE-nek is, amikor a családja francia fele bajba keveredett Párizsban. Farhad testvére és annak a fia. Iszlám radikalizmus.

Ha menteni akarta a családját, akkor nem volt más választása, meg kellett engednie, hogy a francia titkosszolgálat rejtekhelyet alakítson ki a szőnyegkereskedés alagsorában, a szingapúri arab negyedben, Kampung Gelamban. Egy safe house-t, elfalazva, amit csak a hátsó szervizutcából lehetett megközelíteni, egy szellőzőnyíláson át, egy szűk alagúton keresztül. Száz méterre az aranykupolás Szultán mecsettől. Zsúfolt környék, nyüzsgő embertömeg, állandó átjáróház. Ugyan ki fogna itt gyanút?

Mindez öt évvel ezelőtt történt, de azóta soha nem kértek tőle semmit, csak most. Most először. Hogy jöjjön ide, a mínusz negyedik emeletre a zárt, ablaktalan furgonjával, rajta a szőnyegkereskedés maláj feliratával, csakhogy végképp kusza legyen körülötte minden. Egy perzsa, aki muszlim, az arab negyedben, malájt alakítva, Párizsból.

Haji Tawakal Carpets, ez volt a mikrobusz oldalára írva.

De most mégis inkább menjen át egy másik bevásárlóközpontba, óvatosan persze, mert az utakat a rendőrség már elbarikádozta, és ellenőrző pontokat állított fel.

Farhad izzadó tenyérrel kanyarodott ki a Marina Square parkolójából, és indult el az új helyszín, a másik bevásárlóközpont, a Suntec City Mall felé.

– Hodája nadzsatam badeh – suttogta a mantrát az autó magányában, a perzsák nyelvén. Fársziul ismételgette a segélykérő imát. Istenem, segíts meg… Allah, segíts meg…

Csenli Kon zsibbadást érzett a gerincében. Mint ahogy az ujjai zsibbadnak el néha, de ez most a gerince volt. Ijesztő élmény. A szájába erőszakolt spray-t kivette a sommelier, ez a rohadék francia, a borszakértő az étteremből, aki persze hogy nem az, ezt már felfogta. Ahogy ránéz ez a mocskos állat, ahogy a szemébe fúrja a tekintetét, hogy dögölne meg. Világos, érti, felfogta, a gerinczsibbadás csak a kezdet.

És tényleg csak az volt.

Mert most már égett a lába is, úgy, mintha máglyára hajították volna. Próbált ordítani, igen, ordítani, mert annyira fájt. Megpróbálta, de nem ment. Valahogy eltűnt a hangja, nem mozdult a szája. Nem érezte. Már azt sem. Tudta, tisztán megértette, hogy nem a fülével van baj, hanem a szája tagadja meg az agy parancsát. Ezért nincs hangja, ezért nem tud ordítani.

Izzad… Közben az egész teste izzadt.

Ez meg… Ez most egy áramütés volt. Olyan érzés. A lába nem égett már, mert nem volt többé lába, az eltűnt, de azért átfutott rajta az áramütés. Elindult a testében, de csak egyetlen pillanatra, éles, aztán tompuló bizsergésként, ennyit érzett csupán, egyetlen elhaló hullámot, mert a lábába már nem jutott el, a lábfejébe, legalábbis ő nem érezte, de a kezét sem, most már azt sem, valahogy ott is elhalt az áramütés hullámzása, félúton eltűnt benne, megütötte, de végül mégsem hatott.

Halálfélelem… Ez kerítette most hatalmába, mert ez már a halál, biztos az, mi más lenne? Az lehet ilyen, ezt gondolta épp, amikor meghallotta a reccsenést.

A nyaka. Mintha eltörték volna. Olyan hangja volt, mint egy régi, száraz faágnak, amikor kettétörik.

Belülről jött a hang. A koponyájából.

Rémisztő volt.

Aztán már nem maradt semmi. Nem érzett semmit. Se zsibbadást, se áramütést, se máglyalángot, semmit és semmit. Mintha üres kődarabbá vált volna a teste. Tudatában volt az időnek, igen, mert az pergett, és a testének is, mert az még itt volt körülötte, ezt valahogy tudta, de csak tudta, mert nem érezte.

Megbénult.

De hallott… Közben még mindent hallott…

A francia közel hajolt, beszélt hozzá, és ő felfogta, amit mond, mert a tudata értette, nemcsak a szavakat, hanem amit jelentenek, azt is.

Az elméje ép volt, azt még nem bántották.

– Szukcinilkolin – mondta neki a francia –, de tettünk bele egy kis remifentanilt is, a kedvencedet, hiszen abból úgyis sokat gyártasz, Csenli elvtárs, úgyhogy biztos tudod, hogy az körülbelül fél órával késlelteti, hogy véglegesen felszívódjon a testzsírodban. Ennyi időd maradt tehát. Aztán örökre lebénulsz. Ha addig kijutunk innen biztonságban, akkor kapsz ellenszert, naloxont, és megúszod. Ha viszont itt kell hagynunk, és elsétálunk, akkor így maradsz örökre. Hát ennyit rólad.

Értette, felfogta, de nem tudott sírni, kiabálni, beszélni, tiltakozni, ellenállni, mozdulni, nem tudott semmit se tenni, mert kődarabbá vált a teste, érzéketlen ürességgé.

De miért?

Amerikai Egyesült Államok, Palm Beach

A pizzafutár le volt nyűgözve.

Irigykedett.

Afrikából érkezett, a nyomorult Kongóból, most legalábbis azt érezte, hogy egy nyomorult koszfészekből. Ismerte ezt az érzést, mert mindig így gondolta, amikor Brüsszelben járt, vagy éppen Párizsban, a kedvenc városaiban, ahol az emberek nem ugattak, hanem szépen beszéltek franciául. A kongói elnök azt gondolta, hogy azokban a városokban nemcsak az ott élők nyelvét érti, hanem őket magukat is.

Amúgy egyébként, persze nem értette őket.

De Amerika… Az amerikaiak… Róluk ezt sosem gondolta volna. Gazdagok, erősek, igen, de az európaiakhoz képest mégiscsak faragatlanok. Mindig is ez volt a véleménye, neki, az afrikai gorillának.

Viszont ez a palota… Mar-a-Lago… Ez tényleg elképesztő! Donald Trump rezidenciája lenyűgözte Félix Tshisekedit. Már három órája ült egy brosúrával a kezében a több mint százszobás kastély lovagtermében, de még mindig nem unta a nézelődést.

Elterpeszkedett a hatalmas szoba kellős közepén, az aranyrojtokkal díszített, puha kanapén. Kövér ujjai úgy kapargatták a selyemkárpitot, a bársonycérna varratait, ahogy Kinshasában szokta piszkálni a fejbe lőtt kongói elnök megszáradt vérnyomait az ormótlan bőrfotelben.

Trump késett.

De nem baj.

Ő, az éppen aktuális kongói elnök, amikor órákkal ezelőtt megérkezett a repülőtérről, egyedül ült le itt, a lovagteremben. A kíséretét egy félreeső szobába vezették, őt viszont ide, ebbe az aranyozott spanyol, mór és barokk stíluskavalkádba. Aztán a kezébe nyomták az amerikai elnök klubját bemutató füzetecskét, úgyhogy ezt olvasgatta, miközben várt.

Éves tagsági díj: egymillió dollár.

Forgatta a fejét, és a díszítés részleteit nézegette.

Százéves épület, összehordva benne rengeteg dolog az egykori dél-amerikai spanyol gyarmatokról. Tizenötödik századi sevillai csempék például, egész pontosan harminchatezer darab. Meg kétszáznégyzetméternyi genovai márvány, francia gobelin faliszőnyegek. Faragott mór kőkandallók és a Mexikót megtéríteni akaró spanyol misszionáriusok kolostoraiból származó szobrok, értékes dísztányérok, aranykandeláberek, kristálycsillárok. Csillogó, fényben úszó kincsek.

Értette már, hogy miért ide hívták.

És miért nem Washingtonba, a Fehér Házba.

Az nem ütötte volna meg ennyire. Mert ez az épület már a néma jelenlétével is, még Donald Trump érkezése előtt is azt a célt szolgálta, hogy összeroppanjon. Hogy már a tárgyalások előtt kisebbségi komplexusa legyen, aztán fogadjon el minden feltételt, és ne vitatkozzon.

Hát értette.

Azt hitte legalábbis, hogy érti.

Úgyhogy amikor Donald Trump belépett az aranyozott gótikus ajtón, az aranycímert megmászó domborműves aranyszarvas alatt, pontosabban előjött a tűzpiros bársonyfüggöny mögül az élére vasalt golfnadrágjában, a hófehér Mar-a-Lago Golf Club feliratú rövid ujjú pólójában, golfütővel a kezében, nos, akkor a pizzafutár mélyen beszívta a levegőt, összeszedte az erejét, kidüllesztette a mellkasát, és túlsúlyos testével feltápászkodott a süppedős, aranysárga hímzésű selyemkanapéról. Aztán ellépett a hatalmas, aranyozott váza mellett, ami tele volt tűzpiros rózsákkal, és egy üveglappal védett versailles-i körasztalkán állt. Medvemancs méretű tenyerét magabiztosságot tettetve az amerikai elnök felé nyújtotta.

– Félix! – tegezte le rögtön Donald Trump, mintha régi jó barátok lennének, de legalábbis golfpartnerek. – Isten hozott szerény hajlékomban! – mondta az Amerikai Egyesült Államok elnöke, miközben úgy mosolygott, olyan álszerényen, hogy azért persze kiderüljön, ez csak megjátszott mértékletesség, tudja ő pontosan, hogy ez az afrikai majom a lelke mélyén most épp össze van zúzva, a romjaiban hever, mint minden idetévedő senkiházi a földgolyó valamelyik koszos perifériájáról.

Donald Trump maga mögé nyújtotta a golfütőjét, belenyomta Elon Musk kezébe, aki belenyomta a nagymamakülsejű kabinetfőnök, Susie Wiles kezébe. Aki továbbadta Madeleine-nek, a fiatalkori Melania Trumpra emlékeztető asszisztensnek, aki már nem tudta senkinek továbbpasszolni, úgyhogy sarkon fordult, és ő maga ment ki vele az aranyozott famennyezetű lovagteremből.

A Tesla főnöke, Elon Musk is rövid ujjú pólót viselt a karibi tél harmincfokos novemberi melegében. Gyűrött, fekete pólót, Foglaljuk el a Marsot felirattal. Amióta otthagyta Washingtont, mert összeveszett Trumppal, és nem dolgozott többé az amerikai állam kiadáscsökkentésén, sőt inkább saját pártot alapított ugyanezzel a céllal, már leszokott arról, hogy a republikánusokat és az elnököt éltető golfsapkát hordjon. Úgyhogy ma is pont olyan volt, mint amilyennek a világ korábban megismerte. Kócos, borostás és kissé ápolatlan.

De még mindig a világ leggazdagabb embere.

Félix Tshisekedit ez egyáltalán nem feszélyezte, mármint hogy másnak sok pénze van, mert abból azért neki is volt bőven. Sokkal inkább ez az épület. Ilyet egyszerűen nem tudott építtetni magának, de vásárolni sem, sehol Afrikában. Ilyenből egy sincs az egész kontinensen, milliárdokat érő kobaltbányák ide vagy oda. A kinshasai belga gyarmati kormányzósági palota ehhez képest egy viskó.

Donald Trump puha tapintású kezét rázva legalábbis így érezte.

– Félix! – mondta újra az amerikai elnök, amikor három perccel később leültek ugyanarra a kanapéra, ahol a pizzafutár az elmúlt három órát töltötte. Mindenki kiment már, miután a színes faliszőnyeg előtt elkészültek a közösségi médiának szánt, a hüvelykujjukat felfelé fordító, vigyorgó örömfotók. Csak Elon Musk maradt a teremben. – Félix – szólalt meg tehát az amerikai elnök –, amennyire értem, és ahogy engem tájékoztattak, országaink már megegyeztek. – A mondat meglepte a gorillák lakta Kongó urát. – Mit tehetek ezen kívül érted? Miben segíthetek?

Félix Tshisekedi meg sem tudott szólalni. Nála Kinshasában ért véget a történet, az amerikai nagykövet nagyjelenete után, akitől Harley-Davidsont kapott ajándékba, ami egyébként azóta is ott állt az irodája sarkában. Arra számított, hogy folytatásként Donald Trump pontos üzleti ajánlatot tesz majd neki. Személyesen. Most. Ő ezért jött ide. Alkut kötni. Akkor mi az, hogy már megegyeztek?

A kongói elnök halványkék, selyemmel bélelt Zilli öltönyt viselt. Az Andokban élő és a lámával rokonságban álló, kis termetű vikunya gyapjúja olyan ritka és értékes volt, hogy a francia luxusmárka, a Zilli sok tízezer euróért varrt belőle méretre szabott öltönyöket. Félix Tshisekedi a kisebbségi komplexusokkal küzdő emberek szokása szerint zavarba ejtő módon túlöltözte a golfpólós Donald Trumpot. Ezzel persze saját magát ejtette leginkább zavarba, mert valójában ő érezte kínosan magát. De hát talán épp ez volt a cél, az amerikai elnök sem véletlenül hozott magával golfütőt, amitől aztán látványosan megszabadult.

Neki ez csak egy futtában kötött alku, semmi több, ezt érzékeltette vele.

Színjáték itt minden, jött rá a pizzafutár a maga földhözragadt, dzsungelben kupálódott józan eszével, és ettől megnyugodott.

– Fel kellene frissíteni a memóriámat, Donald – tegezte vissza az amerikai elnököt. – Hosszú volt a repülőút, nehezen tudnám most sorba venni a megegyezésünk pontos részleteit.

Tényleg színjáték volt. Donald Trump elmosolyodott, de úgy és csak annyira, mint ahogy azok szoktak, akik konstatálják, hogy egy lépcsővel feljebb kell lépniük, mert az, aki velük szemben ül, nem teljesen hülye, ráadásul még figyel is. Belenyúlt tehát a kifogástalanul vasalt golfnadrágja zsebébe, és egy apró cetlit húzott elő.

– Hát, nekem azt írták ide – olvasta fel a saját kézírását, amivel Florida felé tartva az elnöki repülőgépen lejegyzetelte az ajánlatát, miután telefonon egyeztetett a fiával, Erickel és a kereskedelmi miniszterrel, a milliárdos Howard Lutnickkal, akivel közös kriptovaluta-üzletbe fogott a Trump család –, azt írták nekem erre a papírra, hogy a tisztességes ajánlat tonnánként ezerkétszáz dollár lenne a kongói kobaltért.

A pizzafutár csendben maradt, mert pontosan tudta, hogy a világpiaci ár ennek a sokszorosa, ma épp huszonkilencezer dollár, hiszen ezt alaposan elmagyarázta neki az amerikai nagykövet Kinshasában. Viszont az is igaz, hogy a kínaiak jelenleg nem ezerkétszáz dollárt, hanem csak tizenkettőt adnak érte tonnánként. De ahhoz neki semmi köze. Az az elődjének, annak a rohadt Kabilának az üzlete. Ő hozta tető alá a kínaiakkal és Hunter Bidennel.

– Vagyis mi mostantól kezdve százszor többet adnánk a kínaiaknál, egészen pontosan a kínai felvásárlási ár százszorosát, gondolom, ez fair, nem, Félix? – kérdezte Donald Trump. Azt persze ő is tudta, hogy ez még mindig csak a huszonötöde az éppen aktuális világpiaci árnak.

A kezében tartott papír tele volt firkálva. Félix Tshisekedi nem reagált az ajánlatra, csak a papírfecnire mutatva azt kérdezte, hogy mi van még ráírva.

Így indult és aztán így is folytatódott az alkudozás.

Vagy hát inkább csak beszélgetés.

Mert ezúttal az Egyesült Államok elnökének nem kellett figyelmeztetnie a neki kiszolgáltatott kongói elnököt, hogy az ő kezében nincsenek ütőkártyák. Vagy legalábbis nem sok. Szóba került ugyan, hogy a kobaltra is kiterjedő kínai embargó nehéz helyzetbe hozta a Teslát, épp ezért van ugye itt az elnök barátja, Elon Musk, de ez csak apró jelzés, az ügy fontosságának a hangsúlyozása. Mert az amerikaiak még ebben a helyzetben is inkább csak kérnek, semmint parancsokat osztogatnak.

Jó lenne persze visszavenni a kínaiaktól a kobaltkoncessziót. Ez többször is elhangzott. Mert a kínai szerződés felbontása jót tenne a jelenlévőknek.

Mind a hármuknak!

Felrúgni a koncessziót egyáltalán nem bonyolult. Egyrészt, mivel a kínaiak nem teljesítették a szerződésben vállalt kötelezettségeiket, nem építettek annyi utat, hidat, kórházat, stadiont, laktanyát és még ezerféle dolgot, mint amiért cserébe csak tizenkét dollárt kell adniuk tonnánként a kobaltért. Másrészt a kongói emberek lemészárlása is azt bizonyítja, hogy a kínaiak képtelenek úgy üzemeltetni a kongói kobaltbányákat, hogy közben megőrizzék a kongói társadalom békéjét. Ezt egyébként Elon Musk hozta szóba, mármint, hogy számára a legfontosabb a társadalmi béke lenne Kongóban. Az nyugtalanítja őt reggelenként leginkább.

Félix Tshisekedi évi egymillió dolláros ajándék klubtagságot kapott Mar-a-Lagóban. Szintén ajándékba kapta az ötmillió dollárt érő, Trump képmásával díszített, amerikai Arany letelepedési kártyát, az úgynevezett Gold Cardot, személyesen az elnöktől. Téged, Félix, mindig szívesen látunk az Államokban.

Az amerikaiak kenyai támaszpontjáról, Manda Bayről már jövő héten Kongóba megy kétszázötven deszantos. Ez inkább ígéret volt, semmint kérés, legkevésbé sem utasítás. Azért mennek, hogy fenntartsák a nyugodt átmenetet a tenkei kobaltbánya környékén, ha a kínaiak esetleg nem akarnának békében távozni.

Mindezek ellenére az igazi csavar csak ezután következett. Elon Musk hárommilliárd dollárnyi kriptovalutát, úgynevezett stablecoint ajánlott a tenkei kobaltbánya koncessziójáért. A stablecoint Donald Trump először elnöki rendeletben, aztán már a Kongresszus is egy törvényben stabil, fixált árfolyamon összekapcsolta az amerikai dollárral, ezzel lényegében legalizálta, mert az amerikai államkötvényeket tette fedezetéül. A Genius Actnek keresztelt törvény viszont megtiltotta az amerikai központi banknak, hogy stablecoint vásároljon, így azok kereskedelmét kötelezően meghagyta a piaci szereplőknek, élükön a Trump család által alapított World Liberty Financial kriptobanknak, valamint az egészet felügyelő és szabályozó kereskedelmi miniszter családi kriptovállalkozásának, a Tethernek.

Miközben a kongói elnökkel tárgyaltak, a Trump és a Lutnick családnak már százötvenmilliárd dollárnyi amerikai államkötvény volt a kezében különböző kriptovaluta-ügyleteken keresztül, és a cél az volt, hogy mire Donald Trump 2028-ban bevégzi a második elnöki ciklusát, a két családnak együtt kétezermilliárd dollár fölött legyen ellenőrzése.

Ezt persze Kongóból nem lehetett átlátni. De még Európából sem, sőt az amerikai többség sem értette, legkevésbé Trump szavazói. Fel sem fogták, hogy lelkes és bamba támogatásuk következtében valójában mi is zajlik a háttérben.

Ebből a képzeletbeli luftballonból hárommilliárdot adni igazi kobaltbányákért nem tűnt kockázatos ügyletnek, legalábbis Elon Musk szemszögéből nézve.

Kongóból nézve viszont… A pizzafutár nem értett semmit ebből, pont úgy, mint egy átlagos minnesotai Trump-szavazó. Ő csak azt hallotta meg, hogy hárommilliárd dollár. Hangosan nyelt egyet, mert nem tudta leplezni az izgalmát.

– Kérnék viszont valamit cserébe, Félix – tört vadul a résbe, ebbe a pillanatnyi zavarodottságba, a kapzsiság felhőjébe az üzleti alkuk mesterének önmagát kikiáltó Donald Trump. – 2013-ban a tenkei kobaltbányát és még jó néhány másikat, a világ kobaltkészletének a hatvan százalékát úgy játszották át amerikai tulajdonból kínai kézbe, hogy abban bűnsegéd volt Hunter Biden, az előző csaló amerikai elnök, Joe Biden fia…

Félix Tshisekedi tekintete végigfutott a fényes márványlépcsőn, egészen a terasz felé vezető hatalmas, kovácsoltvas verandaajtóig, és még azon is túl. A távolban meglátta a magas pálmafákat, ahogy az óceánparton ágaskodnak az üres, végtelen víztömeg előtt. Nézte, ahogy lágyan lengeti a leveleiket a karibi szél. Béke van, meg lehetne nyugodni, lehetne pihenni, a gazdagok mégis egymást ölik, ezek is, az amerikaiak is. Örökké. Nincs az a jólét, az a vagyon, annyi milliárd dollár, ami már elég. Még az élet utolsó kanyarjában sem, nyolcvanévesen sem, amikor pedig már látszik az utazás vége, még akkor sem elég. Még akkor sincs béke. Letett fegyver. Csak bosszú, harc és gyilkolás. Tudta, hogy mi fog következni, és már következett is.

– Biden fia, az a rohadék Hunter 2013-ban kínaiakkal megalapította a BHR-t, egy olyan sanghaji befektetési társaságot, ami offshore cégeken keresztül, egy kanadai bányavállalatot felhasználva, pontosabban amögé bújva, a Lundin Miningról van ugye szó… – Az amerikai elnök fejből ismerte a részleteket, ehhez nem kellettek neki jegyzetek és emlékeztetők. Mint egy oknyomozó újságíró, úgy mondta fel a kompromittáló tényeket. – Szóval, Hunter Biden kanadai álcát használva kínai kézre játszotta az amerikai szempontból nemzetstratégiai jelentőségű kobaltbányákat Kongóban, élükön a tenkeivel. Joe Biden persze elnöki kegyelemben részesítette a saját fiát, de amilyen hülye – igen, lehülyézte az elődjét –, csak olyan bűncselekmények alól mentette fel, amiket 2014 után követett el. A kongói kobaltbányák ügye viszont 2013-as – ránézett a makulátlan eleganciájú Félix Tshisekedire, és követte a tekintetét, egészen az óceánparton lengedező pálmafákig. Aztán folytatta: – Félix, mi lenne, ha Kongó bűnvádi eljárást kezdeményezne Hunter Biden ellen csalás, korrupció és a nemzetvagyon elherdálása miatt, közvetlenül azután, hogy az új szerződésünk százszoros árat ad majd a kongói kobaltért? Az alapján feketén-fehéren kiderülne, teljesen egyértelmű lenne, hogy micsoda lopás volt a kínai ügy. Bűncselekmény. Csalás. Garantálom, hogy azt az alkoholista suttyót – Hunter Bidenről beszélt – azonnal letartóztatnánk, és kiadnánk a független kongói igazságszolgáltatásnak, ha ezt kérnéd tőlünk.

Az utolsó mondatban kihangsúlyozta a független jelzőt.

Megvárta, amíg a nagydarab kongói elnök tekintete a pálmafákról visszatéved hozzá, aztán mosolyogva rákacsintott, és felé nyújtotta a kezét.

Félix Tshisekedi nem mondott semmit, csak némán bólintott.

– Deal? – kérdezte Donald Trump. – Megegyeztünk?

– Meg… – rázta meg végül az amerikai elnök kezét a pizzafutár, beletörődve a sorsába. – De azért ezt a kriptovaluta-ügyletet jobban meg kellene értenem. – A hangsúlya a mentegetőző emberé volt, aki még azért is elnézést kér, amiért egyáltalán nem kellene.

– Hát persze, persze – pattant fel mosolyogva a kanapéról Donald Trump, és megveregette a hatalmas ember vállát. Fentről, lekezelően paskolta meg a vikunyagyapjúba bújtatott, kövér testet, és amikor érezte, hogy a kongói elnök is fel akar állni, visszanyomta a puha süppedésbe. – Majd Elon elmagyarázza a részleteket, ugye, Elon? – fordult a Tesla tulajdonosához, és az ő vállát is megpaskolta. – Innentől ez már a ti üzletetek, engem nem érdekelnek a részletek, nem is tudhatok róluk, én most ugyanis elnök vagyok, nem pedig üzletember. Ezt a kettőt tilos összekeverni!

Megint kacsintott és mosolygott, aztán elindult a hatalmas lovagterem piros selyemszőnyegén a hatalmas kristálycsillár alatt a hatalmas gótikus ajtó felé. Azon is pici aranyangyalkák repdestek. Épp olyanok, mint amilyeneket a Fehér Házban, az Ovális Iroda ajtótimpanonjának a tetejére készíttetett.

Be fog sötétedni. Sietnie kell.

Ment golfozni.

Szingapúr, három nappal később

A safe house olyan volt, mint a fekete-fehér filmekben egy bank páncélterme. A sötét falakat feketére festett acél borította, miközben itt-ott zavaróan éles neonfények világítottak.

A francia titkosszolgálat föld alatti rejtekhelyén, a perzsaszőnyeg-kereskedés alagsorában, ezüstszürke fémpolcokon fegyverek sorakoztak, mellettük gránátok és töltényekkel teli vasdobozok. Minden szabályosan elrendezve, mint a széffiókok a bankok páncéltermeiben.

A szoba közepére állított asztalon számítógép és walkie-talkie-k. Az ablaktalan helyiségben rossz volt a levegő, bár a légkondicionáló folyamatosan dolgozott. A külvilág zajai és fényei nem jutottak be ide. Csak a légiósok órája mutatta, hogy nappal van, vagy éjszaka. A fémszobára rideg fekete-fehérség telepedett, nem volt benne semmi barátságos. Egyetlen négyzetcentiméter sem.

Hatvanhat óra telt már el azóta, hogy Farhad idehozta őket a zárt furgonnal, amin a szőnyegkereskedés maláj felirata szerepelt. A szingapúri éjszakában nem követték őket a drónok. Az alig kivilágított arab negyed felé már semmit sem zárt le a rendőrség, úgyhogy gond nélkül idejutottak. A Mercedest ott hagyták a föld alatti parkolóban.

Csenli Kon egy acélajtó mögött, az egyik hálószobából kialakított, orvosi műtőre emlékeztető helyiségben feküdt, szó szerint egy műtőasztalon. Mellette a francia titkosszolgálat orvosa, aki már majdnem három napja tartotta bódításban.

Figyelte a pulzusát, a vérnyomását és a testhőmérséklet-ingadozását. Folyamatosan analizálta a vérképét, és épp ezek alapján két órával ezelőtt azt javasolta Andrénak, hogy Csenli Kont hozzák vissza éber állapotba, mert a szervezete kezdi felmondani a szolgálatot. Egyre nagyobbak a kilengések.

Ez persze valójában nem lepett meg senkit, mert az elrablása eleve megviselte. A kábító parafa dugó, André ütései, végül pedig a szájába fújt bénító méreganyag. Miután megkapta az ellenszert, a naloxont, az orvos kitisztította a szervezetéből a szukcinilkolint, és alaposan megvizsgálta. Úgy döntött, hogy nem meri mélyaltatni, csak bódítani. Úgyhogy intravénásan midazolámot adott neki, és óránként halotánt fecskendezett a szájába, így tartotta kábulatban. Az orvos rekordja százhárom óra volt ebben a fajta altatásban, amit akkor ért el, amikor Mauritániában a francia titkosszolgálat elkapta az egykori líbiai diktátor kémfőnökét, Abdullah asz-Szenuszit. Őt több mint négy napig bódította, mielőtt kihozták a nyugat-afrikai országból, a Szahara mélyéről.

Csenli Kon szervezete viszont a jelek szerint három napot sem fog bírni, úgyhogy el kellene indulni vele Szingapúrból, ezt tanácsolta Andrénak.

Vagy… magához téríteni.

Ez persze ellentmondana minden operációs protokollnak. A bódítást elvileg csak a repülőgépen szabadna megszüntetni, amikor már Európa felé tartanak.

Eredetileg legalábbis erről volt szó.

Szingapúrt ismerve André egy hetet akart a föld alatti rejtekhelyen maradni. De öt-hat napot biztosan. Egyáltalán nem mozogni, életjelet sem adni. Végül is erre való egy safe house, vagy nem? Hogy megvárja, amíg elcsendesedik minden, véget ér a hajsza, a szingapúri rendőrség lenyugszik, és enyhít a vesztegzáron, aztán lazít a határellenőrző pontokon is. Amikor pedig már nem figyelnek annyira, mert azt hiszik, hogy már rég kicsúsztak a kezükből, és valószínűleg eltűntek a városállamból, akkor, de csak akkor indul el Csenli Konnal Szingapúrból.

Csónakkal, az ötven percre fekvő indonéz sziget, Batam felé. Ahonnan a teáscsésze méretű kiskutyusok érkeznek. Négy szingapúri komptársaság napi száz járatot üzemeltet arrafelé, négyféle útvonalon, miközben milliónyi motorcsónak jön és megy.

Hát ők lesznek az egyik. Áruval megpakolva, Csenli Kont perzsaszőnyegbe tekerve.

Ha felfedeznék az akciót, már akkor sem tudnák megállítani őket, André ebben biztos volt. Hiszen rengeteg fegyverük lesz. Gránátok, sőt vállról indítható rakéta is, mert még azt is talált az egyik polcon. Valahogy majdcsak kiverekszik magukat. Legfeljebb Farhad élete változik meg újra. Soha többet nem jöhet vissza Szingapúrba.

És persze ő sem.

De nem bánja.

Mert már mindegy.

André dühös volt, eleinte nagyon dühös, amikor az akció után már itt, a rejtekhelyen visszagondolt arra, hogy mi is történt valójában. Hogy mit tett.

És miért.

Tényleg, miért?

Magában eleinte Adrienn-nel vitatkozott, már megint vele, de tegnap óta már csak saját magával. Újra az volt a kérdés, hogy hová is tart az élete. Tart egyáltalán bárhová?

Ez lenne a dolga a Földön?

Csenli Kon-féléket elrabolni?

Egy ilyen férget?

Ez az ő élete?

Tegnap, amikor végre utolérte a francia titkosszolgálat főnökét, Bernard Émiét, akkor a düh pár perc alatt haraggá változott benne. Indulattá. Vagy valami hasonlóvá. Kereste rá a megfelelő szót. Az érzéseire, a csalódásra, a lelkét zaklató állapotra. De nem találta.

Mert kihasználták. Ez most már világos.

Felhasználták.

Méghozzá Émié! Hiába avatta be utólag, azt gondolva, hogy ha André tudja, mi miért történt, akkor lenyugszik. De André nem értett vele egyet, úgyhogy nem nyugodott le.

A safe house titkosított kommunikációs vonalán beszéltek, a francia Orange telefontársaság műholdjait használva, a Cohésion Ceres rendszeren.

A szálak a leggazdagabb franciáig, Bernard Arnault-ig vezettek. Ő akart jó pontokat szerezni Amerikában, egészen pontosan az amerikai elnöknél. Ez most már világos. André megértette. Tegnap értette meg.

Arnault az LVMH csoport alapítója, mindmáig legnagyobb tulajdonosa és vezetője volt. Hetvenöt világmárkát tartott a kezében, a Louis Vuittontól a Dioron át egészen az amerikai ékszercégig, a Tiffanyig. Közel állt Donald Trumphoz, barátjának tekintette. Aligha véletlen, hogy 2025 januárjában Bernard Arnault volt az egyetlen európai üzletember, aki megjelent Donald Trump beiktatásán a washingtoni Capitolium kupolacsarnokában. Előtte évekig sok millió dollárért bérelt tőle üzlethelyiséget a New York-i Trump Towerben, és néha még az elnöki repülőgépre, az Air Force One-ra is felült.

Jóban voltak.

Legalábbis ő azt hitte.

De mindez nem tartotta vissza Trumpot, hogy magas vámokkal sújtsa az európai luxuscikkeket, amivel a legnagyobb kárt épp Bernard Arnault-nak okozta.

És ez… hát ez mozgásba hozta az összes szereplőt.

Arnault-t évekkel korábban azzal vádolták, hogy tízmillió euróval vesztegette meg Émié barátját, a francia belbiztonsági szolgálat korábbi főnökét, Bernard Squarcinit, hogy titokban adatokat gyűjtsön az üzleti konkurenseiről és a Louis Vuitton csoportot kritikus hangvételű, tényfeltáró cikkekben kritizáló újságírókról.

Bernard Arnault ezt persze mindig tagadta, ő soha nem fizetett senkinek semmiért, de a két szál valahogy most mégis összeért. Trump vámjai és a vesztegetési ügy.

André legalábbis így látta a történetet, így értelmezte, bármit is mondott neki tegnap a titkosszolgálat főnöke. Hiába próbálta megnyugtatni, nem sikerült.

Hiszen Csenli Kon lett a cserealap. Amerika, pontosabban Donald Trump, megkapja Csenli Kont, cserébe az LVMH-re kivetett vámokat az elnök enyhíti. Persze Trump nyilvánosan sosem fogja elismerni, mi történt, hanem azzal indokolja a lépést, hogy a Louis Vuitton munkahelyeket teremt Amerikában. Üzemet épít Texasban, ami igaz is, de hát ezt Bernard Arnault megtette az egész ügytől függetlenül.

Újabb csavar, hogy a francia titkosszolgálat, vagyis hát személyesen Émié azért segít ebben az alkuban a kétszázmilliárd eurós magánvagyonnal rendelkező Bernard Arnault-nak, azért szállítja neki tálcán Csenli Kont, mert Arnault a fentanilkirályért cserébe, viszonossági alapon, Émié elődjének segít majd.

Kéz kezet most.

A vesztegetési ügy vége ugyanis az lett – Franciaország már csak ilyen hely –, hogy a francia bíróság nem Bernard Arnault-t ítélte el, a vesztegető milliárdost, áhh, dehogy, őt egyáltalán nem, hanem csak Bernard Squarcinit. A francia belbiztonsági szolgálat volt főnöke 2024-ben öt év börtönbüntetést kapott, amiért megtette, amit a multimilliárdos kért tőle. A titkosszolgálat adatokat gyűjtött a konkurenciáról a francia üzletembernek.

A felbujtót pedig, aki állítólag az egészet kitalálta, aki a titkosszolgálat vezetőjére nyomást gyakorolt, aki mindezért még fizetett is tízmillió eurót, Bernard Arnault-t, nos, őt csak tanúként idézte be a bíróság.

Émié azt szerette volna Csenli Konért cserébe, legalábbis Andrénak ezt mondta, hogy Bernard Arnault érje el Squarcini büntetésének a felfüggesztését vagy legalább házi őrizetbe helyezését, esetleg – és hát ez lenne a legjobb – egy új tárgyalást, aztán a vád ejtését. Vagy elnöki kegyelmet.

Franciaország így működik. A független ötödik köztársaság, ugye.

De mit keres ebben ő? Kinek segít tulajdonképpen? Mármint Csenli Kon elrablásával?

Émiének, aki bajtársiasan, véd-és dacszövetségben küzd azért, hogy valahogy elérje meghurcolt barátja felmentését? Vagy valójában a milliárdos Bernard Arnault-nak tesz szívességet, hogy a Dior és Louis Vuitton táskákon ne legyen akkora az amerikai vám, mint eddig? Vagy Donald Trumpnak, hogy eggyel több ütőkártya legyen a kezében a kínaiakkal szemben?

Miért? Miért vesz ő ebben egyáltalán részt?

Két nappal ezelőtt akár meg is halhatott volna. Csak utólag jött rá, hogy kapkodtak. Túl gyorsan, pár nap alatt tervezték meg az akciót, így tele volt rögtönzéssel. Ez tényleg nem olyan volt, mint amikor Sumba szigetén a terepjáróban ült, és azt érezte, hogy megint él. Mint amikor autózott a vad dzsungelben. Amikor lement a térképről, és veszélyben volt, persze csak kicsit.

Nem, ez teljesen értelmetlen kockázat volt, és továbbra is az. Mert ebben a történetben már képtelenség eldönteni, hogy valójában ki lenne itt a gátlástalan okos, vagyis a negatív hős, akinek a végén mégiscsak pórul kellene járnia. Csenli Kon? Arnault? Donald Trump? Az amerikaiak? A kínaiak?

Vagy mindannyian?

Nem mintha ez ügyben ő bármit is tehetne.

Borzalmas, hogy milyen sokan hazudják azt a világról, hogy szörnyű hely, gondolta André, de az a legborzasztóbb, hogy a hazugságok fele igaz.

Amit most lát belőle, az alapján biztosan.

Csang Hsziang is, jutott most eszébe a másik kínai. Hát őt miért kímélte meg? Miért nem ütötte agyon, mikor azt kellett volna? Csak megfenyegette, hogy hagyja békén Mylène-t.

Bár…

Bár talán ennyi is elég volt, és tényleg leszáll róla. Talán. Akkor legalább volt haszna ennek az egész cirkusznak, mármint Csenli Kon elrablásának.

André napok óta emésztette magát a föld alatti rejtekhelyen, és közben rájött, hogy egy olyan embernek tartja magát, aki valójában nem ő. Már nem az. Ezt be kellene ismernie. Legalább önmagának. Hiszen valójában rég nem hisz abban, amit állandóan szinte mantraként ismételget. Önigazolásként mondogatja, saját magát győzködi, hogy igenis javítani kell az arányokon. Meg lehet is! Hogy a rosszakat ki lehet iktatni. Évek óta ezt hazudja magának. Pedig már nem is hisz benne. Mert a gátlástalanok helyére úgyis új gátlástalanok jönnek, és nem változik semmi. Annyiszor megélte már, hogy pontosan tudja.

Az egész csak önbecsapás.

Épp ezért keveredik állandóan önellentmondásba.

És aztán vitatkozik Adrienn-nel meg Émiével, ahelyett, hogy saját magával tenné.

A becses énemmel, jutott eszébe a keleti filozófia Szingapúrban megtanult érzékeny kifejezése a nyugati ember egójára.

Őszintének kellene lennie.

És bevallani, hogy a kudarc, az kudarc.

Ő semmi mást nem tud, csak legfeljebb segíteni valakinek. Ez a legtöbb, amit tehet. Nem a rosszat, a rosszakat iktatja ki, mert azokból annyi van, hogy képtelenség legyűrni őket. Soha nem változik semmi. Az arányokon nem lehet javítani. Mert úgyis mindig újak jönnek. Ez a helyzet. A gátlástalan okosaké a jövő. Pontosabban nemcsak az övék, hanem már a gátlástalan félművelteké is. Ők győztek. Övék a világ. Még egy Csenli Kon? Eggyel több vagy kevesebb? Mit számít?

Csang Hsziang is. Ha nem ő, akkor majd valaki más.

Eszébe jutott, hogy felhívja Mylène-t. Végül is neki tényleg segített, Hsziang őt talán békén hagyja majd.

De mire felvette a fejhallgatót, és bekapcsolta a rejtjelezett Cohésion Ceres telefonrendszerét, befutott Émié újabb hívása.

– André… – Hosszú csend következett a vonal végén, mintha Émié kontinenseken keresztül is megérezte volna a változást. Egyetlen levegővételéből. Mert ahogy André a vonal túloldalán sóhajtott, az elmondott mindent. Émié rögtön tudta, hogy nem ronthat rá. Annyi mindenen voltak túl közösen. Az oroszok… Ukrajna… Putyin… A múltjuk kimondatlanul is jelen volt a hosszú csendben. – Megalkudtak. – A francia titkosszolgálat főnöke végül csak ennyit mondott, de André már ebből is megértett mindent.

Tudta rögtön, hogy Donald Trump és Bernard Arnault alkudott meg, hivatalosan persze az Egyesült Államok és Franciaország. És Arnault meg a független francia igazságszolgáltatás is alkut kötött. Meg persze Arnault és Émié, mindenki mindenkivel. Neki csak át kell adnia Csenli Kont az amerikaiaknak, és ezzel vége, leléphet, ez volt a dolga, semmi több.

Hogy majdnem meghaljon.

Neki is, és a négy másiknak.

Bár egy pillanatra most azt sem bánta volna. Az élet úgyis csak időbeli állapot. És a halál is az. Régóta így gondolta.

– Hol? – Ennyit kérdezett csupán, beletörődve, halkan. A hangjában nem volt már indulat, csak szomorúság. Mind a ketten tudták, hogy az átadási helyszínt akarja tudni. Hogy hová kell vinnie Csenli Kont. Hol várnak rá az amerikaiak?

– Olaszország, Vicenza. Az ottani amerikai támaszpont, az Ederle bázis. – Émié ennyit mondott, nem többet, de ez épp elég volt, mert Andrénak nem kellett az ilyesmit elmagyarázni. Franciaországban nincsenek amerikai katonák, nincs amerikai támaszpont, tehát valahol máshol kell átadni Csenli Kont. Ezek szerint Olaszországban.

– Rendben, indulunk. – André anélkül bontotta a vonalat, hogy elköszönt volna.

Aztán mégiscsak felhívta Mylène-t, akiről azt gondolta, hogy talán még Rómában van. Főleg, hogy Csenli Kon története ezek szerint Olaszországban véget fog érni.

Hiszen a fentanilkirály az amerikaiaké.

De tévedett.

Másnap

Donald Trump bejegyzése a saját tulajdonában álló Truth Social közösségimédia-felületen

Annyira vicces nézni a kínaiak VERGŐDÉSÉT. Azt képzelik néhány érthetetlen nevű ritkaföldfém exportjának betiltásáról, hogy az majd térdre kényszeríti a LEGYŐZHETETLEN EREJŰ Amerikát, és megtöri a gazdasági fölényünket. A kínai kommunisták az elkövetkező napokban megkóstolják majd a vereség keserű ízét, mert alattomos kutyák módjára fognak összeroppanni pörölycsapásaink súlya alatt. Mindenki bízzon bennem! Ma reggel, mint az amerikai hadsereg főparancsnoka, azonnali hatállyal elrendeltem Tajvan körbevételét és karantén alá helyezését. Az amerikai haditengerészet a kulcsfontosságú félvezetőgyártási kapacitásokkal rendelkező Tajvant mostantól teljes körű blokáddal védi. A világ félvezetőgyártásának 67 !!!!!!! százaléka Tajvanon található. A fejlett iparágak szempontjából Tajvan NÉLKÜLÖZHETETLEN. Az amerikai számítástechnika, kommunikáció, energiaellátás, egészségügy és autóipar nem tudna létezni tajvani félvezetők nélkül. Örökké vigyázni fogunk rá! De a Tajvant körülvevő védelmi blokád még mind semmi. Pár óra múlva a következő bejegyzésem az egyik legfontosabb és leghatásosabb lesz, amit valaha is kiadtam. JÓ SZÓRAKOZÁST!

Az amerikai elnök bejegyzését, mivel sajtótájékoztatót egyelőre sem ő, sem a Fehér Ház nem tartott, pánikszerű reakciók követték. Vajon mire célzott? Mi lesz a következő döntés? A dollár gyengülni kezdett, a tőzsde pedig tovább zuhant. Amikor viszont a Wall Street Journal utolérte a pénzügyminisztert, aki rövid nyilatkozatban cáfolta, hogy Amerika, pontosabban Donald Trump következő lépése az lenne, amire mindenki számít, vagyis, hogy újra száz százalék fölé emeli a kínai termékekre kivetett vámokat, akkor mindenki megnyugodott.

Scott Bessent volt az, aki 2025 tavaszán elsimította az akkor kitört első amerikai–kínai vámháborút. Mármint amennyire akkor el lehetett simítani. Pár napja ő is ott ült a sültkrumpli-szagú fehér házi egyeztetésen, tudta tehát, hogy az elnök ezúttal tényleg nem veti be a vámfegyvert. Annak dacára, hogy az Ovális Irodában épp ő volt az, aki pisztolyt rajzolt Trumpnak, és ráírta, hogy VÁMOK és TÖLTVE. Mégis tisztában volt vele, hogy Donald Trump egyelőre más stratégiát választott, mint a beiktatása utáni hónapokban, a Kína elleni első csörte alkalmával. Most minden lesz, csak a vámok száznegyvenöt százalékra emelése nem. Az biztos nem!

Közben a hadügyminisztériumból kiszivárogtak a Tajvan körüli blokád részletei. Az első benyomások alaposan átgondolt akciót sejtettek. Az amerikai hadihajók első csoportja már éjszaka megjelent a Tajvani-szorosnál. Atom-tengeralattjárók bukkantak fel több kulcsfontosságú helyszínen. Elsőként a USS Michigan százötvennégy Tomahawk rakétával a fedélzetén az úgynevezett légvédelmi azonosítási zónánál. A stratégiai szempontból kritikus területet, ami a kínai szárazföldet Tajvantól elválasztó tengerszoros középső vonalán húzódott, provokálta Kína a legtöbbször a megelőző években. Megsértette repülőgépekkel, hadihajókkal, kis halászbárkákkal, szinte mindennel. A hivatalos térképeken nem jelölt, de eddig minden fél által elismert informális határ, vagyis a légvédelmi azonosítási zóna volt az amerikai–kínai konfrontáció legvalószínűbb pontja.

A demarkációs vonal, a potenciális frontszakasz.

Az amerikai haditengerészet pár órával később megjelent a tajvani szigetcsoport többi oldalán is. Odaértek a hadihajói Japánból, a dél-koreai és a Fülöp-szigeteki amerikai támaszpontokról. Amerika zárta a blokádot nemcsak a Tajvani-szoros, hanem a Dél-kínai-tenger, a Csendes-óceán és a Luzon-szoros felől is.

A lépés váratlanul és felkészületlenül érte Kínát.

Nem sokkal később az amerikai kereskedelmi minisztérium bejelentette, hogy cseppfolyós gázszállítmányok indultak útnak Tajvan felé, így a sziget energiaellátása biztosítva lesz, mert az amerikai hadihajók „zöld folyosót” nyitnak a tankerhajóknak. A karanténon keresztül bejutnak az élelmiszer-szállítmányok is, mert annak dacára, hogy Tajvan önellátó rizsből, zöldségből, gyümölcsből és halakból, a lakosság kalóriaellátásának a hetven százaléka import eredetű forrásból származik. A vöröshústartalékok – ígérték az amerikai hivatalnokok – két héten belül tizenkét hónapra elegendőek lesznek a szigeten.

Az amerikai légierő közben folyamatos járőrözésbe kezdett, ellenőrizte és figyelte mind a tizennégy Tajvan felé vezető mélytengeri kommunikációs kábel fektetési útvonalát, nehogy a kínaiak szabotázsakciókat hajtsanak végre ellenük.

Minél több ehhez hasonló részlet szivárgott ki Trump kezdeti fellengzős és rá jellemző hangvételű közösségi médiás bejegyzése után, annál világosabb lett, hogy az amerikaiak alaposan felkészültek az elmúlt napok hallgatásba burkolódzó csendje közben.

A piacok elkezdtek megnyugodni, de ekkor megérkezett az amerikai elnök újabb üzenete, ezúttal is a Truth Socialön:

Csodálatos nap Amerika számára. Honfitársaink százezreinek az életét fogjuk megmenteni azzal, hogy elnöki rendelettel azonnali hatállyal BEFAGYASZTOM a Kínai Népi Bank kezében lévő amerikai államkötvényeket és azok kereskedelmét. Látott már ilyet a világ, akármit is hápog majd a pánikba eső balliberális értelmiség. Ezt igenis meg lehet tenni, hiszen íme: MEGTESZEM! Ne higgyetek nekik! FAKE NEWS! Az ukrajnai háború kitörésekor a nyugati világ 300 milliárd dollárnyi orosz vagyont fagyasztott be, hogy később esetleg Ukrajna helyreállítására használják fel, amikor az lehetővé válik. Akkor meg lehetett ezt tenni? A tolvaj Joe Biden idején? Hát akkor én most 768 milliárd dollárnyi kínai kézben lévő amerikai államkötvénnyel teszem meg ugyanezt, két célból. Ha Kína hozzá merne érni Tajvanhoz, akkor a szigetországot ebből a pénzből állítjuk helyre. Másrészt ennek az összegnek a KAMATAIBÓL, amit amúgy az amerikai dolgos emberek fizetnének a kínaiaknak, inkább a fentanilragály áldozatainak, száz-és százezreknek az életét mentjük meg. Meggyógyítjuk őket itt, AMERIKÁBAN! Évekig tűrtük a kínaiak aljas, lopakodó hadviselését országunk ellen. Elég volt. TEGYÜK ÚJRA NAGGYÁ AMERIKÁT!

A piacok nyugalma, amit a tajvani blokád előkészítettségéről érkező hírek és a kínai bénultság okozott, azonnal véget ért. A liberális világmédia, élén az amerikaival, valóban azt kezdte boncolgatni, hogy meg lehet-e ezt tenni. Nemcsak erkölcsi és technikai értelemben (honnan tudja az amerikai jegybank, hogy pontosan melyik kötvény van kínai kézben?), hanem gazdaságstratégiai szempontból is. Hiszen a lépés világszerte bizalomvesztést okoz, és ez tönkreteheti a teljes amerikai kötvénypiacot, veszélybe sodorva az amerikai államadósságot (mert ha Trump a kínaiakkal megteszi, akkor másokkal is megteheti).

Ki fog ezek után amerikai államkötvényt vásárolni? Újra megbízni Amerikában?

Miközben a média ezen lamentált, a piacok már reagáltak is. Mindenkit meglepett, de az derült ki, hogy a világ befektetői jobban tartottak attól, hogy mi történne fordított esetben?! Vagyis, ha Kína piacra dobná az összes, kezében lévő amerikai államkötvényt.

A kínai jegybankban és a pekingi pártvezetés kontrollja alatt tartott kínai privátbankokban összesen ezeregyszázmilliárd dollárnyi amerikai államadósság kamatozott. Japán után kínai kézben volt a második legtöbb amerikai államkötvény. Az Egyesült Államok adósságának kilenc százaléka. Ha Kína mindezt egyszerre dobta volna piacra, akkor a kötvényeket csak áron alul tudta volna eladni, ami drasztikusan leértékelte volna a dollárt. Ez viszont felhajtotta volna a kötvényárfolyamokat, ami miatt az amerikai jegybanknak legalább ötszázalékos hozamot kellett volna ígérnie.

Bonyolult pénzpiaci összefüggések voltak ezek, de a lényeg, hogy éves szinten mindez már közel kétezermilliárd dollárnyi adósságterhet jelentett volna Amerika számára. Csak a kamattörlesztés. Az amerikai hadi költségvetés kétszeresét. Kigazdálkodhatatlan, ezt gondolták erről a Wall Streeten. Ha Kína ezt meglépné, Amerika olyan adósságspirálba keveredne, aminek világszerte beláthatatlan következményei lennének.

De hát ennek most fuccs. Trump megelőzte Pekinget, ezt a fegyvert is hatástalanította. A Wall Street legalábbis így látta.

A piacok a kezdeti pánik után megbarátkoztak a kevésbé rosszal, a kínai kézben lévő kötvények befagyasztásával. Erkölcsi kérdések a befektetőket nem nagyon érdekelték, moralizáljanak helyettük az újságírók.

A katonai és pénzpiaci hírek között eleinte elsikkadt a CIA videója, amit az amerikai titkosszolgálat mandarin nyelven tett közzé pekingi időzóna szerint reggel hat órakor. Példátlan kísérlet volt arra, hogy magas rangú kínai hivatalnokokat és pártfunkcionáriusokat szervezzenek be. A CIA igazgatója közleményt adott ki, melyben azt állította: „A Kínai Kommunista Párt eltökélt szándéka, hogy gazdasági, katonai és technológiai értelemben is uralja a világot, agresszívan felülmúlja Amerikát, és kiszorítsa a földgolyó minden szegletéből. Ezt a törekvést meg fogjuk állítani.”

A hollywoodi minőségben forgatott két és fél perces videó egy dúsgazdag kínai pártfőtitkár életét mutatta be, kémfilmekbe illő jelenetekben. Olyan volt, mint egy nagyon drága akciófilm izgalmas előzetese. A főszereplő, a sanghaji párttitkár felhőkarcolók luxusában élt, hófehér kesztyűs szolgák nyitogatták neki az ajtókat, és hatalmas, lesötétített ablakú limuzinnal közlekedett. De az elegáns éttermekben, a felhőkarcolók liftjeiben, sőt még a hatalmas irodája ablakában nézelődve is, mindig és mindenhol azt érezte, hogy figyelik. A mozijelenetek vágóképei legalábbis ezt érzékeltették. A narrátor hangja közben azt mesélte, hogy a párttitkár mindig is tisztában volt a kínai állam morális züllésével és a karrierje megalkuvásaival. Aki felette állt, azt vagy félretolták, vagy korrupcióval meggyanúsítva lecsukták, így jutott ő egyre feljebb és feljebb. De most már belátja, hogy az ő sorsa is ugyanez lesz, mert ilyen a kínai kommunizmus körforgása, a lelkek húsdarálója. Most már őt figyelik, most már őt fogják bebörtönözni. Csak a család állandó, Hszi Csin-ping hatalma és rokonságának a vagyona. Ők érinthetetlenek.

A kisfilm végén a pártfunkcionárius úgy dönt, hogy felhívja a CIA titkos számát, és menedékjogot kér, cserébe pedig kínai államtitkokat árul el Amerikának. Közben a Kínából hívható CIA-telefonszám a képernyő jobb alsó sarkában villog.

„Mindenkit beszervezünk, akit csak tudunk, belülről ingatjuk meg a kínai rezsimet – írta közleményében a CIA igazgatója. – A videót a dark weben tettük közzé, amit nem indexelnek be a kínai keresőrobotok, így hiába a kommunisták cenzúrája, reggel óta már kilencszázezren tekintették meg Kínában.”

A jelek azt mutatták, hogy ez az elsőre csak propagandafricskának tűnő, látványos, de a kémvilágban jártasak szerint megmosolyogtatóan naiv megoldás nemcsak az amerikai közösségi médiában „megy nagyot”, ahogy az első kommentárok fogalmaztak, hanem valóban komoly fejfájást okoz majd a kínai belső elhárításnak.

Miközben Amerikában is milliók töltötték le a CIA videóját, keleti parti idő szerint délután négy óra lett, úgyhogy a Wall Streeten bezárt a tőzsde. Donald Trump ekkor ismét üzent a Truth Socialön.

Remek találkozóm volt ma egy igazi PATRIÓTÁVAL, John Moolenaarral, a csodálatos Michigan államból. John a Képviselőházban a Kínai Kommunista Párt ügyeit vizsgáló kongresszusi bizottság elnöke. Régóta trójai falónak tartja, hogy beengedjük káprázatos egyetemeinkre a kínaiakat. 2025 májusában egyszer már korlátoztam a kínai diákoknak adható vízumokat, és sokat vissza is vontunk a korábban kiadott vízumokból. Agresszíven léptünk fel, de most már látom: nem elég AGRESSZÍVEN. Minden kínai egyetemistának mennie kell! Kína elrabolja tőlünk a tudást, mert amit a VÖRÖS KOMMUNISTA diákok a legzseniálisabb amerikai fejlesztésekről nálunk megtanulnak, azt mind ellopják. Az összeset hazaviszik a fejükben. Ahogy a fiam, Donald Trump Jr. szokta mondani: „Apu, itt az ideje visszavonni az ÖSSZES kínai egyetemistától a tanulmányi vízumot, és hazaküldeni őket.” MICSODA FANTASZTIKUS ÖTLET! A mai találkozóm végén aláírtam azt a rendeletet, amely John Moolenaar előterjesztésében az „Állítsuk meg a kínai kommunisták kíváncsiskodását az egyetemeinken” elnevezést kapta. A rendelet egy hónapot ad az ÖSSZES KÍNAI DIÁKNAK, hogy elhagyják ámulatba ejtő, fenomenális országunkat, és visszamenjenek oda, ahonnan jöttek! MICSODA ŐRÜLETES NAP EZ A MAI!

Nem tartott sokáig, hogy a sajtó megkapja a rendelet szó szerinti változatát, amely részletesen kitért arra, hogy összesen kétszázhetvenhétezer kínai diáknak kell harminc napon belül elhagynia az Egyesült Államok területét, mert a vízumukat visszavonta az úgynevezett SEVIS rendszer, amely a külföldi diákok amerikai tanulmányait koordinálja.

Azt már csak a baloldalinak minősített médiafelületeken lehetett elolvasni, hogy mindez évente körülbelül tizenötmilliárd dollárnyi tanulmányidíjbevétel-kiesést jelent majd az amerikai egyetemeknek, Trump rendelete ekkora lyukat ütött a költségvetésben.

De még mindig nem volt vége. Az elnök nem sokkal este hét óra előtt ismét jelentkezett, és közzétette aznapi utolsó bejegyzését, amely már Csenli Konról szólt. Az alkut a háttérben addigra már megkötötte a franciákkal, de a fentanilkirály ekkor még nem volt az amerikaiak kezében. Donald Trump ennek ellenére egy videóban világgá kürtölte a hírt. Türelmetlen volt.

ELKAPTUK! Megölni vagy elfogni, a közelmúltban ez volt kormányzatom elsődleges célja, az összes létező ügyet felülíró prioritás. MINDENKI ismeri a nevét! Csenli Kon a legaljasabb bűnöző, akiről valaha is hallottam, a kínai fentanilkirály, aki amerikaiak tíz-és százezreinek, sőt millióinak nyomorította meg az életét. Elődöm, a hazug Joe Biden bambán és tehetetlenül nézte, ahogy Csenli Kon Mexikóban, a Sinaloa kartell egyik vezetőjeként pöffeszkedik. Érinthetetlennek tűnt mindaddig, amíg nem én lettem az ELNÖK. Évekig irányította a hazánkba irányuló kínai eredetű drogkereskedelmet. DE ENNEK MÁTÓL VÉGE! Egy rendkívül veszélyes és bátor akció végén Csenli Kon nyüszítve adta meg magát. Ez a vad szörnyeteg, akiért a VILÁG VÉGÉRE kellett elmenniük a legbátrabb hősöknek, megrémülve, pánikba esve zokogott. A félelmetesen jól megszervezett akcióra csak bizonyos más nemzetek segítségével kerülhetett sor. Köszönetem a HARCOSOKNAK, akik részt vettek Csenli Kon elfogásában. Hasonló sorsra fog jutni az összes aljas kínai bűnöző, akik a Kínai Kommunista Párt támogatásával ártottak népünknek. AMERIKA MINDENEKELŐTT!

Olaszország, Velence

Mylène vékony, hosszú ujjai körbeölelték a csészét. Rászorította a tenyerét, hogy a bőre érezze az ókori Rómában simára csiszolt felületet. Selymes tapintású volt, és hűvös. Az áttetsző, vörösesbarna kőből kimetszett tárgy úgy pihent a kezében, mintha egy japán teaszertartáson adták volna át neki óvatosan, lassan, áhítattal. A csészét a szárdónix nevű drágakőből faragták. Tükörsimára polírozott kétezer éves műremek volt.

Tartós boldogság a párkapcsolatban és jó szerencse. Mylène elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy az ókorban ezt remélték a szárdónix érintésétől, de aztán mosolygott azon is, hogy neki meg erről André jutott az eszébe. A párkapcsolati boldogságról. Tényleg vicces. Az apró tárgy az időszámításunk előtti első századból épségben, egyetlen repedés nélkül maradt fenn. Ritka kincsnek számított.

André találkozni akar vele, ezt mondta a telefonban két nappal ezelőtt, főleg Hsziang miatt, mert valami történt Szingapúrban, de hogy pontosan mi, azt nem árulta el. Mylène gondolatai elkalandoztak, miközben a tekintete a szürkészöld vizű csatorna túloldalán elterülő, bizánci stílusú palota cicomás erkélyén pihent.

A homlokához érintette az antik csészét. Az értékes tárgy olyan hűvösnek tűnt, mintha jégből faragták volna. Szinte érezte a kő energiáját. Az ókori csésze egyik oldalára Velencében, az ezerötszázas évek végén egy aranyműves aprólékos munkával ékszerszépségű fület illesztett. A leheletfinom aranyív apró gyíkot mintázott.

A szárdónix a gyökércsakrára fejt ki kedvező hatást. Mylène hitte a kövek varázsát, ezért emelte most a csészét a homlokához, és balról jobbra végiggörgette a szemöldöke fölött.

– Megnyugtató, ugye? – kérdezte Mylène-t a grófnő, aki a háta mögött ült a Canal Grandéra néző palota reneszánsz tükörtermében. A termetes hölgy, az olasz tésztaételek nagy rajongója egy süppedős, tűzpiros bársonykanapéban terült el, és mosolyogva tette hozzá: – Én is a homlokomhoz szoktam szorítani, pótolja a hiányzó akaraterőt. Rám legalábbis így hat.

A hófehér márványstukkókkal borított mennyezet fuldoklott a domborművekben, főleg íjjal a kezükben repkedő angyalkákban. A boltíves plafon közepét egy Veronese-másolat díszítette, a Kis Jézus imádása. A festményen térdre borult velencei nagyurak és az ájtatosan imádkozó dózse nézték az újszülött Jézust, akinek gyerekteste volt, de már felnőtt arca. A freskón mindannyian időutazók lettek. A tizenhatodik századi festményen a velencei méltóságok divatos selyemruhákba öltözve kaptak szerepet a másfél évezreddel korábbi bibliai jelenetben.

