A Cég megnyertjei - a megnyertek cégei

Borvendég Zsuzsanna

Hunland (2022 jún)

Címke: Kommunizmus, Politika, rendszerváltás, Szocializmus, Titkosszolgálat, történelem

Kommunizmusttt Politikattt rendszerváltásttt Szocializmusttt Titkosszolgálatttt történelemttt

Keveset tudunk a Kádár-rendszer titkosszolgálatának működéséről, hiszen egy titkosszolgálat értelemszerűen titokban működik, mindent megtesz azért, hogy tevékenységére utólag se derüljön fény. Különösen így van ez abban az esetben, ha illegális gazdasági működését, pénzügyi tranzakcióit akarja elfedni. A hidegháborús kémjátszmákban titkos pénzmozgások, szürke gazdaságba tartozó műveletek egész sora biztosította a szovjet térnyerést a nyugati világban mind gazdasági, mind politikai téren. Ezeknek a gyakorlatát átvéve és továbbfejlesztve, a hetvenes évekre a külkereskedelem hasznát egy maffiaszerűen működő hálózat igyekezett lefölözni Magyarországon, amelynek koordinátora a katonai hírszerzés volt. Tevékenységüket tetten érni a szigorú konspirációs szabályok miatt szinte reménytelen lenne, ha nem lett volna egy rivális szerv – az állambiztonság kémelhárító csoportfőnöksége –, amely féltékenyen figyelte minden lépésüket. A kémelhárítás a hetvenes évek közepén nyomozást indított nagy értékre elkövetett gazdasági bűncselekmény miatt a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat vezetői ellen, amely meglepő eredményt hozott…

Kik voltak azok a megnyertek? Hogyan épült rá a titkosszolgálat a külkereskedelemre? Mit jelentett a valutakitermelés és az alkotmányos költség? Miképpen lehetett cégeket alapítani a szocializmus idején, amikor magántulajdon igencsak szűk korlátok között létezhetett? Ezekre a kérdésekre is választ keres a könyv, miközben bemutatja, hogy a vadkapitalista üzletvitel a szocialista elit kiváltságaként már a hatvanas évektől kezdve a rendszer sajátja volt.

BORVENDÉG ZSUZSANNA

A CÉG MEGNYERTJEI,

A MEGNYERTEK CÉGEI

Titkosszolgálati vállalatalapítások és

valutakitermelés a Kádár-rendszer idején

BEVEZETÉS

„az igazat mondd, ne csak a valódit”

(József Attila: Thomas Mann üdvözlése)

Kissé formabontó történeti munkát tart kezében a kedves Olvasó, hiszen olyan témának kezdtem meg a feltárását, amelynek tisztázásával, sőt még problémafelvetésével is adós a történész szakma. A témakör a rendszerváltás óta eltelt három évitized során folyamatosan a közérdeklődés homlokterében állt és áll: a kommunista diktatúra titkosszolgálata és a gazdaság összefonódása, működése sok kérdésre választ ad, kutatásaimmal ezekre kerestem példát, bizonyítékot. A kérdés maga mégsem teljesen újszerű, hiszen 1990 óta sok újságíró foglalkozott ezekkel az ügyekkel, de nem sikerült odáig eljutnunk ennyi idő után sem, hogy világos, tényszerű és legfőképpen: bizonyított tudásunk legyen az összefonódásról. A történészek közül kevesen érintették ezt az összefüggést, elsősorban azért, mert a hagyományos módszerekkel nehéz tetten érni az ilyen jellegű visszaéléseket, de természetesen ebben az is közrejátszhatott, hogy érzékeny, ingoványos területre lép a kutató, ha olyan törvénytelenségek nyomába ered, amelyek komoly érdekeket sérthetnek akár a mai napig is.

A kutatás legfőbb akadálya a források hiánya, hiszen olyan gazdasági tevékenységekről van szó, amelyek a korabeli törvények és pénzügyi, kereskedelmi jogszabályok szerint is bűncselekménynek minősültek, vagyis a legritkább esetben foglalták írásba. Mégsem tűnik teljesen reménytelennek, hogy idővel ennek a mechanizmusnak rekonstruálni tudjuk legalább egy szeletét, ugyanis az egypártrendszer csak a felszínen volt egységes, valójában ellenérdekelt csoportok harca zajlott a mélyben, „mert az egy pártban több párt létezik, s ez igen bonyolult belpolitikai helyzetet formál”.[1] Ezeknek a csoportoknak a gazdasági és politikai előnyökért vívott küzdelme során nem egyszer hivatalos nyomozást is indítottak egyes vállalatok ellen gazdasági visszaélések után kutatva, azzal a céllal, hogy ellehetetlenítsék a rivális pénzforrásait. Ennek a versengésnek köszönhetően nyerhetünk bepillantást az egyik külkereskedelemmel foglalkozó állami vállalat titkosszolgálati szerepvállalásába, és ismerhetjük meg a belügyi és a katonai titkosszolgálat rejtett küzdelmeit.[2] A Metalimpex vezetői ellen folyó vizsgálat során fény derült arra, hogy a Kádár-rendszer idején miképpen folyt titkosszolgálati segítséggel pénzkivonás az állami vállalatokból, és hogyan igyekeztek a hírszerző szervek maguk is gazdasági vállalkozások alapításával minél nagyobb szeletet kiszakítani az államilag monopolizált piacokból. Mindeközben egyértelmű adatokat rögzítettek a nyomozók arra vonatkozóan, hogy már a hatvanas-hetvenes évek folyamán offshore jellegű cégek és számlák nyelték el a népgazdaság vagyonának jelentős részét. A kérdéskör felvetése megkerülhetetlen, hiszen a rossz gazdaságpolitika mellett az állami támogatással folytatott pénzkivonás is hozzájárult Magyarország eladósodásához, ez pedig egyaránt sújtott minden magyar állampolgárt politikai és világnézeti hovatartozásra való tekintet nélkül. A téma mélyreható vizsgálata tehát közös érdek, a történész felelőssége az összefüggések láttatása a pártállami elit gazdasági és kapcsolati tőkéjének átmentése és a rendszerváltás óta történt események között. Mindez vitákat kezdeményezhet, érzékenységeket, érdekeket sérthet, azonban az előre vivő szakmai vitáknak nemcsak helye van, de szükségesek is ahhoz, hogy minél tisztábban, objektívebben tudjuk megítélni a múlt és a jelen kapcsolatát.

Az egykori „testvérállamokban” már jelentek meg publikációk, amelyek a kommunista rendszer titkos gazdasági működését is igyekeznek bemutatni.[3] Karel Bartošek cseh történész a következő általánosan érvényes megállapítást tette: „A kommunista mozgalom kezdete óta nem csupán az eszmei éhség kielégítése volt a feladat, hanem az is, hogy előteremtsék az eszméket szolgáló emberek megjutalmazásához szükséges pénzt. Már 1919-ben Moszkva is folyamodott drágakövekhez, zafírokhoz, igazgyöngyökhöz – a »forradalom hadizsákmányához«, hogy »segítse a forradalmi mozgalmat«, és lassanként diplomaták vagy titkos ügynökök kezdtek tevékenyen részt venni ezeknek a kincseknek a továbbjuttatásában. […] Az irattári anyagok, legalábbis azok, amelyek immár nem titkosak, rádöbbentenek a »szegények védelmezőinek« határtalan cinizmusára – akik azonban éppen ezért már nem hazudhatnak tovább, és nem torzíthatják el az igazságot. A történésznek ki kell mondania, hogy a kommunista mozgalom mint a huszadik század szülötte, magában rejti az e századi kapitalizmus minden jellegzetességét. Azok a pártok, amelyek a tőke hatalmának végét hirdetik, ugyanakkor a tőke logikája szerint cselekszenek. A pártvezetők és a szolgálatukban álló emberek ravasz vállalkozókként viselkednek, és a legcsekélyebb gátlás nélkül alkalmaznak bármely módszert, amely a »vállalkozás« hasznát és gazdagodását szolgálja. Úgy tűnik, hogy a kommunista apparátusok kapitalista vállalkozói tevékenysége különösen a második világháború után teljesedik ki.”[4]

Ez a „kiteljesedés” Magyarországon is megindult közvetlenül a második világháború után. Gyakorlatilag a frontvonalak mögötti területeken már 1944 decemberében létrejöttek az első pártvállalatok, amelyek a koalíciós pártok finanszírozását voltak hivatottak biztosítani. Komoly vetélkedés folyt a mozik üzemeltetéséért, amelyeket jövedelemszerzésen túl propagandacélokra is fel lehetett használni.[5] Idesorolhatjuk a Magyar–Amerikai Olajipari Részvénytársaság (MAORT) körül kialakult visszaéléseket is, amelyekből a Szociáldemokrata Párt éppúgy kivette a részét, mint a kommunisták: Gombosi Zoltán aktív közreműködésével – akit 1945. április 1-jén neveztek ki ásványolaj-gazdálkodási miniszteri biztossá – éveken keresztül gátlástalan eszközökkel vonták ki a vállalatból az elérhető legnagyobb profitot. A kommunisták természetesen nem tűrték sokáig, hogy koalíciós partnerük fölözze le a cég nyereségét; a MAORT-per előzményei között ezt az érdekellentétet is meg kell említeni.[6] A legfontosabb cégek mégis a kommunista párt saját alapítású vállalkozásai voltak már ekkor is, amelyek csempészésre szakosodtak és a hatalomátvétel pénzügyi hátterének megteremtése mellett a kereskedelem kisajátítását is célul tűzték ki.[7]

A politikai rendőrség megalakulásának körülményeit és az első években kifejtett tevékenységét feltáró kutatások alapján azt is tudjuk, hogy a Gazdaságrendészeti Osztály már 1946-ban részvénytársasági formában működő külkereskedelmi céget alapított Nemzeti Kereskedelmi Rt. néven, amely elsősorban cigarettacsempészetre szakosodva egészítette ki a politikai rendőrség és a kommunista párt költségvetését.[8] Az államosítások után azonban ezeket a külkereskedelmi részvénytársaságokat megszüntették, illegális pénzforrásokra viszont továbbra is szüksége volt a hazai kommunistáknak, már csak azért is, hogy teljesíteni tudják azokat a feladatokat, amelyeket a nemzetközi munkásmozgalom rájuk osztott. A titkosszolgálatok és a feketegazdaság összefonódása tehát már a kezdetektől jellemző volt az 1945 után kibontakozó diktatúrára, az évek előrehaladtával azonban egyre kifinomultabb módszereket használtak, míg a hatvanas-hetvenes évektől már bizonyíthatóan kimutatható, hogy saját üzleti vállalkozásokat alapítottak, elsősorban a kapitalista nyugati világban.

Napjainkig elsősorban a pártállam államvédelmi/állambiztonsági történetét kutató elemzések jelentek meg, azon belül is az intézmény belső elhárításnak nevezett részlegére fókuszáltak a történészek, nem véletlenül. Ez a szervezet volt felelős az elkövetett emberiesség elleni bűnökért, a magyar nemzet megtiprásáért, emberek, családok meghurcoltatásáért, gyilkosságokért, kínzásokért. A nemzet sebeinek gyógyulásához elengedhetetlen volt a szembenézés, további fontos szempont volt a felelősök megnevezése, a szenvedőknek egyfajta elégtétel nyújtása. A kádári „gulyáskommunizmus” idején ugyan a nyílt, fizikai terror eszközeit már nem alkalmazták, de az értelmiségi ellenzék megfigyelése, tevékenységének korlátozása a mindennapok része volt, így érthető, hogy a rendszerváltás után alapvető elvárás volt ennek a mechanizmusnak a feltárása. Részben emiatt elsikkadt, kevesebb figyelmet kapott a politikai rendőrség egyéb részlegeinek tevékenysége, pedig a szovjet érdekszférába tartozó keleti blokk hosszú évtizedekig tartó fennmaradásának egyik legfontosabb biztosítéka volt a „testvéri” országok hírszerzésének és kémelhárításának összehangolt működése is – természetesen a megszállók irányítása alatt és az ő érdekeiknek megfelelően.

A Belügyminisztérium (BM) III/III. Csoportfőnöksége, illetve elődei által keletkeztetett iratanyagokkal kapcsolatosan az a közhelyszerű vélekedés terjedt el, hogy ezek a dokumentumok csak nagyon erős forráskritikával használhatók, hiszen a besúgók, a mindenhol ellenséget sejtő és kereső ávósok torz szemüvegén keresztül mutatják a korabeli világot. Ráadásul a kihallgatások során alkalmazott kényszerítő eszközök hatására a felvett vallomások köszönőviszonyban sem voltak a valósággal. Mindez igaz, azonban arról gyakran megfeledkeznek, hogy más jellegű forrásokat is keletkeztetett az adott szerv. Az állampárt hatalmának biztosításához elengedhetetlen volt, hogy annak funkcionáriusai a különböző kérdésekben tisztán lássanak, legyen szó ellenzékről, ellenségről, riválisokról, kémekről vagy akár egyszerű kapcsolatrendszerekről. A pártvezetők asztalára letett hangulat- és napi jelentések sokkal inkább tükrözték a valós helyzetet, mint a kihallgatási jegyzőkönyvek; a klasszikus titkosszolgálati feladatokat ellátó részlegek igyekeztek minél pontosabb képet festeni az általuk felügyelt területről, hiszen másként nem tudták volna ellátni a feladatukat, megvédeni a szocializmust és annak kiváltságosait. Ennek megfelelően a hírszerzés és a kémelhárítás által ránk hagyott iratok egy részének rendkívül jó a forrásértéke, hiszen saját használatra, a rendszer fenntartásának érdekében készültek. Ráadásul a kémelhárítás feladatai közé tartozott a súlyos gazdasági visszaélések feltárására indított nyomozás lefolytatása is, amely elsősorban nem politikai, hanem klasszikus rendőrségi feladatnak számított, így az adat- és bizonyítékgyűjtés is sokkal hitelesebbnek tekinthető, mint a politikai indíttatásból lefolytatott vizsgálatok során keletkezett iratok. A legfontosabb szempont mégis az, hogy ez a kutatás egy olyan módszertant alkalmaz, amelyet a történettudomány csupán egy-két évtizede kezdett el bevonni az eszközrendszerébe, Magyarországon pedig még ma is kevesen foglalkoznak vele. Ez nem más, mint a természettudományokból átvett hálózatkutatás. A titkosszolgálatok eleve hálózatként működnek, ráadásul a feladatuk elsősorban az, hogy ellenséges és többnyire titkos kapcsolatrendszereket tárjanak fel, vagyis maguk is hálózatkutatást végeznek. Ennek megfelelően gondolkodásuk és gyakorlati lépéseik, operatív műveleteik logikája sokszor a hálózatokat felfejteni igyekvő történész kérdéseire adnak választ, vagyis hálózatkutatási megközelítésből kiváló források lehetnek.

Jelen kutatás során a Belügyminisztérium III/II. (Kémelhárító) Csoportfőnökségnek az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában őrzött dokumentumaira mint fő vezérfonálra támaszkodtam, amelyet kiegészítettem a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárában őrzött gazdasági iratokkal, és – mintegy elegyítve az oknyomozó újságírók eszközeit a levéltári forrásokon nyugvó tudományos feldolgozással – cégadatbázisok segítségével igyekeztem a kapcsolati hálókat pontosítani.

A problémakör természetesen aligha értelmezhető a legfelsőbb politikai érdekcsoportok szerepének vizsgálata nélkül, de erre vonatkozó dokumentumokat a konkrét ügyben egyelőre nem sikerült fellelnem.[9] Források hiányában azonban támaszkodhatunk arra az általánosan elfogadott tételre, hogy a pártállam lényegéből fakadóan a pártirányítás kiterjedt az állami élet minden szegmensére, így a gazdaságra és az állambiztonsági szervek működésére is.[10] Ez a tétel pedig feltételezi, hogy az ismertetésre kerülő visszaélések hosszú éveken keresztül a pártvezetők tudtával és beleegyezésével folyhattak. Ezen kívül nem lehet kihagyni a szovjet titkosszolgálatok tisztjeinek felelősségét sem, hiszen a magyar belügyi és katonai hírszerzés a közvetlen irányításuk alatt állt, azonban az ezt dokumentáló iratok még feltehetően hosszú ideig őrizni fogják a titkaikat az oroszországi irattárak mélyén.