A grófnő, teljes nevén Bianca Arrivabene Valenti Gonzaga Angelo-Papadopoli Aldobrandini, hetven felett járó, egyáltalán nem hercegnő külsejű hölgy volt, bronzszőkére hidrogénezett hajfürtökkel. Vidéki majálisokban is ízléstelennek számító rózsaszín ajakrúzst használt. A szemét vaskos ezüstsminkkel próbálta kiemelni, miközben az éktelenül hosszú nevéhez illően széles és barátságos mosollyal csodálkozott a világra.

Meg volt szorulva. Mármint anyagilag. Huszonnégy évnyi pereskedés után végre hozzájutott az egymilliárd euróra becsült hagyaték rá eső részéhez, miután az olasz bulvárújságok fülsértő csámcsogása közepette végre elérte, hogy a bíróság DNS-tesztet rendeljen el. A génvizsgálat alátámasztotta, hogy a híres brit műgyűjtő, Arthur Northberland báró egykor mégiscsak teherbe ejtette becses titkárnőjét, az így grófnővé avanzsáló rózsaszín ajkú dáma anyukáját. Az eset még 1953-ban történt, egy óvatlan estén, ebben a palotában, egy emelettel feljebb, az egyik szoba lila bársonykanapéján, a rózsaszín muranói kristálycsillár derengő fényében.

Így lett a szárdónix drágakövekből faragott páratlanul ritka ókori gyűjtemény boldog tulajdonosa Bianca – mert a cirádás név helyett őt egész életében így hívta a velencei hentes, pék és cukrász is, pár utcával odébb, nem itt kint, a napfényes és turistákkal zsúfolt lagúna szélén, hanem beljebb, egy szűk sikátorban, ahol a pert megelőzően Bianca életének árnyékos évtizedei derűs unalomban leperegtek. Pereskedni a lord vér szerinti leszármazottaival csak elvi alapon pereskedett, mert neki nem a pénz kellett – legalábbis ezt állította –, hanem az igazság, de az nagyon, és persze a rang is, hogy grófnő lehessen, úgyhogy negyedszázadot izzadt az olasz igazságszolgáltatás szövevényes útvesztőiben, ahol a házasságon kívüli gyerekeket, tehát például őt is, a vér szerintiekhez hasonló jogok illetik meg.

Mire győzött, már megöregedett, és nyugdíjba ment. Addigra rájött persze, hogy remek dolog a grófnősködés, de még annál is jobb lesz gazdagnak lenni. Zsebre vágni a rengeteg pénzt, amit az 1953-as felelőtlen éjszakáért kap majd, miután a gyűjtemény értékes darabjait piacra dobta, meg persze a palotáért is, amire éppúgy nincs semmi szüksége, mint ahogy a szárdónix csészékre. Freskó a plafonon? Kinek kell az ilyesmi?

Hát, Mylène-nek kellett. Pontosabban Csang Hsziangnak, mert velencei palotája még nem volt. Cserébe viszont jutalékként Mylène kapja majd a kétezer éves csészéket.

Mylène már két órája tárgyalt a grófnővel, meglehetősen fárasztó beszélgetés volt. Bianca még soha nem adott el semmit, mégsem akarta, hogy ingatlanügynöke legyen, mert Velencében az elvinné az eladási érték három százalékát. A grófnő kiszámolta, hogy az több mint kétmillió euró lenne, amivel képtelen volt megbarátkozni. Egész életében összeadva sem keresett ennyi pénzt, és akkor most besétálna ide egy tűsarkú cipős riherongy, egy ingatlanügynök, aki pár nap alatt zsebre vágna kétmilliót? Hát ezt azért mégsem! Így aztán ő tárgyalt, ügyetlenül és persze mindenféle tapasztalat nélkül. Mylène már tízmillió euróval lejjebb vitte az árat ahhoz képest, amennyiért sejtése szerint hozzáértő ügynökökön keresztül meg lehetett volna szerezni a palotát, de tovább már nem akarta szorítani Biancát. Szegény rózsaszín rúzsos, termetes hölgy a közeli sikátorból már így is bukott nyolcmilliót, ő meg spórolt Hsziangnak tízet.

Úgyhogy igenis megérdemli az ókori csészéket.

Letette a szárdónix műremeket és a szibériai vörösfenyőből faragott, rokokó asztalkáról felemelte a másik kedvencét, egy keleti achátból csiszolt pohárkát. A tejfehér kőben halványbarna foltok úszkáltak, mintha szétterülő felhők lennének az alkonyodó égbolton. Ez is csoda szép darab volt a császárkori Rómából, a második századból. Ennek a fülei épek maradtak, viszont a pereme valamikor megsérülhetett, mert a tizennyolcadik században aranydíszítést kapott. A pohár szélén így takarták el az apró repedéseket.

André Vicenzába jön… Az nincs is innen messze. Velencéből egy óra autóval. Ez járt most Mylène fejében, miközben a pohárka füleit hasonlítgatta össze. A jobb oldali kicsit nagyobbnak tűnt, mint a bal, de talán csak azért, mert a bal oldali fülecske pálmafalevél-mintázata jobban elkopott. Valószínűleg úgy állt kézre, azt fogdosták többet az elmúlt kétezer évben.

Sokszor eszébe jutott André hívása. Mylène eleinte csak azt vette észre, hogy vidámabb lett tőle a napja, hogy örül neki. Titokban, magának sem bevallva, ő is szerette volna újra látni. Tegnap délután még a ruháját is úgy választotta ki a grófnővel tervezett mai alkudozásra, hogy mi lenne, ha holnap Vicenzában ebben a kosztümben látná őt újra André. Fekete, széles gallérú blézer, a puha anyag rásimul a testére, de végig begombolható, egészen a nyakáig, semmi ledér dekoltázs. Majd eldönti, hány gombot hagy nyitva, mennyire lesz tartózkodó és titokzatos. Talán a fényes, gesztenyebarna haját is úgy viseli majd, mint ma. Magas kontyba tűzve, csak pár tincset szabadon hagyva a nyakánál, és oldalt, a füle mellett. Mylène szerette, amikor az arca, a mélyzöld szeme a hangsúlyos. Alig kisminkelve, a szemhéja viszont alul és felül feketén kihúzva. Ezzel a gondolattal játszott ma reggel a tükör előtt, főpróbát tartott, de aztán meghallotta Donald Trumpot a hírekben.

Ha egyedül utazott, a tévét felkelés után rögtön bekapcsolta. Nem szerette a csendet. Csak otthon. Szállodában sosem. Hallgatta, ahogy Trump a rá jellemző harsogó nagyzolással világgá kürtöli Csenli Kon elfogását.

Pontosan emlékszik. Ott állt a tükör előtt, épp a jobb szemét húzta ki, amikor elhangzott a mondat, hogy Csenli Kon, „ez a vad szörnyeteg, akiért a világ végére kellett elmenniük a legbátrabb hősöknek, megrémülve, pánikba esve zokogott”.

Úristen… Mylène mozdulata megállt a levegőben, és döbbenten nézte saját magát a tükörben. Egy pillanatra még levegőt sem kapott. Aztán Andrét látta maga mellett, igen, ő is ott volt már a tükörben, és úgy érezte, mintha a keze a nyakához érne. Egészen közel hajolt hozzá, és a fülébe súgta a mondatot Sumba szigetéről.

Engem Csenli Kon érdekel, mademoiselle, egyelőre senki más…

Annyira élénk és heves volt az élmény, hogy Mylène önkéntelenül oldalra fordult, mintha André tényleg ott állna mellette, de addigra a lidércférfi kámforrá vált, mert hát hogyan is kerülne ide, Velencébe, az ő szállodaszobájába, amikor… Amikor hol is van? Nem mondta meg a telefonban tegnap, csak annyit, hogy majd Vicenzában lesz, ha minden jól megy.

Ha minden jól megy…

Ezt a megjegyzést tegnap még nem értette. De most, hogy hallotta Trumpot, úgy vert a szíve, mintha ki akarna ugrani a helyéről.

A félelmetesen jól megszervezett akcióra csak bizonyos más nemzetek segítségével kerülhetett sor.

Ezt mondta Trump, és Mylène hirtelen mindent megértett.

Idegenlégió. Francia zsoldosnak állt. Úgy bújt el. André ezt mesélte Sumba szigetén, a homokos óceánparton.

És ettől Mylène megijedt. És elképedt. És izgalomba jött. És félt. És vágyódott. És kívánta, hogy történjen… valami. Elbizonytalanodott, mert érezte, hogy el fogja veszíteni a kontrollt, és az jó lesz, jó lenne, de nem, talán mégsem…

Miután a gondolatvihar reggel, a fürdőszobában végigsöpört rajta, Mylène megkapaszkodott a mosdókagyló szélében, és magát vizsgálta a tükörben.

Úgy nézte az arcát, ahogy André nézné, ha ott lenne, aztán behunyta a szemét.

– Úristen – sóhajtott megint. – Ki ez a férfi? De tényleg, kicsoda?

Végül összeszedte magát, eljött a friss virágokkal feldíszített palotába, megcsodálta nemcsak a freskót, de az aranytapétákat is, és az évszázadokon át itt élő Papadopoli család ősi portréit, alkudozott Biancával, hüledezett a rózsaszín ajakrúzsán, az ügynök nélküli buta magabiztosságán, de közben végig ott tombolt benne a kérdés, sőt kérdések tucatjai, mindegyik André körül, hogy mégis ki ez a férfi.

De sejthette volna, sőt valójában sejtette is. Már ott, Sumba szigetén, amikor André felült a lóra, és elvágtatott. Rögtön érezte, hogy ez a férfi veszélyes. De a veszély lehet csábító is. Nem csak riasztó…

– Tehát – szólt rá a grófnő, megköszörülve a torkát. Bianca észrevette, hogy máshol jár ez a nagyon szép nő, mert az, hiába öltözik nyakig begombolt, leheletfinom gyapjúkosztümbe, tűzi fel a haját, és viselkedik annyira szolidan, amennyire csak lehet, akkor is feltűnően gyönyörű. Most már percek óta a teraszra vezető szárnyas ajtó előtt áll, és kifelé mereng, nézi a Canal Grande túloldalán a bizánci palotát, de aligha látja, mert a gondolatai nagyon másfelé járnak. – Tehát akkor megegyeztünk? – kérdezte széles mosollyal az arcán a felé forduló Mylène-től Bianca Arrivabene Valenti, mert ez volt az a név, amit grófnőként szeretett használni. Nem túl hosszú, de azért mégsem csak Bianca.

– Hát – tért vissza Mylène Sumba szigetéről a velencei reneszánsz palota halványkék márványkövezetére –, ennyire volt felhatalmazásom, hatvannyolcmillió euró, egyetlen centtel sem több. – Az achátkőből faragott pohárkát óvatosan letette a rokokó asztalkára, és Bianca felé nyújtotta a kezét. Hiába két nő köt alkut, Olaszországban akkor is kezet kell rázniuk. Ez a szokás.

Bianca Arrivabene Valenti körmei ugyanolyan rikítóan rózsaszínek voltak, mint a szája. Az ujjain vastag, ormótlan méretű borostyángyűrűket viselt. A barnássárga, áttetsző kövekbe évmilliókkal ezelőtt törpeszúnyogok és keresztespóklábak kövesedtek.

Tényleg a sikátorból jött, ez jutott most Mylène eszébe.

Az öreg grófnő keze ráadásul ugyanolyan hideg volt, mint a kétezer éves szárdónix csésze tapintása.

Kína, Peking, Jáde forrás hegy, zárt kormányzósági park

Hszi Csin-ping megállt egy formára metszett, széles koronájú szomorúfűz mellett, és meghúzta az egyik hosszú, lefelé görbülő gallyat. A lándzsa formájú levelek már lehullottak róla. Délután három óra volt, de az ujjai még most is nedvesnek érezték a vékony ágat, pedig az éjszakai eső már hajnalban elállt. A pártfőtitkár olyan elmélyülten simogatta az ág végét, mintha egy régi kínai tájkép apró, valódi részlete lenne. Szeretett itt sétálgatni, a formára nyírt szomorúfűzek, a ciprusok, vörösfenyők és kínai borókák között. Beszívni a dús és tiszta levegőt, érezni, ahogy a tüdejében szétárad a pára.

A huszonkétmilliós Pekingben sokan még mindig szénnel fűtöttek, ezért a világ legszennyezettebb levegőjű városai közé tartozott, főleg ilyenkor, télen. A Peking északnyugati részén található Jáde forrás hegy, ahol a régi kínai császárok nyári palotája állt, ebből a szempontból kivételes helynek számított, mert a szmogban úszó város fölé emelkedett.

Hszi Csin-ping a koronavírus idején fedezte fel magának a hegyet és a hosszú emelkedőt, ami a nyolcszög alaprajzú Ju Feng pagodáig vezetett fel. Onnan gyönyörű kilátás nyílt a távolban hullámzó Hszisan hegy csúcsaira, ahonnan szerencsés széljárás esetén friss levegő érkezett. A pártfőtitkár korábban nem járt ide, neki ez túl messze volt a városközponttól. Aztán mégis megtetszett neki az erdő meditatív, tiszta nyugalma.

Úgyhogy lezárták.

Az egész dombot lezárták, azonnal, még a Covid idején, a vízparti sétányokig, a mesterséges Jücsüan tó partjáig, hogy a leveleket simogatva csendben, egyedül gondolkodhasson. Turisták és kínaiak többé nem jutottak be a parkba. A múzeummá alakított nyári palotáig jöhettek, ami innen három kilométerre állt.

Hszi Csin-ping most mindkét kezét visszadugta a fekete, bélelt dzseki zsebeibe, mert kesztyű nélkül gyorsan elgémberedtek az ujjai. Hideg decemberi nap volt Pekingben, csak pár fokkal fagypont felett. A pártfőtitkár megfordult, és Csang Hsziangra pillantott, aki ott állt mögötte. A bányamilliárdos csendben maradt, és hagyta, hogy Kína teljhatalmú ura elmerüljön a természet varázsában.

Hszi Csin-ping nem volt mindig magányos a dombra vezető séta közben. Szeretett itt beszélgetni, főleg olyanokkal, akiknek a kommunista hierarchiában látszólag semmilyen lényeges szerep nem jutott, az ország szempontjából viszont fontosak voltak. A pártfőtitkár sokszor kifejezetten nem akarta, hogy meglássák ezekkel az emberekkel. Mint például ma a szolgalelkű Hszianggal, ezzel a behódolt intézővel.

A heges bőrű bányamilliárdosról így gondolkodott, ügyeket hatékonyan elintéző szolgának tartotta. Hsziang vele mindig hajlongva beszélt, alázatosan, hiába állították róla, hogy amúgy erőszakos és arrogáns ember. Kezd túl sokat képzelni magáról. Öntelt és rátarti. Hsziangról szó szerint ez állt a kínai pártfőtitkár asztalára tett, legutóbbi titkosszolgálati jelentésben. De Hszi Csin-pinget ez nem érdekelte. Amúgy is ritkán látta, számára csak egyike volt a tucatnyi összekötőnek, akik sokfelé szolgálták a világban. Csang Hsziang főleg afrikai országokban, a Fülöp-szigeteken, Magyarországon és újabban már Boszniában is, ahol az ottani szerbek vezetőjével, Milorad Dodikkal üzletelt.

Most is ezért jött, eredetileg ezért. A mai találkozót még Csenli Kon hat nappal ezelőtti szingapúri elrablása előtt egyeztették.

Dodik ugyanis váratlanul felajánlotta Donald Trumpnak a Bosznia-hercegovinai Szerb Köztársaság teljes lítium-, karbonát-, magnézium-, kálium-és bórkészletét cserébe azért, hogy az amerikaiak elismerjék a Dodik vezette szerb köztársaság kiválását Bosznia-Hercegovinából.

Pedig a Lopare környéki boszniai bányákat a magyaroknak szánták! Dodiknak a magyar miniszterelnökkel, Orbán Viktorral kellett volna üzletet kötnie, méghozzá Hsziang közvetítésével. Ezt már megbeszélték velük Moszkvában. A bányamilliárdos oda is belépett volna strómanként, kínai pénzzel. És akkor most helyette jön Donald Trump? Hogyan? Dodik játszik két kapura, vagy Orbán Viktor? Nem értik ezek az emberek, hogy most már oldalt kellene választaniuk? Kína vagy Amerika! Kisebb az országuk, mint amennyi hely a világtérképen ahhoz van, hogy az országaik nevét láthatóan ki lehessen írni.

De ezeket a gondolatokat most megtartotta magának. Nem fogja megvitatni Csang Hszianggal. Intézőkkel ilyesmit sosem tesz.

Elindultak tovább, felfelé a dombon. A talpuk alatt az apró kavicsok csikorogva süppedtek bele az eső áztatta, puha talajba.

A bányamilliárdos fél lépéssel lemaradva ment a pártfőtitkár mellett, valójában kicsit mögötte sétált. De azért hallótávolságon belül. Pontosan érezte, hogy hol a helye. Ő is fekete esőkabátot viselt rövid gallérral, amit felül kigombolt. Kilátszott alatta a hófehér ing és a fekete nyakkendő. Élére vasalt, fekete öltönynadrágban volt, és gumitalpú, vastag túracipőben. Az is fekete. Mintha temetésre érkezett volna.

Az arcán, az amúgy is csúnya, aknéheges bőrén, a bal szeme alatt hosszú seb húzódott. A var legalább öt centiméter hosszan nyúlt el, majdnem a szájáig.

André irtózatos ütése Szingapúrból. Annak a nyoma.

De Hszi Csin-ping egyetlen megjegyzést sem tett a sérülésre, egyelőre nem kérdezett semmit Csenli Kon múlt heti elrablásáról, a körülményekről, ő pedig nem merte szóba hozni Szingapúrt. A pártfőtitkár úgyis megkérdezi majd, ha tudni akar valamit.

Valamit, amit esetleg még nem tud.

És meg is fogja, de csak húsz perc múlva. Előtte még Kazahsztánról akart Csang Hszianggal beszélni. Rábízza azt az országot is, az amerikaiak elleni nagy játszmája legújabb csataterét. Ő találta ki, hogy legyen csatatér belőle, és azzá is fogja tenni.

Donald Trump válaszlépései igazából nem aggasztották. Tajvant tíz éven belül így is, úgy is megszerzi Kína, ebben biztos volt. Előbb-utóbb az egyesüléspárti Kuomintang nyeri ott a választásokat, és akkor fegyveres harc nélkül kebelezik be Tajvant, békében egyesül a két ország. Legutóbb már csak hat százalék volt a Kuomintang lemaradása. Minél gazdagabb Kína, annál vonzóbb a tajvaniak számára. Idő kérdése csak, és ők akarnak majd csatlakozni. Sanghaj ma már csillogóbb város, mint Tajpej. Hadd fárassza magát Amerika blokádokkal, és öntse a pénzt zsákszámra az óceánba.

A kínai kézben lévő amerikai államkötvényekre sem volt most szüksége, évek óta tudatosan szabadult meg tőlük, úgyhogy Donald Trump azokat nyugodtan lefoglalhatja. Ő majd cserébe, ha elfajulna a helyzet, elkobozza az amerikai gyárakat és beruházásokat Kínában, ahogy Putyin is megtette ezt Oroszországban válaszlépésként, amikor az ukrán háború kirobbanásakor a nyugati bankok befagyasztották az orosz dollártartalékokat.

Ez a háború nem erről szól!

Hanem a jövő iparágaihoz szükséges nyersanyagok megszerzéséről a világ minden pontján. Kongóban kezdődött a kobalttal, több mint tíz évvel ezelőtt. De az amerikaiak csak most fogták fel. Donald Trump elkésett.

Hszi Csin-ping lejjebb húzta a cipzárt a dzsekijén, hogy benyúlhasson a belső zsebébe. A narancssárga papírra nyomtatott Financial Times összehajtogatott oldalait húzta elő, a Cégek és Piacok mellékletet. Mindenféle kommentár nélkül nyújtotta maga mögé, Csang Hsziang kezébe.

Megálltak.

A bányamilliárdos széthajtogatta a méretes újságot, és elolvasta a hatalmas, fekete betűkkel nyomtatott, egész oldalas címet.

– A kazah oligarcha fia a partnereivel dulakodik a milliárdokat érő bányák ellenőrzéséért.

Tudott róla. Kicsit olyan volt az ügy, mint amikor anno Hunter Biden segítségével kicsavarták a kongói kobaltbányákat az amerikaiak kezéből. Most egy dúsgazdag kazah oligarcha fiával, Suhrat Ibragimovval kellene kitúrniuk az összes többi kazahot. A posztszovjet régió egyik leghatalmasabb bányavállalatáról volt szó. Az ellopott és elprivatizált, ma már Luxemburgban bejegyzett ERG-nek, a Eurasian Resources Groupnak világszerte voltak bányái. A Franciaországnál ötször nagyobb Kazahsztán bányaiparát kontrolláló ERG még Afrikában is bevásárolt, főleg Zambiában és Kongóban. Kobaltbányákat, természetesen.

– Nem is tudtam, hogy elnök úr olvassa ezt az újságot. – Hsziang nem nézett fel a londoni üzleti napilapból, mert zavarba ejtette, ami történt. Most nem akart Hszi Csin-ping szemébe nézni. Nem az lepte meg, hogy a pártfőtitkár brit újságot olvas, hanem hogy tud angolul. Mindig csak kínaiul hallotta beszélni, még nemzetközi tárgyalásokon is. De ezek szerint álca ez is, és amikor angolul beszélnek körülötte, akkor mindent ért.

Hsziang inkább a kazah oligarcha arcát tanulmányozta pár másodpercig. A gondtalan mosolyt a színes fotón. A kép egy londoni bárban készült a szemüveges, negyven körüli férfiról, még évekkel ezelőtt. Épp aznap, amikor a brit Súlyos Csalások Elleni Hivatal korrupciós bűncselekmények miatt beszüntette a londoni tőzsdén az ERG részvényeinek a kereskedését. De Suhrat Ibragimovot ez láthatóan nem rázta meg, mert addigra már valószínűleg nagyon sok pénzt nyúlt le a társaival.

Hszi Csin-ping tényleg soha nem szólalt meg angolul, mindig tolmácsot használt, de beszélte a nyelvet, mert alaposan megtanulta a Csinghua egyetemen, csak igyekezett ezt titokban tartani. Rendszeresen olvasta a Financial Timest, mert ismerni akarta a nyugati gondolkodást. Az újságot Pekingben és Sanghajban is be lehetett szerezni. Kínában persze csak azok fértek hozzá, akiknek a pártcenzúra megengedte, hogy olvassák.

– A lányom lakásában találtam – válaszolta hunyorogva a pártfőtitkár, mert mindig hunyorgott és pislogni kezdett, amikor rajtakapták valamin. Nem tudott semmit tenni ellene. Önkéntelen idegreakció volt. Tizenöt éves korában egy észak-kínai falu szélén, Liangcsiahéban kellett élnie. A földön aludt egy üres szalmazsákon, egy bolhákkal fertőzött, szűk barlanglakásban. Mao Ce-tung korszaka volt ez, amikor a fiatal városi kommunistákat még vidékre küldték megkeményedni. Hszi Csin-ping azóta pislogott.

– Ahh… – mondta Hsziang még mindig elkerülve a pártfőtitkár pislogó tekintetét. – Persze, hiszen Ming-cö a Harvardon tanult Amerikában. Biztos ezért olvassa.

– Álnéven – javította ki azonnal Hszi Csin-ping, de nem volt világos, hogy mire érti. Arra, hogy a lánya álnéven rendelte meg a Financial Timest? Vagy hogy Amerikában élt álnéven? A főtitkár Hsziang arcán észrevette az értetlenkedést, úgyhogy pontosította magát: – A lányom Amerikában álnéven járt egyetemre. Az amerikaiak csak azután jöttek rá, hogy ott tanult, amikor Ming-cö már eljött Bostonból.

Mosolygott. Büszke volt erre az apró csínytevésre, az álnévre és a hamis útlevélre, amivel túljárt az amerikaiak eszén.

– Hát most már nem mehetne oda tanulni álnéven sem – jegyezte meg Hsziang, és ezzel visszatértek a lényegre, Kazahsztánra és az amerikaiak elleni stratégiára, Donald Trump lépéseire. Mármint amit erről Hsziang tudhatott, és amit ez ügyben tennie kellett. A boszniai szerbekkel, a kazahokkal és a magyarokkal.

Húsz percet beszélgettek, bár Hsziang alapvetően csak figyelt. Leginkább Hszi Csin-ping beszélt. Mindent elmagyarázott. Néha megkérdezett valamit. Végül pedig utasításokat adott. Hsziang tizenhárommilliárd dollárt kap a következő tizenkét hónapra, ennyit költhet el a strómanjaira világszerte. Főleg Kazahsztánban, Boszniában és a magyarokon keresztül Afrikában. Csádban leginkább. Papír nem lesz róla, párthatározat sem, az összeg itt hangzott csak el négyszemközt, a Jáde forrás hegyén, az erdei ösvényen.

Most már elég magasan voltak, beértek a vörösfenyők közé. Madarak nem éltek ebben az erdőben, úgyhogy csak a saját lépteiket hallották, ahogy a kavicsok ropogtak a talpuk alatt. Itt már nem volt átázva a talaj, a sűrű lombkoronák esernyőként védték a felfelé vezető, kacskaringós gyalogutat.

Fél órája jöttek már az emelkedőn, de a hetven fölött járó pártfőtitkár alig vette szaporábban a levegőt. Meglátszott rajta a mindennapi úszás, a reggelenként vízben töltött óra.

Hszi Csin-ping váratlanul témát váltott, és szóba hozta Szingapúrt. A kínai titkosszolgálat sokat tudott a történtekről, de még nem eleget. És így ő sem tudott mindent.

– Milyen nyelven beszéltek? – Megállt séta közben, és szembefordult Hszianggal. A szemébe nézett, aztán a sebhelyére meredt. Most nézte meg először alaposabban, eddig elkerülte a tekintetével. – Nem amerikaiak voltak, ugye? Trump megint hazudik! – Csak ennyit mondott, de olyan indulattal, amiben minden benne volt. Elárulta, hogy valójában mit gondol az amerikai elnökről.

– Franciák voltak – tapogatta meg önkéntelenül a sebét Csang Hsziang, miközben nekiveselkedett, hogy elmondja a gyanúját. Nála ez ügyben összeértek olyan szálak is, amik még a pártfőtitkárnál sem. Jó pontokat fog szerezni, ebben bízott. Nagyon sok jó pontot! Szüksége volt rájuk a saját túléléséhez. Mindig minden a túlélésről szól. Ebben az erdőben is, ezen a gyalogösvényen és a nagyvilágban csatangolva. Oroszlánok kószálnak mindenütt. – Franciák voltak, azt is sejtem, miért. Van erre némi rálátásom, elnök úr, már csak a magánéletem miatt is – kezdte, és közben Hszi Csin-ping szemébe nézett. A kicsit felpuffadt, táskás, szűk szemébe. A tekintetét figyelte. Ki akarta olvasni belőle, hogy mennyire tájékozott, mennyit tud a pártfőtitkár ezekről a dolgokról. Mylène-ről és a Sanghajba csempészett anyjáról. Meg persze arról, hogy kik hozták a francia nőt Sanghajba. És hogy most épp kire kellett Mylène-nek ráakaszkodnia. Milyen feladatot adott ő annak a… – nem találta rá a helyes szót – ringyónak… akiért persze meg tudna őrülni, ha Mylène hagyná. Bármire képes lenne érte, a pénz sem érdekli már, kerül, amibe kerül, főleg hogy Szingapúrban megverték miatta. Tulajdonképpen tetszett neki, büszke volt rá, utólag férfinak érezte tőle magát. Mármint az ütéstől.

Most újra megtapogatta az arcán a sebet.

Hszi Csin-ping ezúttal nem pislogott, és nem is hunyorgott. Éber volt, koncentrált. Azonnal megérezte, hogy ha helyeslően bólintana, még ha nem is mondana semmit, csak a tekintete sejtetné, hogy tud dolgokat, akkor tettestárs lenne rögtön, akárhová is vezet majd ez a beszélgetés. Egy intéző tettestársa.

Ezért nem akart soha tudni bizonyos dolgokról: hogy később őszintén, tiszta lelkiismerettel mutathasson a felelősökre, amikor egy ügy már kikerülhetetlenné válik, és eljut az ő szintjére. Amikor kénytelen hivatalosan is tudni róla. Aztán dönteni és büntetni. Nyilvánosan. A kínai világ évezredek óta nyeli el így azokat, akik túl közel merészkednek a Tiltott Város labirintusához.

Rezzenéstelen arccal nézte tehát Csang Hsziangot, aki megértette a helyzetet. De nem bánta. Jobb életnek hitte azt, ami csak egy napig tart, de tele van emelkedéssel és bukással, mint azt, ami száz évig húzódik üresen. Belekezdett tehát, anélkül hogy buzdítást kapott volna. Felfogta, hogy mit jelent a pártfőtitkár merev, kővé dermedt arca. Rá van bízva, hogy mit mond el, mit javasol, és aztán majd mit tesz.

– Haladjunk! – mondta Hszi Csin-ping, még mielőtt Hsziang megszólalhatott volna. Elfordult a bányamilliárdostól, mert nem akarta tovább nézni a sebet az arcán, és nem akarta, hogy a tekintetük véletlenül összetalálkozzon, miközben Hsziang elmondja, amit gondol. Beszéljen csak az erdő fáihoz, mondja el nekik, amit akar! Ő épp itt sétál felfelé, megy a Ju Feng pagodához, semmi több. – Mindjárt felérünk, és ott már várnak rám – tette még hozzá, és közben a fák mögül lassan előbukkanó harminc méter magas, vörösre festett téglaépületre mutatott. Így jelezte, hogy ott vége lesz a mai beszélgetésnek, legfeljebb három percük maradt.

Úgyhogy Hsziang belevágott, és elmondta a gyanúját. Tömören, világosan, érthetően. A franciák szerinte óriási veszélyt jelentenek, mert minden erejükkel olyan akkumulátort akarnak fejleszteni, amihez nem kell se kobalt, se foszfor. És ebben most már benne van fél Európa, az olaszok és a németek is, a Stellantis autóholding összes márkája és országa. Szakítanának az amerikai és a kínai technológiával is. Mind a kettővel. Fejlesztenének egy teljesen újat, egy harmadikat. Ha sikerül nekik, akkor mit ér majd az ő összes befektetésük, a Kongótól Kazahsztánig vásárolt bányák, és mit érnek majd az akkumulátorgyáraik Magyarországon, az Európai Unión belül? Hiszen ha lesz új technológia, akkor egyetlen brüsszeli tollvonás, és Európában többé nem lehet majd kínai vas-foszfátos akkumulátort gyártani, mert kötelező lesz az európai új fejlesztést használni.

A kulcsfigura neve Frédéric Bertholet. Így hívják a fő bűnöst, mert ő, Hsziang már tudja, hogy ki is itt a legfontosabb szereplő. Beazonosította. Franciaország egyik leghíresebb tudósa, a Francia Nemzeti Tudományos Kutatási Központ professzora. A legújabb akkumulátorszabadalmak hetvenöt százaléka az ő nevéhez fűződik. Sorscsapás Kínára nézve, amit az az ember művel.

Megálltak.

Hszi Csin-ping megint hunyorgott.

A jobb keze a dzseki zsebében maradt, a ballal viszont az állát vakargatta. Olyan sűrűn pislogott, mintha bogár repült volna a szemébe.

– Hol van most? – kérdezte végül, és egyértelmű volt, hogy a professzorra gondol.

Palermóban, Hsziang tudta pontosan. Frédéric Szicíliába ment, egy ottani kutatóintézetbe. Két napja felhívta Mylène-t, mert a szingapúri megaláztatás után eldöntötte, hogy az lenne a következő emelkedés az életében, ha Velencében megvenné a bizánci palotát, hátha az rabul ejti majd azt a kis ringyót. Amikor beszéltek, és ő rákérdezett Frédéricre, Mylène ennyit mondott neki a telefonban. Maszatolt, hogy még mindig nem érti a Nobel-díjra érdemes találmány lényegét, mert az elmúlt egy hétben nem találkozott a francia tudóssal. De most nem is tudja kideríteni, mert Frédéric Rómából elment Palermóba, valami kutatóintézetbe. Ő pedig ugye Velencében vásárol palotát.

– Palermóban van, Olaszországban – felelte Hszi Csin-ping kérdésére, és elhallgatott. Figyelt. A pártfőtitkár még mindig az állát vakargatta.

– Nem kellene neki is Sanghajba jönnie? Segíthetnél az utazás megszervezésében, Hsziang. Úgy hallom, ebben van gyakorlatod. – A Kínai Kommunista Párt főtitkára ennyit mondott csupán, semmi többet. Aztán megfordult, és elindult a pagoda bejárata felé, mert már felértek a Jáde forrás hegy tetejére. A feketeruhásokkal volt találkozója, döntéseket kellett hoznia.

Hogy reagáljon Donald Trump lépéseire.

A pekingi Politikai Biztonságvédelem Egyes Ügyosztálya. Ez jutott azonnal Hsziang eszébe. Ők rabolták el Mylène anyját Párizsban. Ezek szerint Hszi Csin-ping tud róla. De hát persze hogy tud. Erre célzott biztosan. Mi másra? Úgy hallom, ebben van gyakorlatod. Rabolják tehát el Frédéric Bertholet-t Palermóban? És hozzák Kínába? Facsarják ki belőle a tudást? Aztán tüntessék el? Ha meg nem mond el semmit, nem osztja meg velük a szabadalmait, akkor nyelje el a francia tudóst a föld? Ezzel bízta most őt meg a pártfőtitkár? Ezt kellene elintéznie?

Csang Hsziang döbbenten, mozdulatlanságba merevedve állt a pagoda bejáratától húsz méterre, miközben Hszi Csin-ping lassú léptekkel távolodott. Csak a billegő hátát látta. Már majdnem odaért az ajtóhoz.

Szemet szemért? Frédéric Bertholet-t cserébe Csenli Konért? Hsziang fejében fel-alá cikáztak a gondolatok, és már majdnem megkérdezte, majdnem a pártfőtitkár után kiabált, hogy félre ne értse, hogy számára teljesen egyértelmű legyen a feladat.

De Kína mindenható ura közben már belépett a Ju Feng pagodába, és halkan becsukta maga mögött a sárkányokkal díszített, sötétbarna ajtót…

Olaszország, Vicenza

André fázott. A harmincfokos szingapúri melegből, a monszun előtti nyárból érkezett a nyolcfokos vicenzai télbe. Még az időjárás-jelentést is megnézte a telefonján, amikor dideregve leült az árkádsor alatt, a hősugárzóval fűtött cukrászda teraszán. Az olaszok persze melegen öltöztek, sapkában és sálban ültek a Pasticceria Sorarù előtt, mintha legalábbis mínuszban mérnék a nyolc fokot, nem pedig pluszban. Ennek ellenére kint ültek a főtér sarkán, nem bent.

Az olaszok már csak ilyenek. Szeretik a szabad levegőt. André jól ismerte őket, mert négy évet élt közöttük Genovában. Régen volt, másfél évtizeddel ezelőtt. Az olaszok, ha leülnek kávézni, akkor azt télen is, ahol csak lehet, a teraszon teszik. Bent mindig csak állnak. Rákönyökölnek a pultra, fecsegnek fél percet a baristával vagy a mellettük álló idegennel, aztán már rohannak is tovább. Csak akkor ülnek le, ha sokáig maradnak.

André a nyitott ajtóhoz legközelebbi asztalt választotta, hogy érezze a cukrászda melegéből kiszökő illatokat. A levegőben édes pörkölt cukor, csokoládés narancs és vanília aromája kavargott. Táncot jártak az orra előtt.

Szinte felsóhajtott, amikor beleszippantott az illatokba. Olaszország! Mennyire szerette ezt, amikor még itt élt! Nizza után, London előtt.

Összehúzta magán a sötétzöld bőrkabátot, amit ma reggel vett Vicenzában, mert Szingapúrból semmit sem hozott magával, csak Csenli Kont. De őt igen.

Az indonéz oldalra, Batamba anélkül jutottak át, hogy az ötvenperces csónakútjuk bárkinek is feltűnt volna éjszaka. De ha fel is tűnt, akkor sem állították meg őket a teáscsésze méretű kutyácskák csempészútvonalán.

A francia titkosszolgálat főnöke érzékelhetően rengeteg szálat megmozgatott.

A kétszáznyolcvanmilliós Indonézia a világ minden országával igyekszik jó kapcsolatot tartani. Ezt hívják az „Ezer barát – Zéró ellenség” politikájának. Nehéz ügy, amikor az épp egymásnak feszülő Kína és Amerika az indonézek első és második számú kereskedelmi partnere. Indonézia szempontjából több mint százmilliárd dollár múlik csak ezen a két baráton. Vagyis ki vannak szolgáltatva. Így aztán az elrabolt Csenli Kon ügye első pillantásra súlyos problémának tűnt. Subianto elnök számára komoly dilemmát kellett volna jelentenie a kérdésnek, hogy ki mellé álljon. Hogy átengedje-e a kínai fentanilkirályt az országán, mielőtt amerikai kézbe kerül. Ráadásul az elrablóival együtt.

Meglepő módon a döntés mégsem okozott neki gondot.

Annyi tengeralattjárót és Rafale vadászgépet vásárolt már Franciaországtól kedvezményesen, és annyi közös katonai tréninget tartott velük, hogy az épp zajló KOMODO hadgyakorlat keretében az indonéz hatóságok két órára behunyták a szemüket, és nem vettek tudomást a „Jeanne d’Arc” kiképzőcsoport mozgásáról. Az Indonéziában állomásozó francia egység gépe helyi idő szerint hajnali ötkor landolt Batam szigetén, a Hang Nadim repülőtér kifutópályáján.

Ez épp tíz kilométerre volt onnan, ahol a szőnyegkereskedő Farhad csempészhajója partot ért Andréval, az idegenlégió orvosával és a még mindig bódító altatásban tartott Csenli Konnal.

A fentanilkirály akkor már a hetvennyolcadik órában járt. Több mint három nappal korábban kábították el. A többi légiós a DGSE szingapúri rejtekhelyén maradt, André végül így döntött. Minél kevesebben mennek, annál kisebb a feltűnés.

A francia hadsereg egész világra kiterjedő zárt kommunikációs rendszerét használták, a Syracuse IV-es műholdhálózatot. A szingapúri szoroson átkelve az út második felében már egy francia elektromos mini dízel-tengeralattjáró, egy Scorpène is követte őket, és biztosította az útjukat.

Az amerikaiak még ekkor sem tudták, hol van pontosan Csenli Kon, csak azt, hogy a franciák Vicenzában adják át nekik.

Csenli Kon altatása a hetvenkilencedik órában járt, amikor végre felszálltak a francia légierő Airbus A400M Atlas teherszállító gépére. A légcsavaros repülő maximális hatótávolsága nyolcezer-hétszáz kilométer, ami újabb bonyodalmat jelentett, mert útközben le kellett szállniuk. De Bernard Émié ezt is elintézte. Jordániában tankoltak, az ottani francia légitámaszponton, az ar-ruvaisedi bázison.

Csenli Konnal három órán át küzdöttek, mire felszállás után, már repülés közben nagy nehezen stabilizálták az állapotát. Visszahozták a kábulatból, és megbilincselték. A légió orvosa ezek után végre lepihenhetett. Csenli Kont átvette tőle két médecin principal. Onnantól már ők felügyelték az állapotát egészen Vicenzáig.

André megunta a várakozást. Pontosabban, egy ilyen hét után kezdte kínzásnak érezni, hogy Mylène már több mint fél órát késik, ő pedig emiatt nem ehet semmit az illatfelhőből. Pedig udvariasan meg akarta várni. Legalábbis ez volt a terv. Se kávé, se süti, amíg Mylène ide nem ér. Majd csak vele. Nehéz döntés volt, mert amikor megérkezett, a pultban meglátta a kedvencét, a tésztakosárkában sütött mazsolás tejberizst, a budino di risót.

De most már feladta. Eddig tartott a türelme. Felállt, és bement a pulthoz, hogy rendeljen.

Mylène valóban késett. Véletlenül, de azért kicsit szándékosan is, mert ugye milyen sokat várt ő Sumbán Andréra, amíg ez a légiós – mert igenis az, nemcsak régen volt az, hanem még most is, Csenli Kont végül is csak elkapta valaki –, szóval mennyit várt rá akkor. Hát most fordítva lesz. Másrészt mégsem tetszett neki a tegnapi ruha. Felvette, aztán le. És a sminkjén is változtatott. Extra tizenöt perc csúszás, már csak emiatt is.

Végül egy hússzínű, selyem koktélruha mellett döntött, télen. Mert az szabadon hagyta a vállát, és még dekoltázsa is volt. Folytassák csak ott, ahol Sumbán abbahagyták, gondolta Mylène. Hadd lássa André újra az ő olajos, kreol bőrét. Mindehhez tűsarkú szandál, harisnya nélkül. Most már persze bánta, mert ő is fázott, hiszen provence-i nő volt. A Riviéra közelében nőtt fel, ahol az állandó meleg a helyiek szerint felhígítja az emberek vérét, és pár év múlva még az is fázni kezd a tízfokos enyhe télben, aki nem ott született.

Hát ő ma fázott. Rövid ballonkabát volt rajta, a derekán megkötve. Szorosra csomózta, de ez sem segített. A Pasticceria Sorarùt ő választotta, de nem azért, mintha ismerte volna, hanem mert tegnap este megtetszett neki, amikor elsétált mellette Vicenza antik főterén.

A tűsarkak most már épp a Torre Bissara tövében kopogtak a fehér köveken, a vörös téglából épített közel ezeréves, karcsú harangtorony lábánál. Aztán Mylène fellépett két lépcsőfokot a reneszánsz városháza boltíves, márványból faragott árkádsora alá. Jobbról egy majdnem ugyanolyan gyönyörű, velencei stílusú palota nézett le rá a tizenötödik századból, mint amilyet tegnap szerzett Csang Hsziangnak, aztán már a középkori városparancsnokság szobrokkal díszített, robusztus homlokzata következett. Amerre csak nézett, a szeme szépségben fürdött. Sosem járt még Vicenzában, de már bánta. A város Verona és Padova között bújt el félúton, mindenki abba a kettőbe ment, már ha egyáltalán ment bárhová a közeli Velencén kívül.

A tűsarkak most már elértek az árkádsor végére, a cukrászda mindjárt itt lesz, csak be kell fordulnia a sarkon, és árkádsort kell váltania.

Már látta is. Negyven percet késett, André mégsem telefonált neki, egyszerűen csak megvárta.

Ott ült, előtte egy kávéscsésze és egy üres tányér morzsákkal, mellette egy másik tányér valamilyen süteménnyel. André behunyt szemmel hátradőlt, és az oszlopok között besurranó, lapos napsugarakban fürösztötte az arcát, élvezte a tél erőtlen melegét. Majd hosszú másodpercekig beleszívott az apró szivarkába, amit a szájában tartott. Aztán lassan kifújta a füstöt, és beleszagolt.

Mylène megtorpant.

Ott volt előtte André, de most inkább ő is behunyta a szemét, megállt, és megpróbált visszaemlékezni Sumbára. Hogy mit is érzett akkor, ott, búcsúzáskor, amikor André olyan könnyedén húzta fel őt a homokból, amikor először és azóta utoljára megérezte ennek a férfitestnek a rejtett izomzatát. Itt van az ujjaiban, még most is érzi, ahogy André nem engedte el a kezét, és közben a fülébe súgott valamit. Olyan közel hajolt hozzá, hogy a bőrük összeért, de egyikük sem húzódott el, úgy tettek, mintha nem is vennének róla tudomást. Még most is ott érzi a fülén André leheletét. Szinte még most is hallja a halkan súgott mondatot, a nyugodt, magabiztos férfihangot, hogy Andrét csak Csenli Kon érdekli, senki más, de közben fogta a kezét, és ő tudta, ebből rögtön tudta, hogy ez hazugság. A csak.

– Helló, mademoiselle! – beszélt most halkan hozzá ugyanez a hang, olyan valósan, mint tegnap reggel a tükör előtt, amikor ott látta maga mellett Andrét. Most azonban a derekát is megfogta, átölelte merészen, félelem nélkül, mintha ez az erős kar tudná, hogy megteheti. – Késtél, úgyhogy akkor most egy-egy!

Tényleg itt volt, most nem tűnt el mellőle, mint tegnap, amikor oldalra nézett.

Egymás tekintetét fürkészték. André most sem engedte el, ölelő karja körbefonta a derekát, miközben mélyen ülő szeme kitartóan őt nézte, nem kalandozott el semerre. André tekintete nem indult el az ajka felé, valószínűleg nem is látta most a mosolyát, amivel Mylène feloldotta a támadást. Mosolygott, miközben a keze André kezéhez ért, picit, de csak nagyon óvatosan próbálta kioldani magát. Erre az ölelés azonnal meg is szűnt, teszt volt, nem akart többet ez a férfikar. Tehát szeret kapni, gondolta Mylène, de mégsem lépett félre, és még mindig állta André tekintetét.

– Helló, katona – mondta neki. – Hogy kerültél ide onnan?

Arra gondolt, hogy az asztaltól, ahol ez a szoros ölelés az imént még behunyt szemmel szivarozott, de André félreértette. Azt hitte, hogy Szingapúrra vonatkozik a kérdés.

– Repülővel – válaszolta, de még ő sem lépett félre. A testük már nem ért össze, csak a kabátjuk. – Jönnek onnan gépek, és az egyikkel elhoztak.

– Képzelem – mosolygott még mindig Mylène. Szivarillatot érzett André leheletében, és csokoládéaromát. – A vége pedig az lett, hogy Vicenza főterén csokoládétortát ettél. Biztos nem volt a gépen rendes kiszolgálás. Csenli Kon valószínűleg nem volt éhes, vagy ezek ilyenkor már nem is kapnak enni?

Nem várt választ, mert sejtette, hogy úgysem kap. Csak provokálta. Elindult inkább az asztal felé, ahol az imént meglátta Andrét. Leült az ő helyére, mert csak azt a széket érte napfény.

– Stipistopi – mondta, de aztán észrevette, hogy André nem mozdult, nem jött utána. Kérdő tekintettel nézett vissza rá.

– Csak megcsodáltam a látványt, a tűsarkú cipők libegését, nem volt benne részem Sumba óta – szólalt meg, de most már indult ő is, és visszalépett a kicsi márványasztalhoz.

– Hát ott sem – mondta tényszerűen Mylène, miközben kicserélte a tányérokat. Az üreset André elé tolta, a másikat pedig, egy még soha nem látott süteménnyel, maga elé húzta. – Mezítláb voltunk, úgy emlékszem. Ez amúgy micsoda? – mutatott hosszú, vékony ujjaival a budino di risóra. Nem festette színesre a körmeit, átlátszó lakk volt rajtuk.

André nem szólalt meg. Csak mosolygott, és belefeledkezett a nő látványába. A lendületébe. Az iménti másodpercekbe. Ahogy vágott az esze. Ahogy minden megtelt körülötte élettel. Még itt, ezen a teraszon is. Kint a szabad térben. Erre emlékezett a sumbai reggelből is. Hogy ilyen volt Mylène. Sűrű. Izgalmas. Okos. Kihívó és merész. Milyen lehet ez a nő zárt térben? Egy szobában? Az ágyban…

Mylène most már türelmetlenül kocogtatta a körmeivel a Sorarù cukrászda hófehér porcelántányérját, és kihúzta a sütemény alól a fényes szalvétát. Olyan tekintettel nézte Andrét, mint egy tanár néni, aki választ vár a felsült diáktól.

– Tehát mit kaptam? – Mert biztos volt benne, hogy a sütemény az övé.

– Budino di riso a neve… Majdnem olyan, mint a francia rizspuding, de mégsem. – André nézte, ahogy Mylène ugyanazzal a lendülettel, ahogy az imént beviharzott, a villájával már félbe is vágja a tésztakosárkát. Még a kabátját sem oldotta ki. – Ebben nincs vaj, tejszín meg tojás, mint a franciában. Az olasz verzió sokkal egyszerűbb, nem hat, hanem csak három alapanyag – magyarázta André. – Rizs, tej és cukor. Pont olyan, mint gyerekkoromban, ezért szeretem.

Mylène, aki eddig az összeragadt sült tejberizst próbálta a villájára felbökni, hogy az első falatot megkóstolja, erre felnézett a tányérjából. A tekintetében kérdés bujkált. De mégsem tette fel, hanem inkább megkóstolta a budino di risót. Szétnyílt az ajka, figyelte, hogy André figyel-e, lassan a szájába csúsztatta a fényes villát, aztán összezárta az ajkát, anélkül hogy kivette volna a szájából a villát, így olvasztotta, nyomta össze a falatot. Kislányosan elnevette magát, még mindig a villával a szájában, nem nyitva szét az ajkát. Látta, hogy André azon gondolkodik, most akkor innen hogyan tovább. A villát is megeszi? Elkezdte szép lassan kihúzni az ajkai közül, de nem tette le a tányérra, hanem mintha karmesteri pálca lenne, ő pedig a budino di riso ízmuzsikáját vezényelné a cukrászda teraszán, ide-oda mozgatta a villát a levegőben, miközben kóstolgatta a falatot. Aztán lassan lenyelte. Látni lehetett, ahogy a vékony nyakán végigcsúszik a falatka. Végül tömören közölte a verdiktet.

– Fincsi – mondta, aztán feltette a kérdést, ami az imént az eszébe jutott: – Hogyhogy gyerekkorodban mást szerettél? Miért nem a francia változatot?

Korai még, gondolta André, hogy ilyen kérdésekre válaszoljon. Hogy elmagyarázza a múltját, Magyarországot, hogy ott nőtt fel, mert ettől a vihar-nőtől utána rögtön érkezne a többi kérdés is, hogy mikor és miért jött el onnan. Öt percen belül pedig már szóba kerülnének az oroszok is, a budapesti maffia, és végül minden, az idegenlégió és a többi. Ha nem fagynak meg a téli hidegben a teraszon, akkor előbb-utóbb eljutnának Csenli Konig is.

– Bonyolult – válaszolta végül, de az arcán látszott, és Mylène azonnal észre is vette, hogy a kis sütemény története felnyitna közöttük valamit, amit nem kellene. – Igazából ez a gyerekkori kedvencemnél is finomabb, mert az olaszok nemcsak megfőzik a tejberizst, hanem utána meg is sütik ezekben a kis tésztakosárkákban – mutatott az ujjával a kekszként széttöredező formára, aztán Mylène tányérja felé nyúlt, és elcsent egy nagyobb morzsadarabot. – Stipistopi – mondta most ő.

De Mylène ezúttal nem nevetett, még csak nem is mosolygott, csak nézte a mélyen ülő, tiszta, barna szemet. Sumba óta minden ösztöne azt súgta, hogy André nehezen kiismerhető, bonyolult férfi. Titokzatos életű kalandor, ő ezt így fogalmazta meg magának, az élet vándora, nemcsak most, hanem örökké az marad majd, mert az ilyen férfiak nem változnak, és ez ijesztő, de közben mégis: végre nem egy unalmas férfi. Mylène előbb-utóbb minden férfit megunt, ez volt az ő nagy baja, tudta jól.

Úgyhogy nem kérdezett semmit, megértette, hogy témát kell váltania. De Csenli Kont sem akarta tovább forszírozni, Csang Hsziangot pedig végképp nem. Azzal még várhatnak kicsit. Mármint, hogy mi is történt vele és Andréval. Amikor André felhívta őt valahonnan, valószínűleg persze Szingapúrból, akkor csak annyit mondott, hogy találkozott Hszianggal. Beszélt vele, és arról a beszélgetésről neki tudnia kellene, de a telefonban nem mondhatja el. Ezért találkoznak most Vicenzában.

Legalábbis ezt hazudják maguknak, hogy ezért, gondolta a beállt csendben Mylène. Ettől most már mosolyognia kellett, amit André persze biztos nem ért, vagy megint félreért, de nem baj, gondolta, később úgyis megbeszélik majd ezeket a dolgokat.

Talán…

– Kérsz még egy kávét? – emelte fel az üres eszpresszóscsészét a kis hamutálca mellől, amiben közben már kialudt a rövid szivarka. Mylène most már rájött, hogy ezt érezte André leheletében, a szivarnak volt egyszerre dohány-és csokoládéillata. – Ezt ismerem – lendült tovább a kávékérdést maga mögött hagyva, még mielőtt André válaszolhatott volna. – Csokoládés Toscanello szivar. Nagyon olasz dolog, signor soldato! – Azzal felállt, és még egyszer rákérdezett viccelődve, olaszul: – Allora, un caffè? – Tehát egy kávé?

André bólintott. Hagyta, hogy a tűsarkú cipők elinduljanak a kávéházba, bele az édes illatfelhőbe, mert megint élvezni akarta a látványt. A karcsú libbenést, a vékony bokákat, ahogy egymás elé lépnek a márványköveken, és a selymes, mélybarna haj lebegését az árkádsor huzatában.

Mylène két percre tűnt el a Pasticceria Sorarù forgatagában, és amikor újra előkerült, már két apró csésze volt a kezében. Az egyik hófehér, a másik viszont távolról barnának tűnt. Arra Mylène láthatóan nagyon vigyázott, mert szinte a testével védte, úgy lépett ki vele a cukrászda ajtaján.

Aztán óvatosan leült az asztalhoz.

– Ez a te kávéd – mondta szinte áhítattal, ahogy André elé tolta a több mint kétezer éves szárdónix csészét. Abban is ugyanolyan eszpresszó volt, mint a sajátjában, a kávéházi fehér porceláncsészében. – Ilyet még biztos nem ittál, még gyerekkorodban sem, akárhol is nőttél fel. – Ügyetlenül sikerült viccelődés volt, de André nem hallotta meg. Lenyűgözve csodálta a halványbarna, áttetsző drágakő csészét a leheletfinom, gyíkot formázó aranyfüllel.

– Valamelyik ókori római császáré lehetett, kétezer éves. Nézzük, finomabb-e belőle a kávé! – mondta Mylène, és várta, hogy André a szájához emelje a tegnapi velencei szerzeményt, a múlt apró csodáját.

Tetszett neki a látvány.

Nemcsak a csésze, hanem a férfi is.

Kína, Peking, Ju Feng pagoda

Az óriási méretű bronz kígyófejet úgy állták körbe a feketeruhások, a Politikai Állandó Bizottság tagjai, mintha egy titkos szekta vallásos szertartásán vennének részt.

Mind a heten itt voltak. A kör közepén Hszi Csin-ping állt, behunyt szemmel. A Kínai Kommunista Párt főtitkára a kezét egy óriási kígyófejszobor pikkelyes homlokára tette. Mintha ki akarná tapintani a hűvös fémkoponya nem létező lüktetését, a mitikus horoszkópállat földöntúli energiáit.

Úgy tűnt, mintha vallásos áhítatba esett volna.

Ebben a csendes némaságban olyasmit ünnepelt, amire csak ritkán volt példa, amióta 2012-ben az Egyesült Államoknál négyszer népesebb ország teljhatalmú ura lett.

Kínába ismét visszatért egy horoszkópállat! Ezúttal a Kígyó.

A kínai történelem fénykorát jelentő Csing-dinasztia ékkövét, a régi nyári palotát a britek a második ópiumháború idején kifosztották, aztán földig rombolták, és még fel is égették. Négyezer katonát vezényeltek a helyszínre, és egyetlen nap alatt többezer csodás tárgyat, jádekövekből faragott szobrokat, évszázados selymeket, porcelánokat, felbecsülhetetlen értékű kincset raboltak el tudatosan és jól szervezetten, 1860. október 18-án.

Olyan tragédia ez a kínai kultúra történetében, amin a távol-keleti ország művelt elitje a mai napig nem tette túl magát. Manapság még mindig a világ negyvenhét múzeuma őriz értékes tárgyakat a fosztogatásból, főleg angol, francia és amerikai gyűjtemények. A kincsek fele ráadásul eltitkolva, magánkollekciókban rejtőzik, nyugati arisztokraták és dúsgazdag örökösök házaiban.

Az elrabolt műkincsek végtelen sorából Hszi Csin-ping mindig is a kínai asztrológia jegyeit megtestesítő tizenkét bronzfejet sajnálta leginkább. A felégetett nyári palota előtt ugyanis egykor lenyűgöző szökőkút állt, a víz a márványból faragott párkányok szélére illesztett, művészi szépségű állatfejekből spriccelt ki. A britek azon a gyászos tizenkilencedik századi napon műértő szakszerűséggel lefűrészelték Hszi Csin-ping kedvenc császára, Csien-lung kedvenc szökőkútjáról a fényességes uralkodó kedvenc bronzfejeit, amiket a császár kedvenc udvari festője, az olasz jezsuita misszionárius, Giuseppe Castiglione tervezett még az ezerhétszázas években.

Az erőre kapó és egyre csak izmosodó Kína a közelmúltban már semmitől sem riadt vissza, hogy valahogy visszaszerezze a kínai horoszkóp állatait mintázó bronzfejeket. Fenyegetéssel, zsarolással, cégeknek az országból való kitiltásával, aukciókon elszórt sok tízmillió dollárral, néha még vesztegetéssel is. Bármilyen eszközzel! A műkincs-kereskedelem világában legendák keringtek a bronzfejek viszontagságos útjáról.

Például arról, ahogy a francia divatkirály, Yves Saint Laurent évtizedekkel ezelőtt kettőt megszerzett a tizenkét horoszkópállatból, a Patkányt és a Nyulat. Aztán arról, ahogy ezek sokkal később kikötöttek a Christie’s aukciósháznál, és végül annak tulajdonosánál, a világ egyik leggazdagabb emberénél. François-Henri Pinault magánvagyona ma már harmincmilliárd euró fölött jár, tulajdonosa az Yves Saint Laurent divatháznak éppúgy, mint a Guccinak vagy éppen a Bottega Venetának. Az ő felesége a híres színésznő, Salma Hayek. Nem kispályás, ebben egész Franciaország egyetért, mégis, négy év huzavona után, amikor Kínában már fogyasztói bojkott is sújtotta a tulajdonában álló francia luxustermékeket, fejet hajtott a nyomás előtt, és 2013-ban személyesen vitte vissza Pekingbe, Hszi Csin-pingnek a Patkányt és a Nyulat.

Yves Saint Laurent megszerezte, ő visszaadta.

És akkor most a Kígyó. A kilencedik a tizenkettőből.

– Most már csak három hiányzik – mondta halkan a pártfőtitkár a mellette álló kaszinómágnásnak. Ritka gesztusként, a kínai kultúrában a legmelegebb kapcsolat jeleként, átölelte a kilencvenhárom éves Ho Hung-szunt. Megveregette a hátát. – Köszönöm, barátom – súgta a fülébe, aztán ellépett mellőle, és kinyújtott karral megfogta a nála húsz évvel idősebb férfi vállát. Így már a többi feketeruhás is hallotta, ahogy az irodalomtörténet legrégebbi versgyűjteményéből, a konfuciánus Dalok könyvéből idézve mond neki köszönetet. Formálisan így fejezte ki legmélyebb háláját. – Őszibarackot ad nekem, én pedig jao-gyöngyöt küldök majd cserébe.

Aztán fejet hajtott a sovány, de egyenes tartású öregember előtt, akinek a zsebébe tizenkilenc makaói kaszinóból ömlött a pénz, nap mint nap. Mivel a szerencsejáték-licenc megszerzéséhez és megtartásához Magyarországhoz hasonlóan Kínában is illett jóban lenni az országot részvénytársaságként irányító vezetőkkel, legfőképp persze az igazgatóság elnökével, vagyis Hszi Csin-pinggel, a kaszinómágnás Ho Hung-szun pontosan tudta, hogy mire ne sajnálja a pénzt. Főleg, hogy úgysem viszi magával a sírba. Néhány tízmillió dollár egy bronzfejért, ami nyolcévnyi küzdelem után végre itt állt a pagoda közepén, sárga fényekkel megvilágítva a méregzöld jádekő talapzaton, nos, neki ez csupán aprópénz volt.

A híres párizsi régiségkereskedő cég, a Tessier & Sarrou hosszú küzdelmét két héttel ezelőtt siker koronázta – természetesen óriási jutalékért cserébe –, amikor egy saint-tropez-i villa angol tulajdonosa végre igent mondott, és a villa árának háromszorosáért eladta a Kígyót, amit amúgy is csak örökölt, és nem igazán tetszett neki. A szétnyitott bronzszájból kilógó, hosszú nyelven vízspriccelő lyukak éktelenkedtek, amiket valahogy gusztustalannak talált. Nem akarta tovább nézegetni, vigyék hát, ha kell nekik.

Ho Hung-szun mély meghajlással viszonozta a nemes gesztust, a versben elmondott főtitkári köszönetet, és mint egy igazi zen mester, hátrálva lépkedett kifelé a feketeruhás szekta zárt köréből. Amikor szétnyílt az emberlánc, és ő kívülre került, korát meghazudtoló gyorsasággal megfordult, és azonnal távozott. A mozgásán látszott az évtizedek óta napi rendszerességgel űzött meditációs harcművészet, a tajcsi jótékony hatása. A sárkányokkal díszített ajtó halkan csukódott be mögötte.