A kötet kézirata 2016-ban készült el, első kiadása a Nemzeti Emlékezet Bizottságának és akkori munkahelyemnek, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának együttműködésében jelent meg 2018-ban. Csekély példányszáma miatt akkor kevesekhez jutott el, így Szakács Árpád baráti tanácsára az újbóli megjelentetése mellett döntöttem. Köszönöm neki a szerkesztésben nyújtott segítségét! Jó olvasást kívánok Mindnyájuknak!

A DÉVAI-ÜGY

A METALIMPEX MINT BÁZISSZERV

Hírszerzés „üzleti” alapon

A Szovjetunió létrejöttével egy korábban ismeretlen, társadalmi és gazdasági értelemben teljesen új berendezkedés követelt helyet magának a világpolitikai térképeken, és nem elégedett meg a hamarosan szinte földrésznyivé gyarapodott birodalom feletti uralommal. A bolsevizmus világhatalmi törekvéseinek következtében – leszámítva a második világháború éveiben kialakuló ideiglenes szövetségi rendszert – az első pillanattól kezdve szembefordult a kapitalista államokkal, ellenségnek tekintette azokat. A világ kétpólusúvá vált. Ebben a rendszerben kiemelt feladat jutott a titkosszolgálatoknak; a hírszerzők és kémelhárítók sokkal fontosabb szerepet játszottak a huszadik században, mint előtte bármikor. A frissen létrejött kommunista ország már a húszas években elérte, hogy emberei a legmagasabb állami szinten beépüljenek egyes ellenséges nyugati államok közigazgatásába. Sőt a legfelsőbb kormányzati körökig is elértek, de rendkívül fontosnak tartották a civil szféra, valamint az értelmiség befolyásolását, meghódítását is.[11] A civil társadalom megnyerésére fordított titkosszolgálati erőfeszítés a modern kor történelmének sajátos hozadéka, hiszen a kialakuló polgári demokráciák magukkal hozták a mind teljesebb körű általános választójog kodifikálását, vagyis a tömegek meggyőzésének művészete a politikai siker záloga lett. Nyilvánvalóan mindkét fél élt – és a jelenlegi titkosszolgálatok is élnek – a civil szféra különböző egyesületei, szervezetei megnyerésének módszerével, az azokon keresztül történő manipulációval, de az első sikerek ezen a téren a Szovjetunió hatalmát erősítették. Annak a Szovjetuniónak a hegemóniáját, amely a demokratikus elveket jogszabályi szinten elismerte ugyan, a gyakorlatban viszont – a nép érdekeinek hangoztatása mellett – diktatúrát épített ki. A civil szféra oldaláról érkező ellenséges titkosszolgálati befolyásgyakorlás a tömegeknek kiszolgáltatott nyugati politikai elitet fenyegette leginkább. Moszkva immunis maradt, mivel a Szovjetunióban az egyeduralkodó párt megakadályozta a társadalom önszerveződését. A szovjet ügynökök, főként az 1920-as évek végétől kezdődően, tudatosan épültek be a nyugati civil szervezetekbe és a szovjet kommunisták anyagilag is támogatták ezeket a szerveződéseket.[12] Az elsődleges célpontok nem a baloldali mozgalmak (pl. szakszervezetek) voltak, hiszen az ő támogatásuk többnyire biztosított volt, hanem a legkülönbözőbb politikamentes egyesülések, illetve a politikai színtér ellenkező oldalán helyet foglaló, akár antikommunista nézeteket valló szervezetek.[13] Így kaptak kitüntetett figyelmet többek között a nőegyletek, az ifjúsági mozgalmak és a hírszerzés szempontjából kiemelkedően fontos csoportnak tekinthető újságíró-szervezetek is.[14]

A keleti blokk országainak titkosszolgálatai szovjet felügyelet alatt álltak. A tanácsadók minden részleg működését ellenőrizték, de a legösszehangoltabb munkára a hírszerzés területén volt szükség. A „nagy testvér” a blokk országai között leosztotta a feladatokat[15] és Magyarország korántsem elhanyagolható jelentőségű szerepet kapott a nemzetközi kémjátszmákban: a hetvenes évektől kezdve a tudományos-technikai hírszerzés és a külkereskedelmi vállalatok segítségével folytatott gazdasági információgyűjtés és „valutakitermelés” éppúgy a repertoárunkhoz tartozott, mint a sajtórezidentúrákon keresztül folyó befolyásolási politika. Hírszerzési szempontból a külkereskedők jelentősége vetekedett az újságírókéval. A különböző titkosszolgálatok nyugaton és keleten egyaránt mindkét foglalkozás képviselőire célcsoportként tekintettek, hiszen könnyen és feltűnés nélkül tudtak az országok között mozogni. Ráadásul többnyire képzett, nyelveket beszélő emberek voltak, akik munkájuknak köszönhetően titkosszolgálati szempontból fontos kapcsolatokat alakíthattak ki. Megnyerésükért versengtek is a belügyi (BM III/I. Csoportfőnökség) és a katonai hírszerzés (MNVK 2. Csoportfőnökség) tisztjei.[16]

Természetesen a hírszerző feladatok ellátására a magyarországi kommunista titkosszolgálatok az alapításuktól kezdve felhasználták az állami külkereskedelmi vállalatokat. A Magyar Harcosok Bajtársi Közössége által kiadott lap, a Hungária például már 1950 őszén beszámolt arról, hogy több export-import cég, mint a Metalimpex és az Agrimpex alkalmazottjaiként nyugati országokba utazó kereskedők azzal a feladattal érkeznek a vasfüggöny túloldalára, hogy „vegyék fel a kapcsolatot a nyugati hatalmak hírszerző szerveivel, és ajánlják fel szolgálataikat. Bizalomkeltés céljából kisebb jelentőségű, rendszerint a néphadseregre vonatkozó adatokat is kiszolgálhatnak, a Magyarországon állomásozó szovjet csapatokról azonban tilos bármit is elárulniuk. Ha ezzel sikerült a Nyugat bizalmába férkőzniük, ajánlják fel, hogy mint Magyarországra telepített rádiós hírközlők hajlandók a jövőben is dolgozni.”[17]