Az Állandó Bizottság tagjai ekkor néma csendben hátrébb léptek, és körbeülték a Kígyót. Helyet foglaltak az előre odakészített hét rózsafa széken. A Ming-dinasztia korából, az ezerhatszázas évek elejéről származó kemény, magas háttámlájú székeken nem volt párna.

Ezekben a sorsdöntő történelmi pillanatokban, az Amerika ellen indított hibrid háborúban aszkéta életű taoista papoknak akarták érezni magukat. A szikár fegyelmezettségtől tisztábban tudtak gondolkodni.

A bronz állatfej, a székek, a nyolcszögű pagoda falait borító, tűzpiros falapok, a csunlianok, rajtuk a szabályos, kétsoros dekoratív versek, a koromfekete grafikus írásjelek, mind-mind olyan hangulatot keltettek, mintha egy tradicionális szeánszon vennének részt. Az egyik oldalon, szemben Hszi Csin-pinggel, szűk körlépcső indult a nyolc emelet magas pagodatorony tetejére. A falba süllyesztett kazettákban a brit fosztogatóktól pár évvel ezelőtt visszaszerzett porcelán Buddhák ültek nyugodtan, és figyelték az ötezer éves Kínai Birodalom legújabb urainak tanácskozását.

– Összefoglalva tehát az eddig elhangzottakat, én négy pontba tudnám sűríteni Donald Trump viselkedési sablonjait, főtitkár elvtárs – mondta fél órával később Vang Huning, a kínai rezsim főideológusa, aztán felnézett a papírjából. Először Hszi Csin-pingre pillantott, aztán a többiekre. A feketeruhások tekintetében még mindig ott látta a koncentráló figyelmet, pedig az elmúlt harminc percben szinte csak ő beszélt.

Nehezen, hangosan szuszogva formálta a mondatokat, mintha ki kellene préselnie magából a szavakat. Ráadásul szaggatottan, nagy szünetekkel beszélt, és a mondatok végén sokszor élesen felemelte a hangját. Elmúlt már hetvenéves. Nehéz volt őt hallgatni, türelem kellett hozzá, most mégis mindenki megtette. Fontos volt, amit mondott.

Hszi Csin-ping azt kérte tőle, hogy vesse össze a kínai titkosszolgálat mindannyiuk számára ismert karakterelemzését, az amerikai elnökről készített pszichológiai térképet a saját megérzéseivel. Végül is ő az Amerika-szakértő közöttük.

– Mindig azzal kezdi, hogy verbálisan mindenkit megfélemlít, gyaláz, lekicsinyel. Ez az egyes pont – kezdte összefoglalni a lényeget Vang Huning. A mutatóujjával a bronz kígyófejre bökött, mintha legalábbis az lenne Donald Trump. – Aztán második lépésként tör-zúz, kalapáccsal veri szét a fennálló rendet, tudatosan szétzilál mindent. Azt képzeli, hogy a romok között igazi hiénaként járkálhat majd. Arra számít, hogy a pánikba esett józanokkal, akik felelősen gondolkodnak, és menteni akarják a menthetőt, ezzel a technikával jó üzletet tud kötni.

Még hátravolt a hármas és a négyes pont, de a szeme sarkából érzékelte, hogy a többiek hirtelen a pártfőtitkárra néznek. Érvényes-e rá a józan államférfi leírása, aki pánikba esik?

Hát, aligha.

Hszi Csin-ping elkerülte a rászegeződő tekinteteket, nem nézett senkinek a szemébe, inkább a bronz kígyófej illesztését vizsgálta a jádekőből faragott talapzaton. Pár másodperc elteltével felemelte mindkét kezét, ökölbe szorította az ujjait, aztán kinyújtotta őket, és ezt egymás után többször is megismételte. A pagoda földszintjén hideg volt, elgémberedtek az ujjai. Az elmúlt fél órában már többször eszébe jutott, hogy visszaveszi a kabátját.

Vang Huning türelmesen várt, és szokásához híven az aranykeretes szemüvegét igazgatta. Egy ideig fel-alá tologatta az orrán, aztán folytatta:

– A hármas pont, a harmadik lépés Trump esetében mindig az ösztönszerű cselekvés. Ő soha nem merül el mélyen a dolgokban, nem alapos, a tényeket felületesen kezeli, mert abban hisz, hogy a túl sok információ összezavarná a döntéshozatalban. Nála a megérzések számítanak. És hát, főtitkár elvtárs, ebből következik a negyedik pont, ami szerintem rendkívül fontos lesz az elkövetkező napokban.

Nem mondta ki, hogy mire gondol, inkább megvárta, amíg Hszi Csin-ping rákérdez. Hiába beszélt lassan, zihálva, akkor is tartott egy figyelemfelkeltő szünetet. Szerinte ez garantálta, hogy az öregek tanácsában mindenki, de tényleg mindenki meghallja a legfontosabb mai gondolatát.

– Vagyis? – kérdezte halkan, a szája szélén enyhe mosollyal Hszi Csin-ping, mert ismerte már Vang Huning retorikai fordulatait.

– Vagyis az fog történni, hogy Donald Trump találkozni akar majd önnel, főtitkár elvtárs. Mert ez ugye a negyedik pont. Hogy a végén mindig személyesen rendezi el a dolgokat, megold mindent, hiszen ő nem egy gátlástalan hiéna, hanem a világ első számú dealmakere, a legeslegjobb üzletkötő, aki rendet csinál, békét köt, és elhozza a prosperitást mindenkinek. Azt akarja elhitetni velünk, hogy valójában ő egy nice guy, egy kedves srác, aki mindenkinek jót akar. Sokszor így is hívja magát a posztjaiban. Csupa nagybetűvel! Trump, a NICE GUY.

– Vagyis? – kérdezett még egyszer vissza Hszi Csin-ping. Mi tehát a teendő, ez lappangott a hangsúlyában.

– Vagyis nem szabad találkozni vele. Nincs tárgyalás Donald Trumppal. Az első három ponton ugye már túl vagyunk. Hangosan gyalázta Kínát, aztán rombolt, végül ösztönös döntéseket hozott. Most már látjuk, hogy ez mire volt elegendő, hogy miképp reagált ez a nice guy az elmúlt napokban. Tajvan, befagyasztott államkötvények, diákvízumok és a többi hasonló lépés. Ezek után, az ő forgatókönyve szerint most a negyedik pont jönne, az alku. A deal. De nem szabad szóba állni vele, főtitkár elvtárs. Mert ez kizökkentené. Zavarba hozná. De csak ez! Semmi más. Hogy főtitkár elvtárs, már elnézést a kifejezésért, tojik a fejére. – A feketeruhások közül néhányan halkan felnevettek. – Hiszen vele mindig mindenki szóba áll. Donald Trump erről a maga narcisztikus önimádatában meg van győződve. Úgyhogy te ne állj vele szóba, ha tanácsolhatom. – Véletlenül tegezte le Hszi Csin-pinget, amit négyszemközt megtehetett, de ebben a körben soha. Viszont most már mindegy. Nem fog elnézést kérni, mert ez elterelné a figyelmet a lényegről.

Hszi Csin-ping rajta felejtette a tekintetét. Ez a jó kifejezés, mert tényleg elfelejtette levenni róla a szemét. Pedig valójában már nem is nézte Vang Huningot, csak a szeme állásából lehetett erre következtetni. A pártfőtitkár tekintete kiürült, maga elé meredt, és gondolkodott.

Ignorálni Trumpot. Ez új elem volt, meglepte. Váratlan gondolat a főideológustól. Nem állni vele szóba. Kicsit megzavarta a gondosan felépített stratégiáját. Úgyhogy még egyszer visszakérdezett. A Vang Huningon felejtett tekintetébe visszatért a koncentráció és a fókusz.

– Mert akkor mi lesz? Ha nem állok vele szóba? – Miközben feltette a kérdést, Hszi Csin-ping hunyorogni kezdett, ami az elbizonytalanodás jele volt nála. Mire befejezte a kérdést, a zavartan pislogó, táskás szeme már csak egy vékony rés mögül kémlelte Vang Huning szemüveges, tudálékos arcát.

– Akkor? Hát akkor TACO! – Olyan gyorsan vágta rá a választ, hogy ezen láthatóan mindenki meglepődött. A feketeruhások hirtelen Vang Huning felé fordították a fejüket, a mellette jobbra és balra ülő két miniszter még a testét is kicsavarta. Igazítottak a pozíciójukon a kényelmetlen, kemény széken, hogy jól lássák a főideológust. Az arcát, a tekintetét akarták látni és a testtartását tanulmányozni, mert ki szerették volna olvasni belőle a rendhagyó gondolat mélységét, a meggyőződést, hogy ha már azt mondja, hogy TACO lesz, akkor tényleg száz százalékig biztos-e benne.

– TACO? Vagyis Trump Always Chickens Out, ahogy az elnököt ismerők angolul mondják? Trump a végén mindig berezel? Most is ez lesz, Vang elvtárs? Az amerikai elnök meg fog ijedni, és visszavonulót fúj? – kérdezte tőle Caj Csi, akinek számtalan tisztsége közül az egyik a kommunista párt Központi Irodájának a vezetése volt, ami lényegében Hszi Csin-ping kabinetfőnökévé tette. Nyugati logika szerint Kína második legfontosabb embere volt ez a hetven felett járó, nagy termetű, megviselt arcú, erősen kopaszodó férfi. Alig volt már haja, amit feketére festhetett volna. A feketeruhások közül őt lehetett a legkevésbé taoista papnak nézni.

– Be fog rezelni, főtitkár elvtárs. – Vang Huning úgy tett, mintha a kérdést nem is a kabinetfőnök tette volna fel, hanem maga Hszi Csin-ping. Ignorálta Caj Csit, rá sem nézett. – Ki kell majd tartani, és nem szabad szóba állni vele. Tulajdonképpen ez is dezintegráció, csak nem Amerika szétzilálása fentanillal, hanem Donald Trump egójának a megtaposása. Őt kell összezavarnunk, neki kell szétesnie.

És ezzel be is fejezte, részéről ennyi volt. Elmondta, amit el szeretett volna mondani. Fészkelődve hátrébb csúszott a Ming korabeli rózsafa széken, aminek négyszáz évvel ezelőtt lágy ívű, sárga szantálfa karfát is faragtak. Ráfektette a karját, és megpihentette rajta a kezét.

Aztán várt.

Olaszország, Vicenza

– Azt mondtam neki, hogy soha többé ne merjen bántani téged, még gondolatban sem. – André olyan közel hajolt Mylène-hez, hogy már a bőréből áradó jázmin-rizs illatot is érezte. Ismerős, szinte otthonos érzés volt. André halkan beszélt, mert Csang Hsziangról volt szó.

– Mert ha bánt, akkor mi lesz? – Mylène kihívó tekintettel kérdezett vissza. Most már tényleg tudni akarta, hogy pontosan mi történt Szingapúrban. Túl voltak a második kávéjukon. André szivarillatú leheletébe az eszpresszók keserű aromája is belekeveredett.

– Akkor? Hát akkor bántani fogom, ha megint összefutok vele. – Úgy hangzott a mondat, mintha csak egy apró, mellékes megjegyzés lenne. André nem is nézett Mylène-re. A tekintete elszaladt a kirakatüveg mellett, a díszes velencei tükörnél álló asztalhoz. Ott épp fizettek a vendégek.

– Merthogy most is csak úgy összefutottatok, ugye? Teljesen véletlenül! – Mylène szándékosan provokálta.

– Igen – közölte André tényszerű tömörséggel, mindenféle magyarázat nélkül. A kelleténél úgysem fog többet mondani. Kint az utcán kezdett beborulni, mindjárt esni fog. Jó, hogy legalább a pulthoz bejöttek, gondolta.

– Aha… Hát hiszi a piszi, signor soldato. – Mylène beletúrt a hajába, és kioldotta a ballonkabátja övét. A parfümillat azonnal erősebb lett. Már látszott a puha bőre és a kabát alatt a vékony selyemruha éle. – Csak hogy értsem! Ez még azelőtt történt, hogy Csenli Konnal is összefutottál, vagy utána?

– Közben – válaszolta André még mindig nyugodt türelemmel. Továbbra sem Mylène-t nézte, hanem a felszabaduló asztalnál fizető két vendéget. Épp letették a pénzt a csészéik mellé. Törzsvendégek lehetnek, mert nem jönnek a kasszához.

– Közben? – döbbent meg Mylène. Megfogta André állát, és maga felé fordította a fejét, hogy nézzen rá. Az ujjai a borostás bőrhöz értek, hirtelen nem is értette, hogy ezt miért tette, hogyan is merte, de most már mindegy, most már megvárja, amíg a barna szem visszaérkezik rá, és megmondja az igazat.

– Épp vacsoráztak… – nézett André a gyönyörű zöld szempárba. Szerette érezni Mylène ujjait a bőrén, inkább simogatták, mint szorították. Lágy érintés volt, most először történt. Volt benne határozottság, de az élvezet nem tartott sokáig, mert az ujjak elengedték.

– Értem… És amikor azt mondtad Hsziangnak, hogy soha többé ne bántson engem, akkor Csenli Kon mit szólt ehhez, ha már a vacsorájuk közben zavartad meg őket? – Nem vallatás volt, hogy is lett volna az, Mylène mégis szigorúan nézett. Legalábbis igyekezett. Egy férfi, főleg André, neki ne beszéljen mellé.

– Ehhez nem szólt semmit. Már nem.

– Már?

– Akkor már kicsit elszédült… – mondta André, és alig láthatóan, de azért elmosolyodott. Könnyen félre lehetett érteni. Nem Csenli Konnak szólt a mosoly, nem a Szingapúrban történteknek, ez Andrénak eszébe sem jutott volna, sőt… Ő azon derült, hogy ez a harcos francia amazon milyen kitartóan próbálja vallatni.

Mylène ignorálta a félmosolyt. Inkább azon tűnődött, hogy a következő kérdést is fel akarja-e tenni. Tényleg tudni akarja a választ? Végül mégis megkérdezte.

– Mitől szédült el? Csak úgy?

– Azt hiszem, sokat ivott…

– Jaj ne… André… de tényleg… – Mylène hátrébb lépett a pulttól, és színpadiasan túljátszva megcsóválta a fejét. A mozdulattól a könnyű kabát a meztelen vállára csúszott. Micsoda alakítás, gondolta André, úgyhogy még jobban mosolygott. – De azért magához tért, ugye? – Mylène ezt viccnek szánta, bele sem gondolt, hogy valójában mit kérdez.

– Sokára. – André látta, hogy a tükörnél most már üres az asztal. Oda kellene menniük.

– Az mit jelent? – Mylène rögtön érezte, hogy ezt már tényleg nem kellett volna megkérdeznie. Még egyszer tromfolnia. A végeredményt úgyis tudja, Trump már elbüszkélkedett vele, akkor meg nem mindegy?

André megint elfordította a tekintetét. Nem válaszolt.

Gondolkodott.

Minél tovább tartott a csend, Mylène annál biztosabb volt benne, hogy valami olyat kérdezett, amit nagyon nem lett volna szabad. Aknamezőre futottak. De hát megkérdezte, most már mindegy. Aztán hirtelen azt érezte, hogy André megfogja a kezét, és visszaemeli az állához, úgy, ahogy az imént egyszer már megtartotta a férfi arcát. Rájött, hogy André ugyanazt szeretné, ami az előbb történt. Hogy hozzáérjen, és a fejét fordítsa felé. Hát megtette. Újra egymást nézték. Aztán várta a választ.

– Három és fél napot jelentett… – mondta André halkan, rezzenéstelen arccal. – Nyolcvan óra múlva tért csak magához, de akkor már egy másik országban volt, ha esetleg ezt is tudni akarod.

Mylène nagyot nyelt. Itt a vége, döntötte el azonnal, többet nem kérdez. Nem, ezt ő már nem akarja tudni, mert nem is kell tudnia. Csenli Kon történetét biztosan nem. Hsziang pedig… hát azt is el kellene engednie, pedig neki még ezek után sem volt világos, hogy Hsziang miért is hagyná őt békén, hiszen azóta sem hagyta, három nappal ezelőtt is beszéltek, a velencei palazzóról meg Frédéricről. Sőt, Hsziang ma reggel is felhívta. Két órával ezelőtt. Bár az igaz, hogy mindkét alkalommal rettentően barátságos volt, szinte negédesen társalgott vele. Emlékszik, kicsit meg is lepődött rajta.

– És gondolod, hogy csak azért, mert csúnyán néztél rá? – Igen, ezt mégiscsak megkérdezi, de tényleg ez lesz az utolsó. Amiről nem akar, André úgysem beszél. – Szerinted egy kemény pillantástól, amit persze elhiszek, hogy tudsz úgy nézni, már most is majdnem ijesztő a tekinteted – a mosolya alapján nem volt világos, hogy ezt most komolyan gondolja, vagy csak elvicceli a kérdést –, azt hiszed, hogy a nézésedtől Hsziang úgy megijed, hogy megváltozik?

– Nagyon berezelt, amikor beszéltünk. Hidd el, Mylène! Szabályosan összepisilte magát. – Váratlan fordulat volt, a cukrászdához egyáltalán nem illő nyers szavak hagyták el André száját, de már le akarta zárni ezt a témát, és közben persze meg is akarta nyugtatni Mylène-t, mert másképp úgysem lesz vége a kérdezősködésnek. – Gusztustalanul rossz szaga volt. Aztán megütöttem, elég erősen, hogy ne csak a nézésemtől féljen. Az arca mintha megsérült volna, felrepedt a bőr a szeme alatt. – André szinte robothangon sorolta a fejleményeket. – Elég gyorsan összeesett. Nem láttam, hogy pontosan mi történt vele, mert már más dolgom volt. De szerintem megértette. Amikor magához tért, nem voltam ott, de biztosan túlélte.

Hát így. Tényszerűen. Tömören. Eldarált válasz, mindenféle hangsúly nélkül. Mylène tágra nyílt szemmel bámulta Andrét, és közben megint nagyot nyelt. A nyaka most is majdnem úgy hullámzott, mint amikor lenyelte az első falatot a budino di risóból.

Csend támadt közöttük, hosszú csend.

Mylène ellépett a bárpulttól, és úgy nézte Andrét, mintha egy rémisztő vadállatot szemlélne a rács mögött. Mondjuk, egy párducot. Már nem a teraszon ültek, hanem bejöttek a melegbe, de nem volt egyetlen szabad asztal sem, ezért figyelte André a fizető vendégeket az ablaknál. Néma csendben álltak a százötven éves márványpultnál. Az olaszok hangosan nyüzsögtek körülöttük.

– Ülj le oda! – törte meg a csendet André, és rámutatott a megürült asztalra Mylène háta mögött. – Én meg hozok még két sütit, aztán mára vége.

– A beszélgetésnek vagy az édességevésnek? – csapott le a mondatra Mylène a békülés reményében, de továbbra is harcos amazonként, mert a természete ilyen volt. Résistante française, a francia ellenálló, gyerekkorában a tanárai így hívták az iskolában. Most már ejteni akarta ezt a témát. Édesszájú volt, felőle maradhatnak még hosszan ebben a cukrászdában, ha André is akar. De akar?

– Csüccs, oda! – André elengedte a füle mellett a kérdést, az ujja még mindig az asztalra mutatott, de közben észrevette Mylène zavart tekintetét. Jól látja? Az éles eszű varázsnő megijedt tőle? – Hozok még sütit, de mára a két utolsót. – Megnyugtatásnak szánta, és úgy is mondta. Lágyan, melegen, barátságosan.

Mylène megkönnyebbült, és elindult az asztalhoz. Mivel sokat álltak a pultnál, és már átmelegedett, végre levehette a kabátját. Lépés közben bújt ki belőle, és a karjára terítette. Mikor végzett a mozdulattal, pár méter még hátravolt az asztalig.

Hirtelen megfordult. André őt nézte. Rajtakapta.

Mylène lágy selyemruhában volt, látszott a bőre, a karcsú teste. Örvényként suhant végig a cukrászdán.

Összenevettek.

André megpörgette az ujját a levegőben, így mutatta neki, hogy forduljon csak szépen vissza, és menjen tovább. Mylène engedelmeskedett az ujjak parancsának, és az utolsó két lépést úgy tette meg, mintha kifutón járna.

– Ciao, bella! – kiáltott felé a pult mögül a süteményes fiú. – Szia, szépség – mondta széles vigyorral, mert már nem bírta tovább visszatartani a bókot, ami itt és most belefért. Itália ugye, és dolce vita. Közben épp az üvegvitrinbe tette a frissen sütött csörögefánkokat, egy egész ezüsttálnyi dúsan cukrozott chiacchierét. Kapott hát ő is egy mosolyt Mylène-től.

Mire visszafordult, és Andréra nézett, a signor soldato már nem rá figyelt. Olaszul társalgott a cukrászlánnyal, süteményt szeleteltetett.

Aztán hirtelen felnézett, a tekintete végigfutott a kávéházon, ezt most elcsípte Mylène, igen, látta – nem lehetett félreérteni –, ahogy André a teret pásztázza, a szeme villan, kinéz a kirakatüvegen, tényleg olyan, mint egy párduc.

Mylène agyán ijedt gondolat suhant át.

Mi történik?

Kína, Peking, Ju Feng pagoda

– Az egyetértéseteket szeretném kérni – szólalt meg majdnem félperces csend után Hszi Csin-ping. Most már nem pislogott. Ismét megmozgatta a hűvös pagodában elgémberedett ujjait. Közben megszívta lapos orrát, és abbahagyta a hunyorgást. Megértette a főideológus, Vang Huning tanácsát, hogy ne álljon szóba Donald Trumppal, de nem reagált a felvetésre. Még a tekintetéből sem lehetett kiolvasni, hogy mit gondol róla, talán csak azt – egyetlen halvány, elismerő ajakbiggyesztésből –, hogy agyafúrtnak és szokatlannak találja a javaslatot.

De aztán témát váltott.

– A támogatásotokra lenne szükségem – köszörülte meg a torkát a pártfőtitkár. – Egy olyan elképzeléshez, ami ugyan csak tegnap jutott az eszembe, de szerintem fontos lehet. Azokon felül persze, amikről Caj Csi írásban már előre tájékoztatott titeket.

A kabinetfőnökére nézett, aki bólintott: igen, tegnap mindenki megkapta a szigorúan titkos döntések listáját és a háttéranyagokat.

Valójában ezért találkoztak. Nemcsak azért, hogy megünnepeljék a bronz kígyófej visszaszerzését, és elemezgessék Donald Trump karakterét, hanem hogy jóváhagyják az újabb kínai lépéseket is.

Mit reagál Kína Tajvan blokádjára, az államkötvények befagyasztására és a kínai diákok kitiltására? A döntéseket a Ju Feng pagoda hűvösében kellett meghozniuk.

Ezeket persze már nem fogják bejelenteni, hiszen épp ez a lényegük. Tudták mind a heten, és egyet is értettek vele. Szigorúan titkos lépések. Amerika további szétzilálását célozzák, mert bármit is tesz Trump, TACO ide vagy oda, Kína követni fogja az eredeti tervet.

Dezintegráció!

Zavarkeltés, most már katonai eszközökkel is. Készültek rá évekig, csak épp nem Tajvan partjainál.

Néhány akciót már útjára is indítottak titokban. Holnap, de legkésőbb holnapután az egész világ tudni fog róluk. Ők persze letagadnak majd mindent… Kína cáfolni fog… vehemensen…

Igazi hibrid hadviselés következik, de hát nem ők kezdték, hanem Amerika.

Pontosabban Donald Trump!

A vámháborúval, aztán Kongóban meg Panamában és Ukrajnában. De már Dominikában és Angolában is. A kikötők és a ritkaföldfém-lelőhelyek megkaparintásával. Most pedig folytatódott Tajvan körbevételével és Csenli Kon elrablásával.

Úgyhogy Donald Trump a felelős.

Meg persze az ellustult amerikai emberek, a történelem salakos üledéke, sok tízmillió amerikai parazita, mert ők még mindig jól akarnak élni, most már minden alap nélkül, a szorgalmas kínai, indiai, vietnámi és még sokféle nemzet kontójára. Jobban, mint bárki más a világon. Így látták ezt Pekingben. Donald Trump ezért agresszív, és ezért támad. Hiszen a választási kampányban megígérte az ingyenélő amerikaiak millióinak, hogy jól fogja őket tartani, hogy megmenti őket a szorgalmas munkától. Nem kell összekapniuk magukat, hülyülhetnek tovább a féktelen és értelmetlen fogyasztásban. Inkább megsarcolja a világot, elsősorban Kínát. Aztán az ingyenpénzt, amit kizsarol másokból, szétosztja az amerikaiak között. A világot adóztatja, nem a saját gazdagjait. Ezért választották meg. Épp ezért!

A kínai pártfőtitkár úgy ült a kemény széken, mintha puha fotel lenne. Könnyed testtartással, kicsit előrehajolva, lefelé csúszva. A karját a fényesre lakkozott, vékony karfákon tartotta. A bal kezével alig láthatóan megkapaszkodott, a jobb tenyerét viszont felfelé fordította, és azzal magyarázott.

A Tesláról beszélt, Elon Musk kongói ügyeiről, a kobaltról, az Apple-ről, a Boeingről, a Meta reklámbevételeiről és az ezekhez hasonló, Kínában százmilliárdokat zsebre vágó amerikai nagyvállalatokról. Azt a kifejezést használta, hogy zsebre vágják a pénzt, és hogy kaszálnak. Aztán szóba hozta, most már sokadszor, ezeknek a cégeknek a tulajdonosait is, akik szerinte kapzsi, hazug és köpönyegforgató figurák, hiszen egy éve még neki gazsuláltak.

Miközben beszélt, megállás nélkül gesztikulált a kézfejével, de a karját egyszer sem emelte fel az íves szantálfáról. Szoborszerű, merev szilárdsággal ült, csak a szája mozgott, és csuklótól lefelé a jobb tenyere meg az ujjai.

Csenli Kon elrablása érzékelhetően feldühítette. Oda akart végre csapni az Elon Musk-féléknek.

– Lifeng barátunk – mondta most épp, és ismét hangosan megszívta az orrát. Pont fordított hanglejtéssel beszélt, mint előtte fél órán át Vang Huning. Bár ő is sok szünetet tartott, de a hangját nem a mondatok végén emelte meg, hanem az elején. Nyomatékkal. Az első szót mindig erősen hangsúlyozta. – Lifeng barátunk, akit mindannyian egyre mélyebben tisztelünk, de most nincs jelen a körünkben, pár nappal ezelőtt vaskos elemzést tett elém a kínai gyártókapacitásokkal is rendelkező amerikai vállalatokról.

He Lifeng miniszterelnök-helyettes volt Kínában, a kommunista párt Politikai Bizottságának a tagja. Egyelőre még nem kapott meghívást ide, a legszűkebb elitbe, a feketeruhások közé, bár nyugati elemzők a legfelkészültebb kínai közgazdásznak tartották, és Kína gazdasági cárjának is tekintették. He Lifeng évek óta vezette az amerikaiakkal folytatott vámtárgyalásokat.

– A kétszáz oldalas elemzés lényege – folytatta Hszi Csin-ping –, hogy az országunkba engedett nagy amerikai vállalatok tavaly háromszázmilliárd dollárért adtak el az itteni, kínai üzemeikben gyártott termékeket a kínai fogyasztóknak. Donald Trump erről a háromszázmilliárdról mindig elegánsan megfeledkezik, amikor a velünk szemben fennálló amerikai kereskedelmi deficitről beszél. Biztos tud róla, csak letagadja. Valójában tehát hazudik.

Szünetet tartott. Összezárta a száját, aztán mindkét karját leemelte a szék vékony támasztékáról, és az ölébe fektette a kezét. Nem fonta össze az ujjait, csak a bal kezét helyezte a jobb elé, szorosan összezárt ujjakkal. Mint egy kártyajátékos, aki takargatja a lapjait. Aztán így maradt egy ideig, merev, mozdulatlan szoborként ült. Végül folytatta. Most már csak a száját mozgatta, a kezét nem.

– Tekintettel a befagyasztott, de a tulajdonunkban lévő amerikai államkötvényekre, azt javaslom, hogy válaszlépésként foglaljuk le az országunkban aktív tíz, célzottan kiválasztott amerikai nagyvállalat összes vagyonát, beleértve a gyáraikat és az üzleteiket is. Ez persze csak figyelmeztető lövés lenne, de azért elég hangos. Elterelnénk vele Donald Trump és a világközvélemény figyelmét azokról a titkos hibrid katonai akciókról, amiket közben útjukra indítunk. Tíz céggel tennénk ezt a nálunk működő nyolcezer-hatszáztizenkilenc amerikai vállalatból. Mindannyian tudjuk, hogy közülük körülbelül hatszáznak tényleg számottevő a jövedelme. Az Apple-nek például tavaly hatvannyolcmilliárd dollár volt a Kínából származó bevétele. De a nagy részüket egyelőre békén hagynánk. Csak tízet támadnánk meg. Azt javaslom, hogy indítsunk tíz ellen monopóliumellenes és licencjogokat érintő vizsgálatot, ahogy azt korábban egyszer már megtettük a DuPont vegyipari nagyvállalattal. És ha szabálysértést állapítunk meg a cégeknél, akkor kobozzuk el az összes kínai vagyontárgyukat.

Miközben Hszi Csin-ping ezt mondta, egyre halkabban beszélt, a vége felé már a kezdőszavakat sem nyomta meg. Alig lehetett érteni, amit mond.

Szándékosan tette, természetesen.

Ő így szokta magára irányítani a figyelmet, amikor valami nagyon fontosat akar közölni. Miután befejezte, ránézett a kabinetfőnökére, Caj Csire, mert őt már beavatta a tervébe. Reggel felhívta, és kért tőle egy tízes listát.

Caj Csi alig észrevehetően bólintott.

Hszi Csin-ping pislogni kezdett, és várt. Hagyta, hogy mindenki megeméssze az elhangzottakat.

A Politikai Állandó Bizottság tagjait láthatóan meglepte a felvetés. Síri csendben ültek, senki sem szólalt meg. Mindenki a másikra várt.

Ezért volt tehát fontos a Kígyó visszaszerzése, és hogy ma itt tanácskozzanak, futott át szinte mindegyikük agyán a gondolat.

Hát persze, a Kígyó!

A feketeruhások lassan néztek körbe, de azért körbenéztek. Nem akarták elkerülni egymás tekintetét, mindenki rezzenéstelen arccal pillantott a másikra. Nagymesterei voltak ennek, az olyan arckifejezésnek, amiből semmit sem lehet kiolvasni.

Se támogatást, se ellenkezést.

A Kígyó az állatöv hatodik jegyeként különleges helyet foglal el a kínai mitológiában. A nyugati kultúrával ellentétben, ahol az árulást és a veszélyt szimbolizálja, Kínában a kígyót a bölcsesség, a ravaszság és a kiszámíthatatlanság szimbólumának tekintik.

Hát ez a lépés is ilyen. Kiszámíthatatlanul ravasz. Mert bár súlyos csapást mér a leggazdagabb amerikaiakra, Trump baráti és szövetségesi körére, közben mégis nyitva hagyja a kaput a tárgyalásokhoz, hiszen Kínában az ilyen vizsgálatok bármeddig eltarthatnak, és bárhogy végződhetnek. És ezt az amerikaiak is pontosan tudják. Kínában, ebben a vasmarokkal kézben tartott részvénytársaságban minden úgy történik, ahogy azt a ravasz és bölcs vezérigazgató akarja.

– Láthatnánk listát erről a tíz kiválasztott vállalatról, főtitkár elvtárs? – törte meg az egyre kínosabbá váló csendet és az arckifejezés nélküli tekintet-körbehordozás rituáléját a miniszterelnök, Li Csiang.

2022 óta ő volt a Politikai Állandó Bizottság kettes számú tagja, mert Hszi Csin-ping még a hét feketeruhást is sorba rendezte, számuk volt, csökkenő fontosságuk szerint, hogy még ebben a szűk körben is pontosan tudják, kinek hol a helye.

A kettes számú tag tehát listát kért, mire a mindenki felett álló, sorszám nélküli pártfőtitkár az egyes számú tagra biccentett.

Caj Csi értette a néma utasítást. Kioldotta a combján heverő, vastag, selyem mappatartó két zsinórját, és kivette belőle a reggel kinyomtatott céglistát. Tudta, hogy Hszi Csin-ping két vállalatot mindenképpen rajta szeretett volna látni, úgyhogy azok rajta is voltak. Tényleg hatalmas profitot zsebeltek be Kínában.

A Teslát a pártfőtitkár Kongó miatt nem szerette. Elon Musk Kína-ellenes kobaltügyei miatt. Miközben a Tesla Kínában adja el az elektromos autói több mint egyharmadát. Tavaly húszmilliárdos bevételre tett szert a hatalmas országban. De az Apple-t sem szerette Hszi Csin-ping, konkrétan a cég főnökét. Tim Cookot sunyi, kétszínű alaknak tartotta. Személyesen ismerte, már többször találkozott vele. Az Apple az amerikai mobiltelefon-piac felét tartja a kezében, miközben a telefonjai hetven százalékát Kínában gyártja, és majdnem hetvenmilliárdért ad el belőlük Kínában is. Tim Cook ennek ellenére Donald Trumpnak gazsulál. Úgyhogy legyen csak hiány az Apple-ből Amerikában, zúduljon tíz amerikaiból ötnek a dühe Trumpra, mert azok a fogyasztásban elhülyült hordalékemberek mobiltelefon nélkül egy percig sem tudják elképzelni az életüket.

Caj Csi azt gondolta, hogy Hszi Csin-ping ezt gondolja. Úgyhogy eszerint készítette el a listát.

Felállt, és szétosztotta. Csak a cégek neve volt rajta, és a fő tevékenységi körük. Összeadva sokszázmilliárd dollárt érő amerikai vállalatok Kínában, gyárakkal, üzemekkel, boltokkal, kiépített értékesítési láncokkal és logisztikai kapacitásokkal, hatalmas bevétellel és profittal. Ez persze csak a jéghegy csúcsa. A majdnem kilencezer amerikai cégből csupán tíz.

A feketeruhások csendben átolvasták a listát, de egyikük sem lepődött meg a vállalatok nevén.

1. Apple – telekommunikáció

2. Amazon – online kereskedelem

3. Tesla – elektromosautó-gyártás

4. Walmart – hipermarket-hálózat (334 óriásüzlet)

5. Citigroup – bankhálózat

6. General Motors – autógyártás

7. Microsoft – számítástechnika

8. KFC – gyorsétteremlánc (10 000 étterem 2000 kínai városban)

9. Meta – reklámértékesítés és médiaplatform

10. Chevron – olajvállalat

Hszi Csin-ping türelmesen megvárta, amíg mindenki felnéz a papírjából. Alaposan megtanulta Szun-ce filozófiáját, a kétezer-ötszáz évvel ezelőtt megszületett és azóta is követett kínai stratégiát. El kell hagyni azt a helyet, ahol gyors támadás várható, és ott kell lecsapni, ahol épp nem várják. Ezért engedte el Tajvant, arról lekésett, megelőzték. Nem fog reagálni a tengeri blokádra. De a kínai hadvezetés közben hosszú listát készített azokról a lépésekről, amikre viszont az amerikaiak nem számítanak. Például erre sem, ezeknek a vállalatoknak a kilövésére…

Ahogy teltek a másodpercek, szép lassan mindegyik feketeruhás megértette az összefüggéseket, a logikát, és a hosszú távú stratégiájukba illeszkedő, ravasz lépés mögötti kiszámíthatatlanságot.

Mert általában úgy van az a háborúkban, hogy aki előbb érkezik a csata helyszínére, és ott várja meg az ellenséget, az van ereje teljében. Hát ők itthon vannak, Kínában, az anyaföldjükön, ezek az amerikai cégek pedig ki vannak nekik szolgáltatva. A tulajdonosaik fejvesztve rohannak majd Pekingbe, de akkor már késő lesz. Mert aki későn érkezik a csatatérre, és sietve kénytelen felvenni a harcot, az hátrányból indul, és gyorsan kimerül.

Szun-ce azt írta a Háború művészetében, hogy az ért igazán a harchoz, aki irányítja az ellenséget. Aki mozgatja. És akire az ellenség csak reagál.

Hát Hszi Csin-ping most pontosan ezt teszi.

A pártfőtitkár, miközben a többiek gondolkodtak, egyszer csak úgy érezte, hogy most már eleget várt.

Donald Trumpra, hogy belesétáljon a csapdájába. És a feketeruhásokra is.

Néma csendben emelte fel a kezét, és megszavazta a saját javaslatát. Lefoglalni ennek a tíz amerikai cégnek az összes vagyonát, és ha kell, be is zárni a vállalataikat Kínában. Elkobozni tőlük a gyártókapacitásukat és az értékesítési láncaikat.

A bronzkígyó feje körül pár másodperc késéssel hat másik kéz követte a mozdulatát, és emelkedett a magasba.

Egyhangú szavazás volt.

Mint mindig.

Olaszország, Vicenza

André tekintetéből, ahogy hirtelen körbenézett a cukrászdában és az utcán, olyasféle állandó éberség áradt, ami Mylène számára nem ijedtséget jelzett, nem félelmet valakitől, sokkal inkább az óvatos férfi ereje volt ez, a katona megfontoltsága, körültekintő figyelme. Andréból még ezekben a pillanatokban is nyugalom áradt.

Mylène belebizsergett az elcsípett pillanatba. Áramütésként érte. Úgy futott végig a testén, mintha forró, trópusi szél ragadta volna magával.

Vajon mit látott André?

Mylène nem jött rá, hiába követte a tekintetét.

Izgató félelem, furcsa vágy kerítette hatalmába. Belül lenni ebben a figyelemben. Ennek a férfinak a védelmében.

Ez még biztos a Csenli Kon-történet utórezgése. Ezzel védekezett, így magyarázta a furcsa és váratlan érzést. André biztosan attól tart, hogy követik. Ennyire óvatos? Vagy ennyire komplex ez az ügy? De hát persze hogy ennyire… Donald Trumpig ér, ő meg buta csitriként vallatóra fogta. Elment az esze… Mylène gondolatai épp itt tartottak, amikor André két tányérral a kezében visszatért, és leült vele szemben.

– Ez egy szilvás piskótakenyér – magyarázta egy lila süteményre mutatva. – Erre a legbüszkébbek, legalábbis ezt mondta a pultban a lány. 1870 óta ugyanúgy sütik, ez a hely specialitása.

– És a másik? – Mylène két ujjal óvatosan megtapogatta a gombóc formájú, halványsárga süteményt. Mazsolaszemek látszottak a keksztésztának tűnő, furcsa édességben. Megnyomta, de olyan kemény volt, hogy nem horpadt be az ujjai alatt.

– Az a… Huhh… máris elfelejtettem… – André a pultoslány felé fordult, és némán a süteményre mutatott. Az meg oldalba lökte a mellette álló, fehér kendős cukrászlányt, akivel André az imént társalgott.

– Zaéti – kiabálta feléjük mosolyogva a lány, mert valószínűleg nem André volt az első, aki nem tudta megjegyezni ennek a csak Velence környékén sütött édességnek a nevét.

– Zaéti – ismételte meg André az olasz süteménynevet szándékoltan tudálékos hangon. – Édes kukoricadarából sütött, mazsolás helyi specialitás.

De mire végzett a magyarázattal, Mylène már felvette a tányérról, és a szájához emelte.

– Villa nélkül is szabad? – kérdezte, de nem várta meg a választ, hanem beleharapott. Apró, gömb alakú sütemény volt. Kicsit harapott belőle, mégis elfogyott a fele. A maradékot André felé nyújtotta. De a párduc nem nyúlt érte, hanem csak kinyitotta a száját. Úgyhogy Mylène megetette.

– Hámm – mondta neki olyan hangsúllyal, mintha egy kisfiúhoz beszélne, miközben André bekapta a falatot.

Alaposan megrágták, kiélvezték az ízeket. A zaéti kívül ropogott, belül viszont puha volt, mazsolával teli. Most André közölte a verdiktet.

– Fincsi… – jelentette ki –, csak hogy egy klasszikust idézzek!

De Mylène közben már a másik süteményre koncentrált, felvette a villát a fehér márványasztalról.

– Amúgy azt hiszem, működött a Hszianggal folytatott beszélgetésed – mondta bocsánatkérő hangon, mert helyre akarta hozni az iménti hibáját.

Az előbb, amikor Andrét nézte a pultnál, ahogy válogatja a süteményeket, azt is gondolta, hogy hálátlannak tűnt. Meg kellett volna köszönnie, amit érte tett, nem pedig vitatkozni vele és provokálni. Hiszen egy átláthatatlan és félelmetes ügy kellős közepén gondolt rá. Rá is gondolt.

– Hálás vagyok, hogy megpróbáltál segíteni – mondta Andrénak, de azért nem vitte túlzásba. – Nagyon rendes pasi vagy, tényleg. – Aztán már váltott is, és átkapcsolt vidám üzemmódba, feltűzte a villájára a szilvás piskóta első falatkáját, és úgy vette a szájába, villával együtt, ahogy kint a teraszon a budino di risót kóstolta.

Mosolygott, a villával az ajkai között. Végre meglátta André tekintetében is a lazulást: véget ért az éber állapot, amit az imént meglesett a pultnál. Örült, hogy a férfi megint itt van, visszatért hozzá, és rá figyel. Kivette a villát a szájából.

– Szerintem hatottál Hsziangra, mert két napja, amikor felhívott, már szokatlanul udvariasan beszélt velem, és illemtudóan kérdezgetett. Szóval tényleg köszi.

André azonnal felkapta a fejét. A tekintetébe villámcsapásként tért vissza az éber figyelem.

– Mit akart tudni már megint? – kérdezte olyan intenzíven, hogy Mylène megrémült. Újra ez a tekintet. Korábban, még kint a teraszon, egyszer már szóba került Hsziang. Mylène épp egy papírszalvétákkal kitömött dobozba csomagolta el az ókori drágakő csészét, és visszatette óvatosan a táskájába, nehogy megsérüljön, amikor elmesélte Andrénak, hogy mi történt azután, hogy Rómában találkozott Frédérickel. Hsziangnak csak annyit mondott, hogy a francia tudósnak a Stellantis vezetői szívük szerint előre megítélnék a Nobel-díjat, annyira elégedettek vele. De a találmány részleteiről semmit sem adott tovább, mert azt füllentette Hsziangnak, hogy nem értette meg a technikai nüánszokat. Egyébként tényleg nem értett meg mindent.

– Mylène, a kínaiaknak már ennyi is túl sok volt – mondta akkor André, még kint a teraszon, végighallgatva a történetet. – Szerintem kár volt elárulni Hsziangnak, hogy Nobel-díjat érdemelne a találmány.

Aztán elmagyarázta Mylène-nek, hogy Frédéric Bertholet már most is híres tudós. Mindenki tisztában van vele, hogy a kobaltos és a vas-foszfátos akkumulátorok olcsó és környezetbarát alternatíváját fejleszti, a nátriumion-verziót. Tudni lehet róla, hogy rengeteg szabadalmat nyújtott be ez ügyben.

– Ha most Hsziang azt hallotta tőled, hogy a Stellantis vezetői szívük szerint Nobel-díjat adnának Frédéricnek, akkor lényegében elmondtad neki, hogy sikerült kifejlesztenie a tökéletes és működőképes nátriumion-akkumulátort. Mert ezek szerint sikerült.

– Hupsz – nevette el a problémát fél órával ezelőtt Mylène.

De többet már nem beszéltek róla, mert témát váltottak. Mármint kint, a teraszon.

És akkor most újra ugyanez?

Hsziang ezek szerint megint telefonált? Két nappal ezelőtt? Tehát nem hagyta annyiban? Ezt Mylène miért nem mondta eddig? André rosszat sejtett, de még maga sem tudta megfogalmazni, hogy pontosan mi zavarja, hogy mi lehet itt a baj, de kellemetlen érzése támadt.

Ezért kapta fel a fejét azonnal, reflexből. És ezért kérdezte Mylène-től, hogy mit akart tudni Hsziang már megint.

Hirtelen nem a testére simuló ruhába bújt, karcsú nőt látta maga előtt, nem a szexi kacérságot, csak az információforrást, most már nem érdekelte a dús ajkak között felejtett, apró villa, a sütemény íze, a meleg bent és a hideg kint, semmilyen signor soldato és ciao, bella, nem érdekelte Itália, a római antik csésze, a rájuk boruló reneszánsz város tömény szépsége. Andrét nem érdekelte semmi más, csak az, hogy mit akart Hsziang.

– Hát azt kérdezte, hogy hol van most Frédéric… – mondta Mylène ártatlanul. De hát miért is mondta volna másképp? Hiszen ő nem látta át a mozaikdarabkákat, számára ez teljesen lényegtelen kérdésnek tűnt, és a válasz, amit adott rá, az is jelentéktelen volt, használhatatlan részlet, legalábbis szerinte. – Mondtam neki, hogy nem tudom. Palermóba ment, Szicíliába, de hogy pontosan hová, arról fogalmam sincs.

André döbbenten nézte Mylène-t.

Palermo, Szicília…

Elővette a mobilját, és már pötyögte is a telefon keresőjébe a kulcsszavakat. Akkumulátorfejlesztés, nátriumion, szabadalom, Palermo.

A válasz azonnal megjelent. Palermói Egyetem, Technológiai Kutatóintézet. Cikkek tucatjai a redox akkumulátorról és az új csodaanyagról, a vanádiumról. André azonnal tudta, hogy Hsziangnak és a kínaiaknak is ennyi ideig tarthatott. Legfeljebb fél percig, egyetlen másodperccel sem tovább.

Hátradőlt a székében, és kifújta a levegőt. Nyugalom, gondolta, a középút békéje, csak nem túlreagálni. Behunyta a szemét, és néma csendben gondolkodott. A mozaikdarabkák gyorsan átrendeződtek a fejében, és éles képpé álltak össze.

El fogják rabolni! Teljesen egyértelmű. Ő is ezt tenné Kína helyében. Csenli Konért cserébe, és még ezer más okból.

Mylène nem értette, hogy mi történik, hogy André min gondolkodik behunyt szemmel. Sejtette, hogy elrontott valamit, pedig esze ágában sem volt, de nem értette, hogy mi rosszat tehetett. Mondott valamit, amit nem kellett volna? Hiszen ma reggel sem árult el Hsziangnak többet, amikor két órával ezelőtt megint telefonált.

– Csak ennyit mondtam neki, André, semmi többet – magyarázta bocsánatkérő hangon a behunyt szemű katonának. – Semmi többet. Ma reggel sem. – André szeme azonnal tágra nyílt, megrökönyödve nézte Mylène-t. – Jaaa… Hát igen, újra telefonált, ma reggel kilenc körül, nem sokkal azelőtt, hogy idejöttem. Megint azt akarta tudni, hogy hol van Frédéric, hogy egészen pontosan hol van. Nem is értettem ezt a kérdezősködést, hogy miért lett neki ez hirtelen ennyire fontos, de most is csak annyit tudtam mondani neki, hogy gőzöm sincs, valószínűleg még Palermóban. Szerintem ott, mert oda ment, de hogy konkrétan hová és kihez, azt nekem nem mondta meg. Tényleg nem!

– Fel kell hívnunk – vágta rá André. Parancs volt, utasítás.

– De kit? – A keleties, fátyolszerű zöld szem zavartan pislogott, mert Mylène most már végképp nem tudta követni Andrét.

– Frédéricet. Azonnal! Lássuk, él-e még!

Mylène meg sem tudott szólalni. De most már ő is érezte, hogy nagy a baj. Gépiesen, néma, döbbent csendben elővette a telefonját. Lüktető szívvel, remegő ujjakkal kereste ki a francia tudós számát, aztán amikor megtalálta, André felé fordította a telefont.

– Mondj neki valamit! Bármit! Ha még felveszi, akkor hízelegj a fülébe! Hogy látni akarod, meg ilyenek. Mindegy, mit. – André előrehajolt, a telefon felé nyúlt, és megnyomta a tárcsázás gombot.

Pár másodperc telt el feszült várakozásban, amíg a hálózat összekapcsolta őket az ezerötszáz kilométer távolságban fekvő Palermóval.

Aztán a hívás kicsörgött.

Magyarország, Budapest, Karmelita kolostor, miniszterelnöki könyvtárszoba

Orbán Viktor egy hatalmas földgömb előtt állt a kétszáz évvel ezelőtt épített karmelita rendházban. Két kézzel forgatta ide-oda. Tajvant nézegette, körülötte a kis szigeteket a Filippínó-tengeren és a kelet-kínai partszakaszt a Tajvani-szorosnál.

A Perczel-glóbusz másolatát a budai Várban kialakított miniszterelnöki tárgyalószoba sarkában, a magas, Dunára néző boltíves ablaknál helyezték el. A sziszifuszi munkával konstruált 127,5 centiméter átmérőjű földgömb eredetije 1862-ben készült. A míves, neobarokk faállványon a réz meridiánkörök gyűrűjében homoksárga színű kontinensek úsztak halványkék óceánok ölelésében. A lenyűgöző tárgy a tizenkilencedik században fődíjat nyert a velencei Nemzetközi Földrajzi Kongresszus térképkiállításán. A magyar kartográfia büszkesége volt.

Tajvant a magyar térképeken akkor még Formosának hívták, így ezen a földgömbön is így szerepelt. Orbán Viktor egészen közel hajolt a talapzaton álló, és ezért vele majdnem egymagasságú glóbuszhoz, kicsit forgatott rajta, és olvasgatni kezdte a városnevek korabeli átiratait az óriáslabda méretű gömbön.

A miniszterelnök szerette körbevenni magát ilyen dolgokkal, a magyar múlt kifinomult tárgyaival. Történelmi üzeneteket hordozó festmények, portrék, térképek, réznyomatok, különleges és értékes régi könyvek díszítették az élettereit, de még olyan apróságok is, mint például egy régi erdélyi bánya díszládikában őrzött téglaméretű sótömbje. Az is ott volt valahol az egyik ház egyik szobájában az egyik polcon. De nemcsak ezek a tárgyak, hanem az életterek, az épületek, a munkahelye és az otthonai is azt a cizellált, puritán kifinomultságot tükrözték, ahová évtizedek alatt eljutott.

A belső utat, amit bejárt.

Önazonosnak képzelte magát ezen a szédületes pályaíven, ami tízmillió magyar szemtanú előtt sistergett végig négy évtized páratlanul hepehupás hajtűkanyarjain.

Az élete tizennégy éves koráig három apró faluban csordogált, Vértesacsán, Alcsútdobozon és Felcsúton. Tizenkét kilométer érzékszerveket behatároló és évtizedekre meghatározó perspektívája. Orbán Viktor innen vonult át a magyar történelemkönyvek lapjaira, mert még a kacskaringós politikai életútját vehemensen gyűlölők sem tudták eltagadni tőle a tényt, hogy már évekkel ezelőtt beköszöntött az a nap, amikor ő lett a magyar történelem leghosszabban regnáló miniszterelnöke. A dualizmus korának általa amúgy sok tekintetben követett kormányfőjét, a magyar sérelmi politizálás atyját pipálta le, az 1875-től 1890-ig kormányzó Tisza Kálmánt.

Akkor Bécs volt az a hely, ahol nem adták meg a tiszteletet a magyaroknak, manapság pedig Brüsszel.

Orbán Viktort százezrek imádták a hívők áhítatával, és legalább ugyanennyien utálták szektás dühvel. Ő, aki Magyarországon vallássá alakította a politikát, és hit kérdésévé tette a tényeket, ezt a körülményt, vagyis a légkört, amit a saját országában ő maga teremtett, hol elviselte, hol ignorálta, sokszor nagyon élvezte, néha viszont dühítette. Mikor milyen napja volt.

De a szenvedély és a lendület sosem párolgott el belőle.

Még nem. Energiával töltötte el, hogy mindennap főszerepre ébred, és reflektorfényben úszó színpadra lép fel. Hogy fontos minden, amit tesz és gondol. És tényleg az volt, tagadhatatlanul.

Orbán Viktort sosem hagyta nyugodni Orbán Viktor, az a kép, amit a valós énjétől függetlenül kialakított önmagáról. Vagyis a saját élete. Ahogy ő képzelte.

De csak ő! Így csak ő. Ahogy ő!

Történelmi perspektívákban élt. És ennek része volt maga a hely, a helyszínek, ahol az élete, a napjai és az órái teltek. Az egykori Habsburg főherceg, József nádor hatvanpusztai majorsága mára a családja birtokába került. A népes Orbán família a vidéki kastélykomplexumra több mint tízmilliárd forintot költött. Ma már otthonosan érezte magát ekkora terekben, egy tizenkilencedik századi királyi herceg világában éppúgy, mint a munkahelyén, a személyes kérései alapján felújított barokk Karmelita kolostorban, a budai Várban.

Itt, a földgömbje előtt, a gyönyörű szőnyegen.

Mert azon állt, egy kézi csomózású török szőnyegen, téglavörös oszmán mintázattal, amit akár erdélyi motívumnak is lehetett nézni. Az évszázados műremeket egyenesen a budapesti Iparművészeti Múzeum gyűjteményéből hozták az irodájába.

Körülötte, a kétszintes, több mint nyolcméteres belmagasságú könyvtárszoba karzatos polcrendszerén százszámra sorakoztak a régi könyvek, antik lexikonok, térképek, törvénygyűjtemények, papírrégiségek, aranyozott, bőrborítású nyomtatványok.

Ebben a tárgyalóban minden üzent valamit, és semmi sem volt véletlen. A legfelső könyvespolcszint például döntött fa kazettasorral simult a plafon ívére, rajta egymás mellett a Trianon előtti Nagy-Magyarország vármegyéinek egyszerűsített címerpajzsai. Nem az eredetiek, hanem mindegyik újrarajzolva, művészi igénnyel korszerűsítve, nehogy megtámadják miattuk Magyarország miniszterelnökét, bár ebbe a szobába olyanok aligha léphettek, akiknek ezt nem szabadott látniuk, de azért biztos, ami biztos.

A plafonról lógó tejüveg csillár rézből faragott búratartójába alulról alig látható idézetet véstek Kölcsey Huszt című verséből. Ezt csak öt méter magasról, az első könyvespolcszint karzatáról lehetett elolvasni, ahová kovácsoltvas csigalépcsőn kellett felmenni.

Hass, alkoss, gyarapíts: s a haza fényre derűl!

A verssor aligha volt véletlen.

Orbán Viktor meggyőződéssel hitte, hogy a keze nyomán felvirágzik Magyarország, hogy a szobor talapzatára, amit majd egyszer emelnek neki, aranybetűkkel fogják felvésni a nevét.

Ma reggel magához rendelte az ország egyik leggazdagabb emberét, Derék Lászlót. Őt várta itt a könyvtárszobában, de még maradt egy szabad negyedórája, amíg a milliárdos építési vállalkozó megérkezik. A fehér miniszterelnöki papírmappában a szőnyeg ellenkező sarkán, tőle pár méterre álló barokk asztalon két olyan dokumentum hevert, amik következményeit Magyarország szempontjából elhárítani nehéz kihívásnak tűnt.

A szigorúan titkos fehér mappán dombornyomású fekete országcímer, alatta csupa nagybetűvel a felirat: MINISZTERELNÖK.

Máskor élvezte volna az ilyet, de ezúttal, bár nem mondta senkinek, rossz érzése támadt.

Orbán Viktor egyre több időt töltött azzal, hogy értelmezze a világot. Rendszeresen újragondolta a dolgok állását. Sokat olvasott, és sok mindenkivel találkozott, gyakran épp itt, ebben a könyvtárszobában. Meghívta négyszemközti beszélgetésre a világ híres gondolkodóit, stratégáit, tekintélyes történészeket. A találkozókról alig hallott az ország, de sokszor még a kormány tagjai sem.

Mindössze páran tudtak ezekről a beszélgetésekről, a találkozókat szervező titkárokon kívül néha csak a politikai igazgatója, a nála huszonhárom évvel fiatalabb Orbán Balázs. Az asztalán heverő két dokumentumból egyébként az egyiket, az aggasztóbbat épp ő írta.

A politikai igazgató kétoldalas feljegyzése arról szólt, hogy a kínai külügyminisztérium írásos memorandumban nehezményezte a Budapestre akkreditált új amerikai nagykövet látogatását a paksi atomerőmű II-es blokkjánál. Főleg, hogy előtte két hónappal személyesen látogatta meg Paksot Justin P. Friedman, az amerikai külügyminisztérium nukleáris energetikai versenyképességgel foglalkozó főtanácsadója is. Ez a kettő együtt már kiverte a biztosítékot Pekingben.

Az oroszok által hitelből épített új blokk helyzete állatorvosi lóvá vált a magyar külpolitikában. Jól mutatta a magyar nagystratégia veszélyeit, a zsákutcát, amibe a több kapura játszó orbáni taktikázás torkollhat.

A miniszterelnök Magyarország jövőjét a Kelet és a Nyugat közé ékelődve képzelte el, az Amerika és Kína közötti világtengelyen, de nem félúton, vagyis középen, hanem Pekinghez valamelyest közelebb. Az európai koordináta-rendszerben pedig, a Berlin–Moszkva–Isztambul háromszögben, sosem valamelyik oldalon. Orbán Viktor mindenkit, akinek pénze volt, tárt karokkal várt az országba. Jöjjön a pénz Európából, Amerikából, Oroszországból, Belső-Ázsiából, Kínából, Izraelből, az arab világból, szinte mindegy, hogy honnan, csak jöjjön.

Árulta az egyetlen kártyát, amit a kezében tartott, Magyarország európai uniós tagságát.

Azt képzelte, hogy ő igenis képes lesz a part mentén, a nagy kikötők között lavírozni és ügyesen kormányozni a magyar kompot, bármekkorák is a hullámok, most épp a tajvani tengerszorosban. Félresöpörte azok véleményét, akik szerint ideje lenne horgonyt vetni valamelyik oldalon. Lehetőség szerint a nyugatin.

Nehogy túlfeszítse a húrt, mert a világ veszélyesen megváltozott.

A külföldről érkező befektetésekhez, a folyamatosan épülő gyárak működéséhez közben viszont elengedhetetlenné vált az olcsó energia. Tenni kellett valamit, ezért épült évek óta a második blokk Pakson. És épülnek majd – egyáltalán nem biztos, hogy Pakson – kis moduláris reaktorok is. Pár éven belül az ország energiaellátásának a hetven százalékát atomenergia adja majd.

Legalábbis ez volt a vízió.

Orbán Viktor bármerre járt a világban, szinte mindenkinek megígért mindent, csak jöjjenek. Putyinnal alkut kötött, építsék az oroszok Paksot. Amikor viszont az amerikaiak másodszor is Donald Trumpot választották elnöknek, már jöhettek az amerikaiak is. És jöttek is. Trumpi vehemenciával és erőszakossággal. Most már ők akarták szállítani a fűtőelemeket, aztán majd a moduláris minireaktorokat is, és elvárták, hogy Orbán tolja félre az oroszokat. A Westinghouse nukleáris energetikai cég brutális erővel nyomult, az új amerikai nagykövet már azt is megmondta, hogy pontosan melyik fűtőelemet kellene megvennie Magyarországnak a VVER-440-es reaktorhoz. Az orosz Roszatom leányvállalata, a TVEL „mehet a lecsóba”, szó szerint így fogalmazott a nagykövet, amikor találkozott a miniszterelnök politikai igazgatójával. Legalábbis ez állt a szigorúan titkos összefoglalóban a mappába csúsztatva.

De ez még csak a kezdet volt, mert bejelentkeztek a kínaiak is. Nekik meg az amerikaiak nem tetszettek, úgyhogy most már őket is félre kellett volna tolni.

Amikor Orbán Viktor Budapesten fogadta Hszi Csin-pinget, sok minden másért cserébe neki is megígérte, hogy a kínai–magyar kooperációt kiterjeszti a nukleáris együttműködés minden spektrumára.

Hát akkor tessék.

A kínai–amerikai konfliktus épp recsegve-ropogva dőlt rá a hintapolitikát folytató, ide-oda lavírozó Magyarországra. A fákat kitépő politikai szélvihar tornádót ígért.

A mappában a másik jelentés a legújabb pekingi lépésekről szólt. A kínai miniszterelnök, Li Csiang fél órával ezelőtt jelentette be, hogy ma reggel aláírta tíz amerikai nagyvállalat vagyonelkobzását, kínai érdekeltségeik lefoglalását és a számláik befagyasztását.

Orbán Viktor ezeken a híreken gondolkodott. És a gyomrában érezte a bajt.

Idehívta Derék Lászlót, persze. És volt is ötlete. De akkor is érezte, a zsigereiben érezte, minden ösztöne azt súgta, hogy a mozgástér ezúttal tényleg vészesen szűkül.

Ráadásul az okot pontosan ismerte.

Csak a következményeket nem!

Tudta, hogy a történelemkönyvek lapjain végződő miniszterelnöksége lassan két évtizedét, a világban sikerrel kalandozó magyar stratégiát megfertőzte a valóság. A morális iránytű nélkül mindenkivel seftelő konnektivitás mérgezőnek bizonyult. Ezért nem tudja kimozogni a bajt, ezért szűkül a játéktér. A gondosan felépített rendszert kívülről a fél világ, belülről a kapzsi strómanok, a családtagok és a vazallusok egyre átláthatatlanabb szívességlabirintusa mérgezi.

Sőt, valójában most már fojtogatja.

A másfél évtizednyi üzletelés útvesztője, ahol már túl sok mindenki tudott túl sok mindent, túl sokan fogtak túl sok mindenkit, eltompította a miniszterelnöki akaratot. Csorbulni kezdett a kés éle… Félelem még volt, de hit már alig. Az irigy gyűlölet ragálya fertőzött sokfelé.

És így… a színfalak mögötti kompromisszum esélye végleg elillant.

Az időt még lehetett húzni, de csak egyre erőszakosabban, megoldás viszont nem kínálkozott.

Az egyszer talán tényleg kifaragásra kerülő szobor kőtalapzatát az fenyegette, hogy Orbán Viktor nevét nem aranybetűkkel, hanem feketével fogják belevésni…

– Bújj be, Lacikám, gyere! – kedélyeskedett negyedórával később a lebarnult arcú Derék Lászlóval, amikor a színe elé vezették a milliárdost. – Látom, megint valahol nagyon messze pufogtattál, sütött a nap arrafelé rendesen – viccelődött az üzletemberrel.

Orbán Viktor még mindig a földgömbnél állt, és ott is maradt. Megvárta, amíg elé járul a nála öt évvel idősebb vállalkozó, aki a pocakos emberek igyekvő cammogásával vágott keresztül a szobán. Végigcsoszogott a török szőnyegen. Tényleg meglátszott a bőrén, hogy két héttel ezelőtt még a napsütötte Afrikában vadászott.

– Szervusz, miniszterelnököm – nyújtotta a kezét a kormányfő felé Derék László, amikor a Perczel-glóbuszhoz ért. – Te viszont fogytál, ha elfogadod a bókot egy magamfajta falusi sráctól. – Magyarország egyik leggazdagabb embere nyájas szervilizmussal degradálta le magát falusi sráccá. A vazallusok talpnyaló stílusában beszélt, mert pontosan tudta a helyét. Tisztában volt vele, hogy az Orbán család vagyonával a saját pár száz milliárdja már nem versenyezhet, és főleg azzal, hogy a feladata részben épp annak a vagyonnak a gyarapítása. Ami nála képződik, pontosabban, ami nála marad, az csak járulékos melléktermék.

– Számoljuk akkor meg a gombokat, mert azért te sem állsz rosszul, Lacikám – húzta ki magát még mindig viccelődve a miniszterelnök, aki évek óta reménytelenül küzdött a túlsúlyával. Ma sem viselt nyakkendőt, csak sötétkék zakót a világoskék ing fölött. Így volt számára kényelmes, a nyakkendőt egyre többször elhagyta, vagy azonnal levette, ha véget ért egy hivatalos esemény.

A hasa alatt mindkét hüvelykujját benyomta az öv szorításába, megmarkolta és feljebb húzta a nadrágját. A legalsó gomb így már eltűnt, becsúszott az öv alá, úgyhogy az enyhe ívben felfelé feszülő ingen most már csak hét gomb látszott. A tekintete végigfutott Derék László kidudorodó hasán. Megszámolta a gombokat. Nyolcig jutott.

– Neked eggyel több van – bökött kedélyeskedő nevetgéléssel az Afrika-vadász felé, de a keze végül nem valamelyik gombon kötött ki, hanem Derék László vállán.

Így zárta le a semmitmondó jópofáskodást, és azonnal a lényegre tért. Maga mellé húzta a milliárdost, közben a bal tenyerével elforgatta a földgömböt, és Tajvantól Afrika felé pörgette. Megveregette a falusi srác vállát, ő, a másik falusi srác, miközben a másik kezével megpaskolta az ívesen görbülő glóbuszon a terebélyes kontinens rajzát. A fényes, sima felületet úgy simogatta, mintha Afrika tényleg egy olyan pocak lenne, amiről viszont beszélniük kellene.

– Kongóról fogunk szót váltani, Lacikám, azt hiszem, lenne némi teendőd – mutatott nagyjából arra a területre Afrikában, ahol a Franciaországnál négyszer nagyobb Kongó elterült. – Az útról és a hídról, amit építesz. Foglalj helyet! – intett a vörös bársonnyal behúzott fotelek felé, és elindult, hogy leüljön oda, ahol az asztalon a miniszterelnöki mappa feküdt.

A következő pár percben elmagyarázta a politikai igazgatója által készített jelentésnek azt a részét, ami Derék Lászlóra tartozott. A vállalkozó éberen figyelt, azonnal felfogta a helyzet komolyságát.

A kínaiak két dolgot kértek Magyarországtól. Egyrészt Paks és a jövőben épülő magyar minireaktorok Kínához láncolását, amiről persze Derék Lászlónak egy szót sem szólt. Másrészt a tenkei kobaltbányából Tanzánia felé vezető koncessziós útszakasz lezárását abban az esetben, ha a dél-kongói bányákat Amerika végül ki tudná csavarni a kínaiak kezéből.

Vagyis falhoz állították Magyarországot.

A kínaiakat, Amerikával harcolva, már nem érdekelte, hogy milyen a személyes kapcsolat Donald Trump és Orbán Viktor között. Azt kérték tőle, hogy amerikai kobaltot ne lehessen a magyarok tulajdonában álló afrikai utakon szállítani.

Az eldurvuló kínai–amerikai konfliktusban a kínaiak természetesen kérhettek ilyet a magyaroktól, hiszen mindenki tudta, hogy Derék László kinek a pénzéből épített hidat és majdnem kétszáz kilométernyi utat a kobaltbányák közelében. Az ásványkincsek azelőtt huszonnyolc napot utaztak a kongói–zambiai határon át a legnagyobb tanzániai város, Dar es-Salaam kikötőjébe. Derék László beruházásának köszönhetően ez tizenegy napra rövidült.

– Nem jó hír – összegezte a hallottakat Derék László, és zavarában igazgatni kezdte a csuklóján a kék kőgömböcskékből fűzött szerencsekarkötőt. – Hsziang is célzott rá, hogy bukhatják Kongót. – Megrázta a csuklóját, a karkötő becsúszott az ingujj alá, aztán felnézett a miniszterelnökre.

Orbán Viktor tekintete nem reagált. Elengedte a füle mellett Csang Hsziang nevét. Az ilyen ügyekkel, a strómanokkal és a pénzeikkel őt ne kompromittálják. Úgy csinált, mintha semmiről se tudna. Derék László megértette, hogy a felelősség ezúttal is az övé. Ha az ügy valaha kiderül, az ő neve ég majd a nyilvánosság előtt.

– Nem fognak békét kötni, és aztán végül mégiscsak üzletet? – kérdezte reménykedve a jövőbe látó magyar miniszterelnöktől, Kínára és Amerikára célozva. – Biztos, hogy ez a küzdelem eszkalálódni fog? Biztos, hogy oldalt kell választanunk? Trump majdcsak elsimítja valahogy… – A kérdés mögött a jó szerencsét hozó karkötőbe vetett hit bújt meg. Hátha az utolsó pillanatban bekövetkezik egy életmentő fordulat. Mintha a világpolitika is olyan lenne, mint az oroszlánvadászat.

De Orbán Viktor megrázta a fejét.

– Nem… ezúttal nem… most már nem… – felelte a miniszterelnök halkan tűnődve. – Ez már nem 2025 nyara, amikor a nagy egymásnak feszülés után mind a két ország visszavonult a vámháborúból. Ez egészen más helyzet – tisztábban átlátta a konfliktust, mint az amerikai elnök közvetlen környezete –, mert ezúttal Kína kezdte, valójában ők támadtak, még ha a felszínen úgy is tűnt, hogy megint Trump volt. – Aztán olyasmit mondott, amit Derék László soha nem hallott még tőle, Magyarország pedig végképp nem: – Kína támad, mert erősebbnek érzi magát Amerikánál, és erősebb is. Trump elkalkulálja magát.

A könyvtárszobában csend lett. Orbán Viktor előrehajolt, és felemelte a csészéjét a fényes barokk diófa asztalról. Pár perce kaptak két tejeskávét, hullámos peremű, Apponyi-mintás Herendi porcelánban. A tejhab kicsit már összeesett, a kávé kezdett kihűlni. A miniszterelnök óvatosan ivott bele, a halk szürcsölést mégis hallani lehetett a köztük beállt néma csendben. Az italt az egy deciliter tej dacára is túl keserűnek találta, de megállta, hogy cukrot tegyen bele. Fogyni akart. A felesége kérte rá. És finom célozgatásokkal most már az orvosai is.

Orbán Viktor szájából az iménti mondat nagyon erősen hangzott. És meglepően. A nyilvánosság előtt évek óta Donald Trumpra tette a tétjeit, bár a közelmúltban már kezdett távolságot tartani tőle. És Trump is tőle. Végül is csak egy icipici európai ország miniszterelnöke volt, aki ráadásul Amerika legnagyobb geopolitikai ellenségét invitálta Magyarországra. Vagyis Európába! Ő volt a kínaiak trójai falova az újjászerveződő nyugati világrendben. Az elmúlt pár évben az Európába érkező kínai beruházások majdnem fele már Magyarországra jött. Ez azt jelentette, hogy a Magyarországra érkező külföldi beruházások háromnegyede kínai volt, összesen hatezer-négyszázmilliárd forint.

A magyar közvélemény előtt a kormány fenntartotta ugyan a remek amerikai–magyar kapcsolatok látszatát, de a valóságban már ez nem állta meg a helyét, főleg azóta, hogy Orbán üzent Washingtonba. A kormány külügyi államtitkárán keresztül – vagyis szándékosan alacsony szinten, hogy ha úgy alakul, akkor azért még visszavonulhasson belőle, de – megüzente az amerikai kormányzatnak, hogy nem hajlandó a kínai–magyar kapcsolatok elvágására. Számára ez vörös vonal, tőle ezt még Trump sem kérheti.

– Emlékszem, ott ültünk Floridában, a mar-a-lagói villában Trumppal, és focimeccset néztünk a tévében – törte meg a csendet végül a miniszterelnök. – Hivatalosan még elnökjelölt sem volt, tartott a kampány. Két nappal azelőtt történt, hogy Trumpot meg akarták ölni Pennsylvaniában – kezdett bele egy történetbe, amiről Derék László egyelőre nem értette, hogy a miniszterelnök miért meséli el neki. – Sült krumplit ettünk, ketchupba mártogattuk, és ugyanannak a csapatnak szurkoltunk. Ott volt még Susie Wiles is, a kabinetfőnöke. És akkor megértettem valamit, Laci, ott, aznap délután… – A történettel azt próbálta elmagyarázni, hogy szerinte Trump ezúttal miért kalkulál rosszul. – Az elnök azt mondta, hogy mivel ő a baby boom generáció tagja, szóval elég öreg, ezért rá még hatott az egykori legendás amerikaifutball-edző, Vince Lombardi. Hallottál már róla, Lacikám? – Az aszfaltmilliárdos megcsóválta a fejét. Nem szerette a focit, még az európait sem, nemhogy az amerikait, de ezt sosem merte volna bevallani a futballmániás Orbán Viktornak. Elsunnyogta a kérdést, mondta a vadásztársainak, akik néha rákérdeztek erre, mert focicsapat-tulajdonosok is voltak közöttük. Sunnyogok, fiúk, sunnyogok. A miniszterelnök közben ivott még egy korty kávét, aztán folytatta: – Szóval, Lombardi egyszer azt mondta, hogy aki szerint a győzelem nem minden, az téved. A győzelem az egyetlen dolog, ami számít. Hát, Lacikám, ez lenne Donald Trump. Akkor értettem meg, hogy zsigeri mélységben miképp is gondolkodik. Hogy az ösztönei merre viszik. Hatszor csődbe ment üzletemberként, de még a legnagyobb bajban sem vonult vissza, beletaposott a gázpedálba, és nekihajtott a falnak, mert sosem érezte, hogy hol a határ. Ha veszít, ha vesztésre áll, akkor végképp túltolja, elnökként is túl fogja. Mert neki csak a győzelem számít. Trump a megnyerhetetlen csatákat is meg akarja nyerni. Futballista! – nézett nyomatékkal a kormányzása alatt az ország egyik leggazdagabb emberévé tett oligarchára. Úgy tűnt, hogy hozzá beszél, de valójában hangosan gondolkodott. – Nem fogja abbahagyni, mert nem tud veszíteni. Sosem vonul vissza. Pedig most azt kellene. Ösztönös ember, aki nem tekint annyi lépéssel előre, mint a kínaiak. Trump nem elég okos. Hszi Csin-ping legalábbis okosabb. Mi tehát rá tesszük a tétjeinket, ha már valakire rá kell tenni.

A mi persze őt jelentette. Nem az országot, hanem Orbán Viktort. A tekintete a könyvtárszoba ellenkező sarkába tévedt, a földgömbre, aztán fel a magas plafonra, a csillárra, végül lassan megtalálta a mahagóni könyvespolcokat, a ráboruló tudást, az előre gondolkodás őt körülölelő szövetét.

A barokk karfás fotel tapintása hirtelen hűvösnek tűnt a tenyere alatt, az ujjai lejjebb csúsztak a bársonykárpit melege felé.

Derék László azon kapta magát, hogy átsuhan az agyán a gondolat, milyen apró csavar is ő valójában Orbán Viktor gépezetében. De megbékélt az érzéssel, elfogadta. Hiszen ő nem szurkolt együtt a világ leghatalmasabb emberével Floridában, a hatalmas ember hatalmas villájában sült krumplit eszegetve, nem sokkal azelőtt, hogy a világ leghatalmasabb emberét le akarták volna lőni. Mozifilmek készülnek majd erről, Orbán Viktor mégis képes azt gondolni, és ki is meri mondani, hogy a hatalmas ember nem elég okos. Mert Orbán – erről Derék László meg volt győződve – okosabb Trumpnál. Az a pechje, hogy hozzá hasonlóan egy apró magyar falucskában született, nem pedig New Yorkban. Legalább az ottani külvárosban.

– Mit tegyek tehát, miniszterelnököm? – Őszinte tisztelet és alázat csengett ki a hangjából, előredőlt a fotelben, és várta az utasítást. Megtisztelve érezte magát, hogy a kormányfő szerepet szán neki ebben a világjátszmában. Olyan vazallus volt, aki tényleg büszke a hűbérurára.

– Időt húzunk, Lacikám, amíg csak lehet – nézett rá Orbán Viktor, miközben az ujjával megbökte a MINISZTERELNÖK feliratú fehér mappát, amit egyetlenegyszer sem nyitott ki a beszélgetésük során. Ezzel az erővel akár üres is lehetett volna. – Továbbra is próbálunk mindkét oldallal jóban lenni, ameddig csak tudunk. De a kínai kötelékről sosem válunk le. Menj el Félixhez… – Mind a ketten tudták, hogy a kongói elnökre, Félix Tshisekedire céloz. – És mondd meg neki, hogy ő se kapkodjon. Nem kell mindent rögtön elvenni a kínaiaktól és az amerikaiaknak adni. Mondd meg neki, hogy én például Kínát tekintem befutónak. Úgyhogy maradjon veszteg! De ha túl nagy rajta az amerikai nyomás, és lépnie kellene, akkor is csak a kobaltbányák felét adja vissza. Legalábbis első körben. Legyen türelmes és okos. Trump? Elon Musk? Őket könnyen elsodorhatja az élet. Megint egymásnak is eshetnek.

Folytathatta volna még a gondolatot, de Orbán Viktor itt abbahagyta. A többi nem tartozott Derék Lászlóra, mert a sakkasztalon ő csak egy paraszt. Kicsit lehet vele lépni, nagyot sosem. Menjen, intézkedjen. A miniszterelnök felállt, a megbeszélésnek ezzel vége.

A milliárdos vazallus egyből értette, hogy mennie kell. Ő is felállt, és a kezét nyújtotta.

– Induljak rögtön, miniszterelnököm? Vagy miképp legyen? – Azt azért még tudni akarta, mennyire sürgős az ügy. Innen rögtön a reptérre menjen, még a vadászpuskáit se vigye magával Afrikába?

– Hát, Lacikám, ahogy hallom… – veregette meg a vállát Orbán Viktor, aztán az ajtó felé fordította a henger formájú, hatalmas testet, és elkezdte kifelé tessékelni – nem menetrend szerinti gépekkel jársz, úgyhogy nincs mire várnod. Tegyél rendet az afrikai dzsungelben minél előbb, nehogy túl késő legyen…

Olaszország, Palermo

Frédéric Bertholet immár sokadjára levette a csontkeretes szemüvegét, rálehelt, és egy papír zsebkendővel megpróbálta tisztára törölni a lencséket. A huzatos teremben, ahol ültek, púderszerű por lebegett. Az udvaron még most, decemberben is csiszoltak valamit. Ezek az olaszok állandóan fúrnak-faragnak, gondolta szemüveg-tisztogatás közben. Renoválnak, felújítanak, újjáépítenek, sosincs szünet, törődött bele, miközben visszaillesztette az orrára a vastag, fekete szemüvegkeretet. A terem persze szép volt, sejtette, hogy a Technológiai Kutatóintézet mérnökei miért épp ide hozták.

A Palermói Egyetemen, ahol ma délelőtt vendégül látták, valószínűleg ez volt a legszebb helyiség.

Hivatalos nevén ez volt a Bárók Csarnoka. A plafonját a födémszerkezet gerendáira és a mennyezet szabadon hagyott pontjaira festett, tizennegyedik századi színes képek díszítették, amik enciklopédikus alapossággal ábrázolták a gótika korabeli udvari életet. Ez volt a világ legnagyobb épségben maradt festménye ebben a témában. Gyönyörű volt, bár Frédéric nem értékelte az ilyesmit. Őt sokkal jobban zavarta a sokszáz éves boltíves ablakok repedezett fakeretein betörő por.

Amúgy sem a plafont nézte, nem a képek miatt jött, hanem az egyik festett gerendáról lelógatott kivetítővásznat tanulmányozta. Pontosabban a molekularajzokat csodálta rajta. Mert neki ez okozott gyönyört. Negyedszer számolta át a bonyolult, hétsoros vegyképletet, de nem talált benne hibát. Az olaszok a jelek szerint tényleg megoldották a problémát, amivel ő nem boldogult.

A palermói kutatók olyan redoxireakciót találtak ki, ami Frédéric Bertholet nátriumion-akkumulátorában ellenállóvá teszi majd a katódot a sós víz rozsdaképződésével szemben. Az olaszok szerint a pozitív elektródát vanádiumból kellene készíteni, ez oldaná meg a dilemmát, és megnégyszerezné az akkumulátor élettartamát.

Zseniális, gondolta Frédéric. Le volt nyűgözve. Vanádium. Hogy ez neki eddig miért nem jutott az eszébe? Már két órája számolta a hétsoros vegyi képletet, nézte innen és onnan, ellenőrizte az összes kémiai reakciót, de minden stimmelt.

Vanádiumot bőven találni Ausztráliában, Brazíliában és Dél-Afrikában, sőt vészesetben még az oroszoknál is, szóval Európa ez ügyben aligha lenne kiszolgáltatva Kínának vagy az Egyesült Államoknak.

Éljen Európa!, ahogy a Stellantis fő tulajdonosa, John Elkann mondta Rómában. Ez járt Frédéric fejében, miközben a vegyképletet ellenőrizte. A kínaiak tényleg cseszhetik. Hízelgett neki a szerep, hogy a legfontosabb európai iparág, az autógyártás megmentőjévé avanzsálhat.

Ez talán tényleg Nobel-díjat ér majd…

A két olasz tudóskolléga, Stefano és Bernardo, miután végeztek, ebédelni akartak menni hármasban, de kint, a terem előtt egy kínai várt rá. Furcsa. Épp egy kínai… Türelmesen, már több mint két órája. Egy kínai vendégprofesszor, innen, a palermói egyetemről, aki valahogy hírét vette a mai látogatásnak. Stefano és Bernardo ismerték a kínait, de azt állították, hogy ők aztán biztos, hogy nem említették neki Frédéric érkezését.

A kínai ennek ellenére itt volt, úgyhogy most már mindegy is, honnan tudta meg, hogy ő Palermóba jön. Udvariatlanság lenne visszautasítani és nem beszélgetni vele kicsit, gondolta Frédéric, ha már órák óta vár rá, kint, a huzatos ajtó előtt.

– Folytassuk három óra múlva! – állt fel végül a lenyűgöző terembe egyáltalán nem illő olcsó, alumíniumlábú asztal mellől, és Stefano felé nyújtotta a kezét, hogy a gratulációja jeleként megrázza. – Beszélgetek kicsit az időjárásról a kínai haverotokkal – kacsintott mosolyogva a másik olaszra, Bernardóra, egyértelművé téve, hogy esze ágában sincs egy kínait beavatni a részletekbe. – Aztán szerintem visszamegyek a szállodámba, és sziesztázom kicsit. A párizsi irodámban is ledőlök a kanapéra kora délután, utána jobban megy a gondolkodás.

Stefano is kacsintott, tetszett neki a kínai mitugrászra tett megjegyzés, mert ki nem állhatta Csen Pót, akit két hónapja varrtak a nyakába valami uniós csereprogram keretében. A brüsszeli tojásfejeknek ennyi eszük sincs, dühöngött azóta is a főnökeinek. Talán nem a legérzékenyebb kutatásokat végző egyetemekre kellene a vágottszeműeket akkreditálni.

Palermói volt, vagyis rasszista. Ki nem állhatta a színeseket, az afrikaiakat, arabokat, távol-keletieket, senkit, aki nem fehér ember. Szicíliában csapódott le az elmúlt évtized menekülthulláma, és a hordalék, ahogy ő mondta, mind Palermóban ragadt.

Frédéric épp elengedte Stefano kezét, és meg akarta rázni Bernardóét is, de közben megcsörrent a mobilja. Kivette a zsebéből, és meglátta, hogy ki hívja.

Mylène…

Nagyot nyelt izgalmában, hirtelen nem is tudta, mit tegyen. Kapkodva, újabb kézfogás nélkül kezdte szedni a lábát, intett az olaszoknak, és a terembejárat felé szaladt. Nem kell, hogy ezek hallják, miről is beszél majd élete szerelmével – mert végletesen és halálosan szerelmes volt Mylène-be, mint ahogy mindig mindenkibe végletesen és halálosan szerelmes lett egy, legfeljebb két randevú után.

– Mylène, te vagy az… – szólt halkan a telefonba. – Itt Fred – mutatkozott be zavarában, ráadásul a becenevén, mert ezt szerette, nem a Frédéricet, legkevésbé pedig a Frét, ahogy az anyukája még ma is szólította, kisfiús, gyerekkori nevén.

– Fred? – csilingelt a fülébe ez az édes kis nő. Frédéric már Mylène hangjától is elkábult. – Ez lenne a beceneved, édes Frédéric? – kérdezte valahonnan a távolból az elérhetetlennek tűnő Vénusz, akinek ő tényleg, hát micsoda badarság ez, Fredet mondott, így szólt bele a telefonba, pedig nem is kellett volna bemutatkoznia, hiszen persze hogy őt hívta Mylène. Ki mást? Az ő telefonja csörgött, nem? Közben kiért a Bárók Csarnoka elé, és már meg is látta a lépcső melletti márványpadon a vézna kínai tudóst. Ott gubbasztott, előregörnyedt felsőtesttel.

Frédéric azonnal megállt ott, ahol volt, intett ennek a Csen Pónak – vagy hogy is hívják? –, hogy maradjon csak a helyén, mert látta, hogy épp feláll, és már indulna felé, de észreveszi, hogy ő most épp telefonál.

– Hééé… – lengette meg a kezét, és a füléhez nyomott mobilra bökött, a kínai bólintott is, de vagy nem értette a mozdulatot, vagy igen, de akkor is jött.

Frédéric végül nem válaszolt Mylène kérdésére. Teljesen összezavarodott a hívástól meg a kínaitól, ettől az egész helyzettől, úgyhogy elfelejtette az iménti kérdést. Mármint, hogy Fred lenne a beceneve.

A pillanatnyi csöndet Mylène törte meg.

– Merre vagy, Frédéric? – Nem használta a becenevet. – Még mindig Palermóban?

Vicenzában, ahonnan a hívás indult, André, miután hallotta, hogy Frédéric felveszi a telefont, óvatosan Mylène arcához emelte a kezét, megfogta a mobilt, és finoman elhúzta a fülétől. Nem vette el tőle, csak annyira húzta el a selymes hajzuhatagtól, hogy a képernyőn megnyomhassa a kihangosító gombot. A bal kezével úgy fogta Mylène kezét, mint egy törékeny csészét, közelebb hajolt hozzá, és maguk között tartotta a felfelé fordított készüléket. Nem engedte el Mylène kezét.

Egymásra néztek. André bólintott. Frédéric felvette, remek, ezek szerint még él. Igyekezett, hogy ez a gondolat ne látszódjon meg az arcán.

– Igen, még Palermóban – nyögte ki végre az első értelmes választ a francia tudós. Aztán arra az ösvényre tévedt, ami mindig magabiztossá tette, ha zavarba hozták: a dicsekvés megnyugtató másodpercei következtek. – Elképesztő megoldást találtunk ki a palermói kollégákkal. Vanádium, Mylène drágám, ez a zseniális ötlet pattant ki az összegyűlt briliáns agyakból.

Mylène hagyta a kezét ott, ahol volt, André gyöngéd, de mégis határozott szorításában, hátradőlt, és csóválta a fejét. Aztán még a szabad kezével is legyezni kezdett maga előtt, hogy nem, neki ehhez semmi köze. Mármint a drágámhoz, nincsenek ők ilyen viszonyban, ne gondolja ezt róla André.

De André nem is gondolta. Hallotta a férfiizgalmat a vonal túlsó végén, azt a halk, rövid zihálást, ami kibuggyant Frédéricből, amikor előtte Mylène édesemnek szólította, és látta közben a plafonra futó műkacér grimaszt is Mylène arcán, amit neki játszott el itt, a vicenzai cukrászdában, hogy hát lalala, ilyeneket dalol ő a férfiak fülébe, ha csábítani akar. Meg persze látott már fotót is erről a szürke egérről. El tudta képzelni, mit élhet át ez a Fred, amikor egy Mylène-kaliberű nő úgy csinál, mintha tetszene neki.

Rámosolygott Mylène-re, aki ezek szerint tisztázni akarja magát előtte, aztán a szemébe nézett, miközben a hosszú, erős ujjai, a francia idegenlégió mesterlövészpuskáinak ravaszaihoz szokott kéz – mintha csak egy lágy, érzékeny hangszeren játszana – végighullámzott a mobilt tartó női kézen, lágyan megérintve és simogatva a bőrét. Aztán megint megfogta, most már erősebben.

Oké, nem vagy a drágája, ezt üzente a mozdulat.

Mylène újra nagyot nyelt, pedig nem akarta, hogy André észrevegye, nem árulhatja el ilyen könnyen magát, még jó, hogy nem sóhajtott fel, futott át az agyán a gondolat, de az érintés akkor is…

…túl érzéki volt.

Frédéric közben még mindig beszélt, magyarázta rendületlenül az elmúlt két óra világrengető akkumulátor-technológiai újdonságait.

– De most már le kell tennem – mondta épp –, mert várnak rám, Mylène. Egy kínai professzor, hosszú órák óta.

André hirtelen olyan erővel szorította meg a mobilt tartó női kezet, hogy Mylène majdnem felsikoltott. Ez már nem simogatás volt, hanem feszült férfireakció, persze azonnal kiengedett, de akkor is. Mylène előredőlt, vissza a telefonhívásba, a készülék fölé. André elengedte a kezét.

– Ne tedd még le, Frédéric! – Mylène hirtelen ennyit tudott csak kipréselni magából időhúzásként, mert már látta, hogy André súg felé valamit, némán tátog, de nehezen tudta leolvasni a szájáról, hogy mit akart.

– Mi-lyen kí-na-i? Is-me-ri?

Ahh… világos, Mylène kapcsolt, és rögtön kérdezett is.

– Milyen kínai, Frédéric? Ismered? Vagy én ismerem? Kicsoda? – Mylène észlelte a felé bólintó André arcán, hogy a kérdés jó volt, igen. A mélyen ülő barna szem közben egyre mélyebbre süllyedt, André homlokán ráncok jelentek meg, a szemöldöke felett pedig két függőleges csík, a szája lefelé görbült, koncentrált, gondolkodott. És közben úgy meredt a mobilkészülékre, mintha épp egy halálos ítéletet hirdetnének ki benne.

– Nem tudom, ki ez a kínai, sosem láttam még – válaszolta gondtalan nyugalommal ezerötszáz kilométer távolságból Frédéric Bertholet, aki ezek szerint azzal az ártatlan naivitással jár-kel a világban, amivel csak azok az elvarázsolt figurák tudnak, akik örökké, a haláluk napjáig kisfiúk maradnak. André megcsóválta a fejét. Épp ez a gyanútlan jóhiszeműség fogja előrehozni a halála napját, gondolta.

Hogyan tovább? Ez a kérdés látszott Mylène tekintetében, és a keze a lehajtott fejű André felé nyúlt. Megfogta az állát, mint ma már kétszer, felemelte, és maga felé fordította a borostás férfiarcot. Mi legyen? Ezt kérdezte Mylène sötétzöld szeme.

André felemelkedett a székről, az egyik kezével megtámaszkodott az asztalon, a másikkal újra megfogta Mylène mobilt tartó kezét, majd amilyen messze csak tudta, eltolta maguktól a készüléket, aztán közel hajolt a kecses, jázmin-rizs illatú fülhöz. Épp úgy, ahogy egyszer már megtette Sumba szigetén, amikor azt súgta Mylène-nek, hogy őt csak Csenli Kon érdekli. De most még annál is halkabb volt.

– Odamegyünk. Azonnal. Mondd neki, hogy meglátogatod, várjon meg, pár óra, és ott leszel. Látni akarod. Ilyesmi.

Visszahuppant a székére. Mylène döbbenten nézett rá, de André nem tudta eldönteni, hogy most épp miért. Annyiféle oka lehet rá. Hogy belerángatja… hogy vele kell jönnie… hogy most azt kellene hazudnia, hogy látni akarja Frédéricet… és még ki tudja, mi minden verte ki Mylène-nél a biztosítékot.

Úgyhogy valószínűleg meg se teszi.

Ahogy nézi az arcát, az elképedését, hát, az alapján aligha.

És lehet, hogy igaza is van, hiszen végül is miért? Miért kellene vele jönnie Palermóba? Mylène nem értheti ennek a játszmának a súlyát, mert nem ismeri a részleteket. Így aztán fel sem fogja, hogy a kínaiak Csang Hsziangon keresztül épp őt használták fel az egyik legfontosabb ügyben, a ritkaföldfém-és akkumulátorcsatában. Sok tízmilliárd dollárnyi kínai befektetés válhat feleslegessé Európában.

Sejti egyáltalán Mylène, hogy ipari kémkedésbe keveredett? Valójában nem is nekik, nem a franciáknak hozta az infót, hiszen az elrabolt Csenli Kon innen nézve már csak részletkérdés, hanem gyanútlanul és naivan a kínaiaknak vitte.

Frédéric Bertholet-ről.

Ha tudta volna, hogy mi minden múlik ezen a kis francia zsenin, akkor talán nem tette volna meg. Akkor Mylène nem árul el semmit Hsziangnak.

Hiszen Frédéric Európa egyetlen ütőkártyája.

Ő az egyszemélyes felmentősereg a kobaltért és a ritkaföldfémekért vívott, világméretű háborúban. Ha a kínaiak elrabolják, ha megszerzik tőle a tudást, ha kipréselik belőle a felfedezés részleteit, vagy ha csak egyszerűen megölik, és sírba száll vele az egész, akkor ezen a területen végképp oda Európa függetlensége. Akkor a kontinens beszorul a kínai–amerikai présbe, és a két agresszív óriás közül valamelyik menthetetlenül maga alá gyűri.

– Édes Frédéric, tulajdonképpen azért hívtalak – kezdett váratlanul csilingelni Mylène hangja, miközben újra életre kelt körülötte a világ, mert nem érzékelte André dilemmáit, vagy épp azért, mert érzékelte, úgyhogy hirtelen elillant belőle az iménti döbbenet, és elhessegette a félelmet. Újra az a sűrű, izgalmas nő lett, aki mezítláb sétált a homokban Sumba szigetén, és aki a villát az ajka között felejti, ha fincsi a sütemény. – Azért hívtalak, mert épp indulok én is Palermóba, pár óra múlva ott leszek. – Megint ugyanaz a plafonnak elszínészkedett, kacér pillantás, mint az imént, a lalala. – Mert van ott egy nyolcszáz éves korona, ami Aragóniai Konstancia királynőé volt. Drágakövekkel kirakva, zafírral, smaragddal és rubinnal. Egyszerűen csodás. Holnap mutatják meg nekem.

– O-kos kis-lány, le-nyű-gö-ző – André megint némán beszélt. Lassan mozgatta a száját, hogy ez a vagány amazon biztosan le tudja olvasni róla a szavakat. Mylène meg illegette a fejét, miközben mosolygott, és a szempilláját rebegtette, mint egy csini kis pillangó, aki tényleg ügyesen repked itt fel-alá a nagy végveszélyben.

– Ahh… hát ez remek. – Frédéric nem tudta leplezni, hogy hatalmába kerítette az izgalom. Szinte zihált a vonal túlsó végén, ezerötszáz kilométerrel távolabb, Palermóban. – De most már tényleg mennem kell, Mylène, beszélek ezzel a kínaival. Jelentkezz, drága, ha itt vagy. Salut! – És ezzel be is fejezte.

Kinyomta a hívást.

– Monsieur Bertholet! – hajolt meg alázatosan Frédéric előtt épp ebben a pillanatban a kínai professzor. Összekulcsolt kézzel állt a palermói egyetem folyosóján, és olyan mélyen dőlt előre, mintha nem is Pekingből, hanem Japánból érkezett volna. – Meghívást szeretnék tolmácsolni Fabrizio Salina gróftól, egy általam nemrégiben megismert helybéli uraságtól, aki elragadtatott híve önnek és a munkásságának.

Csen Po hízelgése tökéletesen sikerült. A behódoló nyájasság hatott a francia tudósra. Igazi okostojás, állapította meg magában Frédéric, aki csak most nézte meg alaposabban a keresztcsíkos, kék pamutinget viselő, negyven körüli figurát. Mosolygós arc, furcsa, lapos bilifrizurával, ez tűnt fel neki, a homloka közepén éles, egyenes vonalban lenyírt és vonalzópontosan elválasztott hajjal. Rajzfilmekbe illő karakter. Csen Po nyaka majdnem olyan vastag volt, mint amilyen széles a feje.

Frédéricnek tetszett az illedelmes szó, de akkor sem értette, hova hívják, és miért, legfőképp pedig azt nem, hogy ki ez a Salina gróf. Sosem hallott róla, úgyhogy szabadkozni kezdett.

– Nem tudom, kiről van szó, hogy ki ez a gróf, amúgy is elfoglalt vagyok, dolgom van, és önt sem ismerem, monsieur… – elnyújtotta a francia úr szót, amit a kínai rögtön meghallott, és lecsapott rá. A kezét nyújtotta.

– Csen Po-sun vagyok Pekingből, az ottani állami egyetemről, örvendek… – hajolt meg ismét mélyen, miközben megrázta Frédéric kezét. – Ne gondoljon semmi rosszra, professzor úr – próbálta eloszlatni a francia tudós érzékelhető hezitálását. – Salina gróf az egyik legrégebbi szicíliai család sarja, amatőr csillagászként az édesanyjával él egy hatalmas palotában, innen tíz percre. Megkért, hogy tolmácsoljam a meghívását én, a tudósember önnek, Európa legjelesebb tudósemberének egy műkedvelő tudósembertől, Fabrizio Salina gróftól. Csak ezért vártam önre, semmi mást nem akarok. De talán jobb lenne, ha személyesen a gróf úr beszélne önnel – miközben ezt mondta, már tárcsázta is a számot, és amikor a mobil kicsengett, Frédéric felé nyújtotta a készüléket.

A francia tudós tanácstalanul, engedelmesen vette át a telefont az egyetemi márványlépcső széles fordulójában. Bár hízelgett neki az Európa legjelesebbje kifejezés, mégsem tudta, hogy mit tegyen. Palotákra a legkevésbé sem volt kíváncsi, bár… végül is… Mylène-nek biztos tetszene, ha holnap nemcsak egy koronát nézhetne meg Palermóban, hanem egy igazi grófot is láthatna, neki köszönhetően ugyebár, mert majd meghívatja magát a barátnőjével újra, ha elviselhetőnek ítéli meg ezt a Salina akárkit.

– Buongiorno, professore! – ütötte meg a fülét a kedélyeskedő üdvözlés olaszul a mobiltelefon hangszórójából. A gróf még Csen Pónál is udvariasabban kezdte győzködni, hogy látogassa meg őt azonnal. Megígérte neki, hogy többszáz éves távcsöveket mutogat majd neki, és egy háromszáz éves laboratóriumot a palota középkori szárnyában.

Hát legyen!

– Rendben, rendben – egyezett bele nagy kegyesen Frédéric, persze mindezt csak Mylène kedvéért, ő legalábbis így gondolta, mert mindvégig ez az új szerelem járt a fejében. Mylène-ről álmodozott, miközben lementek a lépcsőn, és átvágtak a boltíves kerengővel körbezárt pálmafás udvaron. Aztán kiléptek az egyetem épülete előtti térre, a hatalmas platánfák elé, a húszfokos decemberi napsütésbe. Itt végre már nincs por, gondolta Frédéric. A tavaszias szicíliai tél biztosan nagyon fog tetszeni Mylène-nek, mert fent északon ilyenkor hideg van, és esik az eső. Ez járt a fejében még akkor is, amikor a parkolóban beszállt a rájuk váró sofőr vezette autóba. A kínai professzor beült mellé, és már indultak is. Pár perc az egész, végig a Corso Tukoryn, a Garibaldi magyar harcostársáról elnevezett, széles úton.

Amikor Tüköry Lajos 1860-ban elesett Palermo ostrománál, a Palazzo Conte Salina már hétszáz éve állt, ahogy most is, méltósággal, rendíthetetlenül, bár a homlokzata valószínűleg akkor nem omladozott úgy, mint manapság.

A gróf a palota kapujában állt, és Frédéric Bertholet-t várta, zokni nélküli bőrmokaszinban, gyűrött, kék nadrágban és még annál is gyűröttebb, hófehér zakóban, fürtös, göndör hajjal.

Nyápic ficsúrnak tűnt, és lehet, hogy az is volt.

Frédéric kiszállt az autóból, és mosolyogva indult el a gondosan felépített csapda felé.

Amerikai Egyesült Államok, az amerikai elnök repülőgépe, az Air Force One hálószobája

Donald Trump az ágy szélén ült. Fáradtan előredőlt, gondterhelt arccal, a kezét összekulcsolva támaszkodott a combjára. Tömzsi ujjai végén annyira kiszáradt a bőr, hogy már repedezett. A körmei girbegurbák. Nem szerette a Fehér Ház pedikűrösét, inkább körömcsipesszel saját maga vágta a körmeit, de manapság már nem tudta olyan szépen, mint régen, körívben. Idős volt hozzá, és türelmetlen. Egy vágás jobbról, egy balról, úgyhogy középen mindig hegyes maradt a körme, olyan volt, mint egy pici ásó.

A jobb kézfején sárga, zúzódásszerű folt éktelenkedett, amit biztos kiszúr majd a sajtó, úgyhogy kénytelen lesz megint elmondani, hogy csak a sok kézfogástól van, nem verekedett össze Melaniával, ne reménykedjenek. Ők nem olyanok, mint a francia elnöki pár, Emmanuel és Brigitte Macron, akik pofozkodnak az elnöki gép nyitott kabinajtajában, mielőtt kiszállnának a repülőből, hadd lássa az egész világ, milyen remek a kapcsolatuk. Itt azért ők még nem tartanak.

Az Air Force One a Nebraska állambeli Lincolnból repült a főváros felé, Washingtonba. Trump a legutóbbi választáson elsöprő fölénnyel, hatvan-negyven arányban győzött az államban, egyszerűen nem tehette meg, hogy nem megy oda a hétvégi tornádópusztítás és az azt kísérő viharok és áradások után.

Lincoln belvárosára egyetlen óra alatt három hónapnyi eső zúdult, a víz házakat sodort el, miközben a tornádó Butler megyében kisvárosokat radírozott le a térképről. Sokezer hajléktalan, szükségállapot, szövetségi mentőakciók, minden, ami ilyenkor történni szokott, és persze milliónyi részvéttel teli elnöki kézfogás, így aztán – mint a választási kampány idején – megint megsárgult, zúzódásos lett a kézfeje, annyit szorongatták szerencsétlen emberek.

Trump hálószobája a Boeing–747-es orrkijáratánál volt, a lehető legközelebb a pilótafülke mögötti ajtóhoz, hogy ha baj érné a gépet, akkor az elnököt gyorsan evakuálni lehessen. Innen közvetlen lépcső vezetett az emeletre, az elnöki tárgyalóba, ahol hatan vártak rá. Az alelnök, az FBI igazgatója, a belbiztonsági miniszter, a külügyminiszter, a kabinetfőnöke és a fia, Don Jr.

Mindenkit felkeltettek. Már rég előrejöttek a gép végéből, ahol a kormánytagok emeletes ágyakkal berendezett pihenőhelyiségei voltak.

Trump mégsem akart felmenni hozzájuk. Őt is felkeltették, megkapta a PDB-t, az elnöknek szánt napi hírösszefoglalót, a President’s Daily Briefet, el is olvasta, de egyelőre nem mozdult.

Ült összekulcsolt kézzel a királykék takarón, a szétdobált hófehér selyempárnák között. Középen mindegyikre vastagon ráhímezték az amerikai elnöki címert, pont ott, ahol alvás közben a párnához ért az arca. Ha ráhajtotta a fejét, a kidudorodó hímzés irritálta a bőrét, úgyhogy egyet mindig megfordított közülük, mert alul nem volt rajtuk címer. Így legalább tudott aludni.

A repülőgép elnöki hálójában a süppedős padlószőnyeg is kék volt, hófehér és piros csillagokkal díszítve, a fotelek az ablak mellett szintén kékek, bársonnyal behúzva, bennük vastag, ezüstcsatos biztonsági övek. Ha a gép turbulenciába keveredett, kénytelen volt felkelni, és ott kellett ülnie, bekapcsolva a biztonsági övet.

A kék paplanon a háta mögé dobva hevert a jelentés, a PDB, amit látni sem akart. Egyetlen darab papír, vészesetben mindkét oldalán szöveggel, de sosem hosszabb, mert így kérte. Visszatért oda, ahol Amerika hatvan évvel ezelőtt járt.

John F. Kennedy rendelte el, hogy készüljön mindennap elnöki összefoglaló, viszont legyen rövid. Férjen el egyetlen papírlapon, mert össze akarta hajtani, hogy a zakózsebébe gyűrhesse.

Szerette, ha egész nap nála van.

Trump nevetségesnek tartotta Obama nagyzoló modernségét, aki tableten, digitális formában kérte a titkosszolgálatok napi jelentését, linkekkel, háttéranyagokkal, részletesen, alaposan, válság idején ráadásul napi kettőt, reggel és este is egyet.

Kinek van erre ideje?

És minek elveszni a részletekben?

Trump nem értette.

Ami nem fér el egyetlen papíron, az nem is lényeges. Az holnap már aligha számít, úgyhogy nem fontos.

De ez most elfért.

Kína.

Azok a rohadt, sárga komcsik. Dúlt-fúlt dühében, alig bírta lenyugtatni magát.

A háta mögé nyúlt, vaktában tapogatózni kezdett a takarón. Nem volt hajlandó odanézni, mintha a szép bőrmappában átadott papírdarab valami gusztustalan tárgy lenne. Aztán amikor az ujjai megtalálták, belemarkolt, és összegyűrte.

Úgy tartotta, mint egy kosárlabda-játékos, és megcélozta vele a falba süllyesztett tévékészülék alatt a jégkockatartót. Még a bal kezét is a papírgalacsin mellé emelte, és a jobbal, három ujjal, megpöccintette az összegyűrt napi összefoglalót. Úgy füttyentett hozzá, mintha a labda útját vezényelné, de a hárompontosnak szánt dobás nagyon fölé ment, a képernyőt találta el vele. A galacsin visszaesett a két ülésfotel közé a földre, ahonnan olyan lendülettel gurult tovább, hogy végül a lábánál kötött ki.

Ezek szerint újra el kell olvasnom, gondolta az elnök, és mintha az imént nem is gyűlöletből hajította volna el a papírt, lehajolt érte, és széthajtogatta. Megpróbálta kisimítani a széleit, a combjára fektette, tenyérrel lenyomva tartotta, kivasalta, amennyire csak tudta, aztán nagyot sóhajtott, és újra elolvasta:

SZIGORÚAN TITKOS

Napi Összefoglaló Jelentés

Kód: DE Wte 15

7S2

Készült a Fehér Ház válságterme számára

Letisztázva keleti parti idő szerint reggel 06:38 perckor

Az elnök kezébe

KÍNA

Az Egyesült Államok Hírszerző Közösségének (IC) értékelése szerint az elmúlt huszonnégy órában kifinomult, Kínára nehezen rábizonyítható, a pekingi kormányzatig nem visszavezethető, mégis gyaníthatóan kínai szabotázsakciók kezdődtek az Egyesült Államok és szövetségesei ellen. A jelentésben innentől kezdve a félreértések elkerülése végett az IC által megjelölt felelős: KÍNA.

Az Egyesült Államokat Európával összekötő tizenhét mélytengeri telekommunikációs kábelből egy nap alatt ötöt ért támadás vagy sérült meg váratlanul. Az ellenséges kínai fellépés álcázásának átgondoltságát jelzi, hogy elvágták például az Anjana kábelt (másodpercenként négyszáznyolcvan terabájt adatátviteli kapacitás, huszonnégy optikai kábel, a legnagyobb a két kontinens között), amely Spanyolországból, Santanderből indul, és Amerikában, a dél-karolinai Myrtle Beachben ér partot, pont ott, ahol a hétvégén szélvihar pusztított. A kábel az extrém időjárási körülmények dacára sem sérülhetett meg, mert a szakadás ezer kilométerrel odébb, az óceán mélyén történt.

Kína elvágta a második legnagyobb adatkábelt is, a mélytengeri Grace Hoppert (kapacitás: háromszázötvenkét terabájt, tizenhat kábel). Ez New Yorkot köti össze az Egyesült Királysággal, konkrétan Bude angol kikötővárossal.

Kína használhatatlanná tette még az Amitié, a Dunant és a MAREA kábeleket, ezzel súlyos kommunikációs zavart okozva a két kontinens között. Az elmúlt órákban száztízmillió amerikai és kétszázhúszmillió európai maradt időlegesen vagy azóta is tartósan internet-összeköttetés nélkül. A telekommunikációs adatforgalom átirányítása az épségben maradt vezetékekre jelenleg is tart, ennek ellenére számolni kell a lehetőséggel, hogy a kiesett kapacitás teljes mértékben nem helyettesíthető.

A legsúlyosabban érintett vállalatok a Microsoft, a Meta platformjai (Facebook, Instagram és WhatsApp), a Google és a Vodafone.

A Hírszerző Közösség értékelése szerint ilyen akciót csak a kínai haditengerészet tengeralattjáróinak segítségével lehetett végrehajtani (vagy orosz részvétellel). A szabotázs akár háborús lépésként is értékelhető.

Kína mindeközben aktiválta azokat az elmúlt években titokban telepített kártevő szoftvereket (malware), amik tizenkét óra alatt részlegesen lebénították az amerikai polgári infrastruktúra sebezhető pontjait, főleg kórházak és vízszolgáltatók vezérlőit, valamint adatbázisokat. A napi összefoglaló készítésekor (keleti parti idő szerinti reggel 06:00) becslések szerint harmincmillió amerikai vízellátása akadozott. Háromszázötvenhét kórházban kellett a sürgősségi és intenzív ellátást az energiabiztonság érdekében benzines generátorokra kapcsolni. Több mint tízezer életveszélyes állapotú beteg került kritikus helyzetbe.

Az éjszaka folyamán ismeretlen okból fedélzeti tűz keletkezett, és emiatt lezuhant a FedEx Párizsból Memphisbe tartó teherszállító gépe. Tűz ütött ki a UPS Kölnből (Németország) Louisville-be (Kentucky) tartó áruszállító repülőjén is, ami szintén az óceánba zuhant. Mindkét gép négyfős személyzete áldozatul esett a „tűzesettámadásnak”. További öt teherszállítón észleltek váratlan tűzesetet a csomagtérben, és két személyszállító gépen, az American Airlines és a United Airlines Londonból New Yorkba tartó járatain. Ezek még Európában sikeres kényszerleszállást hajtottak végre.

A csomagtérben a felszállás után „önmaguktól” kigyulladó, az előzetes átvilágítás során megtalálhatatlan csomagok technikáját az orosz katonai titkosszolgálat, a GRU fejlesztette ki és tesztelte még Joe Biden elnöksége idején, 2024-ben. A CIA lehallgatta azokat a telefonegyeztetéseket, amik a sikeres próbák után az orosz és a kínai titkosszolgálat között a technika átadásáról szóltak, így feltételezhető, hogy az Amerika felé tartó gépek elleni mostani rejtett „tűzesettámadások” mögött Kína áll.

Trump megint összegyűrte a papírt. Most már két kézzel, mint egy hógolyót.

A jelentés hátoldalát nem akarta még egyszer elolvasni. A Kínában működő tíz amerikai nagyvállalat elleni szankciókról egyelőre megpróbált tudomást sem venni, mert már maga az összeg is megrémisztette: a cégek forgalma háromszázmilliárd dollár volt Kínában. Ma reggeltől kezdve, miután körbetelefonálják egymást a tulajdonosaik és a nagybefektetőik, őt fogják hívogatni, hogy azonnal csináljon valamit. Azok biztosan, akik óriási összegekkel támogatták a kampányát…

– Fuck it! – dünnyögte maga elé Donald Trump. Basszák meg!

Felállt, és odasétált a jégkockatartóhoz, lehajolt, és beletette az összegyűrt jelentést. Még egyszer nem akarta elhibázni, úgyhogy nem kosárlabdázott vele többé, most már tényleg nyelje el az üres jégkockatartó. Mintha ezzel megszűnne a probléma. Még a fehér műbőr fedelet is rátette, nehogy újra meggondolja magát, és elővegye. A Jumbo Jet elnöki hálószobájában nem volt szemetes, úgyhogy a falba épített jégkockavödröt nevezte ki annak.

Előreesett vállal visszacsoszogott az ágyához, és megint leült a szélére. A kezét simogatta, a legalább öt centiméter széles, sárga foltot rajta. Nyomogatta, de nem fájt. Be fogja kenni valamivel, ezen gondolkodott, akkor talán gyorsabban eltűnik. Ezt a problémát biztos meg tudja oldani.

De Kínával kapcsolatban tehetetlen.

Kezdte felfogni.

Olaszország, Palermo

Fabrizio Salina gróf a torkát köszörülte, és mintha járás közben botladozna, úgy helyezte a testsúlyát egyik lábáról a másikra. Pedig nem ment sehová, a selyemtapétával borított fogadóterem ajtajában, egy kopott perzsaszőnyeg szélén álldogált. Ide-oda dülöngélt, és úgy tekergette a bőrmokaszinba bújtatott lábfejét, mintha cigarettacsikket akarna eltaposni. A kezét összekulcsolta a hasa előtt, aztán zsebre dugta, majd újra összekulcsolta. Ezt a mozdulatsort ismételgette most már sokadjára, hangos torokköszörülgetés közepette. A zavarodottság oka egyértelmű volt. Amit elő kellett adnia, ahhoz egyáltalán nem fűlött a foga.

Ő, ebben a tizenkettedik századi normann palotában, a családi fellegvárban, ő, Antiochiai Frigyes leszármazottja, szentté avatott német-római császárok sarja, ő, Conte Fabrizio Salina di Gaspare Serenario ide jutott.

Hát ide.

Úgy érezte, hogy a sarokban álló reneszánsz Madonna-szobrok életre kelnek, mert a pillantásuk olyan megvető, olyan eleven, mintha tényleg hallanák, amit mond.

Eladta a lelkét, igen, már megint eladta. Ezúttal a kínaiaknak.

Hát ez van.

De mi mást tehetett volna? Elvesztett földbirtokokkal és elszegényedve itt, délen, Szicíliában? Másképp hogyan lehetne fenntartani ezt a palotát? Miképp tudna tartással végigvánszorogni az életén? Már elmúlt negyvenéves, de jobb híján még mindig abból élt, hogy fejenként tizenöt euróért körbevezette a kíváncsiskodó turistákat a saját palotájában, végig a majolikacsempe borítású fényes szobákon. Koszos tornacipőjű, rövidnadrágos amerikai nyikhajokat és japán csitriket kulaccsal a kezükben, meg hátizsákos, sörszagú germán senkiháziakat, mosógépet soha nem látott, mocskos ruhákban, amiben leülnek az utcakőre, és a járdán eszik a szendvicsüket, nála meg belevetik magukat a bársonykanapékba. Még a hálószobájába is belesnek, meg a fürdőbe, sőt a lovagterem melletti konyhában a hűtőszekrényt is kinyitják, hogy megnézzék, mit eszik egy igazi gróf, mert ilyen pofátlan lett ez a turistasöpredék. Utálta őket tiszta szívből, de tűrte, viselte, mert nem volt más választása.

A palota már így is omladozott. Egykor dámák sétáltak előtte az utcán földig érő csipkeruhákban – volt róla fotó bőven a családi albumban, szóval ő csak tudta, neki ne magyarázzon senki Szicíliáról, hogy itt régen is szegénység volt, mert nem, vagy ha igen, akkor másképp. Most, ha kinézett az ablakon, büdös arab műanyag papucsos csőcselék sütötte a húst fémrácson az utca kellős közepén, ugató kutyák és mezítláb focizgató, nyomorult arab gyerekek között.

Mintha Damaszkuszban lenne, vagy Tripoliban. Ez lett Palermóból. Borzalom. Ezek a bunkók néha még a labdát is nekirúgták a palota falának.

Ehhez képest ez a mai ügy a kínaiakkal, hát ez semmi sem volt.

– Professzor úr és kedves vendégeim! – szólalt meg végül, hogy elmondja, amiért tízezer eurót kap majd a kínaiaktól, ha minden rendben zajlik a következő órákban. – Örömmel adok otthont ennek a fontos találkozónak, melyet évszázados múltú várpalotámban rendezünk meg.

Úgy beszélt, mintha legalábbis egy semleges svájci városkában lenne békéltető két háborús fél között. Az egyik oldalon az egyre zavarodottabb arcot vágó Frédéric Bertholet, akit szabályosan belökdöstek a palota kapuján, aztán felráncigáltak ide, az első emeletre. A másik oldalon meg nagydarab kínaiak. Összesen hárman. Ők voltak azok, akik becibálták a francia tudóst a színes kőborítás miatt ilyenkor télen a kelleténél is hidegebb fogadóterembe.

Fűtésre ugyanis nem futotta Fabrizio Salina grófnak. A tízezer euróból ennek ellenére nem tűzifát akart venni a kandallókba, hanem épp ezt a helyiséget, ahol most gyülekeztek, ezt akarta helyrepofozni. A fenntartó renoválást hívta ő így, helyrepofozásnak. Kijavítani például azt a hatalmas, majdnem ötszáz éves metszett velencei tükröt, ami alatt most a széles aranykanapén, szorosan egymás mellett, a három agresszív arcú kínai ült.

Csen Pónak már nyoma sem volt, a kínai vendégprofesszor ki sem szállhatott a kocsiból. A három krapek – az angolt irodalmi kifinomultsággal beszélő gróf egyik kedvenc szava volt ez, mert szerette a hangzását –, szóval a három kínai krapek visszazavarta az okostojást az egyetemre. Húzás innen, mondták neki. Az meg láthatóan pontosan tudta, hogy kik ezek, úgyhogy egyetlen kérdés nélkül elsomfordált.

Így maradtak vele együtt öten.

A toporgó gróf, miközben megint zsebre tette a kezét, folytatta.

– Annyit mondanék, muksókáim… – Na ez meg a másik volt. Ezeket a szavakat szerette, krapek és muksó. – Annyit mondanék nektek, hogy érezzétek otthon magatokat pazar otthonomban. A személyzet a kényes és szenzibilis tárgyalásokra tekintettel már távozott.

Természetesen ilyesmiről szó sem volt, szolgát a második világháború óta nem láttak ebben a palotában. Ekkor jobbra mutatott, ahol hatalmas szobák nyíltak egymásba. Innen, a zöldből egy kék, aztán egy arany, végül egy bordó tapétás soggiorno, azaz nappali következett a piano nobilén, az első emeleten, széles ablakokkal, mindegyikből a festői arab hússütögetőket lehetett látni. Régen persze egy parkra néztek.

– Ha megéheztek, akkor ezeken a termeken átvágva az ebédlőbe értek, és ott a lovagpáncélokkal körbevett, hosszú asztalon találtok ételt magatoknak bőven.

És már indult is. Az arisztokratikus tegeződés véget ért. Olyan széles karmozdulattal intett, mintha ő lenne a brit uralkodó, aki most már tényleg visszalép az erkélyről, mert megunta az alattvalók ünneplését lent a téren. A gróf túljátszott pátosszal hátrált a kétszárnyú ajtó felé, és mire bárki felocsúdhatott volna, már itt sem volt, zörögve kattant mögötte a kilincs. Conte Fabrizio Salina di Gaspare Serenario elegánsan távozott.

– Hát akkor – állt föl a kanapéról a középső kínai egyetlen pillanattal később, mert örült, hogy véget ért a színjáték – mi is bemutatkoznánk rendesen, miszter Frédéric. Kínából érkeztünk, mint arra, gondolom, az arcunkra pillantva már rájött, és semmi mást nem szeretnénk, csak egy visszautasíthatatlan üzleti ajánlatot tenni önnek.

A francia professzor magában még mindig azon hümmögött, hogy milyen erőszakosan cibálták fel erre az emeletre, hogy szó sincs itt régi távcsövek nézegetéséről, legkevésbé palotatúráról, ez nyilvánvaló, a gróf már itt sincs, pedig Mylène számára ezekből lehetett volna programot kreálni holnapra. Ebből a tervből aligha lesz bármi is, hiszen az őt idehívó vagy hát inkább idecsalogató kínai mitugrász is eltűnt. Ha ezt Stefano és Bernardo tudná… Frédéric belehuppant az egyik csíkos kárpitú, hosszú lábrojtokkal díszített, nyikorgó fotelbe. Megsértődött, a hiúsága csorbát szenvedett. De veszélyt nem érzett.

– Az ajánlatunk az lenne, hogy a nátriumion-akkumulátor szabadalmáért, amit világszerte mi szeretnénk bejegyeztetni, és cserébe az összes tudás átadásáért, ami ez ügyben önnél, miszter Frédéric, felhalmozódott, adnánk professzor úrnak ötmillió dollárt. Öt-mil-li-ót… – ismételte meg a mondat végén a varázsösszeget még egyszer lassan, szótagolva is a rejtélyes kínai férfi, aki annak dacára, hogy az imént azzal állt fel, hogy be fog mutatkozni, ezt mégsem tette meg. Nem árulta el, hogy ki az a mi.

– Eszem ágában sincs eladni önöknek semmit! Mégis hogy képzelik? – csattant fel hirtelen, rá egyáltalán nem jellemző határozottsággal Frédéric Bertholet. Ösztönös, elemi felháborodás tört ki belőle. Már sajnálta, hogy nem ment ebédelni Stefanóval és Bernardóval, hanem helyette sziesztaidőben idejött, ebbe a hülye palotába, ezekhez a nyomorult kínaiakhoz, akik pont azt kérik tőle, amit miattuk és ellenük fejlesztett ki. Hát cseszhetik, tényleg cseszhetik a lítium-vas-foszfát-akkumulátorukat! Még hogy adja nekik oda a Nobel-díjat érő felfedezését!? Ezeknek elment az eszük.

Frédéric még mindig nem érezte a veszélyt. Felállt, és az ajtó felé indult, amit csak egyetlen perccel azelőtt csukott be maga mögött a gróf.

– Caj csien, ennyit tudok csak az önök nyelvén – vetette nekik oda gúnyos mosoly kíséretében a kínai köszönést, ami annyit tett, hogy jó napot –, szóval viszlát!

A két marcona kínai felállt a kanapéról. A mellettük épp ellépő Frédéric két karját olyan erővel ragadták meg, hogy a francia tudós feljajdult. Aztán mintha csak egy könnyű csomag lenne, belehajították abba a kanapéba, ahol az imént még ők ültek. Frédéric hemperegve landolt a puha párnák között, végül nagy nehezen feltápászkodott, nagyjából ülő pozícióba küzdötte magát, és döbbent tekintettel nézett a kínaiakra.

Na most már félt.

– Nyugi, miszter – mondta mosolyt erőltetve az arcára a tüskehajú Vej Csün-ven, a csapat főnöke, aki továbbra sem mutatkozott be.