A szovjet érdekszférán belüli titkosszolgálati munkamegosztás – a helsinki folyamatnak köszönhetően – a hetvenes évek közepe után módosult.[18] Ebben a változásban nagy szerepe volt a tudományos-technikai forradalomnak nevezett fejlődésnek, amely az ötvenes évek közepétől már arra ösztönözte Moszkvát, hogy minél szélesebb körű összeköttetéseket építsen ki a nyugati országokkal és semlegesítse azokat a Szovjetunióval szemben.[19] Ezek a kapcsolatok eleinte a külkereskedelemre koncentráltak, de természetesen nagy hangsúlyt fektettek az új technológiák megszerzésére, hiszen azok nélkül a keleti blokk versenyképessége egyre korlátozottabb lett volna. A hetvenes évek második felében a COCOM-lista[20] szigorítása miatt kézenfekvőnek látszott, hogy az amúgy többnyire jelentéktelen hírszerzési feladatokat ellátó magyarok számára új területet jelöljenek ki: ez lett a műszaki-tudományos hírszerzés, vagyis a tiltott technológiák, licencek megkaparintása. A Stasi a technológiai információk megszerzésében már az ötvenes évektől kezdve kimagasló érdemeket szerzett.[21] Ez a terület – a KGB mellett – elsősorban az övék volt, de úgy tűnik, a hetvenes-nyolcvanas években a magyar hírszerzők is szerephez jutottak. Részvételük sikerrel kecsegtetett, mert az 1956-os forradalom után a Magyarországról érkezett értelmiség előtt hamarabb tárultak a kapuk Nyugaton, mint a régióbeli többi ország esetében. Az okok között megtalálhatjuk azt is, hogy a magyarok diktatúra elleni heroikus küzdelme tiszteletet parancsolt, amelybe minden bizonnyal keveredett némi lelkiismeret-furdalás is, amiért a kezdeti lelkesedés után a szabad világ tétlenül nézte a szovjet intervenciót és az azt követő megtorlást. Mindezeken felül a kádári „gulyáskommunizmusról” tudatosan terjesztett megtévesztő információk a keleti blokk többi országához képest szalonképesebbé tették Magyarországot és hazánkkal kapcsolatban kánonba iktatták a „puha diktatúra” fogalmát. Ez a szókapcsolat önmagában véve is hazug, hiszen egy diktatúra akkor is diktatúra marad, ha eszközrendszere sokkal kifinomultabb, mint a sztálinista időké volt. A Magyarországról kialakított kedvező nyugati véleményeket az is erősítette, hogy a térség két meghatározó állama, Románia és Lengyelország a nyolcvanas évekre – Őze Sándor megállapítását átvéve – elveszítette az Amerikai Egyesült Államok korábbi fokozott szimpátiáját, és a tengerentúli nagyhatalom – elsősorban gazdasági – érdeklődése hazánk felé fordult.[22] A magyarországi vezetésből hiányzott ugyanis a románok túlzó nacionalizmusa, az itteni kommunisták valójában mindenféle nemzeti megnyilvánulást ördögtől valónak tartottak. A lengyelek esetében ráadásul az erős nemzettudatot mély katolicizmus is árnyalta, amelynek köszönhetően szintén erősebb volt az ország önérdekérvényesítési képessége a kádári Magyarországénál, így a globális tőke térhódítása több akadályba ütközött abban a két országban, mint nálunk. Mindezen körülmények együttes fennállásának köszönhetően – kiegészítve azzal az egyáltalán nem elhanyagolható ténnyel, hogy szerte a világban jelentős lélekszámú értelmiségi emigráció segíthette a Magyarországról érkezett hírszerzők munkáját – a „testvéri országok” közül a magyar műszaki és humánértelmiség számára nyílt talán a legnagyobb lehetőség a beépülésre és az információszerzésre. Mindemellett azonban elengedhetetlen volt egy jól működő hálózat megléte is, amelynek felhasználásával kiépíthették az embargós csatornákat.

A magyarországi külkereskedelmi vállalatok a hetvenes évek elejétől – a külkereskedelmi lobbi tevékenységének köszönhetően – sorra alapították leányvállalataikat Nyugaton, amelyekbe résztulajdonosként a legtöbb esetben tőkésvállalatokat is bevontak. Ezek a cégek amellett, hogy kereskedelmi ügyleteik során sikeresen védték ki a kapitalista országok (elsősorban az Európai Gazdasági Közösség tagállamainak) protekcionista intézkedéseit, remek lehetőséget nyújtottak arra, hogy rajtuk keresztül szállítsák az érzékeny technológiákat a keleti blokkba. A nyolcvanas évekre többszáz ilyen vegyesvállalat támogatta a műszaki-tudományos hírszerzés munkáját, a hálózat viszont a titkosszolgálati szerepvállalás mellett/mögött gazdasági manipulációkra is alkalmas volt. A nyugati világban a vegyesvállalatok felhasználásával számos, Magyarországon be nem jelentett offshore jellegű céget hoztak létre, amelyek több esetben pénzszivattyúként működve fölözték le a külkereskedelem hasznát.[23]

A műszaki-tudományos hírszerzés külkereskedelmi fedéssel történő[24] tevékenysége jelentős illegális pénzmozgásokkal járt együtt, hiszen a tiltott technológiák beszerzése szorosan köthető volt a korrupcióhoz és más feketegazdasági manőverekhez is. Komoly összegek jelentek meg ugyanakkor az érintett titkosszolgálati vonalnál a megkaparintott technológiák piacra dobásából, illetve adott esetben a licenc megszerzését megrendelő vállalattól is.[25] Ezek az illegális pénzek egyrészt kiegészítették a titkosszolgálat költségvetését, másrészt a szovjet szolgálatok által megrendelt „valutakitermelés” teljesítésére szolgáltak, de természetesen néhány magánszámla is gyarapodott belőlük.

„Valutakitermelésre” a kezdetektől szüksége volt a szovjet titkosszolgálatoknak, hiszen hiába volt hatalmas költségvetésük, képtelenség lett volna kigazdálkodniuk a világuralmi törekvésekhez szükséges pénzügyi fedezetet. Ráadásul a titkosszolgálati műveletekhez – beépülés a civil szférába, politikamentes szervezetek, illetve a nyugat-európai kommunista pártok támogatása stb. – olyan pénzforrásokra volt szükségük, amelyek nem voltak köthetőek a szervezethez, de sokszor még a Szovjetunióhoz sem. Ugyanez érvényes volt a magyarországiak által ellátott feladatok végrehajtására, vagyis a hazai hírszerzés számára is elengedhetetlen volt olyan pénzforrások biztosítása, amelyek fedésben tartották az állambiztonságot vagy a katonai felderítést. Ezek a források illegálisak voltak, szerződésekkel és bizonylatokkal nem lehetett nyomon követni, ezáltal viszonylag egyszerű volt egy részüket offshore számlákra és cégekbe menekíteni. Az ilyen számláknak és vállalatoknak a legnagyobb előnye – azonkívül, hogy adóparadicsomokban működő pénzintézetekről és ott bejegyzett cégekről van szó –, hogy tulajdonosaik anonimitást élveznek. Éppen ezért nem is lehetett a pénzek gazdáinak a nyomára bukkanni azóta sem, pedig feltételezhetően szerepet kapott ez a láthatatlan vagyon a privatizációk idején is.[26] Egy 2012-ben publikált brit felmérés szerint Magyarországról a nyolcvanas évek elejétől kezdődően 2010-ig összesen 242 milliárd dollár áramlott ki offshore számlákra,[27] amely a kutatás időpontjakor, vagyis 2010-ben a meglévő teljes magyar államadósság 2,8-szorosát jelentette.[28] Nyilván a kutatást végzők is hozzávetőleges számokkal dolgoztak, hiszen a pontos adatokat feltehetően reménytelen rekonstruálni, de ha túlzónak is találjuk az összeget, és csak nagyságrendileg fogadjuk el, akkor is tetemes vagyonról van szó. Az mindenesetre biztos, hogy ennek a megdöbbentő tőkekiáramlásnak egy része még a pártállam idején hagyta el az országot titkosszolgálati segítséggel, és azt is feltételezhetjük, hogy a hetvenes évektől kiépített offshore hálózat működésében nem húzott határozott cezúrát a rendszerváltás. A témát feltárni igyekvő közgazdászoknak és újságíróknak tehát igazuk volt, csak a pénzkiáramlás kezdetének időpontját becsülték rosszul. Nem a nyolcvanas években kezdődött, hanem – az eddig feltárt dokumentumok tanúsága szerint – már a hatvanas évek folyamán megindult a hálózat kiépítéséért küzdő lobbitevékenység, amely a hetvenes évek elejére elérte, hogy jogszabályi szinten is lehetővé váljon a külföldi cégalapítás. A nyugati céghálózat segítségével történő pénzkivonást a nyolcvanas évekre csúcsra járatták, és ezekben a műveletekben kiemelt szerepet játszottak a külkereskedelmi vállalatok mögött tevékenykedő titkosszolgálatok.

A külkereskedelem új utakon

A gazdaság 1945 utáni gyökeres átszervezése során a külkereskedelem is állami monopóliummá vált. Megtört és teljesen átalakult a kereskedelem szerkezete, hiszen korábbi legfontosabb kapcsolataink a lassan teljesen lezáruló vasfüggöny túloldalára kerültek. Míg a két világháború között legfőbb partnerünk Németország volt, a második világégés után egy időre teljesen kiesett a kereskedelemből és helyét 1946–1947-ben a behozatalt tekintve az Egyesült Államok,[29] majd 1949-től hosszú időre a Szovjetunió vette át. A KGST 1949-es megalakítása után nemzetközi egyezmény védte a Szovjetunió fölényét a keleti blokk államainak kereskedelmi kapcsolatrendszerében. Drasztikusan megváltozott a külkereskedelmi termékek szerkezete is. Míg korábban – alapvetően mezőgazdasági ország lévén – a mezőgazdasági termékek és az élelmiszerek exportunk közel hatvan százalékát tették ki, addig az erőszakos iparosításnak köszönhetően a gépek és berendezések kivitele a hatvanas évekre harminc százalék fölé emelkedett, míg a mezőgazdasági termékek alig haladták meg a húsz százalékot.[30]

Az államosítások befejezése után a kommunista vezetés megvonta a kereskedési jogot a termelést végző vállalatoktól és monopóliummal rendelkező, szakosított külkereskedelmi cégeket hozott létre ipari termékeink forgalmazására, de legfőképpen az erőltetett nehézipari termelésből hiányzó nyersanyag pótlására. A köznyelv az „impexek korának” is nevezi az 1949–1950 utáni időszakot, hiszen sorra jöttek létre a legkülönbözőbb, idegen neveket viselő vállalatok, amelyek a hatvanas évektől kezdve élték fénykorukat, amikortól a Nyugattal szembeni elszigeteltség fellazulóban volt. Ennek a vállalatalapítási hullámnak az eredményeként született meg a Metalimpex Acél- és Fémkülkereskedelmi Vállalat 1949. április 22-én.[31] Feladata az első ötéves tervben meghatározott termeléshez szükséges nyersanyag importálása, konkrétan a vasérc, a nyersvas, a vasötvözetek, a kohászati féltermékek, a hengerelt és húzott acéltermékek, a színesfémek és a gördülőcsapágyak behozataláért volt felelős. Kezdetben a KGST-tagállamok, és – mint említettem – elsősorban a Szovjetunió tartozott az üzleti partnerországok közé. A Nyugat embargós politikája és a szovjetek elvárása, hogy a szatellitállamok mindinkább függetlenedjenek a kapitalista országoktól, ellehetetlenítette a vasfüggöny túloldalán lévő cégekkel való kereskedelmet. Az első években a Metalimpex döntően importtevékenységet folytatott, de később egyre nagyobb szerepet kapott az export is. Míg 1950-ben a teljes összforgalom tizennyolc százalékát tette csak ki a külföldre eladott áruk aránya, a nyolcvanas évek elejére ez már elérte a közel harminchét százalékot.[32] Idővel a partnerországok köre is jelentősen bővült: a hetvenes-nyolcvanas évekre nagyjából kilencven állam vállalataival álltak üzleti kapcsolatban, amelyek között többségben voltak a kapitalista világban működő cégek.

A nyitás természetesen összefüggött az ellenséges világrendek közötti enyhülés időszakával, a békés egymás mellett élés elvének egyre általánosabb elfogadásával, majd a helsinki folyamatok megindulásával, de a nyugati üzleti kapcsolatok kialakulásának okait mégsem kizárólag a világpolitika változásában kell keresnünk. Az igaz ugyan, hogy a kommunista országok Sztálin utasítására elzárkóztak a kapitalista világgal való kereskedéstől, de éppen ezeknek a piacoknak a demokratikus nyitottságát kihasználva tudták a bolsevik párt által irányított befolyásolási politikát is megvalósítani. Mivel a Nyugat-Európában működő kommunista pártok számára adva volt a kapitalista gazdaság nyújtotta vállalkozói szabadság, könnyedén tudtak különböző pártvállalatokat alapítani, amelyeknek támogatása elsőrendű feladata volt a keleti blokk államainak.[33] Már 1949-ből adatokkal rendelkezünk arról, hogy a frissen létrehozott magyar külkereskedelmi vállalatok kiemelt partnerei között szerepeltek az Olasz Kommunista Párt (OKP) tulajdonában lévő kereskedelmi cégek,[34] de Franciaországban és Ausztriában is léteztek a helyi kommunista pártok tulajdonában pártvállalatok,[35] amelyeken keresztül finanszírozták az internacionalizmus térnyerését a nyugati világban. Mindhárom ország éppen ezért folyamatos külkereskedelmi partnere volt a szocialista tömbnek még a hidegháború legfagyosabb időszakában is, de közülük a legjelentősebb az olasz vonal volt: az ottani kommunista párt támogatása a kétpólusú világ teljes fennállása alatt meghatározó maradt – ez, mint majd látni fogjuk, tetten érhető a Metalimpex külkereskedelmi gyakorlatában is.

Az enyhüléssel párhuzamosan hamar megjelentek Magyarország üzletfelei között a hajdanán legfontosabb partnernek számító németek is, hiszen a konszolidáció útjára lépett Kádár-rezsim jó érzékkel mérte fel, hogy Magyarországnak szüksége van a tőkés világgal való gazdasági kapcsolatok kialakítására ahhoz, hogy meg tudja valósítani az emelkedő életszínvonalon nyugvó „kiegyezését” a társadalommal. Szükség volt a gyorsan fejlődő technológia importjára, valamint fizetőképes piacokra is. A magyar politikai vezetés a Szovjetuniótól független külpolitikát nem folytathatott, mindehhez kellett a szovjet kommunista párt főtitkárának jóváhagyása is. A hidegháborús szembenállás ellenére a fagyos kelet–nyugati viszony Sztálin 1953-ban bekövetkezett halála után fokozatosan kiengedett. A két nagyhatalom kapcsolatát egyre inkább az egymásrautaltság, a kényszerű együttműködés határozta meg. Ebben a közeledésben voltak ugyan átmeneti visszaesések, de alapvetően folyamatos javulás volt megfigyelhető a Szovjetunió és az Egyesült Államok közötti viszonyban.[36] Az ötvenes évek közepére a szovjet vezetés támogatta a békés egymás mellett élés politikáját, és bátorította a szatellitállamokat a gazdasági és diplomáciai viszonyok rendezésére a kapitalista országokkal, különös tekintettel az NSZK-ra és Ausztriára. Hivatalosan ugyan az 1945-ben megszakadt diplomáciai kapcsolatok újrafelvételének ideje még nem jött el, de külkereskedelmi vonalon egyre szorosabb szálak kötöttek minket az egykori szövetségeshez. Az ötvenes évek elejére látványosan javultak a német–magyar kereskedelmi kapcsolatok. Míg 1946–1947 folyamán a megszállási övezetekre osztott Németország felé bonyolított árucsereforgalmunk csak a 25. helyen állt a többi partnerországhoz viszonyítva, addig 1949-re az export szempontjából a harmadik, a behozatalt tekintve pedig az ötödik helyet foglalta el.[37] 1963 novemberére a politikai közeledés eljutott odáig, hogy a két ország kereskedelmi és képviseleti megállapodást írt alá; Magyarország legnagyobb kereskedelmi partnere a tőkés világon belül a Német Szövetségi Köztársaság lett, de a teljes külkereskedelmet tekintve is a negyedik helyen állt.[38] A két ország közötti együttműködések tovább javultak a hatvanas években, ebben kimagasló szerepe volt Willy Brandtnak.[39] Brandt külügyminisztersége és kancellársága alatt „kiállt a békés nemzetközi viszonyok mellett, s kapcsolatokat épített az NSZK és a kelet-európai országok között”.[40]

Hasonlóan enyhült az elszigetelődés a szomszédos Ausztria irányába, ahol Bruno Kreisky[41] ugyancsak a békés egymás mellett élés szószólója volt, bár több fenntartással kezelte a keleti blokkot, mint német kollégája. Ennek ellenére 1964-ben a nyugati külügyminiszterek közül elsőként tett hivatalos látogatást Budapesten.[42] 1968-ban pedig Ausztria és Magyarország között is létrejött egy államközi szintű gazdasági, ipari és műszaki együttműködési megállapodás, amely a tradicionális árucserén túl szélesebb lehetőségeket biztosított a két ország közötti párbeszéd kialakulásában.[43] Magyarország tehát a hatvanas években elkezdett újra szorosabb kapcsolatokat kialakítani egykori történelmi szövetségeseivel, amely legelőször a velük való kereskedelmi élet fellendülését jelentette. Amikor 1977 őszén Enrico Berlinguer, az Olasz Kommunista Párt főtitkára látogatást tett Budapesten,[44] Kádár János tudtára adta kollégájának az ország erősen függő helyzetét a kapitalista világtól: a nemzeti össztermelés negyvennégy-negyvenöt százaléka a nemzetközi árucsere-forgalomból származik, ennek pedig negyvenkét százaléka a nyugati országokhoz kötődik.[45] Magyarország számára tehát a vasfüggönyön túli országokkal folytatott kereskedelem a rendszer fenntartásának nélkülözhetetlen feltétele volt.