Pár órával korábban érkezett Budapestről, ahol a kínai Politikai Biztonságvédelem Egyes Ügyosztályát képviselte. Látszólag persze semmi köze nem volt a pekingi kormányhoz, letelepedési kötvényt vásárolva eresztett gyökereket a magyar fővárosban. Vendégbefektetői aranyvízummal, amihez nem kellett mást tennie, mint kétszázötvenezer eurót befizetni egy budapesti ingatlanalapba. A számlát Csang Hsziang fizette. A fedősztorija szerint a Kínai–Európai Sport Egyesület, egy nem létező gittegylet elnöke volt, valójában persze Csang Hsziang magyarországi intézője.

A francia tudóst kanapéba hajító másik két kínai szintén Budapestről jött, Vej Csün-vennel együtt. Eredetileg pekingi rendőrök voltak. A magyar fővárosban az ott élő kínaiakat figyelték meg, főleg Kőbányán és Józsefvárosban. Ezekben a pesti kerületekben a kínaiak a cigányság után már a második legnagyobb nemzetiségi csoportot jelentették. A sokezermilliárd forintnyi kínai befektetéssel együtt sokezer kínai is érkezett Magyarországra.

– Szóval, miszter – mondta tehát Vej Csün-ven, miközben a két negyven körüli, simára borotvált arcú, izmos, egyforma kék overallt viselő kínai jobbról és balról leült Frédéric mellé. Annyira hasonlítottak egymásra, mintha ikrek lennének, pedig nem voltak azok. – Azt hiszem, nincs olyan opció, hogy nem kötünk üzletet, hogy nem adja el nekünk a szabadalmat, hogy nem adja át a nátriumion-akkumulátor műszaki rajzait. Ha kell, napokig ülünk majd itt, és ha nem megy szép szóval, akkor a végén verekedni is fogunk. – Hogy ezen mit értett, azt nem fejtette ki. Miközben beszélt, próbált elegáns maradni, a zakóját összegombolva tartotta. Már az öltözete is sejtette, hogy ő itt a főnök. Alacsony termete dacára izmos figurának tűnt. Az edzőteremben felpumpált mellizmai úgy dudorodtak, hogy majdnem szétfeszítették a barna tweedzakót. Félő volt, hogy a gomb elpattan, és szembelövi Frédéricet.

De a francia tudós, bármilyen fenyegetőzés is hangzott el az imént, egyelőre biztonságban volt. A gombtól is, és a kínaiaktól is. Hsziang megbízottjai csendben, békésen akarták elrendezni az ügyet, mert ezt az utasítást kapták. De el akarták rendezni. Vagy így, vagy úgy, de meg kellett oldaniuk a Frédéric-problémát…

Mindeközben a Vicenza és Palermo közötti ezerötszáz kilométeres távolság gyorsan elfogyott. Az északolasz kisvároshoz a velencei repülőtér feküdt legközelebb, mindössze hetven kilométerre. De André talált közvetlen járatot Bolognából és Milánóból is, mindkettőből naponta kettőt, ráadásul ezek a városok sem voltak messze Vicenzától. Végül mégis Velencét választották, mert onnan épp indult egy gép délután egykor, és azt még elérték. Persze csak ha Mylène kihagyja a szállodát, és nem akar visszamenni a csomagjáért.

Vagyis ha úgy megy Andréval Palermóba, ahogy a cukrászdába jött. Tűsarkú szandálban, vékony selyemkosztümben és ballonkabátban.

Hát úgy ment.

Másfél órát töltöttek a levegőben. Kora délután, fél háromkor landoltak Palermóban.

A Salina-palotában addigra kiderült, hogy tényleg nincs békés megoldás. Frédéric összeszedte magát. Értelmes ember volt, úgyhogy gyorsan felfogta, mire megy ki a játék. Arról kezdte győzködni a kínaiakat, hogy ha akarná, sem tudná átadni nekik a szabadalmi jogokat. Elmagyarázta a helyzetet Vej Csün-vennek, aki addigra kigombolta a zakóját, majd le is vette. Frédéric azt mondta neki, hogy a fejlesztések és a titokban tartott kutatások egy francia startupcég, a Tiamat laboratóriumában zajlottak. Náluk van minden, övék a szabadalom, amit épp ezekben a napokban adnak el a Stellantis autóholdingnak. Cserébe rengeteg pénzt kapnak majd, úgyhogy tizenegymilliárd euróért nemsokára elkezdhetik építeni a saját gyárukat a francia akkumulátorvölgyben.

– Szóval elkéstek, uraim – mondta ártatlan tekintettel.

Ekkor ütötték pofon először.

Aztán a kínaiak előrángatták a grófot, aki így már szemtanúja volt a második pofonnak, és megkérdezték tőle, hogy el tudnának-e vonulni olyan helyre a palotában, ahonnan nem hallatszik ki miszter Frédéric jajveszékelése, mert mostantól lényegesen más hangvételben fognak vele beszélgetni, az biztos.

A fekete csontkeretes szemüveg a második pofonnál elröpült, csengett a francia tudós füle, a lába remegni kezdett, szabályosan rázkódott. Az egyik overallos rendőr odébb rúgta a szemüvegét, a lencsék éles karcoló hanggal csúsztak a márványcsempén, aztán a szemüveg rábukfencezett a kopott perzsaszőnyegre.

Frédéric pislogni kezdett, törölgette a szemét, könnyek gyűltek kisfiús tekintetébe. A hüledező gróf igazi ponyvaregény-karakterként megpróbálta fenntartani a svájci békeközvetítő naiv szerepét. Úgy tett, mintha nem látott volna semmit. Zavarában kiselőadásba kezdett Szicília történelmi tanulságairól, amiket szerinte a francia tudós megfontolhatna.

– Nézze, professzor úr, ezek a krapekok nem tréfálnak, de hát Palermo már csak ilyen hely, errefelé állandóan ilyen muksók bukkannak fel. – A kezét Frédéric vállára tette, aki sem a krapek, sem a muksó szót nem értette, mert az ő angolja ennyire azért nem volt kifinomult. A gróf, mint egy megértő apuka, vigasztalni próbálta a francia tudóst. – Mi, szicíliaiak huszonöt évszázad alatt hozzászoktunk ahhoz, hogy állandóan elnyomnak bennünket olyanok, akik nem a mi vallásunkon vannak, és nem a mi nyelvünket beszélik. Ebből ered a halálvágyunk, a lövöldözéseink és a késeléseink, mert a történelmünk során csak így bírtuk elviselni a bizánci uralkodókat, a berber emíreket és a spanyol alkirályokat. Aztán az egyesült Olaszország adószedőit, most meg majd a kínaiakat. Ne vegye zokon, amit mondok, de nem érdemes ellenállni. Élni kell, érzékien, álmodozva, mert abból születik a feledés vágya, és úgy már könnyű megadni magunkat. Érti egyáltalán, amiről beszélek?

Furcsa, lehengerlő monológ volt. Főleg a krapekozó gróf szájából, aki eddig inkább tűnt pojácának, mint filozofikusan gondolkodó, elmélyült karakternek. Pedig ezek szerint az volt.

Frédéric, akihez – mint szinte minden tudóshoz – közel állt a filozófia, abbahagyta a kisfiús szipogást, és tágra nyílt szemmel nézte a kaméleonként átváltozó grófot, aki a jelek szerint csak viccből alakít múlt századból itt felejtett bohócot.

A pillanatnyi csendet már épp megtörte volna Vej Csün-ven, hogy hát érti – persze nem értette –, hogy miről beszél itt a gróf úr, de akkor is, hol a kínzókamra. Ekkor azonban csörögni kezdett Frédéric telefonja. A tudós automatikus mozdulattal a zsebébe nyúlt, és még mielőtt a kínaiak közül bárki is végiggondolhatta volna, hogy felveheti-e egyáltalán a hívást, már megnyomta a képernyőn a zöld gombot.

– Ki az? – förmedt rá Vej Csün-ven, amit valószínűleg hallani lehetett a vonal túlsó végén. – Nem beszélsz te most senkivel. – Azzal kitépte a telefont a kezéből.

– Mylène! – kiabált a mobil után Frédéric, aztán látta, ahogy a kínai maga felé fordítja a készüléket, és megpróbálja elolvasni a hívó nevét. – A barátnőm – magyarázta Vej Csün-vennek büszkén Frédéric, egy pillanatra összeszedve magát, de látszott rajta, hogy mindjárt újra sírni fog.

A háta mögött álló kínai rendőr a szicíliai halálvágy jegyében előhúzta a pisztolyát, és Frédéric tarkójához nyomta.

– Csak óvatosan – adta vissza a telefont Vej Csün-ven. – Erre most nem érsz rá, gondolom, világos.

– Fabrizio Salina gró-grófnál… vagyok… ven-vendégségben – nyögte ki Frédéric dadogva, közben szipogott kettőt, aztán még hozzátette: – Most nem tudunk… beszélni… drága Mylène. – Megint egy szipogás. – Kínaiakkal tárgyalok.

Kinyomta a telefont.

Aztán kattanást hallott. A simára borotvált arcú kínai kibiztosította a tarkójához nyomott pisztolyt.

Amerikai Egyesült Államok, Air Force One

Az emeleti tárgyalóban már több mint fél órája vártak Donald Trumpra. Mindenki próbálta agyonütni az időt, ha már ilyen korán felkeltették őket. Az asztalba süllyesztett, acélszürke rögzítődokkból kiemelték az innen soha ki nem vihető tabletjüket, hogy a repülő zárt kommunikációs rendszerén nézegessék a híreket és a kedvenc internetes oldalaikat.

Az Air Force One második emeletén – a Boeing–747-esekre egyáltalán nem jellemző módon – kifejezetten alacsony volt a belmagasság, mert a boltíves helyiséget minden irányból fél méter vastag sugárzásbiztos burok védte. Pont olyan, mint a Fehér Ház alagsorában az ennél azért jóval nagyobb, de hasonló célokat szolgáló válságtermet. A lekerekített végű, tizenkét személyes asztal végében monitorfal állt, az Air Force One ezen a téren is másolta a Fehér Házat, annyi különbséggel, hogy ebben a helyzetelemző szobában kézzel varrt, hófehér bőrborítás ölelte körbe a képernyőket. Ugyanaz a kicsit sprőd tapintású szarvasbőr, amivel a süppedős üléseket kárpitozták az asztal körül.

A repülő rázkódás nélkül siklott tizenháromezer méter magasan, úgyhogy a versenyautókban használt, vállmagasságnál induló kereszt-biztonságiöveket senki sem kapcsolta be.

A padlószőnyeg pont olyan acélszürke árnyalatú volt, mint maga az asztal, így az egész helyiség fémes tisztaságérzetet sugárzott.

A lenémított monitorokon különböző amerikai hírcsatornák és a négy nagy médiaszolgáltató, az ABC, az NBC, a FOX és a CBS reggeli műsorai futottak, de senki sem figyelte őket, még véletlenül sem néztek fel a tabletjükből.

A helyzetelemző szobában síri csend volt, csak a hatalmas gép halk, monoton zúgását lehetett hallani.

A PDB-t, az elnöknek szánt egyoldalas napi összefoglalót már többször elolvasták, szinte kívülről tudták, mégis mindenki vigyázott arra, hogy Donald Trump nélkül ne kezdjék el megvitatni a helyzetet, hiszen az ő feladatuk úgyis csak az lesz, hogy feltérképezzék az elnök hangulatát, és kitalálják, vajon az ösztönei adott pillanatban épp merre viszik majd. Ha megsejtették az irányt, akkor mindig igyekeztek az elnököt ezen az ösvényen tartani, kitérőket és gondolati csellengéseket lehetőleg nem engedélyezve Donald Trumpnak. Így próbálták segíteni a fókuszált döntéshozatalban. De sosem térítették el. Nem döntöttek helyette. Még csak nem is sugalltak neki semmit. Nem kalandoztak el. Nem kezdtek gondolatkísérletekbe. Mert az ő dolguk nem ez, hanem csak az, hogy magabiztossá tegyék Donald Trumpot. Persze ha megkérdezné tőlük, hogy ők mit gondolnak, ha esetleg kíváncsi lenne a véleményükre, akkor elmondanák neki, de alapvetően és legfőképp az ő dolguk akkor is az – és csak az –, hogy az elnök higgyen saját magában, az egyszemélyes döntéseiben és az intuícióiban.

Ha tehát bizonytalankodik, akkor a fejfáját szidolozzák. Így beszéltek róla a háta mögött, hogy ezt kell tenni vele. Ha az elnök önbizalma meginog, ha valamilyen helyzetben nem találja a megoldást – és ez most valószínűleg ilyen helyzet –, akkor mindig az egóját kell turbózni.

Mert ez segíteni szokott.

A legügyesebb egyébként ebben az alelnök, J. D. Vance volt, aki most épp egy londoni árverés beszámolóját böngészte. Az ohiói mélyszegénységben, egy kábítószerfüggő anya mellett felnőtt Vance-nek jót tett a szakáll, eltüntette a fiatalkori elhízásból visszamaradt, puhányságot sugárzó tokát. Az utóbbi években amúgy is lefogyott, férfiasabb lett.

Nem tudta eldönteni, hogy nagyon felháborodjon, vagy csak kicsit. Ken Griffin, aki a legutóbbi kampányban már nem Trumpot támogatta, hanem inkább a republikánus párt egyik ellenjelöltjét, Nikki Haley-t finanszírozta dollármilliókkal, megint látványosan mást csinált, mint amit az alelnök szerint egy republikánus hazafinak ilyen helyzetben tennie kellene. Mármint most, hogy Kína Amerikára támadt. Griffin a világ harminckettedik leggazdagabb embere volt, negyvenhétmilliárd dolláros magánvagyonnal. A saját befektetési alapját, a Citadelt irányította. Ebben a szerepkörben az elmúlt években tetemes összeget fektetett kínai vállalatokba.

Mégis, miközben ők a nebraskai tornádópusztítással és Hszi Csin-pinggel küzdenek – háborgott magában az alelnök –, Ken Griffin elegánsan Londonba repült, és a Sotheby’s dinoszaurusz-árverésén addig licitált, amíg végül negyvenötmillió dollárért vett egy százötvenmillió éves Stegosaurus-csontvázat. Egy fedeles gyíkot!

Elképesztő, hüledezett J. D. Vance. Ez az arcátlan milliárdos a felszabadulás napján, 2025. április másodikán sem jelent meg Washingtonban, volt képe akkor is távol maradni. Az alelnök ezt is felrótta neki. Ken Griffin nem jött el a Fehér Házba, pedig meghívták, amikor Trump látványos ceremónia keretében elindította száznyolcvanöt ország, lényegében az egész világ ellen Amerika vámháborúját. Most meg dinoszaurusz-csontvázat vesz negyvenötmillióért, miközben a republikánus pártnak idén nyamvadt egymillió dollárt sem adott. Ők meg takarítják helyette a törmeléket és a kommunista szemetet Kínában.

– Te ezt láttad? – fordult a mellette ülő Don Jr.-hoz, Trump legidősebb fiához, akit egy ideje már megpróbált kezelni, vagyis a bizalmába férkőzni, mert tartott tőle, hogy el akar indulni a következő elnökválasztáson. Don Jr. párszor már célzott rá, hogy szerinte Amerika negyvennyolcadik elnökét is Donald Trumpnak hívják majd, csak harmincegy évvel fiatalabb kiadásban. A dinasztia, ugyebár.

Pedig hát az idősebb Donalddal korábban nem erről volt szó. Amikor alelnök lett, Trump azt ígérte neki, hogy négy év múlva előrébb léphet. Ő akart a következő elnök lenni. James David Vance!

Don Jr. mit keres itt? Nem az lenne a dolga, hogy a családi céget irányítsa? Ehelyett egyre többször beül a megbeszélésekre az Air Force One fedélzetén.

Don Jr. rápillantott J. D. Vance tabletjére, a dinoszaurusz-csontváz fotójára és a főcímre, de nem hozta lázba a hír, nem is értette, hogy miért érdekes ez. A kiemelésben nem szerepelt Ken Griffin neve, csak az összeg, a negyvenötmillió dollár, úgyhogy épp a lényeget nem vette észre.

Megrántotta a vállát, egy szót sem szólt, és visszafordult, hogy folytassa a cikket, amit olvasott. Az alelnököt otthagyta a kifordult, bizalmaskodó testtartásába fagyva, előredőlve a süppedős, hófehér fotelben. J. D. Vance ezt nehezen viselte. Kínos volt, hogy ilyen pökhendi felsőbbrendűséggel ignorálják.

Őt, az alelnököt!

Rápillantott Don Jr. iPadjére, és meglátta, hogy az ifjabb Trump épp mit olvas. Azonnal lecsapott a hírre.

– Milyen érzés? – kérdezte gúnyos hangon. Maradt előredőlve, mintha ez lett volna a szándéka. – A gyerekeid anyja szebb, mint valaha – bökött a képernyőre.

Az ujja szabályosan hozzáért a karcsú, sugárzó arcú Vanessa Trump fotójához, aki tizenhárom évnyi házasság után hagyta ott Don Jr.-t. Nem látszott meg rajta, hogy valaha is gyerekeket szült, modelltesttel állt az új szerelem, Tiger Woods mellett a People magazin címlapfotóján. A világhírű golfjátékos, aki a karrierje során másfél milliárd dollárt golfozott össze, büszkén és derűsen mosolygott, miközben belekarolt a Trump nevet azért megtartó Vanessába.

– Boldognak tűnnek – mártotta meg még egyszer a kést jó mélyen Don Jr.-ban az alelnök.

Szerencséjére, amikor a Trump fiú már épp válaszolt volna valami sértőt, benyitott apuka, az idősebb Donald Trump.

Olaszország, Palermo

Mylène nem kérdezett semmit, csak Andrét nézte, ahogy a távolba mered, és feszülten gondolkodik. Követte a tekintetét a szikrázó kék víz hullámai felé. Sütött a nap. A Tirrén-tenger a Palermói-öbölnél ilyenkor, decemberben, nyugodt és csendes. Egyetlen hajót sem láttak kint, a nyílt vízen.

Frédéric pár másodperccel ezelőtt nyomta ki a telefont, miután dadogva mondott nekik egy nevet, egy sosem hallott szicíliai grófét, aztán még hozzátette, hogy vendégségben van nála, és kínaiakkal tárgyal.

Aggasztó a helyzet, ezt Mylène is sejtette.

A tengerpart szélére épített palermói repülőtér főbejárata előtt álltak. A hatvanas évek délolasz stílusában összetákolt kockaépületből a második emeleten önálló szint ugrott ki. Az alól, az árnyékból egy visítóan narancssárga betonoszlop mellől hívták fel Frédéric Bertholet-t.

André most hallotta másodszor a francia tudós hangját. Először pár órával ezelőtt, még Vicenzából telefonáltak neki. Akkor Frédéric hangjából, a lelkes salutból és a jelentkezz, drága Mylène-ből férfiizgalom áradt. Most viszont már rettegés. Dadogó ijedtség. A kontraszt óriási volt. Amíg ők a repülőn ültek, Palermóban megváltozott valami. André biztos volt benne.

– Baj van, ugye, nagy baj? – kérdezte végül Mylène, amikor gyűlni látta a ráncokat az egyre gondterheltebb férfiarcon. Most már értette az összefüggéseket. Volt idejük megbeszélni a repülőgépen az ügyet, a pekingi játszmát, ahogy a történetet maguk közt elnevezték. Pontosabban André nevezte el így. André, aki mindig a miértekre és a hogyanokra kereste a választ, ez feltűnt Mylène-nek. Már kisfiúként is ilyen lehetett, gondolta róla pár órányi beszélgetés után. Koraérett, kíváncsi, talán már akkor is okos, és talán már akkor is egy kicsi szamuráj. Mert felnőttkorában láthatóan olyan, mint egy japán harcos, ez volt a benyomása Andréról. A harcba csak egyféleképpen tud belépni, frontálisan. És utána csak egy irányt ismer, az előrét. Legalábbis az alapján, amit a repülőn elmesélt magáról, a múltjáról, és hát a Csenli Kon-ügy is, meg amit Hszianggal tett Szingapúrban…

Igen, André egy szamuráj! Frontálisan és előre.

Meleg volt, sütött a nap, egyetlen felhő sem úszott az égen. Mylène kigombolta a ballonkabátját, levette, és pont azzal a mozdulattal terítette a karjára, mint pár órával ezelőtt még fent északon, a vicenzai cukrászdában, amikor végre leültek az ablak melletti asztalhoz bent, a fűtött melegben.

André tekintete visszafordult a tengerről, és végigfutott a szabaddá váló madárcsontú vállon, a porcelánbőrön. Követte a hússzínű ruha vonalát, ahogy kétoldalt lágyan megemelkedik, aztán középen kis völggyé alakul, és a dekoltázsban szétnyílik. A finom anyag sejtelmesen tárta fel Mylène karcsú testét. Nem viselt melltartót.

– Így nem leszünk jóban – nézett rá André, felpillantva a völgyből, és megkeresve a mélyzöld szemet. Látta, hogy Mylène nem érti, mire céloz, hiszen az előbb azt kérdezte tőle, hogy baj van-e. Ez a mondat viszont, az így nem leszünk jóban, arra nem válasz. – Így nem tudok koncentrálni – magyarázta André, és teátrálisan a selyemruhán átsejlő mellbimbókra nézett, hogy világos legyen, mit is ért ő az ígyen.

Mylène mosolyogva emelte meg André fejét, ma már sokadjára. Most sem engedte el rögtön a borostás állát.

– Hát koncentrálj, kisfiú, mert minden így marad, ha tetszik, ha nem. – Kicsit megbillentette magát a tűsarkú szandáljában, hogy még jobban lássa André, mi marad így. A ruha hullámot vetett a testén. A feszes keblek, mintha titokzatos, szép arcok lennének egy leheletvékony fátyol mögé rejtve, meglibbentek. Mylène a középső ujjával alulról megcirógatta André állát, aztán elengedte. – És igenis jóban leszünk! Szóval? Mi a verdikt? Ez a helyzet nem fincsi, ugye? – próbált mosolyt csalni André arcára, hátha emlékszik még, hogy pár órával ezelőtt fincsi volt minden, a sütik is Vicenzában, meg úgy általában velük is minden, de André tekintete komoly maradt.

– Oda kell mennünk, minél gyorsabban. Frédéric már a kínaiak kezében van. – Ez volt tehát a verdikt, a francia tudóst elkapták, úgyhogy akkor most frontálisan és előre, gondolta Mylène. André nem kezdte el magyarázni, hogy miért gondolja így. Bár Frédéric iménti dadogását hallva valójában Mylène is sejtette.

– Ki akarod szabadítani? – tette fel a nyilvánvaló kérdést Andrénak, persze ő maga is tudta rá a választ. Hiszen megbeszélték a repülőn, most már értett mindent. Épp ez volt a pekingi játszma lényege. Frédéric és vele együtt a nátriumion-akkumulátor nem lehet a kínaiaké. Európa nem szolgáltathatja ki magát nekik ezen a területen is.

André bólintott, és a külső, lezárt felhajtósávra mutatott.

– Keressünk ott egy sofőrt!

Már indult is a lesötétített ablakú, koromfekete luxuslimuzinok felé. Ott sorakoztak egymás mögött, tőlük három járdasorral elválasztva, utasokra várva. Mercedesek főleg, és pár Range Rover terepjáró, azok is lesötétítve. Néhány mellett fekete öltönyben és fekete nyakkendőben sofőr állt, néhánynak a motorja viszont járt, azokból nem szállt ki a sofőr.

Hát igen, gondolta André, Szicília…

A repülőtéri parkoló úgy nézett ki, mintha egy közhelyes, sztereotípiákkal teli maffiafilm forgatására érkeztek volna. Az összes többi autó kicsi volt, ütött-kopott és koszos. A fekete Mercedeseket viszont patyolattisztára mosták.

André a legzűrösebb figura, egy sebhelyes arcú sofőr felé tartott. Megfogta Mylène kezét, mintha házaspár lennének. Egy gyönyörű luxusnő és a szerencsés férje külföldről. Az ilyenekre várnak ezek az autók, és persze azokra a szicíliaiakra.

– Így már mindjárt más – hajtotta a fejét Mylène egyetlen rövid pillanatra André vállára. Majdnem megcsókolta a nyakát, az utolsó centimétereken állította csak meg a mozdulatot, mielőtt az ajka épp hozzáért volna André bőréhez. Nem kell túljátszani, gondolta ijedten, de rögtön tudta, hogy valójában nem ebből indult a mozdulat, ez a majdnem csók, semmi köze nem volt semmiféle ijedtséghez, egész másról van itt szó.

Végül kicsit megszorította André kezét, ennyit tett csak, így léptek a sorban álló autók közül a harmadik sofőrjéhez.

– Fabrizio Salina gróf vár minket, hozzá jöttünk. Vigyen a házába! – adta ki a megfellebbezhetetlen utasítást André erős olasz akcentussal, mert már régen volt a genovai négy év, amikor ott élt, azóta pedig felejtette a nyelvet, alig használta. De ez most nem számított, sőt segített. Beleillett a képbe.

– A palotába? – kérdezte alázatos hangon a sofőr, és már nyitotta is a hátsó ajtót Mylène előtt. A bal arcán, a homlokától lefelé egészen az álláig hosszú vágás hege világított. Valószínűleg kés, gondolta André, és valószínűleg már évekkel ezelőtti seb, legalábbis a forradás alapján.

– Persze, a palotába – vágta rá határozottan, magában azonban megkönnyebbült, hogy szerencsére nem kell a többi sofőrt is megkérdezni, vajon hol lakik a gróf a hétszázezres Palermóban. Közben megvárta, amíg a sofőr szaladva körbeér, és neki is kinyitja az ajtót. Alakította tovább a szerepét, az olaszul valamelyest beszélő külföldit egy gyönyörű nővel, aki csomag nélkül érkezik Palermóba, és egy gróffal találkozik.

Komplikált eset, jobb ezekkel vigyázni, mi mást gondolhat erről egy ilyen sofőr.

Fél órára voltak a Salina-palotától, Frédérictől és a kínaiaktól.

A tarkójához nyomott pisztolycső hideg volt.

Frédéric nem is értette, miért ezt veszi észre a milliónyi apró részletből, ami körbeveszi. Az agyában lüktettek a sejtek, az ereiben pumpált a vér, hallotta a fegyvert kibiztosító, kattanó hangot, a ravaszra tett ujj halk súrlódását, mégis, a testét elöntő rémületben a hideg csőre összpontosított. Miért ez a legfőbb élmény? Miért ezt érzi a leghevesebben? A tudományos megfigyelők precizitásával konstatálta, hogy ha rá koncentrál, a nyakánál a nyomás annyira tisztán felismerhető és körbeírható, hogy még a cső formáját is érzi, a kört, a fém élét, ahol a golyó majd elindul befelé. Ott lüktet a nyakán a karika alakú, hűvös fém, a cső lekerekített, csiszolt vége. Mintha egy gyűrű lenne, igen, onnan csapódik majd be a könyörtelen acélkúp, onnan jön a lövedék, és suhan át a puha sejteken. De hova is érkezik…? Lássuk csak, gondolkodott el Frédéric a felfedezők kívülállásával, mintha nem is vele történne mindez, mintha egyetlen varázsütéssel a gyerekkorába repítették volna vissza, mert ez csak egy időutazás, ugye? Igen, biztos az, mert újra a hangyák életét tanulmányozó képzelgéseinek időszakában érezte magát.

Az agya nem vette tudomásul a szobát és a kínaiakat maga körül, így védekezett, így menekítette el erről a helyről, ahol az imént már kétszer megpofozták, és ahol az egyik pillanatban ötmillió dollárt akartak adni neki, a másikban viszont pisztolycsövet nyomtak a tarkójához.

– Micsoda krapekok maguk! – csóválta meg látványosan a fejét Fabrizio Salina gróf, és újra pojácát alakítva a vígjátékok főszereplőinek felelőtlenségével vágott át a színen. Ismét svájci békéltető volt. Odalépett a borotvált arcú kínaihoz, két ujjával megfogta a pisztoly csövét, és mintha valami gusztustalan béka lenne, finnyáskodó grimasz kíséretében eltolta a francia professzor tarkójától. De mivel a kínai nem engedte el a fegyvert, ezért a csövét a férfi karjával együtt a plafon felé irányította. – Ejnye-bejnye, muksókáim, csak nyugalom. Épp most magyaráztam el nektek – célzott iménti filozofikus nagymonológjára a szicíliai lélekről –, hogy miért van bennünk, palermóiakban halálvágy, mi az oka a lövöldözéseinknek és a késeléseinknek. De ti? – nézett a proteinporokkal felfújt, edzőtermekben izmosodó, nála másfél fejjel alacsonyabb Vej Csün-venre. – Ti kínaiak vagytok, ez meg egy francia, úgyhogy ne lövöldözzetek már a nappalimban!

Úgyhogy nem lövöldöztek.

Az Európa perifériáján eltöltött pár év, amit Vej Csün-ven a budapesti letelepedési kötvénynek köszönhetett, annyit azért már alakított a dúvad Kínából érkező dúvad férfi viselkedésén, hogy itt, beljebb, Európában megpróbált illedelmesen viselkedni. Budapesten másképp szokott. Megzabolázta a gróf felsőbbrendűsége. Mégiscsak egy gróf a saját palotájában.

– Hát akkor tényleg ne verekedjünk! – bólintott Vej Csün-ven a házigazda felé, aztán a francia tudósra nézett. – Mutatnék önnek, miszter Frédéric, valami érdekeset Bordeaux környékéről.

De hiába hangzott el Bordeaux neve, Frédéric mégsem kapcsolt. El kellett telnie egy percnek, mire rájött, miről is van szó. Vej Csün-ven elővette a laptopját, a telefonján keresztül internetkapcsolatot létesített vele, és rácsatlakozott egy Teams-linkre, engedélyezte a kamerahasználatot, aztán a mikrofont is. Így kötöttek ki a Dordogne folyó partján, negyven kilométerre Bordeaux-tól északra, egy festői francia falucskában, Bourg-sur-Gironde-ban.

Frédéric Bertholet szülőfalujában.

A szülőházában.

A nappalijában.

A laptopképernyőn pedig ott ült vele szemben az édesanyja, a nyolcvankét éves Hélène.

Az idős asszony üveges tekintettel, tétován integetett a kisfia felé, akinek összeszorult a torka. A hideg fémcső, amit az imént a tarkójához nyomtak, kellemesebb érzés volt. Azt könnyebben viselte. Sokkolta az imádott anyuka látványa, akinek a szeretetéért Frédéric állandóan, örökké és mindig csak harcolt és harcolt. Gyerekkora óta küzdött, próbált bizonyítani, mert ő sosem volt elég jó. Ha majd Nobel-díjat kap, akkor is biztos az lesz Hélène első mondata, hogy igen, kisfiam, persze, gratulálok, de…

Mert ki mondja meg neked, Fré, ha nem én, az anyád, hogy nincs azért minden rendben ezzel a nátriumion-akkumulátorral. Hogy mit lehetett volna még jobban csinálni.

És akkor a mama most ott ül, láthatóan elkábítva, egy kopasz kínai mellett a gyerekkori kanapén – Hélène soha nem cserélte ki a virágmintás huzatot –, és bambán néz a kamerába, a kínai meg vigyorogva mutogatja feléjük az injekciós tűt.

– Miszter Frédéric, integessen az anyukájának, küldjön neki puszit! – Vej Csün-ven ugyanúgy vigyorgott, mint Bourg-sur-Gironde-ban, a laptopképernyőn a másik gyűrött fülű, dúvad kínai buta, üres tekintettel. Mintha mezítláb jött volna le a hegyről, valamelyik primitív kínai faluból a sáros úton, aztán megragadták és Bordeaux mellett pottyantották volna le, bízva abban, hátha nem öl meg senkit.

Úgy tűnt, Hélène-nek nincs túl sok esélye. Valószínűleg nem lesz többé alkalma elmondani a kisfiának, hogy már megint mi a baj vele.

Hacsak…

Vej Csün-ven lecsapta a laptopot, és elmagyarázta miszter Frédéricnek, mit kellene tennie. Lépjen be erről a laptopról a saját tanszéke zárt egyetemi rendszerébe Párizsban. Távolról nyissa meg az összes olyan fájlt, ami a nátriumion-akkumulátorral kapcsolatos, és segítsen nekik, hogy mindent letölthessenek, meg persze lemásolhassanak.

Kezdjék ezzel, aztán majd eldöntik, mi legyen anyuval és persze vele. Esetleg még az ominózus ötmilliós ajánlathoz is visszatérhetnek. De előbb bizonyítsa be, hogy megértette az erőviszonyokat. Mert ha a következő egy órában mindent megoldanak, akkor anyuci épp időben kap majd ellenszérumot Bordeaux mellett, a gyönyörű szőlőbirtokon, a Dordogne folyó partján, abban a csodás kis kőházikóban, ahol miszter Frédéric felnőtt, és aminek a terméskő falát egészen a palatetőig borostyán futja be, amit gondosan nyírnak a boltíves ablakkeretek körül.

Ennyi volt. Végül is ilyen egyszerű.

Frédéric csendben, ellenkezés nélkül, néma bólintással megadta magát. Elfogadta a palermói gróf filozofikus világszemléletét. Nem állt többé ellent, mert megszületett benne is a feledés vágya. Lesz, ahogy lesz. Legyen azé az akkumulátor, aki jobban akarja. A dicsőség úgyis az övé, egyszer majd valahogy valamikor valakik valahol rájönnek.

Amikor felnyitották a laptopot, Fabrizio Salina gróf konstatálta, hogy békeközvetítői szerepe véget ért, a dolgok jól alakulnak, pár óra, és a markába hullik tízezer euró.

Úgyhogy meghajolt, és megint távozott.

De huszonöt perc múlva visszatért.

A francia professzort akkor már a laptop fölé hajolva találta, mellette Vej Csün-ven ült, a kezében egy könyv méretű külső adathordozóval, egy koromfekete vincseszterrel.

A selyemtapétás szobába vezető ajtó nyikorogva tárult fel, úgyhogy mindenki a grófra pillantott, amikor szokásához híven toporogva megállt a kopott perzsaszőnyeg szélén.

– Egy hölgy érkezett a professzor úrhoz – közölte Vej Csün-venhez fordulva. Frédéricre rá sem nézett. – Azt mondja, tudja, hogy a professzor itt van, és nem hajlandó addig távozni, amíg nem találkozik vele. A kapu előtt áll, és vár. Mi legyen, muksókáim, mit tegyek? – Fabrizio Salina gróf zsebre dugta a kezét, és egykedvű arckifejezéssel várta a választ.

– Mylène? Ez a neve? – kérdezte éles, szinte nyüszítő hangon Frédéric. A gróf nem mondta ki hangosan, hogy igen, csak bólintott, mire a vörös hajú, kócos professzor azonnal felpattant, és elindult az ablak felé, hogy lenézzen a kapu előtt várakozó Mylène-re. Nem akarta elhinni, hogy tényleg itt van.

Vert a szíve, a gyomra lüktetett, úgyhogy nem vette észre, amikor a mögötte álló, rezzenéstelen arcú kínai rendőr meglendítette a karját. Olyan erővel ütötték arcon, és röpült el megint a fekete, csontkeretes szemüvege, hogy esés közben Frédéric önkéntelenül meg akart kapaszkodni valamiben. A levegőben hadonászva magával rántotta a márványlapos konzolasztalról az ókori Rómából származó, kétezer éves mellszobrot, Julius Caesar portréját.

A hatvankilós műremek olyan durranással landolt a majolikacsempén, mintha kézigránátot dobtak volna a Salina-palota fogadótermébe.

Julius Caesar orra és egyik füle letörött, az álla megrepedt.

A kár nagyobb volt, mint a Salina grófnak ígért tízezer euró!

Frédéric véres arccal feküdt Julius Caesar mellett. Első pillantásra nem volt egyértelmű, hogy melyikük feje sérült meg jobban.

Amerikai Egyesült Államok, Air Force One

Donald Trump látványosan intett a kezével, hogy mindenki maradjon ülve. A bal oldali ablaksor előtt ment végig, a karfás székek mögött, közben oldalra billentette a fejét, mert a plafon boltíve ott már görbülni kezdett. A több mint százkilós test végül lehuppant az ovális asztal végén álló forgószékbe, háttal a képernyőfalnak.

Mire felért ide, az emeleti válságszobába, tényleg mindent eldöntött. Ezúttal is csak egyetértő tekintetekre és megerősítésre várt. Határozott elképzelése volt arról, hogy mit kell tennie. Nem volt nála semmilyen papír, jegyzet vagy emlékeztető.

– Vége a kétkapus játéknak – magyarázta nyugodt hangon. – Vagy Amerika, vagy Kína, mindenkinek döntenie kell – mondta, miközben a tenyerével az asztallapot paskolta. – Minden országnak meg kell értenie, hogy mostantól már nem lehet mindkét térfélen játszani. Kimazsolázni mindenből a legjobbat. – Cherry picking, ezt a szót használta. – Ez persze sokaknak fájni fog. Azok a rablóbárók például – Trump utálta a nála sokkal sikeresebb üzletembereket –, akik a kapzsiságukkal tönkretették Amerikát, mert Kínába telepítették a gyáraikat, hát ők pórul járnak. Munkanélkülivé tettek sok millió amerikait csak azért, hogy olcsóbb munkaerővel dolgoztathassanak. Ezúttal pechük van. Miért nem gondolkodtak előre?

Miközben erről beszélt, az elnök egyáltalán nem tűnt idegesnek, sőt mintha enyhe mosoly ült volna ki a szája szélére.

– Miért gyárt a Tesla több elektromos autót Kínában, mint Amerikában? Jó kérdés, ugye? – De ez őt, Donald Trumpot ma reggeltől már nem érdekli. A Tesla kínai üzemeinek a bezárása legyen Elon Musk problémája. Fájjon emiatt Musk feje, mert az övé többé nem fog, az biztos. – És a hedge fundok? A bankok? A mindenféle befektetési alapok? Hát majdcsak megoldják valahogy! Mostantól harcoljanak ők a pénzükért a kínaiakkal – mondta Donald Trump.

Úgy hajította el az ügyet, mint lent, az elnöki hálószobában az összegyűrt napi jelentést. Ha nem tudott megoldani egy problémát, akkor megszüntette.

Valójában tehát nincs is ügy, ez volt a válasza Kína fenyegető lépésére, sokszázmilliárd dollárnyi amerikai vagyon zárolására.

Ezt tudta kitalálni az elmúlt fél órában.

– Ken Griffin legközelebb Pekingbe repüljön inkább, ne pedig Londonba dinoszaurusz-csontvázat vásárolni – jegyezte meg az alelnök elégedetten. A többiek értetlenkedve néztek rá, el sem tudták képzelni, hogy miről beszél. Még Don Jr. sem.

– Viszont… – emelte magasra az ujját Donald Trump – a kínaiakról csak úgy lehet leválni, ha mindenki leválik róluk, ha az egész Nyugat hátat fordít nekik, az összes barátunk és szövetségesünk. – A korábban vámháborúval és az amerikai katonai védőernyő megvonásával zsarolt „élősködő” európai országok így lettek egyik pillanatról a másikra megint barátok és szövetségesek. – Ahogy mi kitiltjuk Kínát, még a diákjaikat is, meg persze az összes kínai befektetést és beruházást Amerikából, úgy kell nekik is ugyanezt tenniük Európában. Vége a kétkapus játéknak. Egy csapatban játszunk, egy irányba támadunk, egy térfélen, egymás között passzolgatunk, ezt kell elmagyaráznotok nekik, de sürgősen.

– Mármint pontosan kiknek? – kérdezte a külügyminiszter, Marco Rubio.

– Egyesével mindenkinek – válaszolt az apja helyett Don Jr. Széttárta a kezét, a tenyerét a bőrborítású mennyezet felé fordította, és megrázta. Mit nem lehet ezen érteni?, sugallta a mozdulat. – Gondolom, egyesével fel kell hívni az összes európai ország number one-ját… Nem? – nézett kérdő tekintettel az apjára. Amikor Donald Trump bólintott, ő folytatta: – És el kell magyarázni nekik, de nagyon nyomatékosan, hogy válasszanak. Vagy a kínaiak, vagy mi. Az egyik piacnak búcsút inthetnek, az biztos, úgyhogy sürgősen döntsék el, melyiknek. Ugye, apu? – nézett a dinasztia atyjára az ifjú sarj.

Donald Trump bólintott.

Az FBI főnöke, a borostás arcú Kash Patel, aki egy Ugandából kiutasított indiai házaspár gyereke volt, és ez türelemre nevelte – meg persze arra, hogy megértse és elfogadja: még a fontos dolgoknak is van fontossági sorrendjük –, mostanra rájött, hogy Trumpot egyelőre nem az óceánok mélyén futó telekommunikációs kábelek átvágása érdekli, vagy a polgári infrastruktúra elleni kibertámadás, nem ezek a sok tízmillió amerikait érintő „csekélységek”, hanem a pénz, a pénz és csakis a pénz. Az üzlet, a Kínában rekedő amerikai befektetések és a veszteség.

Persze mást mond, más a retorika, oldja meg Elon Musk saját maga, meg Ken Griffin, ilyesmiket, persze, mert Nebraskában, ahonnan most hazafelé repülnek Washingtonba, ki sajnálná ezeket a multimilliárdosokat? Trump választói biztosan nem, de valójában az ő pénzük nélkül az elnök nem tudna adókedvezményt osztogatni azoknak a tízmillióknak, akik rá szavaztak, és akik most pár órára valószínűleg internet nélkül maradtak. Hát sag schon! Mivel viszont Amerikában messze nincs annyi kínai beruházás, mint Európában, az elnök kénytelen az európaiakra támaszkodni a kínaiakkal szemben. Fel kell pumpálnia az erejét. Így próbálja megállítani Pekinget. Ez tehát a terve. Okos és logikus, gondolta Kash Patel. A maga részéről egyetért. A repülőgépen felrobbanó titokzatos csomagokkal és az óceánfenéken átvágott kábelekkel majd foglalkozik ő, vagyis hát az FBI. Végül is ez a dolga, erről tényleg nincs mit beszélni.

– Elnök úr is vállal hívásokat? – kérdezte azért óvatosan, mert nehezen tudta elképzelni, hogy ezt a feladatot Trump delegálja nekik. Az elnök meglepődve nézett rá, mert nem értette, hogy az FBI igazgatója mire céloz, úgyhogy Kash Patel megmagyarázta: – Ott van például Magyarország. Orbán Viktor. Kedvelik egymást, ha jól gondolom.

Trump némán bólintott, de nem mondott semmit. A kézfejét nézegette, a sárga foltot.

– Európában Magyarország teszi azt, amit az amerikai kontinensen Mexikó próbált. A kínaiak trójai falova. Oda megy az Európába irányuló kínai befektetések majdnem fele, egy icipici országba. Furcsa, nem? Magyarország az Európai Unió össztermelésének csak egy százalékát adja, de tavaly a kínai beruházások negyvenöt százaléka ott landolt.

Trump megint bólintott. Abbahagyta a sárga folt simogatását a kézfején, és felnézett. A tekintetében kíváncsiság keveredett meglepődéssel.

– A magyarok Afrikában kínai pénzekkel a zsebükben rohangálnak, és olyan infrastruktúrát építenek, olyan bányákat vásárolnak fel, amik végül kínai kézben kötnek ki. Strómankodnak nekik a harmadik világban, segítenek a kínaiaknak, hogy észrevétlenül megszerezzék a ritkaföldfémeket. Ez így szerintem kifejezetten ellentétes Amerika érdekeivel.

– Ugandában? – hajolt előre Donald Trump. Összehúzta a szemöldökét, koncentrálni kezdett, mert erről nem tudott. Azt feltételezte, hogy Kash Patel csak az ugandai családi kötelékei miatt tájékozottabb nála ebben az ügyben. A neki szánt egyoldalas napi jelentésekben még soha nem olvasott erről.

– Nem – szólt közbe Kristi Noem, a belbiztonsági miniszter a világvégi Dél-Dakotából, aki az állását a politikai hűség mellett bizonyos mértékben az előnyös külsejének is köszönhette. – Kongóban, Csádban, Angolában és Botswanában. Ezek azok, amikről biztosan tudunk. Még a Biden-kormányzat kezdte el figyelni a magyarok mozgását, beleértve a miniszterelnök családtagjait is, mi csak folytattuk – mondta a karcsú és kisportolt, gesztenyebarna hajú Kristi, aztán egy lágy, meleg mosollyal próbálta tompítani a feszesen pattogó országfelsorolás férfiasságát.

– Tele vannak kínai akkumulátorgyárakkal – csatlakozott Orbán Viktor bűneinek felsorolásához Marco Rubio is. A külügyminiszter ráadásul még az amerikai moziipart is felemlegette, ami kifejezetten fájó pont volt számára. Imádott kishúga ugyanis korábban egy szappanoperasztár felesége volt, úgyhogy a családi asztalnál hallgatta végig ezeket a történeteket. – Tizennyolcezer filmes munkahely vándorolt el Amerikából, részben Orbán miatt, akkora filmstúdiót hozott létre Magyarországon. Az írek, az ausztrálok és a magyarok a leginkább bűnösök ebben.

Donald Trump a magasba emelte megsárgult kézfejét.

– Világos – mondta, bár magában meglepődött, hogy Magyarországnak ilyen hosszú a bűnlajstroma, és hogy Orbán Viktor ennyire elköteleződött Kína mellett. Ezt neki eddig senki nem mondta. Viktor se, soha. Ezt ügyesen elhallgatta, gondolta, és miközben megcsóválta a fejét, a hitetlenkedés jeleként hangosan kifújta a levegőt az orrán. – Rendben, Orbánnak telefonálok én, Giorgiát viszont hívd fel te, Marco – osztotta ki a külügyminiszternek Olaszországot, vagyis a Giorgia Meloninak szóló hívást.

Aztán gyorsan végigmentek az összes országon, mindenki kapott néhányat. Pár perc alatt eldöntötték, hogy ki kit hív fel a következő egy órában, még a washingtoni landolás előtt.

Don Jr.-ra azokat a kisebb európai országokat osztották, ahol a Trump dinasztiának családi vagy üzleti kötődései voltak. Szerbia, Szlovénia, a Cseh Köztársaság és Írország.

– Sue – fordult végül a kabinetfőnökéhez az elnök. Susie Wiles már majdnem hetvenéves volt, a hirtelen ébresztés után láthatóan elég nehezen kelt ki az ágyból. Ősz haja kifejezetten kócos volt, talán meg sem fésülködött. Smink sem volt rajta, csak a szemét húzta ki vastag, fekete szemceruzával. Ugyanazt a halványzöld kosztümöt viselte, mint tegnap kora reggeltől késő estig, csak most már össze volt gyűrődve. Trump felállt az asztaltól, így jelezte, hogy a megbeszélésnek vége. – Sue, hívd fel Mr. Orbánt! – A korábban kialakult elképzelés ezúttal is gyorsan változott a fejében, úgy, mint máskor, más ügyekben is. Könnyen lehetett hatni rá. A magyar miniszterelnök hirtelen már nem Viktor volt, de még nem is csak egyszerűen Orbán, hanem miszter, enyhe gúnnyal a hangsúlyában. – Hívd fel a mobilján vagy akármilyen számon, és kapcsold azonnal a lenti dolgozószobámba! A jelek szerint vele tényleg van mit megbeszélnem.

Nem szándékosan, hanem véletlenül, Donald Trump hangos durranással csapta be maga mögött a sugárzásbiztos válságterem vastag ajtaját. Most már tudta, mit kell tennie, és lendületesen belefogott.

Olaszország, Palermo

Frédéric Bertholet az arcát fogdosta. Mintha ezer tűszúrás érte volna, úgy bizsergett a bőre a jobb fülétől lefelé, egészen a szájáig. A fájdalom az állánál volt a legerősebb, megtapogatta, aztán bárgyú tekintettel nézte a vért az ujjain. Kába volt. A feje elöl-hátul lüktetett. Próbált feltápászkodni, de a kezében éles szúrást érzett. Feljajdult, ahogy beletenyerelt a mellé zuhant márványszobor éles törmelékébe.

Pár másodpercre el is ájulhatott, mert nem emlékezett arra, hogy miképp került a földre. Megütötték, ebben biztos volt, de hogy utána mi történt, azt nem tudta volna megmondani. A kapálózásra és a mellszobor leverésére nem emlékezett.

Fokról fokra tisztult a látása, úgyhogy most már észrevette maga előtt a gumitalpú, fekete bőrcipőt. A tekintete elindult felfelé, végig az élére vasalt barna nadrágon, egészen a fekete műbőr övig. Meglátta rajta a kitágult lyukakat, a bizonyítékát annak, hogy Vej Csün-ven az edzőtermekben idővel karcsúbb lett, és fokozatosan egyre szorosabbra tudta fűzni az övét.

A tüskehajú kínai ott vigyorgott fölötte. Szánakozva, csípőre tett kézzel bámult le rá. Most már agresszív volt, megrugdosta a támaszkodó kezét, amikor Frédéric a majolikacsempén végre talált egy olyan pontot, ahol nem szúrta meg a törmelék. Vej Csün-venből előbújt Kína dúvad arca.

– Tápászkodjál, de gyorsan! – A miszter Frédéric ezek szerint elfelejtve. – Húzzál vissza a kanapéra, és maradj ott, mert legközelebb már akkorát kapsz, hogy leszakad a fejed! – mondta a pekingi és budapesti edzőtermek törpetermetű bajnoka, miközben nem is ő, hanem a tagbaszakadt Kung Tao ütött. Kis szünetet tartott, aztán még becsmérelte kicsit a professzort, ő, az igazi falusi paraszt Kínából. – Te seggfej – mondta Frédéricnek, és közben még az eddiginél is kajánabbul vigyorgott rá.

A grimasz – persze ezt Frédéric honnan is sejthette volna – valójában fokozódó aggodalmat takart. Valami nem stimmel itt, Vej Csün-ven egyre inkább ezt érezte. Már azt is furcsának találta, tulajdonképpen már akkor feltámadt benne a gyanú, amikor Frédéric Bertholet egyik pillanatról a másikra felvette a barátnője hívását. És aztán dadogva elnyökögte, hogy kinél is van épp, és kikkel. Fabrizio Salina grófnál vagyok vendégségben. Kínaiakkal tárgyalok.

Többet viszont nem mondott Frédéric, mert azonnal pisztolycsövet nyomtak a tarkójához. Se várost, se címet, semmi konkrétumot. De ez a nő mégis itt van. Máris itt van. A kapu előtt.

Nagyon furcsa.

Vej Csün-ven elindult oda, ahová az előbb Frédéric próbált, az ablakhoz. A halványzöld intarziaberakással díszített, kétszárnyú ablakok egy méter mély beugróból nyíltak befelé. Tömör faspalettákat rögzítettek rájuk, amiket belülről lehetett becsukni, valószínűleg az irdatlan erejű nyári napsütés elleni védekezésként. A tömzsi kínai, mintha harcedzett titkosügynök lenne – bár végül is az volt –, óvatosan lépett az ablakhoz. Mindvégig takarásban maradt. Felülről súlyos bársonyfüggönyök lógtak az ablak két szárnya elé. Az egyiket félrehúzta, és vigyázva elbújt mögé. Onnan nézett le a palota kapuja elé.

Egy magas sarkú szandálban és hússzínű selyemruhában várakozó, karcsú, kifinomult nőt látott, keleties beütéssel az arcán. Könnyed, elegáns, lenyűgöző jelenség volt.

Kizárt, hogy ennek a szerencsétlen félkegyelmű tudósnak ilyen nője legyen, ez volt az első gondolata. Egyszerűen képtelenség. Vej Csün-ven fejében már ez is megkongatta a vészharangot. De hogy ráadásul miszter félkegyelmű gyönyörű nője, még ha európainak tűnik is, metszett keleties szemmel nézzen a világba, ez aztán már tényleg túlment minden határon. Egy tajvani? Ez volt az első gondolata. Vagyis az ellenség! És már itt áll a kapu előtt.

Vej Csün-ven pánikba esve nézett körbe az utcán, de amerre a függöny mögül ellátott, csak arabok voltak. Nagy részük a szemben lévő ház falának támaszkodott, és az árnyékban vízipipázott. Néhány csontsovány kutya is bóklászott körülöttük, a szemetet turkálták a kukákban. Amúgy sehol senki.

Menniük kell, döntötte el azonnal. El innen, ebből a szobából, mindenképp.

– Herceg elvtárs! – ordított az ablakbeugróból, a függöny mögül a gróf felé, mert hirtelen nagyon elege lett ebből a málészájú pojácából. – Hol tudunk úgy elbújni, hogy a Jóisten sem talál meg minket, se a tiéd, se a miénk?

Conte Fabrizio Salina di Gaspare Serenario a hercegelvtársozásra sértődötten kapta fel a fejét. Meghallotta a gúnyt a kifejezés mögött. Micsoda sült paraszt, gondolta magában, de mosolygott, mert ahogy a normannok, a berberek, a spanyolok és a garibaldisták is jöttek-mentek, ezek a kínaiak is el fognak tűnni innen előbb-utóbb. De a tízezer eurójuk akkor is itt marad, méghozzá az ő bankszámláján.

– Mit parancsol főméltóságod? Óhajt valamit tőlem a nagy hatalmú sógun? – kérdezte epébe mártott cinizmussal a kínai proteinfelfújttól. De a kérdést hallva Vej Csün-vennek arca se rebbent, úgyhogy a gróf számára világos lett: tényleg egy tuskóval van dolga ősei fényes palazzójában. Ez a műveletlen hülye azt sem tudja, hogy a sógun olyan középkori japán hadvezér, akit a hozzá hasonló barbár kínaiak meghódításával bízott meg a japán császár. – Tehát, mit méltóztatik kívánni tőlem? – ismételte meg a kérdést enyhe meghajlást színészkedve, mintha tényleg csak szolga lenne a saját palotájában.

– Azt, hogy bújtass el minket, te barom, most mondtam! – ordított rá a függöny mögül épp kilépő, láthatóan rettentően ideges Vej Csün-ven.

A családjuk vérvonalát általában a normann hódítókig, tehát a tizenkettedik századig visszavezető előkelő szicíliaiak minden képzelőerőt felülmúlóan érdekes palotákban élnek. Legalábbis építészeti szempontból. Végigvonulva a palazzóikon, az egymásba fűződő termek és szobák tucatjain, a látogatónak olyan érzése támad, mintha időutazáson venne részt. Mintha a helyiségeken áthaladva valójában a történelemben sétálna visszafelé.

Fabrizio Salina gróf palotája legalábbis ilyen volt.

A kopott, zöld selyemtapétával kárpitozott neoklasszicista fogadóterem mellett ott sorakoztak a rokokó, aztán időben visszafelé a barokk és a tizenötödik századi reneszánsz korszak helyiségei. Ide-oda kellett forgolódni a palazzóban, ügyesen kiigazodva a szobák szövevényes labirintusában, lépcsőkön fel és le, míg az ember végül eljutott a palota legkorábban épült pontjához, a tizenkettedik századi várbástyához.

Eredetileg ugyanis minden palermói palazzo egy védelmi célokat szolgáló, ősi, középkori várszerkezetből fejlődött a jelenlegi állapotába. A vár maga pedig egy még korábbi bástyatoronyra épült. Ahogy a történelem kereke előrefelé forgott, úgy épültek újabb és újabb szárnyak az elején csak egyetlen magas vártornyot jelentő védelmi állás köré. Így lett évszázadok alatt belőle az, amit most lát a világ, egy áttekinthetetlenül szövevényes palotakomplexum.

Úgyhogy amikor Vej Csün-ven el akart bújni a labirintusépületben, a gróf elindult vele és a két másik kínaival meg persze a maguk előtt lökdösött Frédérickel jobbra, a rokokó szobák felé. Pontosabban azokon keresztül a távoli középkori várbástyához. A fejük felett tizennyolcadik századi cicomás muranói csillárok lógtak, a lábuk alatt fényes, égetett sevillai majolikacsempék futottak. Az egyik falon dísztelen, faragás nélküli mahagónikeretben Garibaldi portréja függött, amit göcsörtös betűkkel maga a szabadsághős írt alá, amikor pár hónappal a halála előtt, 1882. április 11-én vendégségben járt a Salina-palotában, és eltöltött itt egy éjszakát. A dátumot ő maga firkálta rá öreg, remegő kézzel, alig olvasható számokkal.

Aztán jött a barokk kor, sorjáztak a szobák egymás után tele aranykeretes, megkopott, homályos tükrökkel és bibliai jeleneteket ábrázoló, hatalmas olajfestményekkel. Áthaladtak a szabadkőműves-páholy tanácskozásait szolgáló különtermen is. A sarokban Verdi zongorája állt. Az olasz zene talán legnagyobb alakja sokszor járt itt, a Salinák rajongtak érte.

Majd egy csigalépcsőn fel, és jött egy kereszthuzatot biztosító belső udvar – amolyan korabeli légkondicionáló –, a közepén látványosan leparkolt külsőkerekes, tűzpiros antik Alfa Romeo, az aktuális gróf egykori nagypapájának a versenyautója. Az öreg Salina a múlt század harmincas éveiben ezzel rótta a sivatagot az észak-afrikai országok kalandos túraversenyein. Ő így múlatta az idejét.

Neki még senkit sem kellett körbevezetnie a palotájában tizenöt euróért.

Aztán jött a vívóterem – ez már igazán középkorinak tűnt –, ahonnan terméskőből rakott, nehéz lépcsőfokok indultak felfelé. A plafon itt hirtelen gerendázottá vált, pár szoba után pedig a festés is eltűnt a falakról, maradt a tizenharmadik századi nyers kő rozsdás vascsapolásokkal, az ajtók fölött pedig a korhadó fastruktúrák nyomaival. Itt már középkori páncélöltözetek álltak a helyiségek sarkában, egykori Salinák egykori hadi vértezete. A falakon kardok és lándzsák meg persze szentképek, végül pedig a torony maga, faragott kövekkel, mintha a keresztes lovagok kora örökre itt ragadt volna, az időbe fagyva. Kopott arcú oroszlánok domborművei néztek le Vej Csün-ven tompa, semmitmondó arcára. Pálmafák, elefántok és szőlőfürtök gyönyörű vésetei minden kis beugróban, a lépcsőfordulókban és a falból kiálló pihenőpadok karfáinak végein.

Végül felértek a vártorony tetejére, és megálltak egy hosszú, csapolásokkal összeillesztett, egyszerű étkezőasztal előtt. Vej Csün-ven körbenézett. A legalább tíz méter hosszú asztal mindkét oldalán padokat látott, könyéktámasz és háttámla nélkül. Nem volt nehéz elképzelni, ahogy évszázadokkal ezelőtt primitív szicíliai vademberek esznek az asztalra görnyedve, kézzel, fatányérokból.

– Na akkor most visszamész a főkapuhoz, herceg elvtárs. – Vej Csün-ven nem barmozta tovább a grófot, de többé nem volt hajlandó a nevén sem szólítani. – És elküldöd a francba azt a csirkét a kapu elől, megmondod neki, hogy nincs itt semmiféle professzor, rossz helyen kopogtat. De még mielőtt indulsz, lenne egy kérdésem…

Tizenöt perc telt el, és még mindig semmi sem történt. Pontosabban dehogynem. Mylène a bezárt kapu előtt állt, és arra várt, hogy a göndör hajú, gyűrött ruhás figura, aki talán a gróf titkára lehetett, visszatérjen. Eszébe sem jutott, hogy személyesen a gróf jött le hozzá. A középkorú férfi néhány kopogtatás és a csengő-harang többszöri rángatása után nyitotta ki a hatalmas, kétszárnyú fakaput. Amikor Mylène közölte vele, tudja, hogy a professzor itt van, és nem hajlandó innen addig elmenni, amíg nem találkozik vele, a fickó bólintott, és csak annyit mondott, hogy várjon. Aztán becsukta Mylène orra előtt a kaput. Ő azóta áll itt, és vár.

Közben viszont a szemben lévő ház tövében vízipipázó arabok felfedezték, hogy a kapu előtt ragadt, és egyre agresszívabbak lettek, most már fütyörésztek is felé. Hosszú szakállas, koromfekete hajú férfiak, mind a négy. Eleinte arabul, aztán franciául kezdtek válogatott ocsmányságokat kiabálni. Valószínűleg Algériából jöttek, gondolta Mylène, ezért ordítoznak franciául Olaszországban. Megpróbált úgy csinálni, mintha nem értené, mit mondanak. És persze igyekezett rájuk sem nézni. Mereven bámulta maga előtt a kulcsra zárt kaput. Teltek a percek, de továbbra sem történt semmi.

Az egyik arab, akinek eddig nem nagyon hallotta a hangját, most olaszul ordított felé, de hogy mit mondott, azt Mylène nem értette. Ez meg talán líbiai, gondolta.

Tudta, hogy André látja őt, és ez kicsit megnyugtatta. André húsz méterre tőle, egy arab szavakkal telefirkált, omladozó fal mögött bújt el, hogy a palota ablakaiból ne vegyék észre.

De akkor is, most már jöhetne valaki, kinyithatnák a kaput, és beengedhetnék. Vagy hát… Majd őket…

Az egyik arab felállt. Mylène valahogy megérezte, pedig háttal állt neki. Odakapta a fejét. Ijedten nézte, ahogy a szakállas férfi magabiztosan közeledik, szürke kockás, fekete köntösruhában, a fején koszos arab sapkával. Sötét arca volt, elég rémisztő. Talán mégsem algériai, gondolta Mylène, olyan, mintha afgán mudzsáhid lenne, de akkor miért beszélt franciául? Vagy nem ő kiabált? Mylène zavarba esett, nem tudott róluk semmit, hiszen korábban rájuk se nézett.