A Metalimpex

nyugatnémet kapcsolatainak gyökerei

Az NSZK-val folytatott kereskedelmi kapcsolat kiépítésének egyik legfontosabb bázisa a Frankfurti Magyar Külkereskedelmi Kirendeltség volt, amely a hírszerzés számára is támaszpontul szolgált. Az iroda tulajdonképpen nemcsak kereskedelmi képviselet volt, hanem már az ötvenes évek elejétől ez az intézmény látta el a Magyarország és az NSZK közötti diplomáciai feladatokat is. A Minisztertanács 1947-ben fogadta el a Külügyminisztérium javaslatát egy konzulátus felállítására Frankfurtban, azonban a nemzetközi politika alakulása miatt csak néhány évvel később, az 1950-es évek elején kezdhette meg a munkáját a szervezet, de – mint látjuk – nem konzulátusi minőségben.[46] Az 1956-os forradalom után a kereskedelmi képviselet munkája összeomlott, hiszen munkatársainak döntő többsége emigrált. A „rend” fegyveres helyreállítása után a magyar kormány Sebestyén János vezetésével új delegációt küldött a Majna-parti német városba.[47]

Sebestyén jól ismert alakja volt a magyar nehéziparnak, komoly szakmai tudással és elismertséggel rendelkezett. Villamosmérnöki képesítését a háború után a Budapesti Elektromos Műveknél kamatoztatta vezető beosztásban, majd 1948-ban a Nehézipari Központ vezetője lett. Kormánybiztosként az ő feladata volt az első ötéves terv keretében előirányzott Dunai Vasmű és a mellé telepített Sztálinváros építési munkálatainak irányítása. Az ipari létesítmény átadása után, 1954-től miniszterhelyettesként az ország villamoshálózatának fejlesztésén dolgozott a Nehézipari Minisztériumban, majd 1954. október 9-től a Kiss Árpád vezette Vegyipari és Energiaügyi Minisztérium munkatársa lett.[48] Karrierje természetesen nemcsak szakmai tudást, hanem politikai megbízhatóságot is feltételezett, amelyre Kádár János és kormánya is igényt tartott, amikor 1957-ben kinevezték egy külkereskedelmi kirendeltség vezetőjének. Külkereskedelmi tapasztalatokkal Sebestyén nem rendelkezett, feladata nyilvánvalóan másra irányult. Mivel az NSZK-val hivatalosan még nem létezett diplomáciai kapcsolat, a kereskedelmi kirendeltségek vezetőire hárult az ország gazdasági érdekeinek képviselete is, azonban kinevezése mögött feltehetően ennél nagyobb volumenű célokat kell keresni. Sebestyén korábbi beosztásainak köszönhetően jól ismerte a magyarországi ipari termelés műszaki-technikai színvonalát, tisztában volt a hiányosságokkal és azzal, hogy a magyar ipar versenyképességének fejlesztéséhez mire van leginkább szüksége az országnak. A külkereskedelmi kapcsolatok kialakítása mellett tehát a technológiák megismerése is a feladatai közé tartozott. Az NSZK a különböző műszaki adatok megszerzése szempontjából a legkiválóbb célország volt, és nem pusztán azért, mert Európa vezető ipari államaként elől járt a legmodernebb technológiák alkalmazásában, hanem azért is, mert a különböző magánvállalatok hajlandóak voltak bármilyen embargó alá eső cikket – hosszabb-rövidebb alkudozás után – a magyarok rendelkezésére bocsátani.[49] Erről tanúskodik egy korabeli külügyminisztériumi feljegyzés is, amely szerint „1954 óta nem alkalmazták a nyugatnémetek túl szigorúan az embargós intézkedéseket.”[50] Ez az előzékenység később is megmaradt, tulajdonképpen a vasfüggöny leomlásáig a magyar hírszerzők és műszaki szakemberek számíthattak arra, hogy német segítséggel valamilyen úton-módon hozzáférhetnek az embargós termékekhez. Werner Tetzel, az AEG (Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft) egyik vezető beosztású munkatársa is megerősítette ezt a BM egyik ügynökének: „Hangsúlyozta, hogy az NSZK részéről nem kell számolnunk komoly korlátozó intézkedésekkel. Természetesen a COCOM-listába nem tudnak beleszólni – mint mondotta –, de azt sem kell túl komolyan venni. Mindig van és lesz lehetőség a listán szereplő cikkekkel kapcsolatban az exportengedélyt megszerezni vagy valahonnan megkerülni.”[51]

Sebestyén tehát remekül ki tudta használni a német fél együttműködési hajlandóságát, és ez nagy segítségére volt szakmai pályafutásának további alakításában. 1960-ig látta el a Frankfurt am Main-i kirendeltség vezetői tisztét, miközben az ötvenes évek végén már készült következő nagy megbízatására, amely minden valószínűség szerint élete főműve volt: az Országos Műszaki Fejlesztési Bizottság (OMFB) megalakítására, amelynek elnökhelyetteseként dolgozott 1961-től 1988-as nyugdíjba vonulásáig. Az 1961-ben felállított OMFB minisztériumi hatáskörrel rendelkezett, elnöke Kiss Árpád lett, és az 1955-től létező Országos Műszaki Fejlesztési Tanács jogutódjaként jött létre.[52] Feladatai közé tartozott az ország gazdaságfejlesztési programjának kidolgozása, a műszaki-technikai kutatások koordinálása és természetesen a fejlett technológiák beszerzése. Az OMFB a műszaki-technikai hírszerzés egyik legfontosabb megrendelője lehetett, ugyanis az állambiztonság illetékes osztálya a legtöbb esetben a különböző magyar cégek által leadott igények alapján dolgozott. Németországi kiküldetése során Sebestyén még az intézet felállítása előtt fontos információkat gyűjtött.[53] Frankfurti kollégái szerint rendkívül jó eredménnyel tárgyalt a német cégekkel, általában sikerült hozzájutnia minden olyan műszaki dokumentációhoz, amelyet fontosnak ítélt. Neki tulajdonították például a szilícium egyenirányító technológiájának megszerzését is, amelyet a legszigorúbb embargós termékek között tartottak számon.[54]

A frankfurti kirendeltség munkatársai számos tiltólistán lévő licenc megszerzésénél jó hatásfokkal tudták kihasználni a német fél előzékenységét. A helyi vállalatok nyitottságát áttételes módon akár kormányszinten is támogatták, hiszen a korabeli magyar kiküldöttek szerint arra is volt példa, hogy egy magyar szakmai delegáció látogatást kívánt tenni a MAN egyik üzemében, ahol katonai teherautókat (is) gyártottak, de az illetékes (védelmi) minisztérium ezt megtagadta. Nem kellett több, csak egyetlen fax a kereskedelmi kirendeltségtől a minisztérium számára, amelyben kérték, hogy a magyar gépészeti szakemberek hadd tekinthessék meg az adott gyárat, és Bonn megadta az engedélyt.[55] A vizsgálatot folytató Belügyminisztérium bővebb információt nem gyűjtött a konkrét ügyről, de feltételezhetően 1963 és 1966 között történhetett a látogatás, amikor a Kohó- és Gépipari Minisztérium (KGM) egy motorgyár létesítésére és motorlicenc megszerzésére kért ajánlatot több nyugati cégtől is. A szerződést végül 1967-ben kötötték meg a legkedvezőbb ajánlatot adó MAN–Renault–Ferrostaal konzorciummal, amely nagyobb hányadban volt hajlandó ellenszolgáltatásért magyar terméket elfogadni, mint a versenytársai.[56]

Az egyre szorosabbá váló kapcsolat komoly gazdasági előnyt jelentett az üzletkötők számára. A német cégek – a műszaki információk mellett – jelentős részesedéseket is hajlandóak voltak fizetni a magyarok számára, amennyiben az ő termékeiket vásárolták meg. A jutalék az árengedményeken felül járt a konkrét üzletet realizáló külkereskedőnek, amelyet általában helyi bankokban nyitott számlákon helyeztek el.[57] Jellemző volt az is, hogy a német vállalatok jutalék gyanánt személygépkocsikat (Mercedes és Volkswagen típusúakat) ajándékoztak, amelyek elsősorban magyarországi vezetők tulajdonába kerültek. Számos pártvezető, köztük Kádár János is így lett a legmodernebb nyugati autók birtokosa.[58] A magyar gazdasági vezetés ki is használta a nyugatnémet nyitottságot arra, hogy saját – kevésbé versenyképes – termékeinek piacot biztosítson. Gyakran azzal a feltétellel kötötték meg az üzletet, hogy az NSZK viszontvásárlásokra volt kénytelen szerződni. Németország nem egyszer olyan termékeket importált Magyarországról (például esztergapadokat), amelyekre semmi szükségük nem volt, elhelyezték egy raktárban, majd később leírták azok értékét a vállalat nyereségéből.[59]

Joggal merül fel a kérdés, hogy az NSZK számára mindebből milyen előny származott? Miért voltak hajlandóak ennyi engedményt adni Magyarország – és feltehetően a többi keleti állam – kereskedőinek? Természetesen a piacokért. Nyugat-Németország elsőként ébredt rá, hogy a vasfüggöny túloldalán óriási megrendelői potenciál rejlik, amelyet a szocialista hiánygazdaság csak fokozott. A német ipar számára a szovjet szatellitállamok hatalmas felvevőpiacot jelentettek, ráadásul Nyugat-Európa többi iparilag fejlett, vezető állama – elsősorban Anglia és Franciaország – később ébredt rá erre a lehetőségre, hiszen nekik nem volt nehéz piacot találni saját termékeikre a korábbi gyarmataikon. A szocialista tömb országai technológiailag jóval elmaradottabbak voltak Európa nyugati felénél, így a műszaki licencekre kiéhezett keleti piacot fel lehetett használni arra is, hogy ott kifutó termékeket, leselejtezésre váró gépsorokat értékesítsenek.[60] Németország tehát elsőként fordult Kelet felé. Hivatalosan ugyan nem építhetett diplomáciai kapcsolatokat az adott államokkal, azonban a különböző vállalatok keretein belül létrehozott kelet-európai szekciók remek összeköttetéseket alakítottak ki a célországok kereskedelmi képviselőivel. Ezeken a részlegeken előszeretettel alkalmaztak emigráns munkavállalókat, akik jól beszélték a térség valamelyik országának nyelvét, és ismerték az üzletfél kultúráját, életkörülményeit. Hasonlóan bevett szokás volt – különösen az ötvenes-hatvanas években –, hogy a német vállalatok közvetítő cégeket[61] használtak fel a szocialista államokkal való üzletkötéseik során, így látszólag nem is mentek szembe a nyugati világ elzárkózási politikájával.

Ez a rendszer magában hordozta a visszaélések lehetőségét, sőt nyilvánvalóan a korrupcióra épült fel. Ez ellen nemcsak azért nem lépett fel senki, mert – Illyés Gyula szavait idézve – mindenki szem volt a láncban, de úgy tűnhetett, jelentősen hozzájárul a magyar gazdaság fejlődéséhez, az emelkedő életszínvonal biztosításához, amely pedig a magyar politikai elit hatalmának a záloga volt. Nem a történész feladata megítélni, mekkora gazdasági előnyt jelentett a népgazdaság számára az effajta üzleti kapcsolat. Nyilvánvalóan volt haszna, de azt is tudjuk, hogy hosszú távon ez reménytelenül kevésnek bizonyult. A szocializmus szellemiségét féltve őrző kémelhárítás számára egyértelmű volt, hogy a gazdasági előnyökért cserébe komoly árat fizethet az ország, hiszen a pénzügyi visszaélések – a korrupció térnyerése, az offshore jellegű pénzügyietek megjelenése stb. – mellett az NSZK-nak érdekében állt a gazdasági függőség (a modern gyarmatosítás) kialakítása is. Ugyanakkor ezek a kapcsolatok tökéletes alkalmat teremtettek a nyugati sötét hírszerzés[62] számára – bár ez utóbbi lehetőség természetesen mindkét fél számára adott volt, és értelemszerűen éltek is vele.

Az állambiztonság élénk figyelemmel kísérte a nyugati kereskedelmi kapcsolatokat, több esetben indítottak nyomozást a felmerült megvesztegetési és kémkedési ügyekben, és több egykori külkereskedőt buktattak le, akik a Frankfurti Kereskedelmi Kirendeltségen dolgoztak. Ezek a nyomozások többnyire évekkel az adott személy kiküldetése után folytak, jellemzően azután, hogy a visszaélések kiderültek. Adatokat gyűjtöttek a célszemély múltjáról és ez alapján bontakoztak ki a frankfurti vesztegetési módszerek. A nyomozás során meggyőződhettek arról, hogy az egyes nyugati cégekkel létrehozott kapcsolatok hosszú éveken keresztül meghatározták az érintett vállalat által bonyolított üzletek kimenetelét, de ekkor már nem a népgazdaság, hanem az egyén érdekei domináltak. Nem tartom valószínűnek, hogy az állambiztonság ne ismerte volna a mechanizmus működését annak kialakulásától fogva, hiszen mind a katonai, mind a belügyi hírszerzés emberei aktívan jelen voltak a különböző kereskedelmi kirendeltségek mindennapjaiban, de biztosan nem állt érdekükben – a már ismertetett okok miatt – ennek gátat szabni. A bűncselekménynek is könnyen minősíthető gyakorlat a későbbi pozícióharcok során felhasználható volt bizonyos személyek ellen, bár nem feltétlenül a visszaélések megszüntetése volt a cél, hanem inkább a haszonélvezők körének kicserélése.

Sebestyén János túlságosan befolyásos és politikailag fontos pozíciót töltött be ahhoz, hogy a kémelhárítás, vagyis a Belügyminisztérium III/II. Csoportfőnöksége felhasználhatta volna az ellene összegyűjtött adatokat, utolérték viszont közvetlen munkatársait. Vele együtt került ki Frankfurtba Simon Endre, aki ellen 1968-tól nyomozást folytatott az állambiztonság. Simon Endre – célszemélyi fedőnevén „Fábián” – már az ötvenes évek közepétől együtt dolgozott Sebestyénnel a Nehézipari Minisztériumban, majd az OMFB megalakulása után az importügyekkel foglalkozó részleg vezetésével bízták meg.[63] Frankfurti kiküldetése idején – a nyomozati anyagok szerint – a BM kapcsolataként tartották számon, de mivel csak hasznavehetetlen információkat szolgáltatott a szerv számára, kizárták a hálózatból.[64] A hatvanas évek végén azért került a kémelhárítás célkeresztjébe, mert felmerült a gyanú, hogy kizárólag olyan cégekkel köt szerződéseket az OMFB képviseletében, amelyek számára jelentős jutalékot fizetnek.

Az OMFB költségvetése igencsak magas volt, az intézmény részére meghatározott műszaki fejlesztési alapot évről évre emelték, így 1973-ban már háromszázmillió forint és ötmillió USD éves kerettel rendelkezett,[65] ennek köszönhetően az intézet munkatársainak mozgástere meglehetősen széles volt. A nyomozás hosszú évekig zajlott, feltérképezték az üzletfelek teljes körét, amely azt bizonyította, hogy a kapcsolatok többsége még a Frankfurtban töltött időkből származik. A vizsgálat rendkívül kényes területet érintett, hiszen magas vezetők, például Sebestyén János ellen is – akit a nyomozás során „Négyes” fedőnévvel illettek – találtak terhelő adatokat. Az összegyűjtött vallomások és iratok alapján a kémelhárítás bizonyított tényként állapította meg, hogy Sebestyén egyéni haszonszerzés céljára is felhasználta tanácsosi státuszából adódó kapcsolatait, és módot talált arra, hogy Magyarországra való visszaérkezése után is előnyben részesítse az érintett cégeket.[66] Az ő személye azonban érinthetetlen volt, így az operatív tiszteknek óvatosan és körültekintően kellett eljárniuk. Végül csak 1973. július 9-én helyezték előzetes letartóztatásba Simon Endrét, aki részletes terhelő vallomást tett több egykori munkatársára, többek között Dévai Istvánra, a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat vezérigazgató-helyettesére is.[67] Dévai István Sebestyén legközelebbi munkatársainak egyike volt, és kulcsszerepet játszott a Frankfurtban létrejött kapcsolatrendszer kiépítésében.