Most egy másik arab is felállt, és az is elindult felé.

André ekkor lépett ki a fal mögül. Ő is Mylène-hez indult, de közben határozottan nézte az előrébb tartó arabot, felé fordította a fejét. Az afgán – vagy algériai vagy líbiai, vagy akárki is ez az arab – Andréra pillantott, aki közben megemelte a jobb karját, és előrenyújtotta a kezét. A középső és a mutatóujjával, mintha fegyver lenne, az arabra célzott, az egyik szemét be is hunyta közben, mintha távcsőbe nézne, és irányt váltva elindult a férfi felé.

Az megtorpant. Nézte az izmos, magas fehér férfit, akiből rejtélyes energia sugárzott. Azt érezte, hogy valami furcsa, vad erő veszi körbe.

André pisztolymozdulata közben eltűnt, a középső ujja a tenyerébe záródott, csak a mutatóujja maradt kinyújtva, amivel visszafelé hessegette az arabot, olyan szigorú tekintettel, hogy még Mylène is megrémült tőle. A belőle áradó erő forrása, az volt ijesztő. Megérezte az arab is. Az európai arcból sugárzó képességet, ami egyetlen szó és hang nélkül tette őt engedelmessé. Csak a mozdulat parancsát érzékelte, de már az is letaglózta.

Visszafordult.

Szembement a második arabbal, ugatott felé néhány szót, a karjával terelte, fordulj, fordulj már, mutatta neki behúzott nyakkal, menjünk innen.

– Dána nadhab! – kiabált a két még mindig ücsörgő vízipipázó felé, amit se André nem értett, se Mylène, de a vége az lett, hogy az a kettő is felállt, azonnal felpattantak, és mind a négyen elindultak, végig a szemetes utcán, a kutyák között átvágva, az ellenkező sarok felé.

Néhány galamb is bóklászott a repedezett járdán, a csőrükkel csipegettek valamit egy széttúrt, kék szemeteszsákból. Az az arab, akivel André farkasszemet nézett, most hirtelen kilőtt, és mintha a galambok puha focilabdák lennének, hatalmasat rúgott az egyikbe. Nyerítve vihogott, mire a többiek megtapsolták. Utánaszaladt a vergődő madárnak, és egy másik, jól irányzott lábmozdulattal az egyik túlcsordult kuka felé rúgta a félholt galambot. Telitalálat lett belőle. A szürke tetem hangos csattanással csapódott a puha szemeteszacskók bálájába.

A háromfős arab közönség fölhördült, a góllövő magasba emelte a kezét, és szaladni kezdett az üres, koszos utcán, félkörben a bal járdától a jobb felé, mintha egy egész stadion őt ünnepelné. Aztán visszafordult André irányába, és a köztük lévő, lassan ötven méter biztonságos távolságából megint ordított valamit arabul, most ő mutatta az ujjaival a célzást. Lelőlek, kutya, valami ilyesmi lehetett a mozdulat értelme, de közben odaértek a sarokhoz, és befordultak rajta. Még utána is visongtak, most már láthatatlanul, a szomszéd utca védelméből hősködve.

– Nyugi – mondta André Mylène-re kacsintva, de ő nyugodt volt.

– Micsoda szamuráj! – felelte a nő mosolyogva, de André nem értette, hogy mire céloz.

Magyarország, Budapest

Orbán Viktor rögtön tudta, hogy ezek szerint igaza volt. Donald Trump Kína kapcsán tényleg elkalkulálta magát. Amint meghallotta az amerikai elnök első kérdését, azonnal rájött, hogy a telefonhívásnak rossz vége lesz.

– Hány kínai akkumulátorgyár van Magyarországon? Egész pontosan mennyi? – kérdezte tőle Donald Trump a kurta Hello, Viktor köszönés után, de olyan számonkérő hangsúllyal, mintha legalábbis bűncselekményt követett volna el ellene. A magyar miniszterelnök leroskadt a halványsárga selyemmel kárpitozott biedermeier kanapéra. A nappaliban érte a hívás, otthon, a házában, a budai hegyek tetején.

– Nem tudnám hirtelen megmondani – próbálta elkerülni az elkerülhetetlent, mert sejtette, merre fog tartani a beszélgetés.

– Mennyi, Viktor? Mennyi kínai gyáratok van? – A kérdés annak a türelmetlenkedő építési vállalkozónak a hanghordozásában érkezett, akinek az építésvezetője nem tudja megmondani, pontosan hány targoncát használnak.

Donald Trump meg akart bizonyosodni arról, amit egy emelettel feljebb, az elnöki gép tárgyalójában mondtak neki, hogy tényleg Magyarországra ömlik a legtöbb kínai beruházás Európában, hogy valóban Orbán Viktor a kínaiak trójai falova az Unióban. Vagyis tulajdonképpen az egész nyugati világban.

– Tíz – válaszolta végül a magyar miniszterelnök. – Tíz akkumulátorokat és elektromos autókat gyártó kínai üzem működik Magyarországon. – Aztán úgy döntött, hogy mégsem hajtja le a fejét, mint egy bűnös, sarokba szorítva. Inkább beleáll, mert ő valójában büszke volt erre. – Évi százkilencvennégy gigawattóra akkumulátorgyártó kapacitásunk van, Donald. Ez a világon a negyedik legtöbb Kína, Németország és persze utánad, úgy értem, Amerika után.

– Hát itt a vége, ezt a kapcsolatot el kell vágni – parancsolta azonnal, lélegzetvételnyi szünet nélkül Donald Trump, még mindig annak az építési vállalkozónak a hangján, aki a saját vállalatában bármilyen utasítást kioszthat. Magyarázatot se fűzött a döntéshez, egyszerűen csak haladni akart, nyolc hívás várt még rá a washingtoni landolás előtt, nem ért rá körülményeskedni. Ez a teendő, és kész.

Orbán Viktor nem válaszolt. Eszébe jutott, hogy mennyi energiát fektetett ebbe a kapcsolatba, az amerikai elnök kenyérre kenésébe, mennyit kockáztatott – de az is, hogy már régóta érzi a kifulladás jeleit. Akkor kezdte sejteni, hogy lejjebb csúszott a listán, amikor Trump győzelme után, 2024 decemberében elrepült Floridába, Mar-a-Lagóba, de a megválasztott elnöknek már nem jutott rá ideje. Végül is nem ült le vele tárgyalni. Úgyhogy Elon Muskkal ültek le kint, a nappali előtti fedett verandán, egy üres asztalhoz, hogy legalább vele tudjanak pár percet udvariasan beszélgetni. Műanyag ásványvizes palackokat tettek eléjük, de poharat már nem kaptak. Csak Musk a kólájához. Az ő vizesflakonjaikról még a kupakokat sem csavarta le senki. Ez volt Mar-a-Lagóban a vendéglátás, miután Trumpot megválasztották.

A beiktatására készülő elnök az egyik fontos tárgyalásáról rohant a másikra, és sietve rázott vele kezet. De ennyi volt, semmi több. A félperces üdvözlést adta el itthon sikeres Trump–Orbán-csúcstalálkozóként: A jövő elkezdődött, írta ki a Facebook-oldalára az egyik munkatársa, de ő pontosan tudta, hogy valójában egyetlen kézfogásért repülte át az óceánt. Tulajdonképpen megalázónak érezte, bár igyekezett jó képet vágni hozzá. Másfél hónappal később Trump eskütételére – bár hívták – már el se ment Washingtonba. Nem akart díszlettárgy lenni és tapsikolni valahol az egyik hátsó sorban.

Inkább megüzente a Trump-kormányzatnak, hogy szívesen látja az amerikai üzletembereket Magyarországon, de a kínai kapcsolatokat – cserébe a semmiért – nem hajlandó leépíteni. És most maga az elnök telefonál, hogy vágja el őket?

Ezek szerint Trump nagy bajban van…

Az amerikai elnök a csendet hallva kicsit megsajnálta ezt a lelkes, hozzá dörgölőző figurát, úgyhogy mégiscsak megmagyarázta a döntést.

– Értsd meg, Viktor, én olyan Európát akarok, ami nem függ se Pekingtől, se Moszkvától. Azért ez nem annyira bonyolult, ugye? Véget kell vetni a biztonságunkat fenyegető mindenféle gazdasági és energetikai összefonódásnak. Ennyi. Dobnod kell Pekinget. Moszkvával még várhatsz, ha gondolod, bár hosszú távon nem tanácsolom. De a kínaiakkal vége. Felejtsd el az akkumulátorgyáraikat, a közös afrikai beruházásokat és bányavásárlásokat! Remélem, érted. Szerintem pontosan átlátod, hogy miről beszélek, és tudod is, hogy ez alapján mit kell tenned, nem? Hogy mit kell megbeszélned a vasárnapi ebédlőasztalnál a családoddal, vagy nem?

Súlyos célzás volt, mert sok mindent sejtetett. Amerika, legyen ott bárki hatalmon, nem tréfál. Ezt gondolta Orbán Viktor, miközben idegesen felállt, és odasétált az afgán faliszőnyeghez. Rátette a kezét a vörös színárnyalatokban úszó, vastag szövetre, aztán lassan nekitámaszkodott, mert ez megnyugtatta. A tapintás a tenyerén, a csomózások spárgakeménysége, a távoli világ ereje.

A Kelet.

Miközben a nyugati világ urával beszélt.

– De Donald, te, aki mindannyiunknál sokkal tisztábban átlátod a helyzetet – próbált hízelegni az amerikai elnöknek, mert ez eddig mindig működött –, te sokkal jobban tudod, hogy Kína nem Európát fenyegeti, hanem titeket, Amerikát, a ti gazdasági pozícióitokat. Európának és benne nekünk, magyaroknak ehhez semmi közünk. Mi a konnektivitásban, az összekapcs…

– Már hogyne lenne! – vágott a szavába Donald Trump. – Hogyne lenne közötök! Kínai akkumulátorokat tesztek Magyarországon azokba a német autókba, amik aztán az amerikai piacon kötnek ki. Ha gondolod, megmondom a németeknek, hogy zárják be nálatok a gyáraikat, és azokat is hozzák át Amerikába, feltéve, hogy amerikaiaknak akarják eladni az autóikat. Persze minden maradhat úgy is, ahogy van, és megvehetik a magyarok őket, ha van rá pénzük. Van, Viktor? Mert felőlem akkor maradhatnak a gyárak Magyarországon is.

– De Donald! – Orbán Viktor szavainak hangsúlya most már nem az érvelő vitapartneré volt, de nem is az okosan hízelgő tárgyalófélé, hanem a kegyelmet kérő elítélté. – Hiszen annyit segítettünk neked. Annyi mindenben egyetértünk! Te vagy a konzervatív világ védőbástyája – apró hízelgés megint –, mi meg az előretolt hadtest, már tíz éve együtt csatázunk a világ liberálisaival, a kommun…

– Te mit segítettél nekem? – csapott le a pár másodperccel korábbi mondatra Donald Trump. – Konkrétan mire gondolsz, Viktor? Mégis mire? – A hangjában ott vibrált a sértett büszkeség, hogy mit tud neki, Amerika és a fél világ urának olyasvalaki segíteni, akiről 2023 végéig még azt sem tudta pontosan, hogy melyik ország miniszterelnöke. Orbánról akkor még a nyilvánosság előtt mint Törökország vezetőjéről beszélt. Csak utána tanulta meg Magyarország helyét a térképen, mert megmutatták neki, hogy az ország a felesége, Melania szülőhazájával, Szlovéniával határos.

– Hát… hát… én voltam… az első, aki azt mondtam, hogy ha újraválasztanak, Donald – talált rá kis bizonytalankodás után a helyes válaszra Orbán Viktor –, akkor megint béke lesz a világban. És hát ugye a Project 2025, azért abban is sokat segítettünk.

Az amerikai államigazgatás konzervatív szellemű átalakításának kilencszáz oldalas terve, amit a Heritage Foundation állított össze Washingtonban, részben tényleg magyar közreműködéssel készült. Kormányközeli és fideszes háttérszervezetek, például a Batthyány Lajos Alapítvány, elég aktívan vettek részt a munkában. A Heritage Foundation elnöke, Kevin Roberts többször találkozott Orbán Viktorral, Budapesten és Washingtonban is. Még a Magyar Érdemrend Tisztikeresztjét is megkapta.

De mindez már nem hatott. Semmi sem hatott. Donald Trump rendíthetetlen volt, és amúgy is számtalan, ennél sokkal fontosabb telefonhívás állt előtte.

– Jól van, Viktor, nincs több időm. – Volt annyira udvarias, hogy nem tette hozzá, hogy rád. – Mennem kell, szervusz!

És kinyomta a telefont.

Olaszország, Palermo

Vej Csün-ven négy emelet magasból nézett le a homályos sötétségben végződő kútba. A hétszáz éves vártorony közepén ugyanis – mintha pici liftakna lenne – körülbelül egyméterszer egyméteres kútvájat futott lefelé, keresztül az alattuk fekvő összes emeleten. A középkorban a torony alatti kútból ezen keresztül húzták fel a vizet. Valójában azért állt épp itt a bástya, mert Palermo falai között mélyre ásva itt találtak iható vizet, úgyhogy afölé építkeztek.

– És ezen le is lehet mászni? – érdeklődött csodálkozva Vej Csün-ven a ház urától, Salina gróftól. Az imént azt kérdezte tőle, hogy ha kell, merre tudnának úgy kijutni a palotából, lehetőleg észrevétlenül, hogy ne a főbejáraton keresztül távozzanak. Minden ösztöne azt súgta ugyanis, hogy a palota előtt várakozó nő nincs egyedül.

– Gyerekkoromban mindig itt másztam le, hogy anyám ne vegye észre, amikor kimegyek a városba. Szökésre használtam a kutat – nézett körbe büszkén Fabrizio Salina di Gaspare Serenario gróf.

Ez volt az egyetlen hőstett, amit eddigi élete során véghez vitt. A gyerekkori szökdösések – ő legalábbis így gondolta – méltóvá tették a családi névre. Bebizonyította vele, hogy az ő ereiben is azoknak a bátor középkori lovagoknak a vére csörgedez, akiknek a páncéljai a palota különböző termeiben porosodtak. Kis korában le mert mászni ebbe a sötét lyukba, aztán az alján elfordult, és guggolva végigbotorkált a szűk folyosón, ami a palota háta mögé vezetett, ahol régen a latrinák bűzölögtek. Most meg az arab hússütödék.

– Hát ezt tudom felkínálni menekülő útvonalként – mondta dölyfösen, miközben az ikreknek látszó, két borotvált arcú kínai rendőrre nézett. De azoknak a szemük se rebbent, bólintottak, nem is értették, hogy mi ebben olyan bonyolult és hősies. Az akna szépen ki volt gerendázva, egymás alatt úgy álltak ki belőle a kőkockák, mintha lépcső lenne a kút belsejében, azokon valószínűleg nem lesz túl bonyolult lemászni. De azért ők is belepillantottak a sötét aknába, mint az imént Vej Csün-ven, aztán egymásra néztek, végül a főnökükre. Sima ügy, ez volt az arcukra írva.

– Na akkor, herceg elvtárs, menjél vissza a kapuhoz, és mondd meg a néninek, hogy súlyos tévedésben van! – Vej Csün-ven kikapcsolta az övét. Miközben beszélt, rá se nézett a grófra, úgy adott parancsot neki. Az övlyukakkal volt elfoglalva. Kiszabadította a feszes nadrágjába tűrt, szűk inget. Láthatóan már a mászásra készült. – Világosítsd fel, hogy félreértett valamit, nincs itt semmiféle professzor, őt pedig nem hívtad vendégségbe. Úgyhogy húzzon innen! – Felnevetett a saját viccén, hogy néniként beszélt a kapu előtt várakozó Mylène-ről, mert rajta kívül senki se látta a karcsú, gyönyörű nőt a tűsarkú szandálban.

Frédéric állára közben ráalvadt a vér. Felrepedt a szája, de a fájdalom most már enyhült. Az arca nem lüktetett annyira, mint az ütés utáni percekben, talán beszélni is tud majd, ha kérdezik. Egyelőre semmit sem értett abból, ami körülötte történik, csak sejtései voltak. El sem tudta képzelni, hogy Mylène miként került ide ilyen gyorsan, az pedig végképp nem jutott eszébe, hogy nem egyedül jött. Magát furcsamód még mindig nem féltette, a tudását akarják, ez világos, viszont az anyukája…

Érte tényleg aggódott, mert elhitte, hogy ellenszérumot kell majd kapnia, az idő pedig rohant. Miközben keresztüljöttek a palotalabirintuson, egyre idegesebben nézte az óráját, hogy meddig bóklásznak még itt, hova mennek, miért nem foglalkoznak a lényeggel? Hadd folytassa végre a nátriumion-akkumulátor technikai vázlatainak a letöltését és a szabadalomleírás átadását.

Aztán meg hagyják őt békén, hadd menjen, ahova akar. Leginkább persze Mylène-nel vacsorázni, hogy elpanaszolhassa neki ezt a borzalmas történetet.

Frédéric, aki gyerekkorában naphosszat tanulmányozta a kiismerhető hangyák életét, még hatvan felé közeledve sem értette, hogy az emberek másmilyenek. Az ő tetteikben nincs logika. Vagy mindent kontrollálni akarnak, vagy fatalisták, tehát úgy vélik: lesz, ami lesz. Nincs középút. És az élet ezért kiszámíthatatlan. A véletlen rendezi a dolgokat, nem az ő elképzelései.

Most is így lesz, de ő ezt még nem tudta, és nem is sejtette, mert tényleg csak az elektródákban futkározó részecskék kémiai reakcióit értette, az emberekét nem.

– Na pá, muksókáim! – intett búcsút a gróf, és a parancsnak engedelmeskedve elindult visszafelé a hatalmas épületen keresztül, négy szinttel lejjebb, a főkapuhoz.

Örült, hogy magukra hagyhatja ezeket a vágott szemű, agresszív seggfejeket. Utálta a jelenlétüket, mert utálta, hogy ő született fehér embernek, mégis ezek osztogatják a parancsokat. Tudta persze, hogy nemcsak fehérnek született, hanem sajnos szicíliainak is, úgyhogy valójában gyarmati sorba. Ezen a szigeten kétezer-ötszáz éve lavíroznak az emberek – az ő családja kilencszáz éve biztosan –, cipelik más kultúrák terhét a vállukon, amik nem belőlük sarjadtak, mégis nekik osztogatják a parancsokat, a saját földjükön. Most épp a söpredék kínaiak. Salina gróf fáradt volt, és kimerült, már a saját gondolataitól is.

Amint kilépett az ajtón, Vej Csün-ven a telefonja után nyúlt.

Nuszrat Miah, így hívták a bangladesit. Megkereste a számot, amit Csang Hsziang küldött neki pár napja, miután megbízta ezzel a feladattal. A Frédéric Bertholet-üggyel.

Úgy döntött, hogy életbe lép a vészforgatókönyv. Menniük kell, ebből az épületből biztosan, de valószínűleg Palermóból is. El innen, minél messzebb. Tényleg Kínáig kell cipelniük a francia tudóst. Úgyhogy neki lesz igaza. Ő már eredetileg is így gondolta, de Hsziang lebeszélte erről azzal, hogy egyszerűbb és biztonságosabb lesz helyben, vagyis Palermóban lerendezni az ügyet.

Hát a jelek szerint nem. Valakik már meg is találták őket, csak még nem tudja, hogy kik…

Nuszrat Miah egyike volt azoknak, akik a saját palermói kerületükben térdre kényszerítették a szicíliai maffiát, a Cosa Nostrát. Néhány évvel ezelőtt, amikor a bangladesi menekültek Palermo egyik leszakadt, nyomorult övezetében már tizenötezernél is többen lettek, fellázadtak a boltjaiktól védelmi pénzt szedő olasz maffiózók ellen. Összefogtak a líbiaiakkal és a nigériaiakkal. Akkor már azokból is sok tízezer lebzselt Palermóban. Nem fizettek többé, sőt fel is jelentették az őket fenyegető olasz bűnözőket. Megtették, amit a szicíliaiak évtizedeken keresztül nem mertek. A Cosa Nostra hiába lőtte le a bangladesi, majd a velük szövetkező líbiai, nigériai, sőt a végén már gambiai bolttulajdonosokat is, a rendőrség végül – hiszen a szicíliai maffia történetében most először állt a rendelkezésükre tanúvallomás és bizonyíték – tucatszám tartóztatta le a Cosa Nostra tagjait.

Az utolsó nagy és látványos akcióban, pár évvel ezelőtt, rács mögé került a szicíliai keresztapa, Settimo Mineo is, negyven klántaggal együtt.

Amikor minderről véletlenszerűen beszámolt a South China Morning Post, Pekingben is felfigyeltek az ügyre. A győztesekkel már másnap elkezdték kiépíteni a kapcsolatot, hiszen egyértelmű volt, hogy mindössze klánváltás történik, semmi más. Kiben támadt volna az az illúzió, hogy Szicília hirtelen a béke és a biztonság szigetévé válik? Kínában mindenesetre senkiben. Egyszerűen csak meglátták a lehetőséget.

Ilyen a világ, és ilyen Kína.

Is.

Úgyhogy Dél-Olaszországban az elmúlt évek emberkereskedelme – és még sok minden más is – izmossá tette a bangladesi, nigériai és líbiai „szindikátust”, Szicíliában ma már ők számítottak a legerősebb maffiacsoportnak.

– Mi járatban kedvenc afrikai városomban? – vette fel a hívást Nuszrat Miah furcsa, nyávogó hangon.

Valójában nyugat-bengáli volt, úgyhogy selypítve beszélte a brit angolt, elmaszatolta a ty-t és az ny-t. Sötétbarna arcú, százötven centis férfiként uralkodott a saját világán. A haja olyan fényes fekete volt, mintha minden reggel cipőbokszot kent volna a fejére. Évekkel ezelőtt egy heves monszunvihar sártengere elmosta a viskóját Csattagrámtól északra, egy pici bangladesi faluban. Akkor indult el mezítláb Európába. Kemény élet, mit neki a Cosa Nostra? Megbecsülte magát és persze a szerencséjét, úgyhogy ma már elégedett ember volt. Palermóban százezrek csókoltak volna kezet neki, ha hagyja.

– Segítség kellene, Nuszrat, Peking nevében… – kezdett bele Vej Csün-ven alázatos hangon, mert erre bármikor képes volt. Végül is Kínából jött…

– Kisasszony – nyitotta résnyire a kaput Fabrizio Salina gróf –, beszéltem a gróf úrral. – Úgy döntött, hogy a saját személyi titkárát fogja alakítani, hátha így egyszerűbben lerázhatja ezt a dús ajkú és parfümillatú nőt. – Csodálkozásának adott hangot, hogy maga milyen professzorról beszél. Most nincs nálunk a palotában senki vendégségben. Eltartott egy ideig, amíg ebben a hatalmas épületben megbizonyosodtam erről a helyzetről, de így van, higgye el. Vagyis arra kell kérnem, hogy távozzon, semmi értelme egy ilyen mutatós hölgynek a zavaros palermói utcákon tartózkodnia. Vigyázzon magára, minden jót!

Választ láthatóan nem várt, mert azonnal csukni kezdte a kaput. Mylène döbbenten nézte az arca előtt nyikorogva szűkülő rést. Hirtelen nem jutott az eszébe semmi. Mit mondhatna, miképp tiltakozhatna, mit tehetne? De aztán valami történt, mert a kapu megakadt.

Salina gróf lenézett, a tekintete az okot kereste, hogy miért nem mozdul tovább a nehéz fakapu, de mire észrevette a benyúló lábat – mert ezek szerint az támasztotta ki a kaput –, már megragadták a torkát, és mintha csak kesztyűbáb lenne, a nyakánál fogva felpréselték a saját palotája kőből faragott kapukeretére. A lába majdnem fél méter magasra emelkedett a földtől. A kar végén egyetlen villanásra meglátta az arcot is, a hátrafésült, sötét hajat és a rideg, zord tekintetet, de aztán már alig kapott levegőt, hörögve kapálózott, behunyt szemmel szenvedett, próbált lélegezni, ordított volna, ha tud, de a teste remegni kezdett a rátörő pánikrohamtól. Képtelen volt ilyen gyorsan felfogni, hogy mi történik. Aztán váratlanul úgy érezte, hogy kettészakad a gyomra, mert olyan erővel vágták hasba.

Rögtön elengedték, mire ő rongydarabként hullott a fal tövébe. Puhány játék maciként csuklott össze, és nyüszítve sírt, nyögött, szenvedett. Ő maga volt Szicília sorsa, a düledező történelem összeomló gyíkembere, akinek nincs gerince, aki bármire hajlandó, de semmire sem képes.

André rátaposott az egyik kezére, a földhöz szegezte. Nem mintha a gróf fel tudott volna állni. Maga mögé nyúlt, és behúzta Mylène-t az épületbe, aztán becsukta a kaput.

– Nem leszünk így jóban, nagyokos – mondta André a grófnak ugyanolyan rideg és zord hangon, mint amilyennek a gróf az imént a tekintetét látta. – Vagy te, vagy a professzor, választhatsz. – És hogy nyomatékot adjon a mondatnak, nem túl durván, de azért elég erősen gyomorszájon rúgta az összegörnyedt Conte Fabrizio Salina di Gaspare Serenariót.

André pontosan tudta, hogy kivel van dolga, nem személyi titkár ez, hanem maga a gróf. Miközben Mylène a kapu előtt várt, még az arabok piszkálódása előtt, addig az összefirkált fal mögé bújva elővette a telefonját, és rákeresett a gróf nevére. A fotóját a Tripadvisoron találta meg, ahol palotatúrát hirdetett tizenöt euróért.

Úgyhogy megismerte.

Leguggolt mellé, megfogta a fülét, és irtózatos erővel megtekerte mind a kettőt. Salina gróf a fájdalomtól nyüszítve felordított, de aztán André elengedte, a göndör hajú, nyápic fej pedig ernyedten koppant a kőpadlón.

– Nincs sok időnk, kispajtás, úgyhogy beszélj! – parancsolt rá André. – Kik a kínaiak, és hol vannak?

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Kényelmetlen! Derék László a Mercedes G osztályú terepjáró hátsó ülésén bosszankodott, mert terebélyes hasával majdnem derékszögben kellett ülnie, nem tudta megfelelően hátradönteni az ülést. Ráadásul lengéscsillapítók ide vagy oda, az autó majdnem kirázta a beleit. A Mercedest a kongói elnök titkára küldte érte a N’djili nemzetközi repülőtérre. Most már értette persze, hogy miért terepjárót, és nem egy limuzint. A Kinshasa felé vezető kétsávos út hepehupásabb volt, mint a legrosszabb budapesti utcák.

Egész éjszaka a levegőben volt, tizenegy órát repült. Próbált aludni a Bombardier hátsó szakaszában kialakított hálóban, de nem igazán sikerült neki, mert a Szahara fölött a termik, a száraz, meleg levegő emelkedése folyamatosan dobálta a gépet. Egyetlen franciaágy két olvasólámpával, ennyi volt a tőle annyira irigyelt szuperluxus. Kétórányi hánykolódás után végül feladta, és levette a falba süllyesztett könyvespolcról Széchenyi Zsigmond 1963-as vadászkalandját, az eredeti kiadást, a Denaturált Afrikát, és azt olvasgatta.

Alig aludt, legfeljebb három órát a tizenegyből. Fáradt volt, és nyűgös. Ráadásul most még ez az autózás is.

Erősen markolta a kihajtható kapaszkodót, ennek ellenére néha még így is oldalra lendült, amikor a sofőr éles rántással kikerült egy lyukat az út közepén. Zsolt, a személyi asszisztense, a mindent elintéző londoni srác elöl, a sofőr melletti ülésen kapaszkodott két kézzel. Zsoltra az angol fővárosban talált rá, a Ritz Hotel concierge-pultjánál, amikor pár éve még ez volt a sikk, mármint londoni luxusszállodákba járni, nem pedig venni ott egy lakást – leginkább persze a legdrágább környéken, Belgraviában, valahol a magyar követség környékén, lehetőség szerint orosz oligarchák közelében. Zsoltot azonnal szerződtette, hogy onnantól kezdve csak róla gondoskodjon, ne vadidegen szállóvendégekről.

Otthon, a budai villájában a Svábhegyen, igazi francia szakácsa is volt, azt meg Saint-Tropez-ban szerezte, mert ma már ez volt a minimum a magyar elit köreiben, igazi francia házi szakácsok, csak szerencsére ez eddig még nem derült ki.

Fél órája jöttek a reptérről, úgyhogy épp ugyanennyi volt hátra. Legalábbis ezt mondta az elnök titkára, aki végül nem jött ki eléjük, csak kocsit küldött értük, pontosabban kocsikat, mert előttük és mögöttük is fekete Mercedesek haladtak, fegyveres katonákkal. Nem kellett szirénázniuk, már az autók látványa is azonnal félretolta előlük a nyomorult kongóiak ócska autóit. Lehúzódtak, mert tudták, hogy három ugyanolyan fekete Mercedes konvojában csak fontos ember utazhat, fegyveresekkel körbevéve.

De ettől még borzalmasnak érezte az utazást. A nyomor látványa – de még a szaga is – beférkőzött a Mercedes hátsó ülésére. Megcsapta Derék László orrát. A középső szellőzőn, bár próbálta lezárni, valahogy bekúszott az út szélén égetett autógumik orrfacsaró bűze. A kongóiak gumidarabokkal gyújtották meg a szemetet, hogy gyorsabban égjen. A nyomor dacára fékezhetetlenül szaporodó, húszmilliós Kinshasa külvárosaiban nem volt szemétszállítás. Mindenki úgy szabadult meg a rohadó mocsoktól és szennytől, ahogy tudott. Jobb híján megpróbálták elégetni.

Az út szélén, szinte közvetlenül az aszfalt vonalán, ócska viskók, düledező palaházak, fatákolmányok, dülöngélő biciklisek és fekete füstöt pöfékelő, rozsdás kismotorok, rohangáló gyerekek és csirkék, az állandó égetés dacára is szétdobált szemét. A szél műanyag zacskókat sodort magával, ezek néha a szélvédőnek csapódtak. A sofőr ilyenkor az ablaktörlővel megpróbálta félretolni, oldalt hajolt, hogy közben azért kilásson, aztán vízzel spriccelte a zacskót, mert ha elnehezedett, akkor valahogy könnyebben továbbrepült, és végre újra láthatták maguk előtt a zűrzavart.

Borzalom, ez járt Derék László fejében, pedig nem először autózott ilyen utakon, körbetárgyalta ő már fél Afrikát, leginkább persze Zambiát, Tanzániát és Botswanát, de azok közül egyik sem volt ilyen rettenetes.

Zsolt az első ülésen mintha kitalálta volna, hogy mi járhat a főnök fejében, megpróbálta szélesebb perspektívába helyezni a hepehupás utazást a nyomor kellős közepén.

– Csád még ennél is borzalmasabb lesz, László bátyám. – Valami miatt így szólította Derék Lászlót a budapesti egyetemen francia–angol szakon végzett bölcsész, aki évekkel ezelőtt Londonban próbált szerencsét. A főnök valahogy nem állt a szájára, tanáremberek voltak a szülei, egyszerűen annál jobb családban nőtt fel, mint hogy így beszéljen. De a vezérigazgató urat meg Derék László nem szerette. Maradt tehát a László bátyám, ami Zsolt szerint passzolt egy vadászó vidéki földesúrhoz. – De hát… a Magyarországnál huszonötször nagyobb Kongónak az éves GDP-je a magyarnak csak az egyharmada. Nyomorultak ezek, László bátyám, higgye el!

Hát ez megnyugtató volt. Tényleg. Mármint a hír, hogy a magyar gazdaság ereje a kongói háromszorosa. Derék László dölyfösebben ült tőle, mint korábban, mert hát valóban, zsebre vágja ő ezt a Tesenkit. Képtelen volt megtanulni Tshisekedi elnök nevét. Bonyolult volt, túl bonyolult.

– Mennyi a GDP-jük, Zsoltikám? – szólt előre a titkárának, mert Zsolti lexikon volt, tud az a srác mindent fejből.

– Hetvenmilliárd dollár, László bátyám – válaszolta a személyi asszisztens, és mivel sejtette, hogy mi lesz a következő kérdés, már mondta is a választ, előre: – A magyar meg tavaly kétszázharmincmilliárd körül volt, kicsit több mint a háromszorosa.

Hát, tényleg zsebre vágom ezt a Tesenkit, gondolta magában Derék László, hiszen ő mégiscsak egy izmos európai ország egyik leggazdagabb embere.

Valójában persze ő is csak egy személyi asszisztensféle volt, az ottani leggazdagabb család ügyintézője…

Egy órával később már át is adta az üzenetet. A repülőn épp elég ideje volt végiggondolni, hogy miként fogja tálalni Orbán Viktor tanácsát Te-senkinek, hívják akármilyen kacifántosan is ezt a fekete orangutánt – mert Derék László szemében a Kongói Demokratikus Köztársaság elnöke tényleg olyan volt, mint egy óriásmajom. Fekete, hatalmas és kövér élőlény, lapáttenyerekkel.

Derék László a maga kezdetleges angoljával megpróbálta elmagyarázni Félix Antoine Tshisekedinek, hogy óvatosabbnak kellene lennie a Trump-barátsággal. Elon Muskkal meg végképp. Megérti ő az amerikai nyomást, a magyarokon is van bőven, higgye el, de Orbán Viktor szerint akkor is a kínaiak lesznek a befutók.

Amikor a kongói elnök megmutatta neki a whiskey fire színű Harley-Davidsont, amit az amerikai nagykövettől kapott, Derék László ügyesen alakított az érvein. A mahagónifával borított dolgozószoba sarkában álltak, a motor mellett. Joe Pinaccle látogatása óta annyi változott csupán, hogy a vitrinszekrényt kivitték a Harley-Davidson mögül. Az üres helyre a féleurópányi Kongó bányászati térképét tették, festményállványon, barokk aranykeretben.

– Nézd, te senki! – Derék László mosolygott, miközben ezt mondta. A kongói elnök persze nem sejtette a gúnyt a megszólítás mögött, megszokta már, hogy a külföldi vendégek képtelenek helyesen kiejteni a nevét. Úgyhogy ő is udvariasan mosolygott. – Az amerikaiak azért csúsznak-másznak előtted, azért kapsz ilyen ajándékokat, mert szükségük van a kobaltodra. – Úgy beszélt, mintha az elnöké lenne az ország. – A tonnánkénti árat is biztos megemelték ahhoz képest, amit a kínaiaktól kapsz…

Kivárt, hátha Tesenki elszólja magát, de a kongói elnök rezzenéstelen arccal figyelt, várta az ajánlatot, amiről pontosan tudta, hogy nem Orbán Viktortól érkezik, hanem tulajdonképpen a kínaiaktól.

– Mi, pontosabban a kínaiak, nemcsak pénzt adunk, hanem utakat is építünk – célzott saját magára Derék László –, amit szerintem kénytelenek lennénk abbahagyni, ha amerikai kézbe kerülne a tenkei kobaltbánya. Mi mást tehetnénk? Hiszen Kína biztos ezt kérné tőlünk.

Ez meglepte a kongói elnököt. Fenyegetés volt, elmaszatolt alannyal, nem tudta tehát, honnan érkezik. Már Pekingből vagy még csak Budapestről?

– Angolában a Lobito-korridort még építik az amerikaiak. – Derék László természetesen tájékozott volt, a milliárdjai nem a fán teremtek. – Mire ők elérnek Dél-Kongóig, hogy a tanzániai kikötő helyett az amerikaiak által kontrollált angolaiba szállíthasd a kobaltodat, nos, az még legalább három év. Addig Trump, pontosabban a trumpizmus, akár meg is bukhat. – Aztán hozzátett még egy mondatot, mert képtelen volt megállni: – És akkor sosem épül meg a Lobito-korridor, úgyhogy gondolkodj, te senki!

Elégedetten mosolygott, ő átadta az üzenetet. Ha Tesenki alkudozni akar a kobalt tonnánkénti áráról, azt a kínaiakkal kell tennie. Valószínűleg Csang Hszianggal, úgyhogy ha minden jól megy, akkor ma ott is szerzett egy jó pontot. Pekingben Hsziangnál, nem csak Budapesten, Orbán Viktornál…

A Harley-Davidson üzemanyagtartályát a CIA technikusai olyan sorba kapcsolt NiMH-elemekkel bélelték ki, amik hét évig maradtak működőképesek. A gombostűfejnél alig nagyobb, két és fél milliméter átmérőjű mikrofont pedig a bal oldali első reflektorfény díszcsavarozásába rejtették. Az energiaellátás a motor lámpavezetékein keresztül érkezett a mikrofonhoz. Az összegyűjtött hang a lehallgatószerkezetből egy másik vezetéken keresztül a motorgyertyákig futott, mert zárt térben csak ott volt elegendő hely a kisugárzó antenna beépítéséhez.

Az amerikai nagykövet ügyesen választotta ki a motor helyét, mert a titkosszolgálat azt kérte tőle, hogy a Harley-Davidsont valamelyik ablak közelében támassza ki. Így is történt. Félix Tshisekedi irodájában a festménytartóra állított térképtől egy méterre kétszárnyú ablak rejtőzött egy tejfehér nappalifüggöny mögött, ami letompítva engedte be a fényt, a rádióhullámot viszont minden akadály nélkül kiengedte.

Az amerikai nagykövetség mid century stílusban épített, csipkés homlokzatú, hófehér kockaépülete négy és fél kilométerre állt a kinshasai elnöki palotától. A harmadik emeleti tetőszerkezetre rögzített antennák megfelelő vételi pozícióban voltak ahhoz, hogy a CIA rezidense a lehallgatószobában recsegés nélkül, tisztán és érthetően tudja rögzíteni a kongói elnök és Derék László budapesti üzletember beszélgetését arról, hogy mit üzen Orbán Viktor magyar miniszterelnök Félix Antoine Tshisekedinek, a Kongói Demokratikus Köztársaság elnökének.

Olaszország, Palermo

Salina gróf a hideg kövön ült, és a hátát a falnak támasztotta. A hasát fogta, miután André gyomorszájon vágta, és még bele is rúgott a földön. A gróf próbált érthetően beszélni, de csak nyökögni tudott.

André leguggolt, és belemarkolt a hajába. Megrángatta a dús, göndör fürtöket, előre-hátra rángatta a fejét, hogy világossá tegye, a falhoz veri, ha a főméltóságú úr nem válaszol azonnal a kérdésre.

– Tehát: kik azok a kínaiak, akikkel Frédéric Bertholet a palotában tárgyal?

– Ne… nem tud… nem tudom… kik ezek – nyögdécselte Fabrizio Salina, kísérletet sem téve arra, hogy megint hazudjon. Esze ágában sem volt még egyszer letagadni Vej Csün-ven és a tagbaszakadt kínaiak jelenlétét, viszont tényleg nem tudta, hogy kik ezek. – Sok pénzt… ígértek, ha… ha meghívom vend… vendégségbe a professzort. – Ezt a mondatot nagy nehezen kipréselte magából. Viszont az elszegényedett arisztokrata sértett büszkesége még ebben a helyzetben sem engedte neki, hogy elárulja a konkrét összeget.

Már sejtette, hogy túl olcsón adta magát, és ez bosszantotta. Szinte szégyellte. Potom tízezer euróért. Hiszen szemtanúja volt annak, ahogy Frédéric Bertholet tarkójához nyomták a fegyvert, aztán pedig véresre pofozták. De azt is látta, ahogy innen sokezer kilométerre elkapták az anyját. Értette már, hogy egy találmány részleteit akarják kifacsarni a professzorból. Ráadásul a sajgó gyomrába belenyilalló fájdalom azt jelentette, hogy a kínaiakat ebben valakik meg akarják akadályozni. De ahogy nem tudta megmondani, hogy kik a kínaiak, úgy arról sem volt elképzelése, hogy ki és miért rángatja most az ő fejét. Ezek meg kik? De nagy a tét, az biztos, úgyhogy ostobaság volt alkudozás nélkül rábólintani a tízezer euróra. Többet is kérhetett volna. Épp itt tartott a töprengésben, amikor André a kőfalhoz verte a fejét.

Megszédült.

– Akkor most fel fogsz tápászkodni, mert szerintem járni még tudsz, és elvezetsz engem meg a professzor úr barátnőjét a… nevezzük őket így… a tárgyalópartnerekhez – mondta André, és nyomatékosan Mylène-re pillantott.

A barátnő mereven állt, a fakapunak támaszkodva. Ott és úgy maradt, ahová André az imént behúzta az utcáról. Tátott szájjal figyelte a jelenetet, ahogy a grófot egyetlen másodperc alatt letaglózza a szamurájerő. De nem az lepte meg, amit André tesz, hanem az, amire a nyers, cunamiként támadó férfienergia képes. Ahogy a gyengék azonnal megtörnek. Sosem látott még ilyet, csak filmekben. Mindig azt képzelte, hogy a valóság másmilyen, hogy ennél azért valahogy árnyaltabb, de most már látja, hogy nem. Egyetlen lesújtó erejű ütés, és kész.

Néhány percbe telt, mire felértek az első emeleti fogadóterembe. A gróf, amennyire csak tudott, igyekezett gyorsan haladni, de imbolyogva járt. Úgyhogy rátámaszkodott a kőfalba vájt középkori kapaszkodókra, és felhúzta magát a széles márványlépcsőn. André békén hagyta, mert érzékelte, hogy az ütés és rúgás együtt már túl sok volt. A gróf kellőképp pánikba esett, többé úgysem akar majd ellenállni.

Végül megérkeztek a zöld fogadószalonba, aminek a közepén királykék körkanapé állt hatalmas perzsaszőnyegen, aranyszegekkel kivert kúp alakú háttámlával, a tetején szimbolikus aranykoronával. A falhoz tolt másik, sokkal kopottabb selyemkanapé előtt, a padló majolikacsempéin vérfoltok száradtak. Mellette, egy konzolasztal lábánál egy mellszobor feküdt az arcára borulva. Körülötte márványtörmelék.

– Itt meg mi történt? – nézett André csodálkozva a grófra, aki mostanra már kicsit összeszedte magát, és nyökögés nélkül is képes volt beszélni.

– A kínai muksók megpofozták a professzort. – Fabrizio Salinába kezdett visszatérni az élet.

– Julius Caesar – szólalt meg Mylène halkan. Felismerte a törött orrú, ókori arcot.

– Fegyverük van? – kérdezte André.

– Pisztolyuk – mondta a gróf.

– Nehéz lesz restaurálni – tette hozzá Mylène önkéntelenül. Magában beszélt, a vérfoltok szinte sokkolták.

– Darling – nézett André Mylène szemébe, de ezúttal nem mosolygott, a szamurájfigyelem nem enyhült. – Ő már halott – mutatott Julius Caesarra –, Frédéric viszont talán még él. A gróf úr pedig… – fordult vissza Fabrizio Salinához – életben marad, ha együttműködik. A jelenet szereplői között ez most a prioritási sorrend.

Mylène megértette, bólintott, és nyelt egy nagyot.

A négyszintes kútakna párkányzatán töredezett középkori kőfaragás futott végig, apró sasmadarak kitárt szárnyakkal. Vej Csün-ven lépett át fölötte utolsóként. A lába tapogatózva kereste az első kiugrót, a kút belső lépcsőzetének legfelső fokát. Megtalálta, kicsit megmozgatta rajta a talpát, hogy megérezze, nem csúszik-e, aztán a másik lábával is mellé állt. A kőgerendázat végződése olyan széles volt, hogy mind a két talpa elfért rajta, csak oldalt lógott le mindkét cipőjéből pár centi. Alul a két kínai rendőr ereszkedett lefelé, ők másztak be először a kútba, utánuk Frédéric, és aztán jött most ő, a legvégén.

Kung Tao, aki egyetlen ütéssel véresre püfölte a professzor fejét, közvetlenül Frédéric alatt mászott, mert meg kellett fognia a francia tudós remegő lábát. A cipőjét egyesével, minden lépésnél ráillesztette a kőkiszögellésekre. Stabilan rányomta az egyik talpát, aztán fogta, hogy meg ne csússzon, amíg a másik mozog és lép.

Frédéric sírdogált. Engedelmesen araszolt lefelé, hagyta, hogy a lábát egyre lejjebb rakosgassa a durva arcú kínai. Nem állt ellen, mert nem volt semmihez ereje, legkevésbé ahhoz, hogy szembeszegüljön, de közben, mint egy kisfiú, csendesen szipogott. Olyan kilátástalannak érezte a helyzetét, olyan elveszettnek érezte magát, és reménytelennek a sorsát, mint talán még soha. Kezdte megérteni, hogy elviszik innen, valószínűleg még Palermóból is, felfogta, hogy Mylène nem tudja megmenteni – hogyan is tudná? –, és kezdett ráeszmélni, hogy bármit is tesz, ennek a történetnek nem lesz se így, se úgy egyhamar vége. Hiába ad át minden tudást, bármit, amit csak kérnek tőle, akkor sem fogják elengedni, valahogy ezt érezte.

Primitív állatok, gondolta a kínaiakról, és mintha csak egy láthatatlan forgatókönyvíró akarná aláhúzni a gondolatot, Vej Csün-ven felülről, igazi barbár vademberként, épp ebben a pillanatban taposott rá az egyik kezére.

– Iparkodjál, te szarházi! Nyakunkba hoztad az ellenséget. Mindjárt leköplek, ha nem igyekszel. – A dúvad hőzöngés tompán visszhangzott a szűk kútaknában.

Vej Csün-ven szíve szerint félholtra verte volna Frédéricet, mert biztos volt benne, hogy a rafinált kis rohadék miatt kell menekülniük. Ez hozta rájuk azokat, akiknek a tűsarkú szandálos nő biztos csak a fedősztorijuk. Ha Frédéric nem közli a telefonban, hogy a grófnál tárgyal, ráadásul velük, kínaiakkal, akkor aligha találják meg őket. Így viszont kénytelenek úgy mászni ebben a sötét kútaknában, mint a patkányok. Rohadt kis szarházi, hőbörgött magában Vej Csün-ven, és hogy kiengedje a feszültséget, lehajolt, a nyelvén összegyűjtött annyi nyálat, amennyit csak tudott, aztán megcélozta az alatta mászó Frédéric Bertholet-t, és leköpte. A cigarettázástól megbarnult nyelvéről ragadós, sárga nyál csurgott a francia professzor hajába és a homlokára.

A vívóterembe értek.

A gróf ugyanott vezette őket végig, ahol húsz perccel korábban a kínaiakat. Keresztül a termeken, szobákon és szalonokon, visszafelé a történelemben.

André megállt. Percek óta érezte, hogy nem jó ez így. Hova rohannak? A kínaiaknál fegyver van, pisztoly biztosan, mert azt még a gróf is látta, és mondta is. Nála meg semmi. Mit fog tenni, ha megtalálja őket? Puszta kézzel nekik ront? Badarság! Át kell gondolni a helyzetet. Mylène-t nem küldheti még egyszer oda. Ez a nő nem csalétek. Mit tegyen?

Fel kellene hívnia Párizsban Bernard Émiét, a francia titkosszolgálat főnökét. Itt az ideje.

Közben végignézett a hosszan elnyúló, keskeny termen. A jobb oldali fal mentén, szemben az ablakokkal, katonás rendben különféle méretű fabábuk sorakoztak. Szinte mindegyik korhadt volt, és régi, rajtuk koszos fehér vívóruha. Mintha egy múltból itt ragadt edzőcsapat lenne, háromszáz évvel ezelőttről. Csakhogy ezekben nem aranyéremmel jutalmazott versenyekre készültek, hanem véres, igazi háborúkra. Maszkok, ósdi, rozsdás dróthálóval védett sisakok, kopott bőrkesztyűk, gyerekmérettől kezdve a tinédzserkoron át egészen a legtestesebb, nagydarab felnőttekig. A Salina család ősei ebben a márványpadlójú teremben tanulhattak vívni, évszázadokon keresztül. Oldalt vitrinek, azokban párbajpisztolyok. Bordó bársonytokban egymással szembefordított fegyverek, mindegyik párosan, különböző méretűek, különböző évszázadok emlékei. Nagy részük irányzék nélküli, régi kellékekkel, lőporos dobozkákkal, huzagolókkal, kócfojtó gyűrűkkel. És persze kicsi acélgolyók. Azokból elég sok. Reménytelen eset, gondolta André, ezekkel nem lehet lövöldözni, használhatatlan mind.

– Egyáltalán még működnek? – Azért megkérdezte a grófot, biztos, ami biztos. Hátha.

A gróf felnevetett. Fölényben volt. Végre. Ez a majom a párbajpisztolyokban bízik? Hát ez vicces.

– Nem, uram, nem működnek – mondta gőgösen. A tudás, aminek csak ő volt a birtokában, magabiztossá tette, végképp túljutott a nyögdécselésen. – Legfeljebb az üknagyapám vadászpuskája, ami ott lóg, a hátsó falon – mutatott a következő terembe vezető szárnyas ajtó felé. A márványoszlopos átjáró mellett a falat kitömött vaddisznófej ékesítette, alatta elefántcsont intarziával kirakott puska lógott. – Hát el kell árulnom, hogy a krapek messze földön híres vadász volt, kinyiffantotta a szicíliai állatokat, beleértve az állatként viselkedő embereket is – tette hozzá még mindig gúnyolódva, a végén pedig újra nevetett.

– Töltény van hozzá? – André nem vett tudomást a gróf színjátékáról, de azért meglepte, ahogy egyik pillanatról a másikra felbátorodott. Ezek szerint gyorsan elfelejtette a gyomorszájast. A rúgás pedig lehetett volna jóval erősebb.

Közben Mylène-re pillantott, aki nem figyelt ide, legalábbis úgy tűnt, mert háttal állt, épp egy vitrinszekrényhez hajolt, közelről nézegetett benne valamit, de most abbahagyta. Hirtelen megfordult, mintha megérezte volna, hogy André őt nézi.

Mylène megcsóválta a fejét.

Ezek szerint a művészettörténész-szeme nem talált semmi muzeális értéket? André ezt olvasta le az arcáról. Úgyhogy felőle akár mehetnek is tovább? Micsoda nő, gondolta André, hogy maradt eddig életben? Rejtély.

– Darling… – mondta neki, de nem folytatta a gondolatot, mert remélte, hogy ezúttal már nem kell többet mondania, elég lesz ugyanaz a fegyelmező tekintet és ugyanaz a szó, a darling, amit a fogadóteremben használt, amikor Mylène épp Julius Caesart sajnálta meg.

– Upsz! – kapta az ajka elé a kezét Mylène, mintha valami rosszat mondott volna. – A prioritások, tudom… – Felnézett a plafonra, aztán vissza Andréra. Egyetlen pillanat alatt megváltozott a tekintete. – Én akár itt is maradhatnék. – A hangsúlya könyörgésbe fordult. – Innen szerintem nekem már nem kell továbbmennem – mondta a selyemnő a tűsarkú szandálban, miközben a mélyzöld szemét elöntötte a rémület.

André megmerevedett mozdulat közben, a grófról egyetlen pillanat alatt megfeledkezett. Most fogta csak fel, hogy mit tesz Mylène-nel. Húzza, cipeli magával, egyre beljebb és beljebb az egyre nagyobb veszélybe. Mylène nem szól, ő meg nem kérdezi. De persze hogy figyel! Hall mindent, miért ne lenne veszélyérzete? Csak uralkodik magán, és úgy tesz, mintha nem félne. De a szemében egyre jobban látszik a pánik.

Elindult felé lassan, nyugodtan. Öt méterre volt talán, nem messzebb.

Megállt előtte, egészen közel, a mutatóujjával Mylène puha álla alá nyúlt, és picit megemelte a fejét. Így néztek egymás szemébe hosszú másodpercekig. Néma csendben beszélgettek. Hallották és értették egymás gondolatait, a kimondatlan szavakat. Hogy ne félj, és nyugalom, meg hogy itt vagyok.

Aztán, mintha egy varázsló igézte volna meg, Mylène tekintetébe kezdett visszatérni a béke. André az ajka felé hajolt, de megállította a mozdulatot, megtorpant tőle pár centire, olyan közel, hogy már érezte a leheletét. Még mindig az ujjával tartotta az állát, és érezte, hogy a feje nem mozdul, nem indul el visszafelé. Mylène nem akart távolodni tőle, hanem itt maradt, és várt, aztán enyhén, de csak nagyon picit szét is nyitotta az ajkát.

Belecsókolt.

Lágyan, finoman, a nyelvével alig érintve Mylène száját, semmi erőszak, csak amennyire a szétnyíló ajak engedte, olyan mélyen. Addig. Nem tovább. Aztán visszahúzódott. A száj utánakapott, de ez csupán halvány érzés volt, leheletnyi villanás, mintha akarta volna hosszabban a csókot, de talán nem is.

Egyetlen másodpercig tartó találkozás volt, semmi több.

André elengedte Mylène állát, az ujja siklani kezdett lefelé, végig a nyakán, le a karján, korcsolyázott a puha bőrén, egészen a kezéig. Egyetlen ujjal, azzal, amelyik az imént ott volt a csók közelében, azzal simogatta Mylène kezét, aztán már fordult is el tőle, és indult tovább. A gróf felé lépett, visszatért a feladathoz, de közben még érezte, ahogy Mylène keze az ujja után kap, érezte, ahogy megtartja kicsit, szorítja, aztán ő is elengedi.

Ennyi volt.

A selyempillanat.

Amerikai Egyesült Államok, Virginia, Langley, CIA-központ, az igazgató szobája

John Ratcliffe felállt a magas háttámlájú forgószékből, megkerülte a két, derékszögben egymáshoz tolt diófa íróasztalt, és belehuppant a széles, fekete bőrkanapéba. A hátát a három fényes párna közül a jobb oldalinak támasztotta, mert ez volt a kedvenc helye. A kanapét szándékosan úgy állíttatta a falhoz, hogy a Potomac folyó fölött ellásson Washington felé, abba az irányba, ahol tőle tizenöt kilométerre a Fehér Ház százharminckét szobás épületegyüttese terpeszkedett.

Innen, a hetedik emeletről, az amerikai főváros összemosódó épületrengetegében még távcsővel is képtelenség lett volna kiszúrni Donald Trump rezidenciáját, de a célja amúgy sem ez volt.

Hanem hogy még a szobája elrendezésével is demonstrálja hűségét, elkötelezettségét és az elnökre irányuló állandó figyelmét. Feltűnt ez mindenkinek, aki meglátogatta az irodájában. Ha kérdezték, el is magyarázta. Hírét viszik majd, gondolta.

Ratcliffe, aki Chicago közelében egy hatgyerekes tanárházaspár legkisebb fiaként nőtt fel, mindent elkövetett, hogy egyre feljebb léphessen a társadalmi ranglétrán. Mégis, kicsit több mint tíz évvel ezelőtt, ötven felé közeledve, még mindig csak egy sosem hallott nevű, hétezer lakosú texasi kisváros, Heath polgármestere volt. Akkor vett rakétastartot a karrierje, amikor tizenhét ciklus után végre lelépett a színről Texas állam veterán képviselője, Ralph Hall.

Kilencvenegy éves korában.

Ratcliffe elindult a választásokon, és pillanatokon belül Washingtonban találta magát, aztán az első kampányára készülő Donald Trump mellett, akinek hűséges katonája lett, tűzön-vízen át.

És akkor most…

…itt van előtte ez a papír!

Felemelte az üvegasztalról a szó szerinti jegyzőkönyvet, ami a kongói elnök és egy magyar üzletember Kinshasában lehallgatott megbeszéléséről készült. Úgy döntött, hogy elolvassa még egyszer, mert nem akart elhamarkodott döntést hozni.

Az ötoldalas dokumentumból világosan kiderült, hogy a magyar kormányfőhöz közel álló Mr. Laszlo Derek – Orbán Viktorra hivatkozva – hosszasan győzködte a kongói elnököt, hogy ne fordítson hátat a kínaiaknak. Ne kössön alkut Donald Trumppal, Amerikával, Elon Muskkal, senkivel, esze ágában se legyen felbontani a tenkei és más kongói kobaltbányák koncessziós szerződését, és végül: ne akarjon a kínaiak helyett új alkut kötni az amerikaiakkal.

John Ratcliffe-et azon kívül, hogy megingathatatlanul hűséges Trump-katona volt, arról az egyetlen dologról ismerték az amerikai fővárosban, hogy Kínának nála véresebb szájú ellensége nem létezett Washingtonban. Igazi héja volt, aki a Kongresszusban évek óta hangosan szónokolt Kína világuralmi törekvéseiről. A sárgák birodalma szerinte gazdasági, katonai és technológiai értelemben is a leggátlástalanabb módon akarja maga alá gyűrni Amerikát. Ratcliffe még bizonyos összeesküvés-elméleteknek is hangos szócsövévé vált, például annak – bár ezt eddig még az irányítása alatt álló CIA sem tudta bebizonyítani –, hogy a kínaiak emberkísérleteket végeznek a katonáikon, hogy a hadseregük biológiailag fejlettebb embermartalócokat tudjon bevetni Amerika ellen.

Ez az ember volt ma a CIA igazgatója, és ennek az embernek az asztalán landolt a jegyzőkönyv a magyar kormányfő Kína-barátságáról, sőt tulajdonképpen még ennél is többről: Donald Trump személyes telefonhívásának semmibevételéről, Amerika-ellenes agitációról és Kína érdekeinek alattomos képviseletéről egy nyersanyagellátási szempontból fontos országban.

Derék László és Félix Tshisekedi kinshasai párbeszédét John Ratcliffe héjanyelvén így lehetett értelmezni.

Az viszont nehezítette a CIA-igazgató helyzetét, hogy abban a négy évben, amikor nem Trump volt az elnök, 2020 és 2024 között, Ratcliffe aktívan részt vett a Heritage Foundation munkájában, a Project 2025 kidolgozásában. Ebben ugye Orbán Viktor is személyesen érintett volt.

Ratcliffe akkor még nyilvánosan dicsérte a magyar kormányfő Oroszország-politikáját, Orbán „elvi realizmusát”, jelentsen az bármit is.

Hát akkor most mit tegyen? Meddig menjen el ő, aki a szenátusi meghallgatásán hosszasan beszélt arról, hogy a CIA-nak nem kellene félnie a kockázatoktól, hanem olyan fedett akciók sorozatát kellene végrehajtania, amilyenre csak a CIA képes, egyetlen más titkosszolgálat sem. Pár nappal ezelőtt a Fehér Házban, amikor a kínai ritkaföldfém-embargó miatt tanácskoztak, ő volt az, aki kifejtette az elnöknek, hogy a CIA-nak olyan helyekre kellene elmennie, ahová senki más nem tud, és olyan dolgokat kellene tennie, amilyeneket senki más nem tud.

Mi történjen tehát egy olyan világban, ahol csak pár milliméteren múlt, hogy Donald Trumpot nem terítette le egy merénylő halálosnak szánt golyója?

Csak súrolta.

Vagyis egy olyan világban, ahol bárki bármikor meghalhat. Még az amerikai elnök is!

Mi történjen Mr. Laszlo Derekkel? Vagy Mr. Viktor Orbánnal? Vagy Mr. Félix Antoine Tshisekedi Tshilombóval?

Kérdezze meg erről Donald Trumpot? Erről is? Zaklassa ilyen részletkérdésekkel? Vagy tegyen be néhány mondatot az ügyről az elnöknek készített napi jelentésbe, a holnapi PDB-be? Aztán lássuk, mi történik? Vagy oldja meg saját hatáskörben a problémát?

John Ratcliffe pedáns alapossággal tette vissza a kinshasai beszélgetés jegyzőkönyvét a TITKOS feliratú, tojássárga, címeres CIA-kartonba. Az üvegasztal szélével párhuzamosan fektette maga elé, aztán mintha puzzle-lel játszana, a tenyerével jobbra tolta, mindvégig vigyázva arra, hogy mozgás közben a mappa éle párhuzamos maradjon az asztal szélével, majd előrehajolt, és a megüresedett helyre fentről behúzott egy másik TITKOS feliratú CIA-mappát.

Ez az Orbán család üzleti kapcsolatrendszerét tárta fel. Több mint tíz évvel ezelőtt nyitották meg. Vastag mappa volt már, jelenleg több mint ötvenoldalas. Kiterjedt a teljes családra, a szélesen vett rokonságra, még az unokatestvérekre is. Benne volt az összes bányaérdekeltség: kavics-, homok-, agyag-, kő-és gipsz-, még a krétabánya is. Ingatlanportfóliók, bankérdekeltségek, részesedések gyárakban, szállodákban, rengeteg dolog, minden, amit több mint egy évtized alatt a CIA forrásai ki tudtak deríteni. Még az értékes műkincsek is. A kortársfestmény-gyűjtemény, a családi vagyonkezelő, a befektetési alapok, vagyonrendelések, kedvezményezetti körök, Svájcban nyitott és bezárt bankszámlák, sok minden, hosszú-hosszú oldalakon át.

John Ratcliffe most látta először a mappát, így aztán sokáig olvasgatta. Végig az egészet, az összes oldalt.

Több mint fél órán át.

Aztán már pontosan tudta, hogy mit fog tenni.

Olaszország, Palermo

André a telefonjára küldött műholdfelvételeket nézte. Már eljöttek a gróf palotájából, Palermo belvárosában, a Quattro Canti téren ültek egy kávézóban. Négy ugyanolyan, egymás tükörképét formázó barokk épület kereszteződésében, a Morettino Caffé bársonyszékeiben.

Mylène két kézzel ölelte át André karját, így ült mellette, olyan szorosan fogta, mintha szélviharban kapaszkodna belé, közben az erős férfivállra döntötte a fejét, és kifelé merengett a párás ablakon. II. Fülöp spanyol király szobrát nézegette egy második emeleti kiszögellésben, a tér túlsó oldalán. Olyan jó André erejébe kapaszkodni, gondolta.

Többet nem csókolták meg egymást, a mai nap nem erről szólt, tudták mind a ketten. Most más dolguk van, mármint nekik együtt, kettőjüknek, mert Frédéric megmentése kimondatlanul is a közös ügyükké vált.

Szegény naiv kisfiú, Mylène így gondolt a francia tudósra, miközben pontosan értette, hogy most nem Frédéric lelkére kell vigyázniuk, nem azt kell megakadályozniuk, hogy anyuci kisfia újabb traumán essen át, mert a tét sokkal nagyobb, az európai akkumulátorgyártás függetlensége.

– Ide vitték – tartotta Mylène arca elé a mobilját André, amikor végre megtalálta azt a műholdképet, amit keresett. – Tőlünk körülbelül négy kilométerre. Nem is olyan messze innen. Lerobbant kerület, Émié szerint az utcákat bangladesi és ghánai bűnbandák uralják.

Mylène hallotta, amit mond, de nem reagált. Ő továbbra is csak kapaszkodott André karjába. Rendben, gondolta, az okos férfiak úgyis kitalálják majd, hogy mi a teendő. Az ujjai a bőrkabáton át is érezték, ahogy a karizmok megfeszülnek, ha André megmozdul, és a telefonját nyomogatja.

Bernard Émiét majdnem egy órával ezelőtt hívták fel Párizsban. A francia titkosszolgálat főnöke gyorsan megértette, mi történt, és hogy mi is itt a tét. Az előzményekkel egyáltalán nem volt tisztában, Frédéric találmányáról egyelőre semmit sem tudott, Palermo is újdonság volt neki, lényegében az egész eddigi történetről lemaradt. Nála ez a küldetés Vicenzában véget ért, amikor André átadta Csenli Kont az amerikaiaknak.

André a palota vívótermében eldöntötte, hogy egyedül megy a kínaiak után, főleg miután a gróf elárulta neki, hogy a középkori vártoronyból, ahová a kínaiak elrejtették Frédéricet, észrevétlenül ki lehet jutni a városba. Az üknagypapa dupla csövű vadászpuskájához összesen nyolc töltényt talált. Ezt a fegyvert vette magához, így ment fel a toronyba, de a kínaiak már nem voltak ott.

Ekkor hívta fel Émiét.

Fél óra elég volt ahhoz, hogy a francia hadsereg optikai műholdakból álló megfigyelőrendszere, a Spatiale Optique visszapörgesse az időt, és úgynevezett CSO-konstellációban reprodukálja a Salina-palota körüli mozgásokat. A palazzo hátához, a középkori vártorony tövébe épp azokban a percekben, amikor André megtorpant a vívóteremben, három ugyanolyan fekete autó érkezett, a formájuk alapján valószínűleg Mercedesek.

Rövid várakozás után – a kimerevített műholdképeken ezt jól lehetett látni – négyen kiléptek a palotából, és beültek az autókba. A felülről készített, rossz felbontású műholdképeken senkit sem lehetett felismerni, így Frédéric Bertholet-t sem, de a helyzet ennek ellenére egyértelmű volt.

A műholdfelvételek segítségével a francia titkosszolgálat, a DGSE munkatársai pár perc alatt rekonstruálták az autók útvonalát. Egy elhagyatott, omladozó műemlék épületig tudták őket követni, a Zisa palotáig, amiről pillanatok alatt kiderült, hogy felújítás alatt álló, arab stílusú téglaépítmény a tizenkettedik századból. Körülötte gazzal benőtt park, összegraffitizett, omladozó kőkerítés, félbehagyott munka felállványozva, elhagyatva.

Az épület Palermo „ghánai kerületében” állt, az egyik legzűrösebb városrészben, ahová olasz rendőr ritkán teszi be a lábát. A kaotikus, leszakadt övezetben bangladesi és ghánai bűnbandák tartották fenn a bizonytalan rendet.

Émié, a francia titkosszolgálat nevében azonnali segítséget kért a MUSIS, a Multinational Space-based Imaging System parancsnokától. A francia, olasz, német, spanyol, belga és görög hadsereg közös megfigyelőrendszere nagy felbontású képeket tudott készíteni a világűrből, de csak előre meghatározott szűk területekről.

André öt perccel ezelőtt egy lementhetetlen képüzenetet kapott a telefonjára, ami pár másodperccel később nyomtalanul eltűnt. A titkosszolgálat operatív központjából érkezett Párizsból, azzal a hírrel, hogy a MUSIS lockolta a Zisa palotát, vagyis rákapcsolódott az épületre egy nagy felbontású képeket továbbító műhold, úgyhogy mostantól kezdve mindent jól látnak majd.

A lehalkított mobilja megint rezegni kezdett. Émié hívta.

Mylène érezte, ahogy a körbeölelt kar izmai megfeszülnek. André áttette a telefont a jobb kezébe, és így emelte a füléhez. Mylène feje egy kicsit feljebb kúszott a vállán, de a karját most sem engedte el, közel húzta magát André füléhez, hogy ő is hallja a beszélgetést.

– Most jön a neheze. – Émié hangja kimért volt, a hangsúly rossz hírt sejtetett. – Konzultáltam, és az a döntés született… – Elmaszatolja tehát, hogy ki döntött, gondolta André, mintha egy döntés csak úgy magától, felelős nélkül születne. Baj van. – Az a kifejezett utasítás – nem használta a parancs szót –, hogy az olasz rendőrséget ki kell hagyni az ügyből. A maffia Szicíliában mindenhová beépült, nem kockáztathatunk.

André nem értette. Tényleg nem értette.

– De miért? Hogyan lehet ebből baj? A rendőrség szabotálná? Vagy miért nem szabad hozzájuk fordulni? Nem értem, Émié, miért?

Mylène felemelte a fejét André válláról, szembefordult vele, és most először bizonytalanságot érzékelt a férfi tekintetében. Mylène látta rajta, hogy kalkulál, gondolkodik, próbál néhány lépéssel előrébb járni, de André ennek ellenére mégsem érti – most még egyáltalán nem –, hogy mi történik.

Látszik rajta.

– Az olasz miniszterelnök nincs jóban Elkann-nal – kezdett bele Émié egy olyan szövevényes politikai magyarázatba, amit valószínűleg csak a titkosított vonalán mert Andrénak előadni. John Elkannra célzott, a Stellantis autókonglomerátum fejére és fő tulajdonosára, a Fiatot alapító Gianni Agnelli unokájára. – Az olasz kormányfő, Giorgia Meloni közel áll Trumphoz, de közben a kínaiakkal is próbál jóban lenni. Tipikus ide-oda hintázó politikus! Pár hete parlamenti vizsgálóbizottságot állított fel Elkann ellen, amiért a Stellantis be akar zárni két olasz üzemet, egyet Torinóban, egyet pedig Róma közelében, hogy Marokkóba telepítse a gyártást.

– Még mindig nem értem – szólt közbe André türelmetlenül, mert kezdett hirtelen túl szövevényes lenni az, ami valójában pofonegyszerű. Frédéric itt van tőlük négy kilométerre, pontosan tudják, hogy hol, csak oda kell menni, és ki kell szabadítani.

– André! – A titkosszolgálat vezetője felemelte a hangját. – Az egyik veszély, hogy a ghánaiak, vagy inkább a bangladesiek, mert valószínűleg róluk van szó, hiszen a kínaiak világszerte velük intéztetik a mocskos melót, szóval ezek a gengszterek rég lefizették a palermói rendőröket, úgyhogy a rendőrök elszabotálnák az ügyet, előre szólnának a bangladesieknek, és a kínaiak meglépnének Frédéric Bertholet-val. Vagy ha nem így lesz, és a rendőrség kiszabadítja a professzort, akkor a politika lépne közbe, és a kormányfő, aki egy csóró római munkáscsaládból származik, csak azért, hogy keresztbe tegyen a multimilliárdos, általa nyíltan rühelt John Elkann-nak, kiadná Kínának az egész bagázst, mert a kínaiak addigra biztos produkálnának egy szerződést, amiben feketén-fehéren az áll, hogy Frédéric Bertholet minden szabadalmi jogot rég eladott nekik. Én legalábbis már aláírattam volna vele egy ilyet, még az előző helyen, a gróf palotájában, ahol véresre pofozták, ha jól értem a történetet. Valószínűleg épp ezért!

– Meloni képes lenne ilyesmire? – André egyszerűen ezt nem tudta elképzelni. Erre tényleg már csak az örökké konspiráló titkosszolgálati kockázatelemzők gondolhatnak, józan ember nem.

Émié levegőt sem vett, úgy csapott le André kérdésére.

– Persze hogy képes lenne! Múltkor az egyik legvéresebb líbiai klánvezért, Ossama Anjiemet engedte ki a börtönből, eljárásjogi tévedésekre hivatkozva, miniszterelnöki hatáskörben, pedig nemzetközi elfogatóparancs volt ellene. Olasz katonai repülőgéppel vitték haza Líbiába. Hadd szervezze zavartalanul tovább a migrációt Itália felé. Akkor Meloni tovább harcolhat az afrikai illegális hordák ellen, és ezzel növelheti a népszerűségét. A politika ilyen gennyes, André! A rendőrök elkapták, Meloni elengedte. Nem olvasol újságot? – A titkosszolgálat főnöke kezdte unni André értetlenkedését.

– Vagyis? – kérdezte André tömören, mert meghallotta Émié hangjában az indulatot.

– Fordulj a bangladesi maffia és az olasz rendőrség közös ellenségéhez, azok majd segítenek – mondta Émié türelmetlenül.

– Vagyis? – kérdezte André újra.

– A maffiához. – Émié szinte suttogott, annyira halkan mondta ki a maffia szót.

André nem hitt a fülének, de Mylène sem. Megint felemelte a fejét, és megint André arcát nézte. Szinte hallotta a fejében kattogó gondolatokat.

– A Cosa Nostrához? – hüledezett André, de most már ő is suttogott. A tekintete végigpásztázta az asztalokat, szerencsére senki sem figyelt rájuk, a vendégek már az esti aperitivójukat iszogatták. Vagy narancssárga Aperol Spritzet, vagy tűzpiros Negronit.

– Csakis hozzájuk, ki máshoz? – vágta rá Émié. – Mármint ami maradt belőlük. De hidd el, a Cosa Nostra él és virul.

André halkan ugyan, de felnevetett. Ez az egész beszélgetés kezdett lidércessé válni. Tényleg jó számmal beszél? Biztos, hogy Bernard Émié van a vonal túlsó végén? Nem lehet, hogy itt és most valami trükk áldozata lett? Kérjen segítséget az olasz maffiától? Mégis hogyan? Miközben számba vette a kérdéseket, egyre inkább azt gondolta, hogy a kétely jogos. Valaki mozgatja Émiét? Vagy tőrbe akarja csalni? Szándékosan félrevezeti? Mert ha nem, akkor valamit most nagyon nem ért.

– Mégis hogyan? – tette fel végül a sok kérdésből az egyetlent, amit feltehetett, a legnyilvánvalóbbat. De a válasz meglepte. Rögtön cáfolta ugyanis minden kételyét. Nem, nincs itt semmiféle tévedés, ez Bernard Émié. Bizony ő!

– Ott a szakács haverod, André, Torinóból. Antonello Massaia, milyen szép neve van. Vagy esetleg már nem emlékszel rá? Nem vagytok már jóban? – Émié hangjában nem volt sem kioktatás, sem arrogancia, csak a szófűzés sugallhatta ezt, és az iménti türelmetlensége. Meg persze az idegesség. Tényleg segíteni akart. – A Gaginiban dolgozik most, manapság az Palermo legjobb étterme. Szerintem ma este benézhetnétek hozzá, mit gondolsz?

André pár másodpercig nem válaszolt. Emésztette az elhangzottakat, és közben Mylène döbbent tekintetét nézte. A Cosa Nostra? Ezt kérdezte tőle a gyönyörű szem. Az ujját rátette Mylène ajkára, mintha le akarná zárni a száját, még mielőtt valami rosszat mondana.

– Cssss… – lehelte felé halkan, hogy elcsendesítse a nő épp megszülető riadalmát. Aztán visszafordult a telefonhoz. – Igazad van, Émié, ez működhet. – Csendben bólintott, és bontotta a vonalat.

Szingapúr

Csang Hsziang, a bányamilliárdos két kézzel masszírozta a fejét tömzsi, rövid ujjaival, de olyan erővel, hogy ahol nem volt haja, főleg a homlokánál, a halántékánál és a füle mögött, ott a nyomástól kipirosodott a bőre. Előredőlve ült, rákönyökölt a térdére, és az ujjait szabályosan belevájta a koponyájába. Sercegve dörzsölte a rövid haját, persze csak ott, ahol még volt, mert már erősen kopaszodott. A begörbített, görcsös ujjak úgy karmoltak a fejébe, mintha kugligolyó lenne.

Így próbálta megőrizni a nyugalmát, fejmasszírozással.

Szingapúrban érte utol a hívás, a csillogó luxusapartmanjában, egy felhőkarcoló legfelső emeletén, a harmincötödiken. Tavaly itt próbálta megerőszakolni Mylène-t. Ez is eszébe jutott az imént, miközben a laptop képernyőjére meredt, és Vej Csün-vent hallgatta Palermóból.

Hófehér fotelben ült, körülötte fényes acél karfák, szemben vele csillogó, kocka formájú, szürke márványasztal. A lába alatt puha pamutszőnyeg, a plafonon acél téglatestre felfűzött kristálycsillár. Az emeletre vezető lépcsőt vékony tükörcsíkokkal rakta ki a lakberendező, a falakra pedig semmit sem ábrázoló kortárs festményeket aggatott. Vibráló foltok a vásznon, az egyetlen színesség ebben a fehér, szürke és fekete térben. Padlótól plafonig üvegablakok, mögöttük a csillogó, esti, patyolattiszta Szingapúr. Az üzleti negyed kivilágított felhőkarcolói.

A laptopján pedig a szicíliai zűrzavar. A kontraszt nem is lehetett volna nagyobb. Modern, rendezett luxus itt, kopott, ósdi káosz ott. Vej Csün-ven feje körül a képernyőn, a palermói háttérben omladozó fal, hulló vakolat, csonka márványoszlopok, arabos ablakív töredezett márványcsipkével, a háttérben pedig alumíniumcsövekből tákolt állványzat.

Ide cipelték Frédéric Bertholet-t, aki most már nem hajlandó semmire. Legalábbis ezt mondja ez a csúszómászó Csün-ven, akinek a szeme körül ráncos lett a bőr a megalázkodó és állandóan nyájas mosolygástól. Frédéric, aki eleinte együttműködött, főleg, miután véresre pofozták, Csün-ven szerint most már nem hajlandó semmire. Fél, és azt követeli, hogy vigyék az anyjához Bordeaux-ba, vagy hadd találkozzon a barátnőjével, aki ott van Szicíliában. Ameddig ez nem történik meg, addig nem tesz semmit. Megmakacsolta magát, állítja Vej Csün-ven. Viszont mégsem verhetik félholtra. Vagy igen? Utána hogyan szednék ki belőle a tudást?

– A barátnőjével? – meredt Hsziang tágra nyílt szemmel a szingapúri luxusból a szicíliai nyomorba. Olyan erővel masszírozta a halántékát, hogy megfájdultak az ujjai. – Milyen barátnőjével? Nincs is ennek semmiféle barátnője, pontosan tudom – hordta le Vej Csün-vent, akit ezek szerint az orránál fogva vezet az a pápaszemes kis mitugrász. Tipikus francia okostojás.

De van barátnője, magyarázta Csün, ő látta is, tényleg, itt van Palermóban, két órával ezelőtt megjelent a gróf palotája előtt, gyönyörű nő, szerinte tajvani beütéssel, metszett, íves szemmel. A francia professzor azt mondja, hogy Mylène-nek hívják.

Amikor ezt Hsziang meghallotta, olyan mélyen karmolt bele a homlokába, hogy a körme nyomán kiserkedt a vér.

Mi történik itt? Nem értette még, de rögtön felfogta, hogy baj van. Mylène irtózik a francia tudóstól, a maga akaratából soha nem menne utána, ő pedig nem küldte. Mégis ott van! Hogy került Velencéből hirtelen Palermóba? És miért? Tegnapelőtt még palotavásárlással foglalkozott a velencei lagúna partján.

Hsziang csak rosszabbnál rosszabb forgatókönyveket tudott elképzelni. Egy biztos, Frédéricet legkésőbb holnap reggel el kell hozni Palermóból.

Ki kell csempészni Szicíliából.

És Olaszországból.

És Európából.

Úgyhogy változik a terv. Rögtön ezt kellett volna tennie. Nem pedig helyben intézni az ügyet, pénzzel és vesztegetéssel.

– Hol vannak a bangladesiek? – kérdezte a laptopképernyőre meredve Hsziang. Csün-ven elfordította a kamerát, és integetni kezdett valakinek, aki egyelőre nem látszott a képen. Hsziang közben a telefonja után nyúlt, ami ott hevert előtte a márványasztalon.

Mylène számát kereste. Épp megtalálta, amikor Palermóban visszafordult a kamera, és a képernyőn megjelent egy bajszos, kopasz indiai fej, aki persze biztos nem indiai, hanem bangladesi, csak ezek mind ugyanolyanok, indiai, pakisztáni, bangladesi, neki egyre ment, nem látott köztük különbséget. Hatalmas fülű, koromfekete férfi ült le vele szemben, beesett, meggyötört szemmel. Lehuppant a távoli Szicíliában egy kempingszékre, amit egy ugyanolyan sötét arcú, borostás, véreres szemű másik indiai arc tolt alá, szolgákat meghazudtoló alázatossággal.

– Gazdám! – mondta selypítő angolsággal a bajszos fejnek ez a csíkos trikót viselő másik bangladesi.

Hsziang itt, a távoli Szingapúrban megemelte az ujját, hogy várjanak. Parancsoló mozdulattal csendet intett. Mylène-t hívta. Pár másodpercig eltartott, mire a kapcsolat létrejött, de a telefon utána már tisztán, akadozás nélkül kicsengett.

Fél percig hallgatta, de Mylène nem vette fel, úgyhogy Hsziang végül kinyomta. Üzenetet nem akart hagyni.

A bangladesi látta, hogy Hsziang, akivel soha nem találkozott, de persze tudta, hogy kiről van szó, leteszi a telefont, és ránéz a távoli Szingapúrból. Egy olyan gyönyörű, csillogó otthonból, amilyen neki sosem lesz. Kérdés nélkül is bemutatkozott.

– Nuszrat Miah vagyok, tiszteletre méltó úr. – Nem merte a nevén szólítani Csang Hsziangot, viszont csak olyan megszólítást ismert, amit gyerekkorában sokszor hallott az egykori brit gyarmaton. A bangladesi tévéhíradóban az ottani leghatalmasabb embert, a miniszterelnököt szólították így. – Mit tehetek excellenciádért? – Merthogy tennie kell valamit, abban biztos volt. Kína most nyújtja be a számlát.

Hsziang pár másodpercig nem mondott semmit, csak a bajszos fejet tanulmányozta. Ha bedobnák a disznók közé, ez biztosan ott, az ólban is elélne két évig, ezt olvasta le erről az állat és ember között félúton járó bűnözőarcról. Nem tudta volna megmondani, hogy hány éves. Lehetett harmincöt, de akár hatvan is.

– Na figyelj, Nuszrat, elmondom neked, hogy mit akarok… – kezdett bele tegeződve a parancsosztogatásba Csang Hsziang, aki már régóta elhitte magáról, hogy az egyik legmagasabb széken ül, olyan magasan, ahonnan mindent lát. És átlát. A nagy játszmákat, a bonyolult összefüggéseket is.

Ezért aztán irányítani is tudja a dolgokat.

Pedig a zen buddhizmus szerint, aminek a közelmúltban lett a rabja, az életet nem lehet kontroll alatt tartani.

Hiábavaló törekvés…

Mylène nem vette fel a hívást. André felé fordította a telefont, a kijelzőn ott vibrált a név: Csang Hsziang elvtárs, mert így mentette el, aztán megcsóválta a fejét, hogy ugye ne? Ne vegye fel?

Hát ne! André rátette a kezét a mobilra, közben hozzáért Mylène hosszú, vékony ujjaihoz. Érezte a meleg, finom bőrt. A mozdulat azt üzente, hogy hagyja kicsengeni, ne nyomja ki a hívást, de mind a ketten érezték, hogy ez megint kicsit több, intimebb érintés, mint amit a helyzet indokol.

A helyszínről már nem is beszélve.

A La Drinkeriában ültek, egy olyan palermói bárban, ahol a vendégek leült börtönévei összeadva biztosan elérték a százat, a megúszott bűncselekményekért járó évek pedig az ötszázat.

Még André is meglepődött a zsúfolt bárban lökdösődő arcokon, a veszélyesen élt sorsoknak azon a gátlástalan és elsőre ijesztő egyvelegén, amit csak ott lehet kikeverni, ahol mindenki gátlástalan, mert a történelem arra tanítja az embereket, hogy nincs értelme becsületesnek lenni. Ahol az emberdzsungelben két cél létezik csupán: a túlélés és a többiek lenyomása. Ahol az erőszak fétise uralkodik, ami a győzteseknek, ezeknek itt, ideig-óráig jutalmat oszt pénzben és gyönyörű nőkben. Rövid eksztázist ad egy olyan létben, aminek bármikor acélgolyók véres ítélete vethet véget.

Szicília maffiasorsa ez, vagy ahogy Salina gróf mondta a kínaiaknak, a halálvágy, a lövöldözések és a késelések szenvedélye, amiből Palermóban megszületik a feledés vágya, hogy a veszteseknek könnyű legyen megadni magukat.

Mylène itt még annál is szorosabban ölelte André karját, mint a belvárosi kávézóban. Nem tudta levenni a szemét arról a férfiról, aki tőlük pár méterre a bárpultnál állt, láthatóan nagyon drága, prémmel bélelt bőrkabátban. Izmos test, fényes, olajjal ápolt, kopasz fej, a nyakában vastag, majdnem a hasa közepéig érő aranylánc, mind a tíz ujja – mintha kék gyűrűket hordana – vastagon tetoválva. Napszemüveg a sötét bárban. Mellette koromfekete, arabos szakállal egy fehér arc, zselézett, ősz hajú férfi, mindkét karjában két gyönyörű nő, persze csak gyönyörűek voltak, mert most már túl vannak operálva, hatalmas keblek és felfújt, vastag ajkak, mindenük eltúlozva, de a ruhák azért értékesek, a telefontokok gyémánttal kirakva, a táskák pedig mind tízezer euró fölött, többnyire ritka, vintage Hermès Birkinek.

Mindenki ivott. A társaság harsány volt: hangos, erőltetetten boldog, győztes, feltűnő, okosan kitalált és ügyesen felépített karakterek, szerepek, az élet nagyjelenetének orgazmusa a függönylehúzás előtti pillanatokban.

Mylène sosem látott még ilyet. Sosem járt még olyan helyen, ahol ennyire veszélyesen sűrű volt minden levegővétel. André tényleg ismerte Antonellót, aki rögtön jött, és könnyes szemmel átölelte.

– Afganisztánból ismerjük egymást, nem Torinóból. Émié téved – mondta André.

– Megmentette az életemet – magyarázta Antonello –, másfél ezer méterről lőtt – tette hozzá.

Mylène nem értett ebből semmit. Aztán a két férfi megint egymásra borult, valami rejtélyes múlt emlékével a szívében.

– Majd egyszer elmesélem – súgta Mylène fülébe André, közben könnyes lett a szeme.

Ezek szerint ez is lehetséges: hogy ennek a férfinak könny legyen a szemében. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha André is idetartozna, ebbe a veszélyes életbe – egy szamuráj azok között, akik sosem szemből, nem frontálisan támadnak, mint ő, hanem mindig hátulról, alattomosan.

Mylène nagyot nyelt, remegett a szíve – félt, mégis boldog volt, igen, mert ő is élt, most kicsit jobban, mint szokott. Erősebben érezte az életet, ahogy a vér kering az ereiben, mert megsuhintotta a veszély, ez a kavargó, mindent elsöprő hurrikán, aminek a neve: André.

– Átmegyünk az étterembe, odahívom őket. Jönni fognak, hidd el! – mondta tíz perccel később Antonello Massaia, aki miután két évtizeddel ezelőtt megjárta a háborúkat, ma már nyolc Michelin-csillagnál tartott. Olaszország egyik leghíresebb szakácsa volt. Itt, lent délen: a király. A lábainál hevert mindenki, aki úgy vacsorázott, hogy nem lehetett biztos benne, hogy másnap is fog.

– Nekem is kell majd fegyver – mondta André. – Egy mesterlövészpuska, ami legalább ötszáz méterig stabil. Nem lesz idő a széllel kalkulálni.

Mylène meghallotta a mondatot, de úgy tett, mintha nem hallotta volna meg.

Andréval egymásba karolva indultak el a bárból, hogy átkísérjék Antonellót a sarkon túlra, a Gagini étterembe.

Alkut mentek kötni az alvilággal…

A MUSIS, az űrbe telepített multinacionális képalkotó rendszer közben folyamatosan fotózta azt a fekete Mercedest, amelyik negyedórával korábban hajtott ki a Zisa palotából, és elindult lefelé a városba, a palermói kikötő irányába. A műhold egy ötven láb hosszú tengeri vitorlásig, a Dopamina II.-ig követte az autót.

A Mercedes megállt a parton, alig öt méterre a vitorlástól. Aztán kiszállt belőle egy csíkos trikót viselő férfi.

Zambia, Lewanika lodge

Úgy érezte magát, mint Széchenyi Zsigmond. Az ötlet akkor fogant meg benne, amikor Kinshasa felé repülve nem tudott elaludni, úgyhogy végül a híres afrikai vadász visszaemlékezéseit olvasgatta.

Sátorban aludni… Milyen is lehetett az? Széchenyi olyan átéléssel írt az 1963-as gyűjtőexpedíciójáról, hogy Derék László elhatározta: miután végez a kongói Senkivel, életében először elmegy sátorban aludni, ha már kénytelen volt a puskái nélkül visszasietni Afrikába. Ki a természetbe, a vadvilágba, oroszlánok és elefántok közé, mint gyerekkori olvasmányélményeinek a főhőse, a kalandor magyar gróf.

És most itt is volt. Ült a sátra előtt, mintha egy 3D-s moziban az első sorban kapott volna helyet, és Afrikát csodálta. Elefántok legeltek tőle ötven méterre, mögöttük gnúk és egy legalább harminc hiénából álló csapat, ragadozó dögevők.

Zsolt intézett mindent, de aztán hazament, menetrend szerinti járattal Kinshasából Budapestre, mert neki azért nem fog éjszakánként hárommillióért sátrat bérelni, ráadásul minimum három napra, mert ide nem lehetett rövidebb időre jönni. Étkezéssel együtt az fejenként tízmillió.

Magának persze rendben, de Zsolt húzzon haza.

Megmondta neki, hogy a maga részéről nem akar sokat repülni, legfeljebb egy órát. Zsolt ügyes fiú, úgyhogy tényleg csak annyit kellett. És tömeget sem akar maga körül látni, de nem kellett, öt sátor volt itt összesen. És persze legyen nagyon drága, mert akkor biztos nagyon jó lesz. Hát az is volt. Drága és jó.

Zsolt rögtön tudta, hogy ezúttal is úgy kell az interneten keresnie, mint László bátyám esetében mindig. Melyik a legdrágább szafaritábor ezer kilométeres rádiuszban? Mint ahogy máskor meg azt a kérdést tette fel a mesterséges intelligenciának, hogy melyik a legdrágább autó, londoni kerület, puska, óra, bútor vagy éppen cipő?

Ebben az ügyben, mivelhogy Kinshasából kiindulva csak ezer kilométeres sugarú kört rajzolhatott a térképen, vagyis egyórányi repülőtávolságot, így Tanzánia, Zambia, Malawi, Mozambik és Zimbabwe jöhetett szóba.

Zambia nyert végül, a Liuwa síkság, ez a szafaritábor, mert a King Lewanika Lodge volt Zambiában a legdrágább. Pontosabban: ebben az öt országban ez volt a legdrágább.

Háromnapnyi nézelődés tízmillióért. Elég költséges mozijegy.

Derék László már túl volt a vacsorán, krokodilpörköltet evett. A friss vadhúst repülővel hozták valahonnan a Zambézi folyótól. Messzebbről, mint ahonnan ő érkezett ma reggel.

Álmos volt. Ezen meglepődött, de valószínűleg most enged ki belőle az elmúlt napok feszültsége. A rohanás, meg hát tényleg, két nappal ezelőtt szinte nem is aludt, kimaradt az éjszakája, amikor Kinshasa felé repült.

Nézte még egy ideig a tábortűznél cseverésző amerikaiakat, mert rajta kívül mindenki amerikai volt a táborban. Mármint az az öt vendég, aki hajlandó volt három napért fejenként harmincezer dollárt kifizetni. Azok is a saját repülőjükkel jöttek, Dallasból. Olajbiznisz, hát persze. Kíváncsi lett volna rájuk, de ma este valahogy mégsem tudott társalogni velük.

Álmos volt.

Most már le akart feküdni, de tényleg. Szinte húzta az ágy.

Visszabotorkált a hatvannégyzetméteres sátrához, belépett, és összecipzárazta maga mögött az egy méter széles nyílás vásznát. Illúzió volt persze itt minden, Széchenyi Zsigmond ennél sokkal vadregényesebb körülmények között vadászhatott.

Ezt a sátrat fél méter magas deszkaplatformon állították fel, hogy még véletlenül se másszanak be a bogarak és a kisebb állatok. A mólószerű dekk az erdő szélén állt. A sátorra sűrű fák borultak, hogy a lombkoronák elrejtsék a vadvilág elől.

Ez persze szándékos volt. Éjszaka oroszlánok fognak cirkálni, és dögevő hiénák vonyítanak. Élet-halál harcát vívja majd az afrikai vadon, Kittenberger és Széchenyi Afrikája.

A sátorban bőrszíjakkal rögzítették a felgöngyölt ablaktakarókat. Az ágy mellett réz kempingasztalon mécseslámpa világított, a földön zebrabőr szőnyegek, a sátorvászon huzatú, szafarizöld kanapénál pedig a világháborúk korát idéző ventilátor. A bronzszínű, elegáns tárgy hangtalanul keverte a fülledt afrikai levegőt. Modern szerkezet volt a múlt maszkja mögé rejtve. De azért az illúziót gondosan fenntartotta. Itt napi hárommillióért sem járt mobil légkondicionáló, de nem azért, mert nem futotta rá, hanem mert csalódást keltett volna. Az amerikai gazdagok Stanley és Livingstone korszakába akarták álmodni magukat, éppúgy, mint Derék László Kittenberger és Széchenyi világába.

Fürödni sem volt ereje.

Nem húzta le a cipzárt az ágyától jobbra kialakított fürdősátor hálós ajtaján, hiába öntöttek forró vizet fél órával korábban a zuhanyrózsa fölötti tartályba. Majd fürdik reggel, gondolta Derék László, és végül úgy, ahogy volt, ruhában dőlt az ágyba, és már aludt is. A sárga vászontakarót félig húzta csak magára, olyan gyorsan elnyomta az álom.

Annyira mélyen aludt, mint máskor soha. A szívverése egy órán belül negyvenre lassult, pedig általában még hatvan alá sem szokott esni. Kábultan aludt, horkolva pihent. A külvilág, Afrika és a vadállatok nem léteztek számára.

A férfi, akinek a keze a krokodilpörkölt mártásába beleszórta az altatót, a difenhidramin és doxilamin méregerős keverékét, három órával később jelent meg a sátornál. Harminc perccel azután, hogy a Lewanika lodge fegyveres őrei körbejárták a tábort. Már vaksötét volt, csak a központi ebédlősátor előtt égett a tűz. Az őrök biztosak akartak lenni abban, hogy minden vendég sátra be van húzva, a belépőket lecipzárazták, a függönyöket kívülről is leengedték.

Óvatosan kioldották a bőrpántokat, és tépőzárakkal rögzítették a moszkitóhálók előtti külső fényvédőket.

A kéz viszont fél órával később lassú, halk mozdulatokkal visszacsinált mindent. Vigyázott, hogy a cipzár zizegését elnyelje a vadvilág huhogása és a távolban kószáló állatok tompa neszei.

Felcipzárazta a sátor vászonajtaját. Félrehúzta, hogy szabad legyen a bejárás.

A gnúvért óvatosan végigcsepegtette a deszkaplatformon, aztán egyenes csíkban a zebrabőrökre locsolta, majd az ágyra, a lepedőre, pici még a takaróra is jutott belőle.

Derék László, vagyis hát Mr. Derek, miközben csepegtették körülötte a vért, hangosan szuszogott. Aztán horkant kettőt, mint egy vadkan, de a hatalmas test meg se mozdult. Részegekre jellemző, tompa kábulatban aludt.

Negyven perccel később a hiénafalka lassan, csendben közelítette meg a sátrat. Okos állatok voltak: amíg nem észleltek mozgást és hangokat, addig ők is nesztelenül lopakodtak. Szimatolva, görbe háttal ólálkodtak a sátor körül, aztán beszökkentek a felhúzott vászonrésen. De ekkor véget ért az óvatosság, mert már nem kellett cserkészniük, hiszen ott feküdt előttük a préda.

Acsarkodva és vonyítva, rémisztő hörgéssel vetették magukat Mr. Derek negyvenes szívveréssel szundikáló testére. Másodperceken belül vadállatok tépték minden porcikáját. Legelőször a nyakát támadták. A hiénák egymást is harapták, kié lesz a legfinomabb gyilkos falat, véres fogakkal pusztították a felkínált emberéletet.

Nem tudták, hogy kit tépnek szét, nem tudták, hogy miért téphetik szét, egyszerűen csak vitte őket évmilliók ösztöne a gnúvérrel húzott csalivonalon.

Amikor a hiénafalka rémisztő üvöltésére, a vértől megvadult hörgő morajlásra felfigyeltek a tábortűzbe bambuló, fáradt éjjeliőrök, már rég késő volt. Fél percig is eltartott, amíg a hang irányából rájöttek, hogy miről is lehet szó. Mire belelőttek a csattanva visszhangzó, üres afrikai éjszakába, mire rohanni kezdtek a sátor felé, már nem tehettek semmit.

Amikor végre odaértek, és a zseblámpáikkal pásztázni kezdték a támadás helyszínét, csak két menekülő hiéna sárgán fénylő szemét látták, ahogy visszanéznek rájuk. Aztán azok is beugrottak a sötét bozótba, a sűrű erdő felé menekülve, vértől csöpögő szájjal.

A veranda deszkáin vastag, piros csík futott végig, hosszan, egyenesen. A sátor felől és a porban is vér látszott, egészen az erdő széléig.

Apró csontdarabok és húscafatok ijesztő keveréke a halál üres ecsetvonásaiban.

– Magukkal vitték – mondta az egyik őr, a puskája csövéhez szorítva a zseblámpáját. Amerre pásztázott, arra fordult a fény és a fegyver irányzéka is.

De már nem volt dolguk, hiába kutatott a szemük minden irányba. Mire ideértek, a történet véget ért. Egy vad halálszimfónia másfél perces dobpergése volt csupán, semmi több.

Mr. Derek élete úgy ért véget, ahogy Livingstone vagy éppen Széchenyi könyveiben sok tucat kalandoré.

Látott már ilyet a világ, legfőképp Afrika.

Olaszország, Palermo

André a hasán feküdt egy hosszú asztalon, amit Antonellóval emeltek a kétszárnyú konyhaablak elé. Bár a függönyt elhúzták, és az ablakot kinyitották, az erkélyen száradó, rózsaszín pöttyös ágynemű és a fregolin csipeszekkel sorban fellógatott alsónadrágok biztos fedezéket nyújtottak. André lába terpeszben, a könyöke puha konyharuhára támasztva, stabilan, hogy meg ne csússzon, amikor a fegyver visszarúg. Az olívazöld acél puskatus precízen a vállához igazítva, mert a Victrix Scorpio merevített pontjain állítani is lehetett.

A Victrix különleges és hírhedt fegyver volt, a világ jó néhány hadseregében használták már, annak ellenére, hogy eredetileg csak az olasz különleges hadtest deszantos egységei számára fejlesztették.

Természetesen a Cosa Nostrának is volt belőle, amennyit csak akart. Főleg 2016 vége óta, amikor a nagy múltú olasz fegyvermárka, a Beretta felvásárolta a Victrix céget. Azóta nyolcezer-ötszáz euróért fegyverboltokban is árulták a másfél kilométerről is halálos erejű Victrix Scorpiót, ami ekkora távolságból még egy ötrétegű golyóálló mellényt is átvitt.

Amikor elsütötték, a lövedék olyan erővel tört ki, hogy másodpercenként egészen pontosan kilencszáztizennégy métert tett meg. A Victrix Scorpióhoz kilenc centiméter hosszú, rozsdamentes acéltöltény járt, a .338 Lapua Magnum, ami arról a finn városkáról kapta a nevét, ahol a különleges formájú lőszert gyártották.

André kétszáznegyven méterre feküdt a Zisa palotától, a második emeleti lakás konyhájában. Tehát közel a lehetséges célponthoz, mármint a fegyver hatótávolságát tekintve. Ha meghúzná a ravaszt, akkor az irdatlan erejű lőszer felfoghatatlanul gyorsan, negyedmásodperc alatt tenné meg az utat a Zisa palotáig.

André lassan mozgatta a fegyvert, a távcsővel a háromemeletes kockaépület ablakait pásztázta. Próbált belesni a palota normann és arab homlokzatához egyáltalán nem illő modern kori kockaablakokon. A célkereszt ablakról ablakra járt, végigsiklott a felső, aztán a két alsó emeleten. Az enyhén csillogó üveg mögött a kínaiakat kereste, vagy a bangladesieket, esetleg Frédéric Bertholet-t, hátha meglát valakit közülük.

Antonello az asztal mellett állt. Ő intézte el, persze csak mások nyomatékos telefonhívása után, hogy bejöhessenek a lakásba.

Az ősz hajú, arany fülbevalós hölgy, aki a húszéves tévékészülék előtt egy kopott fotelben tengette nyugdíjas éveit, kontyba tűzte a haját, felvette kézzel horgolt, keresztcsíkos pulóverét, belebújt elnyűtt műbőr papucsába, fogta egyetlen retiküljét, ami zöld kígyóbőrből készült évtizedekkel ezelőtt, és elsétált otthonról, megígérve Mylène-nek, hogy megmutatja neki, hol tud kávézni. Úgyhogy Mylène is elsétált vele. Nem maradt a lakásban. Miért is maradt volna? A szíve már így is épp eléggé lüktetett.

A tegnapi vacsora után…

Mert hát tényleg… Antonello manapság valóban csak szakács volt, nem sokat őrzött meg egykori idegenlégiós múltjából. Talán csak néhány véres, borzasztó emléket Afganisztánból és egy számot – 1586 méter –, a távolságot, amilyen messziről André több mint két évtizede lelőtte azokat a tálibokat, gyors egymásutánban mind a hármat, akik macskatetembe varrt, távirányítással működő, útszéli bombával robbantották fel Antonello terepjáróját, aztán tűzharcban elfogták. Már épp videóra akarták venni, ahogy átvágják a torkát. Allah akbar, kiabálták volna pár perccel később, de André megelőzte őket, úgyhogy elmentek a paradicsomba ellenőrizni, hogy Allah tényleg a legnagyobb isten-e, meg persze azt is, hogy létezik-e egyáltalán.

Cserébe viszont Antonello Massaia még mindig itt volt, a földi paradicsomban, a Gagini étteremben. Az elmúlt húsz évben összeszakácskodott pár Michelin-csillagot.

Közben persze felfogta az idegenlégión kívüli szicíliai világ realitásait is. Az éttermében a társtulajdonosnak az útja is inkább lefelé vezetett, Allah neki biztosan a poklot helyezné kilátásba, nem pedig a felfelé vezető utat a mennyországba.

Tegnap ő és néhány hozzá hasonló figura ült a Gagini vacsoraasztalánál, és alkut kötöttek, amibe Antonello desszertjénél (limoncellós jégkása-granita kókuszos-karamellás pavlovával) már a DGSE is bekapcsolódott, személy szerint Bernard Émié, mert neki kellett rábólintania arra, amit a túlvilág felé vezető, kacskaringós úton a Cosa Nostra jeles képviselői kértek tőle.

Most, hogy a bangladesi maffia térnyerése miatt ők már az e világi létben is a lejtőn száguldottak, nem pedig a hegyre felfelé.

Ügyvédek voltak persze, nem maguk a családok, de még nekik is vastag aranyláncok ragyogtak a kigombolt nyakú fekete selyemingeik alatt, decemberben is le volt barnulva az arcuk, hófehér borosta, vastag aranyórák és még annál is vastagabb tetoválások a csuklójukon. A mattfekete titángyűrűkről már nem is beszélve.

Műholdképeket, célpontokat, útvonalfigyeléseket kértek, és majd kapnak is, egészen pontosan száznyolcvan napig, egyetlen nappal sem tovább, ha ma teljesítenek. Fél évük lesz arra, hogy Palermóban francia segítséggel visszaszorítsák a bangladesieket.

A párizsi titkosszolgálatnak végül is mindegy, hogy Szicíliában ki az alvilág ura. Főleg, hogy Émié meggyőződése szerint az olasz elhárításnak meg az volt mindegy, hogy Franciaországban, Marseille-ben mi történik az ottani legnagyobb maffiacsoporttal. A franciák ezerszer kérték már az olaszokat – még személyesen Émié is –, hogy tegyenek valamit a Marseille-t kézben tartó korzikai gengszterek olasz utánpótlásvonalaival, mert francia földön, Marseille-ben már képtelenség megállítani őket. A dallamos nevű Gang de la Brise de Mert. Hát talán majd most, ha a Cosa Nostra kicsit újra teret nyer Szicíliában a bangladesi maffia kárára. Akkor majd észbe kapnak az olaszok, gondolta a francia titkosszolgálat vezetője.

A világ már csak ilyen…

Bonyolult.

Mylène egy koszos műanyag széken ült, két házzal odébb, az utcán, a dohánybolt előtt. Rosalia néni, a horgolt pulóveres asszonyság idáig kísérte, a Tabacchi felirat alá, és azzal a kezével, amiben a kígyóbőr táskát úgy markolta, mintha súlyzó lenne, körbemutatott az utca csodáján, a tíznégyzetméteres mindenesüzleten. Lottózó és dohánybolt volt két játékgéppel, tehát valójában minikaszinó, a kicsi, foltos hűtőpultban természetellenesen színes süteményekkel, valószínűleg még a múlt hétről, tehát tulajdonképpen cukrászda is. És persze volt egy kávégép a fél méter hosszú pulton, amin épp két motoros futár könyökölt. Úgyhogy kávézó, igazából az.

Rosalia néni továbbcsoszogott, mert ő nem akart semmiről sem tudni, és semmit sem látni. Kívülálló volt, mint minden szicíliai, aki rablóbandák kereszttüzében élt. Mylène egy ragadós csészével a kezében leült a Coca-Cola tűzpiros reklámszékére a tűzpiros Coca-Cola reklámasztalhoz, az ingyen osztogatott, még pirosabb reklámnapernyő alá.

Ha jobbra nézett, látta a második emeleti erkélyt a rózsaszín ágyneművel és a szárítókötélen lógó alsónadrágokkal. André ott bújt el, fegyverrel a kezében.

Mylène a koszos csészét nézegette, ragadt az elmúlt napok – de lehet, hogy évek – felületes öblögetésétől. Nem volt gusztusa az ajkához emelni.

Frédéric története kezdett filmszerű lidércnyomássá válni, de már nem volt belőle kiút, hiszen hová is mehetne innen? És kivel? Jobb, ha veszteg marad, erre a gondolatra ébredt ma reggel, mert Andréval ellentétben ő tudott aludni pár órát. A Gagini étterem egyik kanapéján, amikor André hajnali háromkor elment az olaszokkal a fegyverekért. Az olaszokkal, hát igen, így hívta őket, mert Mylène a Cosa Nostra nevét még az önmagával folytatott néma, kétségbeesett beszélgetésekben sem merte a nyelvére venni.

Most sem, itt, a dohánybolt-lottózó-kávézó előtt.

Az utca túloldalán, a Zisa palotához vezető park bejárata előtt Mylène gazos fűszigetet látott összefirkált betonszemetessel. Az elnyűtt kuka csordultig tele, körülötte kihullott vagy már bele sem dobott műanyag palackok, széttépett kebabosdobozok, összetaposott papírpoharak és ételmaradványtól bűzlő műanyag zacskók. Mocsok mindenütt. Amerre nézett, falfirkát látott, még a járda is összegrafittizve: szerelmi vallomások, Amo Mimo, fekete szívek, csöpögő könnyek rajza, évszámok, dátumok, halál és születés, Palermo drámája az emberek talpa alá mázolva.

Eltelt tíz perc.

Aztán még tíz.

Mylène kávéja kihűlt, de nem számított, kellék volt csupán, az alibi ahhoz, hogy itt ülhessen, nem pedig fent a lakásban, ne ott kelljen. Bár azt úgysem akarta volna, és André is megtiltotta, de nem mondta meg, hogy miért. Mylène várt, mert tudta, hogy történni fog valami, mindjárt, rögtön, bármelyik pillanatban, úgyhogy most már felállni sem mert, nyelni is alig, maradt a helyén, ült mereven, az ujjai a csésze ragadós peremét babrálták, és feszülten figyelt. A tekintete a távolba meredt, nézte a Zisa palotát, pontosabban azt a részt, amit innen látott belőle. A park szürke vaskerítése és a kiszáradó pálmafák legyezőkoronái kitakarták a homlokzat felét. Mylène az épület jobb oldalát látta, a befalazott arab ablakkereteket és egy kicsi tornyot, aránytalanul pici piramis alakú kupolával.

És akkor…

…és akkor lőni kezdtek. Az első, tompa durranás nagyon távolról érkezett, por szállt fel a palota faláról, épp azon az oldalon, amit Mylène innen, a Coca-Cola ernyő alól tisztán látott, aztán sztereóban, két oldalról azonnal kitört a fegyverropogás. Szaggatott, ugató morajlás töltötte meg a teret, az épületek furcsán verték vissza a hangokat. Fél perc múlva Mylène úgy érezte, a fegyverropogás közeledik, de valójában csak erősödött, ahogy mindkét oldal egyre hevesebben, pánikszerű dühhel, vadul elszabaduló indulattal süllyedt élet-halál harcba, és már nem precízen célzott, egyesével, hanem csak húzta a ravaszt, tüzelt, mert nem volt már mire tartalékolni a lőszert.

Innen nem lehetett látni, de érezni azért lehetett, hogy az olaszok két oldalról betörtek az épületbe. Ezt Mylène kitalálta a hangokból, az irányukból, ahogy a hangturmixba most már belekeveredtek a belső terek idáig szűrődő tompa puffanásai is, a kőpor foszlása és a szétrepedő téglák durrogó omlása. Eddig csak háborús filmekben látott és hallott ilyet, de ez valahogy most mégis más volt, mert a mellkasát rángatta a park túlsó végében dübörgő halálvihar, kétszáz méterről is érezte a dráma valódiságát. Nem egy moziterem steril biztonságában ült, ahol lenyűgözték a hangeffektek, hanem igazi, rendezetlenül és rémisztő ütemben zakatoló lövések horrorszimfóniájában. A különböző fegyverek eltérő hangja ide-oda cikázott a tér, a park és a házak labirintusában, a falak visszaverték a találatok zaját, az üvegcsörömpölést.

Most már ritmusa is volt a harcnak: kisebb szünetek, aztán szaggató ugatással innen-onnan kizúduló tölténycunami, csilingelve csörömpölő üres lőszerhüvelyek, utána megint lassulás, csak egy-egy lövés, és rövid csend. Majd újra meglendült az őrület vad ereje, félelmetes golyózápor tört ki, olyan vihar, ami szét akar tépni itt mindent.

Emberek jelentek meg az erkélyeken, itt és ott, a tér mindkét oldalán. A vékony damilkötélen száradó ruhák mögül óvatosan dugták ki a fejüket, kíváncsian, de közben mégis rémülten néztek a Zisa palota felé. Aztán már az üzletekből is kijöttek az utcára, a Tabacchiból például az afrikai fekete férfi, a barista, aki valahonnan Szomáliából vagy Eritreából vándorolt be. Ismerős hang volt ez neki, ilyesmiben nőhetett fel Mogadishuban vagy Aszmarában, menekült is előle a Földközi-tengeren át, és akkor most itt van, megint utolérte a fegyverropogás.

Talán öt perce tarthatott ez az őrület, amikor Mylène mellkasát majdnem kitépte a testéből egy új, eddig nem hallott, dübörgő, recsegve süvítő hang. Mintha egy rakétát lőttek volna ki a füle mellől. A jobbról, kicsit fölülről, szinte a háta mögül érkező detonáció őrült erejű volt.

André sütötte el a fegyverét.

Mylène földre vetette magát, ösztönösen, magától, mindenféle elhatározás nélkül, évmilliók alatt beprogramozott menekülésreakcióként. A tenyere a koszos járdán csattant, érezte, ahogy a térdét megüti a beton, mert rosszul esett, és alig tudta tompítani a pánikszerű zuhanást. A fülében közben minden más zajtól elkülönülve ott hallatszott a lövedék szisszenő sercegése, egyetlen éles tűszúrás a hatalmas térben, ahogy a töltény pici rakétaként hasította a levegőt. Mylène ezt tisztán hallotta, igen, és még ebben a helyzetben, még így, a földön fekve is leginkább azon lepődött meg, milyen steril, milyen tiszta volt a hang, ahogy André Lapua Magnumja elindult a halálos úton, ahogy hasította a levegőt.

Körülötte mindenki más is a földön feküdt. Forgatták a fejüket, nézték egymást pánikba esve, ijedt, rettegő tekintettel lapulva a mocsokban.

Mylène a szomáliai baristát.

A sárga, véreres szemét. Csak most figyelte meg alaposabban, mert amikor kávét kért tőle, akkor átsiklott felette. Meggyötört arc. A rémülettől eltátott szájában elöl begyulladt az íny, már majdnem fekete, a megsárgult fogakból kettő letörött. A tekintetében könyörgő kétségbeesés, iszony és félelem.

Mylène elfordult tőle, ahhoz már végképp nem volt ereje, hogy lelki támaszt nyújtson ebben a helyzetben.

Behunyta a szemét.

Számolni kezdett magában, nagy levegőt vett, kifújta. Légzéstechnika, igen, ez kell most. És hatott is, mert amikor André második lövése szétrepesztette fölötte a teret, és áthasított a levegő sűrű molekuláin, akkor ez a szuperszonikus golyódöfés, a halál nyílegyenes vágtája már nem rázta meg olyan erővel, mint az első, a fél perccel ezelőtti.

De azért a földön maradt, hason fekve, hiszen a távolban még mindig lőtték egymást az olaszok és a bangladesiek. Tudta jól, hogy ez történik. Közben valahogy, nem is értette, hogy miért, de Frédéric jutott az eszébe. Szegény fiú – pedig hát nem is az, felnőtt férfi már, ötvenhat éves – ebből nem keveredik ki élve, mert ebből egyszerűen nem lehet.

Ezen gondolkodott Mylène, közben beszívta a levegőt, lassan és mélyre, mert még mindig ezzel próbálta megnyugtatni magát, jógatechnikával a maffiaháború kellős közepén, amikor két házzal odébb hangosan csapódott az ajtó, és André kirohant az utcára.

A mohikán.

Ez volt Mylène első gondolata, amikor ránézett, hogy André most vadászó, éber indián. Ösztönösen nyitotta ki a szemét, mert érezte, valahogy megérezte, hogy André lépett ki az utcára, ez ő, csak ő lehet, biztos volt benne, és ott is volt. Tényleg ott volt.

Előrevetette a bal lábát, mintha megtorpant volna lépés közben, így támaszkodott meg az utcán, a fegyver a jobb kezében, karja leeresztve. Körbenézett. A szemében ott lüktetett a Vicenzából már ismert éberség. Valami ahhoz hasonló. Ahogy tegnap reggel a cukrászdában körbepásztázta a vendégteret és az utcát, ahogy akkor megvillant a tekintete. Ott olyan energia vette körül, amilyet Mylène még senki aurájában nem látott.

De ez most még annál is mélyebb volt, szinte hipnotikus erejű. André valójában itt sincs, hullámzik körülötte a tér, egyetlen villanásra idenéz, érzékeli Mylène-t, a bal keze, az ujjai intenek, apró mozdulat csak, egyetlen felhő a transzban. De Mylène ebből is ért mindent, maradjon itt, igen, ezt üzente az a pici mozdulat, ami csak neki szólt, neki, igen, és ő maradni is fog, mert így már jó. Hirtelen azt érzi, hogy rendben lesz minden, miért ne lenne, hiszen itt van ez a férfi…

A mohikán.

Aki most elindul. Ilyet sem látott még Mylène, filmekben is alig. André fut, egy pillanatra hátraveti a fejét, előrelendül, aztán éles kanyart vesz futás közben. Ahonnan ellép, oda csattogva érkeznek a golyók, mert látta, ezek szerint látta, hogy lőni fognak rá, de André ekkor már a földön gurul, bukfencezik párat, löki magát tovább, ott egy betonszemetes, igen, oda tart, annak a fedezékébe, ezt még látja Mylène, aztán André már könyököl. Minden olyan gyorsan zajlik. A távolban ritkul a csatazaj, egyre kevesebb a lövés, de André felé azért még érkezik néhány, összevissza, az egyik eltalálja a betonszemetest, de ő meg se rezdül, csak céloz, és aztán lő.

A puska megint rakétadübörgéshez hasonló hangot ad, megrántja André vállát, hátralöki, de a mohikán megtartja, visszaszorítja magát az eredeti pozícióba, nem veszít két másodpercnél több időt, és újra lő.

Aztán csend.

Mintha André lövése lett volna a karmester utolsó intése, varázsszóra csend lesz a téren, a távolban sem lő már senki, furcsa nyugalom telepedik mindenkire, az utcán heverők felnéznek, mert valahogy érzik, sejtik, hogy vége van.

De közben már hallatszanak a szirénák, most már hallatszanak, igen, lehet, hogy az előbb is itt voltak, csak elnyomta a fegyverropogás mindent leigázó zaja a rendőrautók érkezését, és ezért nem hallotta senki.

Most már látni a fényeket is, a kék-piros villogást a Zisa palotánál. A szirénák folyamatosan vijjognak, azután sem hallgatnak el, hogy a rendőrök fedezéket keresve fegyvert tartanak az épület felé, autók érkeznek szirénázva, jönnek rendületlenül, gyűlik a rendőrség, kezdik körbevenni a csata helyszínét.

André fedezékből figyel, aztán Mylène-re pillant, aki most már két perce csak őt nézni, mintha mentőkötélként kapaszkodhatna André látványába, mert olyan erőt sugároz, ami, ha kell, úgyis megvédi.

Ő legalábbis ezt képzeli.

André ujja megint felé int. Maradjon ott, ne jöjjön felé, bár már felállhat, Mylène valami ilyesmit olvas ki a mozdulatból, a mohikán arcából, aki körül foszlik, párolog az iménti aura, visszatér belé a szamuráj, aztán visszatér André is.

Leszáll újra ide, a csatamaradványok földi helyszínére, valamiféle megfoghatatlan hipnózisból.

Aztán feláll, és elindul Mylène felé…

Öt perccel később André újra a konyhaasztalon feküdt, és megint a Zisa palotát pásztázta a puska távcsövével. Antonello közben folyamatosan telefonált, mindenkit felhívott, akit csak bírt, mégsem tudták, hogy pontosan mi történt.

A rendőrség nagyon gyorsan ideért. Az volt az egyetlen biztos pont. Túl gyorsan…

Furcsa…

És aztán mindenki más is. Mentőautók érkeztek, rabszállító kocsik, de most már a maffiaellenes nyomozóhivatal, a Direzione Investigativa Antimafia ügynökei is megjöttek. Fekete nindzsamaszkban, hogy csak a szemüket lehessen látni, golyóálló mellényben, gépfegyverrel, combjukra szíjazott pisztolyokkal, a hátukon DIA felirattal.

– Nem jutottak be, nem sikerült – szólalt meg végül Antonello. Keserű arckifejezéssel nyomta ki az utolsó hívást. Zsebre tette a mobilját, és a konyhaablakon át a távolba meredt, bár szabad szemmel ekkora távolságból nem sok mindent látott, csak a Zisa palota körüli felhajtást, a rendőrségi fények villogását. – A rendőrök mindenkit elvisznek, aki még ott van, és a zárógyűrűn belül rekedt. Giancarlo legalábbis ezt mondja.

Giancarlo az egyik esti vacsoravendég volt. André nem akarta tudni, hogy pontosan kicsoda. Legyen ez Bernard Émié – meg persze Antonello – gondja.

Közben a fegyver távcsövében látta, hogy a rendőrség sötétkék sátorponyvát húz a palota középső bejárata elé, kitakar mindent, hogy ne lehessen látni, ki megy be, és ki jön ki. De miért? A rendőrség nem akarja, hogy kiderüljön, kit visznek el?

Ez is furcsa…

André nem értette, hogy mi történik.

Jobbról most három rácsos ablakú, lesötétített fekete mikrobusz érkezett, oldalukon kék csíkkal, alatta Polizia Penitenziaria felirattal. Rabszállító kocsik, jött rá André, amikor meglátta a kísérő autókat is, a fekete Alfa Romeókat, ugyanezzel a felirattal. A palota bejáratának közelében parkoltak le. A ponyvát továbbhúzták, most már ezeket az autókat is kitakarták. Tényleg nem lehet majd látni, hogy kit hová visznek, legkevésbé pedig azt, hogy ki melyik autóba száll be.

Hol lehet Frédéric? Egyáltalán él még? André egyetlen villanásra látta csak a francia tudóst, a tűzharc kellős közepén, egy harmadik emeleti ablakban. Sötét indiai férfi cibálta rögtön vissza, fedezékbe. André azonnal lőtt, szándékosan felfelé, nehogy véletlenül eltalálja a professzort, de azért úgy, hogy a szobában mindenkit sokkoljon a tűzerő. Meg se merjenek mozdulni, ez volt a cél. Egy helyiséggel odébb viszont nem hatott a lövés, vagy épp fordítva hatott, mert az egyik kínai, kezében pisztollyal, Frédéric felé indult.

André célkeresztje az egyik ablaktól a másikig kísérte, megérezte a lépések ritmusát, aztán a puskacső odébb siklott, kicsit megelőzte a kínait, úgyhogy amikor a harmadik ablak elé ért, már a golyó is épp megérkezett…

De hogy utána mi lett a professzorral, azt André nem tudta. Többé már nem látta Frédéricet.

Ráadásul a ponyva mögött bármi történhet vele.

André kezdte érteni Bernard Émiét, aki ragaszkodott ahhoz, hogy az olasz rendőrséget hagyják ki az ügyből. A maffia Szicíliában mindenhová beépült, nem kockáztathatunk – mondta tegnap Émié szó szerint, és lehet, hogy igaza volt.

Tíz perccel később a három rabszállító autó a villogó Alfa Romeók kíséretében elindult a Zisa palotától. André ekkor hívta fel a titkosszolgálat főnökét, a közvetlen, titkos számán. Émié azonnal fel is vette a telefont.

– Rajtuk vagyunk, nyugi, figyelünk – mondta Émié köszönés nélkül, és André rögtön tudta, hogy Bernard most sem hagyja magát. Mint ahogy a moszkvai puccs idején sem hagyta. Bernard Émié nem szokta feladni.

André maga előtt látta a hajszálcsíkos, dupla soros öltönyében, ahogy német könyvelőket meghazudtoló eleganciával áll a Spatiale Optique vezérlőjében, és a keret nélküli szemüvege mögül hunyorogva figyeli az élő műholdképeket a monitorokon, miközben a MUSIS ráközelít a rabszállító autókra.

– Együtt haladnak, mind a három – közvetített Bernard a telefonban, mintha egy élő focimeccs riportere lenne. – A Via Lascarison haladnak, ami rendben is van, az visz a palermói börtön felé. Nemsokára el kell majd fordulniuk jobbra, a Corso Amadeóra. Azon mennek két percet, és utána jön az igazság pillanata…

– Az igazság pillanata? – kérdezte csodálkozva André, mert nem értette a megjegyzést. Nem ismerte Palermót, elképzelése sem volt, hogy Bernard mire céloz.

A francia titkosszolgálat főnöke elengedte a füle mellett a kérdést, mert közvetít ő szívesen, persze, fontos, hogy André képben legyen, de most mégiscsak neki kell mindenre figyelnie, és neki kell döntenie, hiszen ő áll a párizsi operatív központban.

– Ráfordultak, most már a Corso Amadeón vannak. – Émié hangja nem árult el izgalmat, hűvös ténymegállapításként közölte a hírt, aztán megválaszolta végre André kérdését is: – Az igazság pillanata ennek a korzónak a közelgő útkereszteződése. Ha valóban a Pagliarelli börtön és a maffiaellenes ügyészség fogdája felé mennek, ahogy az autók felirata sugallja, akkor jobbra kell fordulniuk, a Via Basile felé. Ha viszont a kikötőbe, ahova az egyik bangladesi tegnap személyesen ment el egy hajót megnézni, akkor rá kell fordulniuk a Via Vittorio Emanuele II-re. És az balra van.

Miközben Émié beszélt, André kihangosította a telefont. Letette a konyhaasztalra, a puskája mellé. Antonello közelebb lépett, a mobil fölé hajolt, és úgy nézte a készüléket, mintha rádió lenne, amiben a bajnoki döntőt közvetítik. A lefújás előtti utolsó perceket.

Mylène a konyhaajtóban állt, keresztbe font karral a hűtőszekrénynek támaszkodott.

– Mindjárt odaérnek – közvetített tovább Émié –, még húsz másodperc.

Aztán nem szólalt meg, csak a szuszogását lehetett hallani, ahogy a levegőt vette. Teltek a másodpercek.

A kocsisor a kétsávos korzó kereszteződésében piros lámpát kapott, az Alfa Romeók vijjogva tolták félre az összetorlódó autókat. Két rabszállító a jobb oldali sávba húzódott, a harmadik viszont maradt a balra fordulóban. Pár másodpercig előtte is takarították az utat, de aztán az Alfák mind elfordultak. Az összes jobbra ment, az egész konvoj jobbra kanyarodott, csak egyetlen lesötétített Polizia Penitenziaria feliratú mikrobusz fordult balra, de az határozottan, lendületből, szűk ívben a Porta Nuova felé, hogy áthajtson az ötszáz éves diadalív alatt, és elinduljon nyílegyenesen a Via Vittorio Emanuele II-n a palermói kikötő felé.

Tíz percre volt onnan…

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

A helyzet azonnali intézkedést követelt, és ő intézkedett is. Már megérkezett az állami tévécsatorna, az RTNC stábja. A kamerát Félix Tshisekedi íróasztala előtt állították fel, de az elnök türelmet kért. Pár percre egyedül akart maradni az irodájában, hogy még egyszer átgondolhassa, mit fog mondani, mielőtt felveszik az ötperces beszédet, amiben az ország több mint százmillió lakosát tájékoztatja majd a kialakult helyzetről.

Meg kell indokolnia, miért tartóztatta le ma reggel a hadsereg vezérkari főnökét, Jules Banza Mwilambwét és az elnöki testőrség parancsnokát. A meggyilkolására készültek, magyarázza majd el, merényletet, puccsot terveztek ellene, úgyhogy azonnal lépnie kellett. Két órával ezelőtt elrendelte a kormányzati épületek megerősített védelmét, a letartóztatásokat és katonai ellenőrző pontok felállítását Kinshasa belvárosában, a legfontosabb csomópontokon.

Nem is olyan régen, 2025 júniusában történt az utolsó ilyen kísérlet, de szerencsére azt az összeesküvést is sikerült időben lelepleznie.

És most ezt is.

Akkor, 2025-ben az izraeli titkosszolgálat egy izraeli–amerikai üzletemberen keresztül személyesen neki jelezte Davosban, a svájci Világgazdasági Fórum konferenciáján, hogy baj lehet. Az egyik kávészünetben odalépett hozzá Moti Kahana, és átadta neki a Moszad listáját. Elsőre nem hitt neki. Azt gondolta, hogy az izraeliek tőrbe akarják csalni. Hónapokig figyeltette a listán szereplőket, de a végén mégiscsak az derült ki, hogy a hír igaz. Úgyhogy júniusban mindenkit börtönbe csukott.

Félix Tshisekedi az ablakhoz lépett, a Harley-Davidson elé. Félrehúzta a vékony függönyt, és kinézett rajta. Ma is nagyon meleg volt. Szokatlanul meleg, harmincöt fok decemberben. Már két hete egyetlen csepp eső sem esett Kinshasában, ami rendkívülinek számított.

Megigazította magán a legújabb napszemüvegét, egy ezerdolláros Jacques Marie Mage-t, amit Kaliforniából rendelt. Pont azt, amit a kedvenc színészén, Ben Afflecken látott a múlt havi GQ magazinban. Mert azt azért olvasta, az amerikai kiadást, főleg Svájcban, amikor ott járt, elég sokszor egyébként. Szinte az összes Ben Affleck-filmet látta, mert nemcsak Svájcot szerette – meg persze Belgiumot –, hanem a borostás arcú amerikai színészt is. Szóval, ha Ben Jacques Marie Mage szemüveget hord, akkor mostantól ő is.

Amúgy még tetszett is neki a vaskos, fekete műanyag keret, oldalán a három csillagcsavarral és a futurisztikus acélcsíkokkal. Azt gondolta, hogy jól áll a kopasz fején, passzol a tükörsimára borotvált, kicsit felpuffadt arcához. Vékonyítja.

Az elnöki palota előtt a Kongó folyó kiszélesedett, lassan mozgó sáros vízfelületként terült el vele szemben. A túlpart legalább két kilométerre lehetett, de a távolban azért látta a másik Kongót.

A szintén Kongónak nevezett egykori francia gyarmat fővárosát, Brazzaville-t. Az 1885-ben kettéosztott országból neki a nagyobb falat jutott, a belgák gyarmata. Két Kongó, két ország, két, egymást néző fővárossal, Brazzaville és Kinshasa, a mai napig kettévágva a Kongó folyó mentén. Az amerikaiak ezt sem értik, meg a kínaiak se, de még az európaiak sem. Csak a franciák és a belgák.

Ezúttal az amerikaiak szóltak neki a puccsról, a készülő újabb merényletről.

Állítólag holnap történt volna. Vagy már ma délután. Nem maradt tehát ideje, hogy nyomozzon, lehallgassa a gyanúsítottakat, utánanézzen az állításoknak. Lépnie kellett, rögtön.

Az amerikaiak ezek szerint komolyan veszik, hogy jóban szeretnének vele lenni, gondolta, amikor éjszaka megkapta az üzenetet egy amerikai gyémántkereskedőtől.

Dan Gertler a legelegánsabb kinshasai hotel, a Pullman Grand medencéjében szokott úszkálni, oda futnak be hozzá az információk. Valószínűleg a CIA-tól.

Is.

Úgyhogy hitt neki.

Miután ma reggel letartóztatták Mwilambwét, a kongói fővárosban minden fontos ember azonnal tudta, hogy megint merénylet készült az elnök ellen. Most meg elmondja majd a népnek is.

A birkáknak.

Megigazította az orrán az ezerdolláros napszemüveget.

Halk kattanást hallott a háta mögött. Feltűnő, furcsa hang volt a szoba csöndjében. Felfigyelt rá, és megfordult.

Honnan jöhetett? Még egy kattanás, úgyhogy most már tudta. A Harley-Davidsonból.

Milyen érdekes. Mintha sercegne is benne valami. Eddig ilyet még nem hallott, pedig hosszú hetek óta itt áll az irodájában. Odalépett a mindennap fényesre törölt, gyönyörű motorhoz, és fülelt. Fölé hajolt, levette a napszemüvegét.

A Harley-Davidson kipufogócsövének rendszerébe fapép és kovaföld keverékét rejtették, amibe nitroglicerint abszorbeáltak nátrium-karbonáttal stabilizálva. Ez lényegében színtiszta dinamitot jelentett, amit rádióvezérléssel lehetett működésbe hozni. A robbanószerkezet vevőegysége elektromos gyújtóáramkörhöz csatlakozott, amit ugyanaz az üzemanyagtartályban elrejtett NiMH-elem működtetett, ami a lehallgatókészüléket is. Az adóból érkező jel a vevőben gyújtóimpulzust generált, ez hozta működésbe a kapcsolót. Ez volt az első, halk kattanás, amit az elnök meghallott.

A kapcsoló életre keltette az indítóáramkört, az pedig a robbanóáramkört. Ez volt a második kattanás. Az adó és a vevő kódolási rendszerét összehangolták, ez megakadályozta, hogy a robbanószerkezet hamis rádiófrekvenciás jelek vagy bármilyen véletlen zavarás következtében beinduljon.

De ez most valós jel volt, egy igazi érkezett az amerikai nagykövettől kapott Harley-Davidsonhoz.

A robbanás olyan erős volt, hogy az elnöki palota két emelete ötvenméteres hatósugárban omlott össze. A detonációt a Kongó folyó túlpartján is hallani lehetett, még Brazzaville-ben is beleremegtek az ablakok.

Olaszország, Palermo

André mereven nézte, ahogy a háromágú szigony rajza, a Maserati-logó ide-oda fordul, pörög és tekeredik a kormánykerék közepén, miközben Giancarlo megpróbálja őket átmanőverezni a palermói csúcsforgalmon. A bömbölve gyorsító, aztán csikorogva fékező Maseratin a kormánykereket olyan háromágú szigony díszítette, mint amilyet a tengerek istene, Neptunus tart a kezében a sportkocsimárka szülővárosa, Bologna főterén álló, híres szökőkút tetején.

Giancarlo vastag karja is ugyanolyan izmoktól duzzadt, mint a bronzba öntött Neptunusé, de a hasonlóság itt véget ért. Neki nem volt sem göndör haja, sem fürtökben lógó szakálla, mint az ókori római istenségnek, csak borostája mindenütt. Az arcán és a majdnem kopasz fején is, mert valami azért még kinőtt ott, ahol két évtizeddel ezelőtt dús haj burjánzott, vállig érő, a szicíliai napon szőkére fakult rasztaszerű bozont.

– Vaffanculo! – káromkodott most már sokadjára Giancarlo, tépte a kormánykereket, és két tenyérrel dőlt a szigonylogóra, szinte folyamatosan nyomta a dudát. – Vaffanculo, baszd meg az anyád! – ordította, és csapkodni kezdte a mellette ülő Vincenzo térdét. – Lőj már a levegőbe, kisfiam! Hallod, Vincenzino?

Egy pillanatra elengedte a kormánykereket, és jobb kézzel tarkón vágta a nála legalább tíz évvel idősebb, de a hierarchiában sok-sok lépcsőfokkal lejjebb vergődő, enyhén pocakos Vincenzót, aki már megszokta, hogy még hatvanévesen is megkapja a gyerekeknek járó, kicsinyítőképzős becézést. Vincenzino marad ő már örökre.

– Lőjél, vaffanculo, mert nem takarodik el anélkül ez a kurva söpredék! – Giancarlo ezúttal már nem nézett rá, vaktában adott Vincenzónak még egy taslit, ami végre hatott, mert a mindkét kezén vastag aranygyűrűket viselő Vincenzino elővette a fegyverét. A tarkójára Szűz Mária színes arcképe volt tetoválva.

André a hátsó ülésről nézte a jelenetet, ő ült középen, tőle balra Mylène, jobbra pedig Antonello. Bepréselték magukat a Maserati hátsó ülésére, és figyelték, ahogy az anyukájától kapott kötött házi kardigánban – merte volna nem hordani – a kétméteres, tagbaszakadt Giancarlo, a halántékán dagadó erekkel, megpróbálja behozni a lemaradást, a tizenöt perc késést, amennyi hátrányuk eredetileg volt.

A rabszállító kocsi már megállt a palermói kikötőben az ötven láb hosszú tengeri vitorlásnál, a Dopamina II.-nél, amikor ők egyáltalán elindultak a Zisa palotától.

Vincenzino végre engedelmeskedett a parancsnak, és belelőtt a levegőbe. Épp a Teatro Massimónál jártak, a macskaköves térre vezető kereszteződésnél, Európa harmadik legnagyobb operaháza előtt. Csak Londonban és Párizsban van ennél nagyobb, de azok körül nem szoktak lövöldözni.

Még mindig hét percre voltak…

Émié a MUSIS monitorán közben azt látta, hogy a kikötőben kicibálnak valakit a rabszállító autóból, és két oldalról megmarkolva odarángatják egy fekete kocsihoz, amiből épp mindenki kiszáll. Valószínűleg ő Frédéric Bertholet.

– Egy, kettő, három, négy, öt – számolta Émié a felülről, a műhold perspektívájából felismerhetetlen arcú embereket.

A Dopamina II. fedélzetén is látott még négy figurát, az egyik leghátul állt, a hatalmas kormánynál, egy pedig majdnem legelöl, a móló egyik fémcölöpénél. Ahhoz rögzítették a motoros vitorlást. A kötél már a kezében volt, mindjárt eloldozza a hajót.

Ők ketten lehetnek a legénység. A másik kettő, akinek nem volt dolga a hajón, most a vitorlás végébe ment, rálépett a kihajtott pontonhídra, és partra szállt.

A hajó előtt így hétfőssé vált a csoport. Néhányan kezet fogtak egymással, a jelek szerint beszélgetni kezdtek, mert nem mozogtak, a pozíciójuk nem változott egy ideig, viszont a rabszállító autó megfordult, és elindult a kikötőből vissza, a város felé.

A Spatiale Optique rendszere mindenkire jeleket tett a monitoron, eltérő színű karikákat a felülről látott fejek köré, így mostantól már pontosan tudták követni a mozgásukat. A karikák a képernyőn vékony vonalat húztak maguk mögött. Émié figyelte a csíkok kereszteződéseit, ki merre megy, úgyhogy pontosan látta, amikor a piros karikát, vagyis Frédéricet felráncigálták a hajóra. Mindenki fellépett vele együtt, aki az imént a fekete limuzinból kiszállt, vagyis mind az öten. Úgy tűnt egyébként, hogy egy Mercedes-Maybachról van szó, egy majdnem egymillió eurós luxusautóról. Az a két karika viszont, akik két perce kiléptek a partra, a sárga és a zöld, most beültek a limuzinba, és ők is elhajtottak.

A Dopamina II. fedélzetén elöl, a fémcölöpnél álló férfi ekkor kiugrott a partra, eloldozta a hajót, kicsit lökött az elején, és visszaszökkent rá.

Elindultak.

Émié pillantása átsiklott arra a monitorra, ahol a Maseratit látta, azt az autót, amelyikben Antonello barátja vitte Andrét a kikötő felé.

– Hány percre vannak? – A Spatiale Optique vezérlőhelyiségében olyan nyugodtan kérdezte a neki háttal ülő operátorokat, mintha nem is a DGSE operációs központjának hófehér épületében lennének, a műholdkoordináták szerint kétezer-háromszázötvenkilenc kilométerre az akció helyszínétől, és mintha amúgy egyébként nem állna épp vesztésre. Mintha nem látná egy másik monitoron a 039A típusú kínai tengeralattjárót, az egyiptomi haditengerészet logójával, az olasz felségvizek határánál, tehát már kint a biztonságos nemzetközi vizeken. És mintha nem látná a tengeralattjáró közelében a China Shipping Line óriási konténerhajóját, mintha nem tudná pontosan összerakni a fejében, hogy miről is van itt szó tulajdonképpen, hogy mire készülnek a kínaiak, hogy mindössze tizenkét tengeri mérföldre van az a pont, ahol és amikor Frédéric Bertholet és vele együtt az összes tudás örökre eltűnik a szemük elől.

– Négy percre, uram! – kiáltotta maga elé a választ az egyik operátor, bele a monitorfalba, mert egyetlen pillanatra sem vette le a szemét a képernyőről. – Négy percre vannak a kikötőtől.

Bernard Émié nem volt hajlandó hangosan kiadni a parancsot Andrénak, mert ő ilyen utasítást nem adhat innen, Párizsból. A huszadik kerületből, a Boulevard Mortier-ről, egy bekamerázott és bemikrofonozott helyiségből. Egyetlen kilométerre a Père-Lachaise temetőtől, ahol a francia történelem legnagyobbjai nyugszanak. Erről szó sem lehet. Franciaország nem Olaszország, itt mások az összefüggések. Bár valójában ugyanazok, csak pár évnyi késéssel. Itt majd Marseille-ből lesz egyszer Szicília, de az még legalább tíz év, mert kell még hozzá legalább ötvenezer koszos arab bevándorló az eddigi kétszázezer nyakába. De ami késik, nem múlik. Olaszországban persze nincs olyan politikus, aki ezt beismerné, Franciaországban pedig olyan, aki ki merné mondani.

A privát telefonját húzta tehát elő, és azon írta meg Andrénak az üzenetet.

Aztán mintha nem tett volna semmit, lesz, ami lesz alapon a monitorokat figyelte, látszólag nyugodtan. Pedig most már az ő szívverése is gyorsult.

A Maserati még mindig legalább egy percre volt a kikötőtől, miközben a Dopamina II. már háromszázötven méterre távolodott el a parttól. Épp kiért a nyílt vízre, és gyorsítani kezdett…

André, amikor megkapta az üzenetet, a hátsó ülésről megveregette Giancarlo kéttéglányi vállát, és megmondta neki, hogy hova menjenek. Épp nagy ívben kanyarodtak, átcsúsztak a szomszédos sávba a Via Cavouron.

– Nem vagyunk messze – ordította közben Giancarlo, két kézzel kapaszkodva a kormányba.

Balra, a távolban már látni lehetett a jachtkikötőt, de ha André nem mondja meg neki, hogy hova menjen pontosan, akkor Giancarlo nem tudta volna, merre vezesse az autót. De így már tudta. Úgyhogy csikorogva vette a kanyart balra, aztán jobbra. A Maserati végigsuhant a kikötő járdaszigettel védett, többsávos felhajtóján, el a piknikpark mellett, ott száguldottak most már a hajóktól alig húsz méterre, de csak mentek, robogtak a kikötő végébe. Még egy újabb kanyart vettek, aztán még egyet, és kitisztult a szemük előtt a táj, a tenger, már semmi sem zavarta a kilátást. Észrevették a vitorlást, ami még nem húzta fel az árbócát. Továbbra is motorcsónak-üzemmódban használták, de távolodott, és vitte kifelé, a nemzetközi vizekre Frédéric Bertholet-t, a tudást, a nátriumion-szabadalmat, mindent elvitt, ami az elmúlt hetek összes ügyének kulcsa volt – Hsziang és Csenli Kon, Amerika és a kínaiak, a kobalt, az afrikai bányák, az ellátási láncok és még milliónyi más összefüggés.

Nem mehetnek el. Egyszerűen nem!

André fémes csattanással tárazta újra a fegyvert a hátsó ülésen, a rémült tekintetű Mylène puha, ijedten összezárt combján támasztva meg a Victrix Scorpiót. Megint volt hét lőszere! Ütött egyet alulról a táron, amikor megemelte a hétkilós puskát.

Mylène érezte, ahogy a hideg fém nyomása elemelkedik a lábáról, megszűnik a szorítás és a gyomorgörcs is, de csak egyetlen másodpercre, mert oldalra nézett, André tekintetét kereste, de ő már megint nem volt itt. Ugyanazt a hipnotizált pillantást látta, mint a Zisa palotánál, a tér ugyanúgy hullámzott körülötte, mint ott, amikor kirohant a házból, és azóta sem világos, hogy miért és kire, de kettőt is lőtt a földön, a betonszemetes fedezékéből.

André ránézett, észrevette a kétségbeesett tekintetet, úgyhogy Mylène kezébe nyomta a mobilját. Néma magyarázatként, hogy most mi fog történni. Hogy mi történhet.

Arrêtez-les à tout prix! – olvasta Mylène. Neki még annál is jobban dübörgött a szíve, mint ahogy Bernard Émiéé zakatolt, innen kétezer-háromszázötvenkilenc kilométerre. – Megállítani bármi áron! – így szólt az üzenet.

A Dopamina II. most már ötszázötven méterre volt a parttól. A fedélzeten összesen heten tartózkodtak.

A Budapestre delegált intéző, a proteinporokkal és súlyzógépekkel felfújt Vej Csün-ven a hajó végében állt a még nála is alacsonyabb bangladesi kormányos mellett, a mellizmaira feszülő, gyűrött ingben, amit most már három napja hordott. Hónaljszag áradt belőle, még itt kint, a nyílt vízen is érződött. Bal kézzel, fontoskodva markolta a majdnem egy méter átmérőjű ezüstacél kormányt, ő is fogta, nem csak a bangladesi, mintha legalábbis ő lenne itt a kapitány.

A másik kínai, a tagbaszakadt Kung Tao, aki tegnap Salina gróf palotájában véresre pofozta Frédéricet, épp a francia professzor kezét kötözte hátra, aztán lenyomta egy kényelmetlen bakelitpadra, a hajótestbe vezető szűk kabinajtó mellett.

A másik kínai rendőr, aki Kung Taóval és Vej Csün-vennel együtt érkezett Magyarországról, már nem volt velük. Őt valaki lelőtte a Zisa palota harmadik emeletén, az ablakon keresztül, amikor rájuk támadtak, körülbelül egy órával ezelőtt. A rendőrök szerint a Cosa Nostra lehetett, de mire a carabinierék, a poliziottók és a maffiaellenes ügynökök a helyszínre érkeztek, a támadók közül már mindenki felszívódott.

Ennek ellenére túl voltak a nehezén. Most már túl. Így érezték. Vej Csün-ven és Kung Tao mindenképp.

Vitték őket a nemzetközi vizek felé, ahol már várnak rájuk. Tizenkét tengeri mérföld, körülbelül huszonkét kilométer, ennyi volt még hátra.

Senki sem követte őket, ebben biztosak voltak, a partot innen már nem is igazán lehetett látni, biztonságban hajóztak, még pár perc, és csak a madarak nézegethetik őket, vagyis hát a Dopamina II.-t.

A bangladesi nagyfőnök, aki a videóhívásban tiszteletre méltó úrnak és excellenciának szólította Kína egyik leggazdagabb emberét, Csang Hsziangot, pedig ő maga is Mercedes limuzinnal járt, nem jött velük. Miután körbenézett a hajón, és kiosztotta a parancsait, elhajtott a kikötőből. Viszont így is itt maradt négy bangladesi, beleértve a kormányost is, köztük a nagyfőnök jobbkeze, egy csíkos pólós matrózszerűség. Mindegyik hajókon töltötte az eddigi életét, erre megesküdött a nagyfőnök. Ha hibáznak, levágom a kezüket, aztán a lábukat, végül a fejüket, mondta a sunyi tekintetű, bajszos mocsárember, aki a bangladesi pokol valamelyik bugyrából verekedhette fel magát ide, Szicíliába, a lesötétített limuzinjába.

Vej Csün-ven legalábbis így saccolta, úgyhogy rá sem nézett, amikor elhajtott a kikötőből ez a patkányféleség, aki sok-sok lépcsőfokkal alatta állt az élelmezési láncban.

Most elengedte a kormányt, behunyta a szemét, mély levegőt vett, és lassan kifújta.

Végre nyugodt volt. Hsziangtól vállveregetést fog kapni, mert nagy nehezen helyrehozta a kezdeti bizonytalankodást, ami kizárólag Hsziangnak köszönhető. A milliárdosok már csak ilyenek. Azt hiszik, hogy pénzzel és vesztegetéssel minden megoldható, már nem érzik, hogy mikor jobb rögtön támadni, erőből, agresszívan. De hát a bátorság mindig a kezdeti gyávaságból következik, úgyhogy jól van ez így, ebben az ügyben biztos ezt írta meg előre nekik a sors. Egyszer már mondta Hsziangnak, hogy az ember akkor a legsebezhetőbb, ha túl erősnek képzeli magát. Talán ezek után egyetért majd vele.

Újra megfogta a kormánykereket, és akármit is gondolt az imént arról, hogy mit nem szabad annak, aki nem akar hibázni, most mégis erősnek érezte magát, és sebezhetetlennek.

A váratlanul becsapódó valaminek csörömpölő, zörgő, mégis tompa zaja volt, mintha kartonpapírba csomagolt betontéglákat zúztak volna szét kalapáccsal. Apró nyilallást érzett a kezében, vagyis hát nem… mégsem volt ez olyan apró, inkább mintha egy egész darázsraj csípte volna meg a csuklóját. Aztán már zsibbadó szakadást is érzett a karjában, a könyökénél, igen, szakadást, de mindez egyetlen pillanat alatt történt, oda sem tudott nézni. El sem tudta képzelni, honnan jött a hang, csak most értette meg, amikor elfordította a fejét, és meglátta…

A kormánykerék egyik darabja hiányzott, mintha varázsütésre kifűrészelték volna belőle a kör egynegyedét, de hiányzott az ő keze is, milyen furcsa, ez suhant át az agyán, nincs meg a keze, pedig az imént még azt a fémívet fogta, ami mostanra eltűnt. De mindezt a kívülálló tárgyilagosságával állapította meg. Ehhez neki valójában semmi köze, valami ilyesmit gondolt, mert bármi is történt, akármi is volt ez a valami, ő meg sem szédült tőle, tisztán tud gondolkodni, igen, még nem érez semmi mást, csak valahogy onnan, a hiányzó keze felől, a levegőből, a légüres térből ezt a zsibbasztó üzenetet, ami végül nagy nehezen, megkésve, de most mégiscsak elért hozzá.

Meghallotta a levegő szisszenését is, kicsivel a fém és a műanyag betonszerű csörömpölése után, mintha valami furcsa és láthatatlan ütés hangja ért volna ide, elcsúszva az időben, lemaradva magától az energiától, ami végül mégis megrántotta, vad erővel taszította most odébb a testét, az edzőtermekben szerzett izmok ellenére.

Aztán ez a kimerevített pillanat felgyorsult, most már nem tudta szétszedni a részleteket, összemosódott az összes hang, beleértve az ő ordítását is, mert ordított a fájdalomtól, igen, ahogy ez a láthatatlan erő könnyedén odébblökte, megrántotta, taszította és elhajította a testét. Esés közben még látta, hogy a kormánykereket tartó, vastag rúd szétrobban. Ez már a második csattanás volt, igen, felfogta, hogy ez egy újabb valami, ez már vitte magával a bangladesi lábát is, letépte, mint egy vékony csirkeszárnyat, vér úszott a levegőben, piros szivárvány a szicíliai napfényben, ezt még látta, de aztán elesett, és nem fogott fel többé semmit.

Ez történt Vej Csün-vennel élete egyik sebezhetetlennek vélt pillanatában.

Éles hangon nyüszített, miközben bezuhant a hátrakötözött kezű Frédéric lába közé, aki önkéntelenül belerúgott ebbe a furcsa, véres állatba, ami rátámadt. Ösztönösen ellökte magától, mert mintha le akarná harapni a lábfejét, ezt gondolta bárgyú ijedtségében Frédéric, aki szintén nem fogta fel, hogy mi történik körülötte, velük, a hajóval, az életükkel.

A következő lövések a hajótestet érték, mintha rakéták csapódtak volna bele, durranó detonációk és lökések, de valahogy érezni lehetett, hogy ami bemegy az egyik oldalon, az kijön a másikon. A lövedékek úgy hatoltak alattuk át a kabinon, a hajtómű motorján és a légkamrákon, mint acélkés a vajon, szeletelte őket ez az érthetetlen helyről érkező, zakatoló pörölycsapás, az ütések kivédhetetlen sorozata.

Mindjárt szétveri őket ez a láthatatlan erő, a fedélzeten ezt érezte mindenki.

A padlóra vetették magukat, önkéntelenül, mindenféle tudatos döntés nélkül, mint Mylène korábban, a dohánybolt előtt az utcán.

Aztán majdnem csend lett, a lövések abbamaradtak. Csak Vej Csün-ven vonyítását és a szétlőtt lábú kapitány hörgését lehetett hallani. A többiek ijedt lihegése halkan keveredett az ő fájdalmukba, miközben a hullámok jobbról nagy puffanásokkal a hajótestnek csapódtak. Hason fekve még a himbálózást is érezték, mert már nem húzott a hajó előre, valahogy megállt. Kiszaladt belőle a lendület.

Aztán kis idő múlva ezek a hangok elváltak egymástól, lassan kitisztult, hogy melyik zaj honnan érkezik, úgyhogy most már a spriccelést is hallották, mintha egy apró kerti szökőkút csordogálna, mintha kinyitottak volna egy csapot, és abból szivárogna a víz a tengerbe.

Aztán hirtelen felismerhetetlen nyelvű ordibálás kezdődött a hajó végében, a sebesült kapitány hörgött valamit bengáliul a kormánykeréknél, mire elöl felállt a csíkos trikós indiai arc, akinek mintha koromfekete kabátgombokat varrtak volna a megsárgult szemfehérjébe. Őt már a Zisa palotában is látta Frédéric, ott volt mindig körülötte az ostrom idején is, egyszer visszahúzta, amikor ki akart nézni a palotából, pár másodperccel azelőtt, hogy két ablakkal odébb egy lövés kettészakította az egyik kínait.

És most ezt az indiait is.

Ezt is szabályosan kettévágta.

Ahogy rohanni kezdett ide, a szétlőtt lábú kapitány és a leszakadt kezű kínai felé, a sárga szemű férfi hasán – mintha csak puha homokzsák lenne – tompa puffanással keresztülszaladt egy láthatatlan döfés, ami azonnal piros permetcsíkot húzott a teste mögött. Mutatta az útját, ahogy folytatta a száguldást a kék tenger fölött, miközben egyetlen másodperccel lemaradva követte egy süvítő, éles szisszenés is, apró szélhang, ami most átfújt a kilyukadt hasú indiain. A sárga szeme tágra nyílt, elképedt, aztán pedig lenézett a lyukra, de közben a teste ügyetlenül összecsuklott, és már zuhant is recsegve, koppanva a csúszós műanyag fedélzeten a kabinablak felé, nekiütődött, visszapattant róla, mint egy focilabda, új energiát kapott, és hangos loccsanással, tehetetlen zsákként belebukott a tengerbe.

Mostantól már tényleg senki sem mert megmozdulni, megszólalni, jajgatni, sőt nyikkanni sem kint a nyílt vízen, hatszáznyolcvan méterre a szicíliai kikötő külső kőgátjától, ahol André szétvetett lábbal feküdt, és a távcső célkeresztjével pásztázta a hajót.

Középen, a kabinlejáratnál látott valamit, ami megnyugtatta. Az arc túl mélyen volt, nem ismerte fel, de sejtette, hogy ki lehet az. Frédéric vörös haját összekócolva lengette a szél.

Öt perc múlva értek a Dopamina II.-höz. Nyöszörgést hallottak, amikor közeledtek a kis motorcsónakkal, amit Giancarlo szerzett egy halásztól, akire elég volt csak ránéznie, és az már dobta is felé a kulcsot.

Csak nyöszörgést, semmi többet. Mozdulatlanság lengte körbe a tehetetlenül himbálózó vitorlást, mintha elgyengült, az éhhalál szélén vergődő hajótöröttek mentőcsónakja lenne.

André úgy döntött, hogy Mylène-re testálja a feladatot, kiabálja ő a hajó felé a francia professzor nevét. Frédéric biztosan megismeri a hangját. Közben a bal lábával előrelépett a billegő motorcsónakon, és megpróbálta terpeszállásban megvetni a lábát. A puskát a vállához szorította, hogy bármikor lőni tudjon, ha kell. Giancarlo kezében pisztoly volt, Antonellónak is adott egyet.

– Frédéric! – kiabálta Mylène, de már olyan közelről, hogy szabad szemmel is látta a tudós vörös haját. – Minden rendben, nem sérültél meg? – Szikár kérdés volt, mindenféle érzelem és együttérzés nélkül. Mylène próbált ugyan meleg árnyalatot csempészni a hangjába, de képtelen volt rá. Sokkal inkább féltette a saját életét.

Nem értette, most már végképp nem, miként került ő ide, hogyan lett másfél nap alatt önálló akarat nélküli alvajáró belőle? Miért lett ennek a filmnek a szereplője, mert mozifilm ez, nem valóság, az biztos.

– A professzor teljesen rendben van. – A csónak pereme mögül öblös, tompa hang beszélt hozzájuk, de nem lehetett látni, hogy ki az, mert hason fekve, fedezékből válaszolt. Keleti akcentusa volt, az biztos, de nem indiai, és nem is bangladesi, mert az ő angoljuk nagyon jellegzetes. – Felállok vele, ha megengedik. Én védtem meg a professzor urat, és jelentem, nem esett baja!

Kínai, André most már biztos volt benne.

Intett Giancarlónak, hogy állítsa le a motort. Csend lett körülöttük, még a víz hullámzását is hallották. André nem szólalt meg, csak a kezével mutatta Giancarlónak, hogy a lendületet kihasználva oldalról sodródjanak a vitorlás mellé, mert így párhuzamosan érkeznek majd a Dopamina II.-höz. A hullámok enyhén himbálták őket. André szélesebbre vette a terpeszt, mert így stabilabbnak érezte a pozíciót. A puskát a vállához préselte. Lassan elfordult arra, ahol Frédéric vörös haját látta.

– Álljanak fel, óvatosan, a kezeket magasba tartva! – kiabálta most már ő. Lehajtotta a távcsövet, félrekattintotta a puskán, kilencven fokkal ledöntötte, hogy ne zavarja a célzásban, mert ilyen közelről már nem volt rá szüksége. Tulajdonképpen a céltüske irányzékára sem, úgyhogy átnézett fölötte, szabad szemmel egyszerűbb lesz lőnie, ha kell.

Frédéric Bertholet kócos, vörös hajfürtjei jelentek meg először a vitorlás oldalpereme fölött, aztán egy kínai arc, ahogy oldalról a professzorba kapaszkodik. Csak az egyik kezét emelte fel, Frédéric egyiket sem. Nehéz volt azonnal felismerni a helyzetet, André tekintete ide-oda siklott, de mire észrevette, hogy Frédéric mindkét karja a teste mögé feszül, mire rájött, hogy hátrakötözték a kezét, addigra már álltak mind a ketten, a professzor és a kínai arc, borotvált, vágott, felduzzadt szemű katona, aki tudta, hogy mit kell tennie. Hogy mit vár tőle a Kínai Kommunista Párt, Csang Hsziang, a kínai nép, mi jut majd el a következő pillanatról az ország császárának a fülébe, mert talán eljut valami. Legalább a neve.

Kung Tao.

Az emelkedés lendületét kihasználva megbillentette Frédéricet, és hátrakötözött kézzel a vízbe lökte, maga mögé, a vitorlás ellenkező oldalán.

A lövés túl későn érkezett, ilyen közelről hiába volt robusztus erejű, a golyó tornádója hiába tépte szét Kung Tao testét, mindez már nem segített Frédéric Bertholet-n.

Túl messze volt tőlük.

Giancarlo, Antonello, Mylène és André egy apró, himbálózó motorcsónakon álltak. Előttük tíz méterre kínai falként tornyosult az akadály, egy ötvenlábas motoros vitorlás, ami négy méter széles volt, a merülőmélysége pedig legalább két méter, és ennek a túloldalán, tőlük tehát körülbelül tizenöt méterre hátrakötözött kézzel, tehetetlenül süllyedt a mélység felé Frédéric.

Pánikba esve kapkodott levegő után, és így már szívta, itta a tüdejébe tóduló sós tengervizet.

André Calvi.

Azért Calvi, mert egy kis korzikai faluban, Calviban ugrott évtizedekkel ezelőtt a tengerbe, merült alá majdnem két percre az orosz bérgyilkos golyói elől, és úszott hetven métert a kikötő csónakjai alatt, ő, az egykori budapesti öttusabajnok. Aztán belépett a francia idegenlégióba ott, Calviban, és új nevet kapott.

Hát most is épp úgy, mint akkor… Már repült a levegőben, szívta tele a tüdejét, a tekintete befogott mindent, a hajót maga előtt, ugrás közben megbecsülte a merülési mélységét, kikalkulálta az összekötözött kezű Frédéric lehetséges helyzetét, hogy hol tart majd akkor, amikor ő a víz alatt odaér. Felvette az úszásszöget most is, mint akkor, régen, Calviban, és most is azonnal kinyitotta a szemét, hogy túlessen a só marásán, szokja meg gyorsan a szeme. Aztán már látta is a foltokat, a fényt, ahogy a hideg víz tömegén áttör a nap. Életlen és homályos volt a mélység, mintha olajat öntöttek volna a vízbe, de azért látott és érzékelt maga körül mindent, húzta a testét előre és lefelé, hogy minél gyorsabban átjusson az árnyékon, és átússzon a nagy testű vitorlás alatt. André az orrához kapott, megszorította, és fújt egyet, a füle kattant, roppant picit, kiegyenlítette a nyomást, de már húzott is tovább, mellúszásban ment, lökött a lábával, érezte a cipőt, ahogy betonsúllyá válik rajta, de nem volt ideje levenni.

Fél perc… Ennyi ideje lehetett lent, most már biztosan ott van, ott lehet, ott kell lennie, ahova tartott, így érezte, így kalkulálta, Frédéricet itt lökhették a vízbe, de mégsem látott semmit, nem vett észre semmit, mert ilyen mélyen minden egybefolyt, sötétkék volt a víz körülötte, de ha maga alá nézett, akkor már szinte fekete.

André abbahagyta az úszást, most csak annyira húzta magát lefelé, amennyire a sós víz nyomta a testét felfelé. Mint egy búvár, körülbelül tizenöt méter mélyen lebegett, és figyelt. Türelem, mondta magának, aztán lassan megfordulva, mintha olyan hegycsúcsról nézne szét, ahonnan háromszázhatvan fokos a kilátás, körbepásztázta a sötétséget maga alatt és maga körül, tekeredett a teste, közben igyekezett, hogy ne kavarja fel a vizet, hogy a legapróbb szín-vagy árnyalatváltozást is észrevegye a mélyben. Lassú mozdulatokkal húzta magát vissza, lefelé, ellentartott a sós víz taszításának.

Talán ott, tűnt fel neki valami. Már épp megörült, hogy látja, de csak egy mélyben úszó nagy testű hal volt, csak az lehetett, azonnal sejtette, rájött egyből, mert egy fulladó, merülő emberi testhez képest túl gyorsan úszott az árnyék, balról jobbra, de aztán a sötét folt megfordult. André ösztönösen követte az ívét, és elnézett a homályban arra, amerre a hal mozdult, és ott, igen ott, lehet, hogy az…

Már húzta is magát, miközben a tüdeje satuként feszítette a testét, és a torkába tolta a szívét, mert már akár egy perc is eltelhetett, amióta beugrott a vízbe. André egyre nehezebben viselte a nyomást, de azért meghúzta magát újra, lefelé, a mélybe, függőlegesen, tolta félre a vizet a karjával. Befogta az orrát, mert megint tombolva lüktetett a füle, feszült, majdnem szétrobbant, úgy érezte, hogy a dobhártyája többé nem pattan majd a helyére, de a fújástól élesen, nyikorogva mégis kattant egyet, úgyhogy enyhült a fájdalom, alatta viszont elsötétült minden, egyre csak sötétült, mégis látta, igen, látott ott valamit, úgyhogy úszott tovább, még mindig ereszkedett és tört lefelé, aztán már kapott is utána, vak emberként tapogatózott ott, ahová az előbb indult, ahol mintha látott volna valamit, legyezett a sűrű vízben, húzta a kezét a vaksötétben az egyre kocsonyásabbnak tűnő végtelen plazmában, a testére boruló tengerben, a vízbilincs mélyén, még öt másodperc, aztán mennie kell, nem bírja már tovább, közben még szélesebben csapott, most már vergődve ütött, kaszált a vízben, nem, itt sincs Frédéric, de talán jobbra, mert ha jól látta, akkor inkább arra volt, igen, ez lesz az utolsó, na még egyet, tényleg az utolsó vak suhintás a vízben, és aztán megy, neki kell most már túlélnie, és…

És akkor belecsapott. Majdnem kificamodott a csuklója, nem is gondolta, hogy ekkora erővel legyezi a vizet. Ő ijedt meg valójában a megtalálástól, hogy ebben a lágy, zselés térben mégis szilárd testbe ütközött, de most már meglesz, kapott oda a másik kezével is, markolta, fogta, szorította a puha, ernyedt testet, aztán már lökte is felfelé magukat, azonnal menekült, a cipő azonban visszahúzta, süllyedtek inkább, mint emelkedtek. André lenyúlt, egyik láb, másik láb, a cipőjétől szabadult, aztán már csak az egyik karjával ölelte a testet, ami továbbra sem mozdult, nem segített, nem tett semmit, a másikkal meg húzta magukat felfelé.

Másfél perc, ennyi most már biztosan eltelt, de ahogy felnézett, végre világosodott a vízplafon, már kezdett ideérni a fény, újra fújt egyet, aztán megint húzott, úsztak tovább, egyre világosabb lett a vízboltozat, most már látta a nagy árnyékot és a kicsit is, a vitorlás testét és az ő pici motorcsónakjukat. Az alatt voltak inkább. Ez jó, nagyon jó, gondolta André, mert ez a gondolat még megvolt, aztán érezte, hogy a víz elkezdi felfelé húzni őket.

Aztán felbukkantak, nyitott szemmel érkezett a napra, mintha karok nyúltak volna felé, látta a tenyereket, igen, aztán érzett valami keményet is maga alatt, pár másodperc, ennyi volt, húzták, tépték a testét, de ő hagyta, mert úgysem volt már több ereje, hörögve kapott levegő után, a tüdeje szét akart robbanni, a halántéka préselte az agyát, a fény most inkább zavarta, mert bántotta a szemét, de itt volt, fent volt, a napon, az életben.

Mylène sikított, ezt hallotta, tisztán hallotta, aztán őt ölelte, igen ez Mylène, a selyemtest őrá borult, és csókolta, aztán a nyakát szorította, túlzottan szorította, de nem baj, legyen így.

André oldalra fordította a fejét, és homályosan látta, ahogy Giancarlo hatalmas teste majdnem ugyanúgy veti magát Frédéricre, mint őrá Mylène, nyomja a tudós hasát, préseli ki belőle a vizet.

A professzor böfögve hatalmasat rándult, és elkezdte kihányni magából a tengert.

Mylène közben szorosan hozzábújt, átölelte, és az arcát simogatta. Így maradtak percekig, feküdtek a motorcsónak koszos műanyag padlóján.

Epilógus I.

A világsajtó címoldalon hozta a kongói elnök meggyilkolásának részleteit. A gyanú Jules Banza Mwilambwére, a hadsereg vezérkari főnökére terelődött, akit a merénylet előtt pár órával tartóztattak le, bár ő mindent tagadott. Az amerikaiak érintettsége szóba sem került. A volt elnök, Joseph Kabila rögtön új választások kiírását követelte. Közölte, hogy ha megint ő lenne Kongó elnöke, azonnal felbontaná a kobaltbányák kínai szerződéseit, és az Egyesült Államokkal kötne koncessziós megállapodást.

Magyarországot megdöbbentette Derék László szafaribalesete. Túl sok részletet azonban nem lehetett megtudni arról, hogy az ország egyik leggazdagabb emberét miként tépték szét a hiénák Zambiában. A turizmusa jövőjét a luxusszafarikban látó afrikai ország ugyanis mindent elkövetett azért, hogy a szerencsétlen esetnek ne legyen túl nagy nemzetközi visszhangja, nehogy a hír elriassza a gazdag külföldieket. Így Zambiában csak az állami tulajdonú Times of Zambia számolt be róla röviden. A Budapestről telefonáló magyar újságíróknak a nyomozásra hivatkozva semmilyen felvilágosítást nem adtak. A komoly anyagi nehézségekkel küzdő független magyar sajtó egyetlen munkatársa sem utazott a helyszínre, a kormányzathoz közel álló lapok pedig a miniszterelnöki hivatal kérésére nem csámcsogtak az ügyön.

A magyar nyilvánosságban már csak ezért sem fedezett fel senki összefüggést Derék László halálhíre és a kormány néhány nappal későbbi bejelentése között, mely szerint az Orbán-kabinet azonnali hatállyal visszavonja az egyik legnagyobb kínai akkumulátorberuházás, a CATL debreceni gyárának környezethasználati engedélyét. A kormány által felkért független szakértők pár napos gyorsvizsgálat során állapították meg, hogy hiányosságok tapasztalhatók a CATL-gyár levegőtisztaság-védelmében, az üzem vízgazdálkodásában, valamint a zajvédelem és a környező élővilágra gyakorolt hatások korlátozásának területén.

Egy héttel később a kínai BYD elektromosautó-gyár közölte, hogy felfüggeszti szegedi elektromosjármű-gyártásának tömegtermelését, és a jövőben az üzemet csak jóval a tervezett kapacitáskihasználtság alatt fogja igénybe venni. A BYD, amely a világ legnagyobb elektromosautó-gyártó cége, ezzel párhuzamosan azt is bejelentette, hogy törökországi üzemében a vártnál sokkal korábban kezdi meg a gyártást. A magyar sajtó most sem vett észre összefüggést, néhány alacsony hallgatottságú, gazdasági témákkal foglalkozó podcastot leszámítva sehol sem kezdték boncolgatni a kérdést, hogy a magyar–kínai akkumulátorgyártás eddig felhőtlennek tűnő sikertörténetében vajon mi történhetett a színfalak mögött, ami mintha beárnyékolná a jövőt.

Mindezektől már végképp független, lényegtelen hírnek tűnt, és nem váltott ki különösebb visszhangot a sajtóban, hogy a magyar külügyminiszter a Facebook-oldalán bejelentette: együttműködési megállapodást írt alá az angolai közlekedési miniszterrel, Ricardo Viegas D’Abreu-val. Az átfogó magyar–angolai „közlekedésfejlesztési program” keretében mostantól magyar vállalatok is részt vehetnek a Lobito-folyosónak elnevezett, többezer kilométernyi út-és vasútvonal építését jelentő beruházásban. Szijjártó Péter külügyminiszter a Facebook-posztban fontosnak tartotta kiemelni, hogy „a Lobito-folyosó az Egyesült Államok támogatását élvezi”.

Pár nappal később Brüsszelben közölték, hogy Európában már csak öt évig lehet kobaltalapú autóakkumulátort gyártani és forgalmazni. Utána kizárólag nátriumion-akkumulátorral felszerelt elektromos autók helyezhetők forgalomba, de azok is csak akkor, ha az alkatrészeik legalább felét, pontosabban ötvenhárom százalékát Európában gyártották. Az Unió környezetvédelmi szempontokkal indokolta a döntést.

Kínában válaszlépésként bejelentették, hogy másnaptól megtiltják hét, kiemelten fontos akkumulátortechnológiai újítás kivitelét az országból, beleértve a vas-foszfát előállításának összes kínai licencét is. Egyúttal azonnali hatállyal kiutasították azokat a külföldi diákokat, beleértve az európaiakat is, akik azon az ötven posztgraduális tanszéken tanultak Kínában, ahol akkumulátorkémiát és kohászatot oktattak.

A Financial Times értékelése szerint az eddigi kínai–amerikai gazdasági konfliktus ezzel végképp háromdimenzióssá vált. Ezek után most már Kína, Amerika és Európa áll egymással szemben, mindenki mindenkivel szemben. A jövő kiszámíthatatlan – írta a londoni gazdasági napilap.

Ahogy a magyar sajtó nem vette észre az összefüggést Derék László halála és Kína magyarországi akkumulátor-és elektromosautó-gyárai, valamint az ezeket érintő kormányzati döntések között, úgy a világsajtó sem kötötte össze a fentanilkirály, Csenli Kon elfogását azzal a döntéssel, amely az LVMH csoport kínai érdekeltségeit érintette. Pekingben bejelentették, hogy Kínában „igazságszolgáltatási adminisztratív kormányzás” alá veszik a leggazdagabb francia üzletember, Bernard Arnault cégeit, köztük a Louis Vuittont, a Fendit, a Christian Diort, a Bvlgarit, a Tiffany & Co.-t és a Loro Pianát.

Aztán csak teltek a napok, a hetek és a hónapok…

Közben pedig minden így, vagy még ígyebbül folytatódott. Nem oldódott meg semmi. Nap mint nap érkeztek az ehhez hasonló hírek. A világ egy idő után kezdte megszokni, aztán megunni, végül elfogadni, hogy Kína, Amerika és Európa konfliktusa a többszáz évvel ezelőtti európai harmincéves háborúhoz hasonló helyzetet teremtett, csak most már az egész világra kiterjedt.

Gazdasági és érdekszövetségek köttettek, nehezen érthető és előre kiszámíthatatlan módon. Sosem volt világos, hogy épp ki, mikor és kivel fog majd össze, miért és milyen területen. Néha Európa és Amerika lépett szövetségre Kína ellen, néha európai cégek kínaiakkal amerikaiak ellen. Néha pár európai ország pár délkelet-ázsiaival Kína ellen, néha fordítva vagy félig fordítva. Aztán megint átrendeződött minden.

Ilyen lett a világ, állapították meg, akiket ez még érdekelt. A szabályokon alapuló „globális rendet” Donald Trump elnökségének második évére – mert két év elég volt hozzá – felváltotta az elvtelen klikkharc, az érdekek és az adott kérdésben kötött, ideiglenes szövetségek erődemonstrációja, amit a világ vezetői nyájas együgyűséggel „geopolitikának” neveztek el.

Pár évvel később pedig már nem is emlékeztek arra, hogy mikor vált ilyenné a világ, hogy hol is kezdődött a harc. És miért.

Egyszerűen elfelejtették, hogy Kongóban…

Egy kobaltbánya miatt!

Epilógus II.

Mylène úgy dőlt André karjába, mintha puha párnába fészkelné bele magát. Álltak a vitrin előtt, nézték Aragóniai Konstancia királynő gyönyörű koronáját, de igazából egymás érintését élvezték. Ahogy André hátulról átölelte a karcsú testet, ahogy Mylène puhán beleengedte magát az erős férfikar bilincsébe, hátradőlt, és az arcát André nyakához szorította, hogy bőr érje a bőrt. Érezte André leheletét a homlokán, a hajába vetett lágy csókot, miközben az ujjak körbefogták a hasát, bekúsztak a vékony selyemruha alá, érintették és simogatták a derekát, úgy, mint éjjel…

Mylène most kicsit még hátrébb dőlt, André könnyű madárként emelte meg, aztán a szájával lefelé kúszott a selymes bőrön, áthullámzott a fülén, és tovább, a szétnyíló ajka felé.

Amikor belekóstolt egymásba a két éhes száj, Mylène teste megremegett, mintha apró áramütés érné. Pici rázkódás volt csupán, valahol mélyen, a hasában. De André érezte az ujjaival, ahogy érezte az éjszaka is, aztán reggel még egyszer, amikor ugyanez a hullám viharként söpört végig Mylène testén, a gyomrából indulva felfelé. A reszkető sóhaj vulkánja, az elfojtani szándékozott sikoly, ami aztán mégis feltört, és közben rázta, hosszú másodpercekig hullámzó remegésben tartotta az íjként feszülő, de végül megsemmisülve a karjába hulló jázmin-rizs illatú nőt.

A palermói katedrális alagsorában, a kőszarkofágokba temetett uralkodók kriptája mellett, a kincstárhelyiségben álltak, az egykori magyar, aztán szicíliai királyné, Aragóniai Konstancia drágakövekkel és gyöngyökkel díszített csoda szép koronája előtt.

Tényleg megnézték, ha már Mylène ezt füllentette Frédéricnek, amikor két nappal ezelőtt felhívták Vicenzából, és ő azt mondta, hogy a korona miatt jön Palermóba.

Már csak azért is meg akarta mutatni Andrénak, mert a zafírral és rubinnal kirakott, zárt korona végül is magyar ékszer volt. André Budapestről származik, Mylène most már tudta. Ez viszont itt, előttük, a kora középkori bizánci császári koronák mintájára készült egyetlen olyan nyugati korona, ami máig fennmaradt. André legyen rá büszke. Hiszen magyar!

Lelassította a csókot, elemelte az ajkát André szájáról, és közben mosolyogva megcsóválta a fejét.

– Legyen szíves viselkedni, katona – fegyelmezte sugdolózva. – Elvégre halottak között vagyunk. – Aztán visszadőlt, úgy, ahogy az előbb volt, bele az erős férfikarba, az oltalmazó párnába.

Néma csendben nézték az átlátszó műanyag oszlopra tűzött koronát, és mellette a királyné három finom kidolgozású gyűrűjét. Egy smaragd-, egy zafír-és egy rubingyűrű. Zöld, kék és piros.

– Amikor Emeric meghalt, valamikor az ezerkétszázas évek elején… – mesélte Mylène, mert most tanár nénit alakított, aki elmagyarázza ennek az érdeklődő kisfiúnak, hogy mi minden történt a régmúlt vadregényes korszakaiban. Emericnek hívta a magyar Imre királyt, mert csak a francia nevét ismerte. – Amikor a magyar király meghalt, Konstancia féltette az életét, meg persze fiát, a trónörökös Ladislaust. És tudod, kitől? – Mylène előredőlt, de a kezével megszorította André karját, hogy el ne engedje az ölelést. Felé fordult, az ujját a férfi szájára tette, mert itt most komoly dolgokról van szó, úgyhogy eszébe se jusson, szó sem lehet róla, nem lesz megint csókolózás a királydrámából. – Hát Andrétól, Emeric testvérétől féltette. Ezek szerint ti, Andrék már nyolcszáz éve is veszélyes férfifajta voltatok. – Mosolyogva, elégedetten fészkelte vissza magát André karjába, kicsit felfelé tolva magát, hogy megint összeérjen a bőrük. Meg is kapta a hajába a csókot, amit remélt.

Mylène nem volt tisztában a magyar királynevekkel, az Aranybullát kibocsátó és keresztes háborút vívó magyar királyt, II. Andrást csak a francia nevén ismerte, André II. de Hongrie. Konstancia és Imre király fia, III. László pedig mint Ladislaus.

– Most már tényleg mennünk kell, te hangszerlány – súgta Mylène fülébe André.

A francia titkosszolgálat vezetője, Bernard Émié a katedrális előtt várt rá. A DGSE igazgatója különgéppel érkezett az éjszaka, miután telefonon beszélt egymással a francia elnök és az olasz kormányfő. A római kormány végül beleegyezett, hogy nem hallgatják ki a franciák fedett ügynökét, aki tegnap Palermóban a nyílt utcán mesterlövészpuskával vadászott kínaiakra és bangladesiekre. A feltétel az volt, hogy Bernard Émié személyesen viszi el az országból Andrét, tizenkét órán belül.

– Jól van, magyarok királya, André de Hongrie – szabadult ki az ölelésből Mylène, és csattanós, cuppanva csilingelő puszit nyomott André arcára a kőszarkofágok hűvös komolyságában. Tudta, hogy miért kapta a hangszerlány becézést. Reggel, amikor az ágyban feküdtek, és ő Andréhoz bújt, elmagyarázta neki a szamuráj. Mert szeretkezés közben olyan a teste, mint egy finom, érzékeny hangszer.

Megfogták egymás kezét, és így sétáltak felfelé a rideg kőlépcsőn. Csak ők voltak itt.

Az olasz rendőrség lezárta a katedrális alatti kincstárat, hogy kettesben lehessenek. Tíz percet kaptak.

Mielőtt kiléptek a kapun, az utolsó lépcsőfordulóban még egyszer megcsókolták egymást. André mohó ujjai végigfutottak Mylène testén, lenyúltak egészen a combjáig, aztán végig a fenekén, a vékony derekán, felfelé, előre kicsit, még a mellét is megsimogatták, aztán megszorították a nyakát, most azon volt a bilincs, felsejlett az éjszaka egyik vadabb pillanata, mert miért ne, legalább még egyszer itt, mielőtt szétválnának, mert a szállodaszobában az is kiderült, hogy az ágyban mind a ketten sokkal merészebbek, mint azt a másikról gondolták.

– Na most már elég – kuncogott Mylène, és megint adott egy csattanós puszit, elengedte André kezét, aztán kinyitotta a kaput. – Menjünk, itt a vége, fuss el véle. – Előrement, hogy André ne lássa az arcát, miközben ezt mondja.

Kiléptek a napfényre.

A halványbarna kőkatedrális bal oldalánál, a kovácsoltvas kerítésnél járó motorral állt a lesötétített Mercedes. Bernard Émié abban várta Andrét. Az odáig vezető ötven méteren katonák és rendőrök sorfala, nemcsak olaszok, hanem francia egyenruhák is.

Most már mindenki tudta, hogy mi történt tegnap délután. Tudtak a lövésekről, a távolságról, a hatszázötven méterről, a két percig tartó merülésről, tudtak mindenről. Néhányan néma csendben kiléptek André elé, tisztelegtek, összeütötték a bokájukat, aztán visszaálltak a sorba.

De André csak haladt tovább, rezzenéstelen arccal ment a Mercedes felé, Mylène viszont nagyokat nyelt. Megrázta, amit lát, amit érez, felzaklatták a tekintetek.

– Gondolom, az élet annyira bonyolult, hogy nincs értelme megkérdezni, mikor látlak megint. Hogy látlak-e még? – kérdezte halkan Mylène. – Persze hogy nincs, mondaná erre egy olyan férfi, mint te, ugye? – válaszolta meg a saját kérdését egy újabb kérdéssel.

André bólintott.

– Amitől éppenséggel még lehet folytatás, csak nem tudjuk, hogy mikor, ugye?

André megint bólintott. Közben mentek tovább, közeledtek a Mercedeshez.

– Mert el is halhat ez az egész, de az is lehet, hogy már holnap telefonálsz.

André újra bólintott.

– De most még nem tudod.

Ugyanaz a fejmozdulat, megint.

– Hát rendben, akkor én most megyek, és eszem ott egy fagyit, a tér sarkán – mutatott Mylène a Gelateria feliratra. – Te is indulj, katona. Salut! – megállt, és a sötétzöld szeme még egyszer Andréra pillantott.

– Salut, mademoiselle! – mondta André, de Mylène közben már meg is fordult, és elindult a fagylaltozó felé.

André nézte, ahogy a hangszerlány libegve végighullámzik a téren, ahogy húzza maga mögött a varázsenergiát, ahogy zenél a teste. Nem mozdult, csak állt egy helyben, és élvezte a látványt, mint ahogy két napja is élvezte, Vicenzában.

Mylène pedig csak ment, lépegetett, de aztán hirtelen, váratlanul megfordult.

Nézték egymást csendben, mozdulatlanul.

Mylène már legalább harminc méterre volt Andrétól, mégis azt érezte, hogy most is olyan közel van hozzá a férfi, mint lent, a drágakövekkel kirakott korona előtt, amikor az arcuk összeért. Hiába voltak sokan a téren, hiába vette körbe Andrét az egyenruhások sorfala, Mylène mégis úgy érezte, hogy André itt áll mellette, és még mindig fogja a kezét.

A szemük csendben ölelkezett.

Mint éjszaka. Akkor is így nézték egymást szeretkezés közben.

Talán tényleg telefonálni fog, gondolta Mylène.

André közben megemelte a kezét, és az ujját ugyanúgy pörgette a levegőben, mint Vicenzában. Megint mutatta Mylène-nek, hogy forduljon csak szépen vissza, és menjen tovább.

Összenevettek.

– Ciao, bella! – súgta némán a levegőbe André, Mylène pedig engedelmeskedett a parancsnak, megfordult, és mintha kifutón menne, libegett tovább a Gelateria felé…

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Table of Contents

Címoldal

Copyright

A szerző megjegyzése

A regény szereplői

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kiboko

Dél-afrikai Köztársaság, Namakwari

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kiboko

Dél-afrikai Köztársaság, Namakwari

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Dél-afrikai Köztársaság, Namakwari

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Indonézia, Sumba sziget

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Indonézia, Sumba sziget, Nihiwatu partszakasz

Egy héttel korábban

Indonézia, Sumba sziget, Nihiwatu partszakasz

Kína, Peking, Csungnanhaj negyed

Olaszország, Róma

Kína, Peking, Csungnanhaj negyed

Olaszország, Róma

A Wall Street Journal beszámolója

Szingapúr

Amerikai Egyesült Államok, Washington

Szingapúr

Amerikai Egyesült Államok, Washington

Szingapúr

Amerikai Egyesült Államok, Palm Beach

Szingapúr, három nappal később

Másnap

Olaszország, Velence

Kína, Peking, Jáde forrás hegy, zárt kormányzósági park

Olaszország, Vicenza

Kína, Peking, Ju Feng pagoda

Olaszország, Vicenza

Kína, Peking, Ju Feng pagoda

Olaszország, Vicenza

Magyarország, Budapest, Karmelita kolostor, miniszterelnöki könyvtárszoba

Olaszország, Palermo

Amerikai Egyesült Államok, az amerikai elnök repülőgépe, az Air Force One hálószobája

Olaszország, Palermo

Amerikai Egyesült Államok, Air Force One

Olaszország, Palermo

Amerikai Egyesült Államok, Air Force One

Olaszország, Palermo

Magyarország, Budapest

Olaszország, Palermo

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Olaszország, Palermo

Amerikai Egyesült Államok, Virginia, Langley, CIA-központ, az igazgató szobája

Olaszország, Palermo

Szingapúr

Zambia, Lewanika lodge

Olaszország, Palermo

Kongói Demokratikus Köztársaság, Kinshasa

Olaszország, Palermo

Epilógus I.

Epilógus II.