A „megnyerő” titkosszolgálat

Dévai István, az ismertetésre kerülő történet főszereplője természetesen nem csupán kereskedelmi feladatokat látott el frankfurti állomáshelyén, hanem a katonai felderítés megnyertjeként utazott a nyugatnémet városba. A hidegháborús időszakban általánosan bevett gyakorlat volt, hogy külföldi szolgálatra csak és kizárólag olyan személyeket küldtek, akiket vagy a belügyi, vagy a katonai hírszerzés előzőleg beszervezett, feladattal látott el. Az, hogy melyik külkereskedő éppen melyik szolgálatnak dolgozott, az elsősorban a beszervezést végző tisztek helyzetfelismerésétől függhetett. Frankfurt am Mainban a kirendeltség munkáját meghatározó személyiségek többsége a Honvédelmi Minisztérium (HM) kötelékéhez tartozott. Mivel e könyv témája szorosan kötődik a katonai felderítés szervezetéhez és annak hálózati kapcsolataihoz, fontos behatárolni azt a kört, amely érintett volt az adott cselekményekben.

A Magyar Néphadsereg Vezérkarának 2. Csoportfőnöksége (MNVK-2.) katonai felderítést, vagyis hírszerzést végzett.[68] Feladata a Varsói Szerződés keretén belül a Duna-völgyi hadműveleti irány (elsősorban Ausztria és Dél-Németország), valamint Észak-Olaszország katonai célpontjainak megfigyelése volt. Bár a csoportfőnökség szervezeti egységeinek elnevezése az adott időszakban többször módosult, a részlegek feladatainak felosztása nagyjából állandó maradt. Ennek megfelelően az operatív (hírszerző) szolgálaton kívül tájékoztató (elemző és értékelő), rádiófelderítő,[69] csapat-, hadművelet- és harcászati felderítő, valamint adminisztratív szolgálatok alkották az MNVK-2. szervezetét.[70] A csoportfőnökség alá sorozott állomány is tartozott.

A tényleges hírszerző feladatokat az Operatív Szolgálat végezte, amely több osztályból állt.[71] Alá tartozott a külföldi, nem szocialista országokban lévő attasé hivatalok irányítása; az illegális hírszerzés, amely külföldi ügynökökkel dolgozott; a belföldi operatív támogatás, vagyis az utánpótlás biztosítása; a COCOM-listán szereplő harcászati eszközök, alkatrészek és berendezések beszerzése; valamint a környezettanulmányozást végző alosztály. A csoportfőnökség a Varsói Szerződés megalapításától kezdve a rendszerváltásig a vezérkari főnök közvetlen alárendeltségében működött, vezetője a vezérkari főnök felderítő helyettese volt. A hetvenes évek első felében – a kötetben ismertetett nyomozás idején – Sárközi Sándor töltötte be ezt a pozíciót, őt 1977-ben Szűcs Ferenc[72] követte, aki 1980-tól a Központi Bizottság tagjaként és Kádár János fegyverhordozójaként nagyon jelentős pártkapcsolatokkal rendelkezett. A diktatúra lényegéből adódóan a katonai felderítés természetesen alá volt rendelve a párt politikai irányításának, a megszállt ország státuszából pedig egy idegen hadsereg szoros felügyelete is következelt. Az MNVK-2. a Varsói Szerződés tagállamának felderítő szolgálataként szovjet irányítás alatt állt. „A tagállamok hírszerző (felderítő) szolgálatai szakmai tevékenységüket látszólag a szövetség érdekében, valójában azonban a szovjet haderő vezérkara igényei alapján hajtották végre.”[73] A szovjet vezérkar 2. (Felderítő) Főcsoportfőnöksége (GRU) összekötő útján rendszeres kapcsolatot tartott a magyar katonai hírszerzéssel, a magyarok számára megszabták a követendő irányvonalat, akik a megszerzett információkat – viszonosság nélkül – kötelesek voltak átadni.[74]

A hírszerzés kizárólag katonai jellegű adatokra vonatkozott: a NATO és szövetségeseinek katonapolitikai stratégiáinak megismerése, a tagállamok fegyveres erőire vonatkozó ismeretek összegyűjtése és a haditechnikai, hadigazdasági információk megszerzése volt a cél. Ez utóbbi feladatok alá tartozott az embargós termékek, technológiák beszerzése, amelyben a felderítés irányítása alatt álló külkereskedelmi vállalatokat is felhasználták.

A külkereskedelmi vállalatok felügyelete az Operatív Szolgálat A/5. Osztályához (belföldi operatív támogatás) tartozott, amelynek vezetését hosszú időn keresztül Kapás Pál ezredes látta el. Ez a kis létszámú – nagyjából hat-nyolc főt foglalkoztató – osztály elsősorban politikai tisztekből állt, akiknek kapcsolata a párt belső köreihez sokkal közvetlenebb volt, mint a felderítés többi részlegén szolgálatot teljesítőknek. Legfontosabb feladataik közé tartozott a tippkutatás,[75] amely egyaránt vonatkozott külföldi és magyar állampolgárokra.

Az MNVK-2. Csoportfőnökség hálózati kapcsolatai közül csak a külföldi állampolgárokat nevezték ügynöknek, a magyar állampolgárságú kollaboránsokat megnyertnek hívták. Esetükben a beszervezés mindig „hazafias” alapon történt, a BM-nél bevett „terheléses” módszert[76] a katonai titkosszolgálat – legalábbis a Kádár-rendszer idején – nem alkalmazta, már csak azért sem, mert a hírszerzésnél ez a módszer komoly veszélyeket rejthetett (és rejthet ma is) magában. A megnyert kifejezés is éppen a beszervezés módjából származott, hiszen az volt a lényeg, hogy a szolgálat céljai számára – amit ők a haza védelmének és biztonságának megóvásában jelöltek ugyan meg, de valójában a szovjet hatalmi érdekek kiszolgálását jelentette – megnyerjék a kiszemelt egyént. A párthűségre való hivatkozás és a „hazafias” érzelmek felkeltése mellett különböző szívességek ígéretével csábították együttműködésre azokat a személyeket, akik megfelelő kvalitásokkal rendelkeztek a feladat elvégzésére. Mivel a megnyert pénzbeli ellenszolgáltatást nem kapott a szervtől, ezek a szívességek voltak azok, amelyek vonzerőt jelentettek számára. A legáltalánosabb és legvonzóbb kegy egy külföldi állomáshelyre való kihelyezés, vagy csak egy rövidebb idejű alkalmi külföldi utazás ígérete volt, de az egyetemi felvétel elintézésétől a különböző engedélyek kiadásáig széles volt a szívességek palettája.[77] A megnyertek aláírtak egy együttműködési és titoktartási nyilatkozatot, és foglalkoztatásuk nem életre szólt, hanem csak az adott feladat elvégzésére vagy a hírszerzésre alkalmas pozíció betöltésének idejére korlátozódott.

Fontos különbség a belügyi állambiztonság és a katonai felderítés hálózati rendszere között, hogy amíg a BM jelentős költségvetéssel dolgozott, amely lehetővé tette a hatalmas ügynökhálózatuk megszervezését, foglalkoztatását és javadalmazását anélkül, hogy komolyabb szelekcióra rá lettek volna kényszerítve, addig az MNVK-2. korlátozott pénzügyi forrásai miatt alaposan megfontolta, kiket kér fel együttműködésre. Megnyertjeinek többsége több nyelven beszélő, saját munkaterületén jól képzett szakember volt, akik közül kiemelt jelentőséget kaptak a külkereskedők, hiszen ők rendelkeztek a legkiterjedtebb nyugati kapcsolatrendszerrel.

A külkereskedelmi vállalatok mindegyike kapcsolatban állt valamelyik hírszerzéssel, mind a belügy, mind a katonai felderítés törekedett arra, hogy a személyzeti osztályokra bejuttassa saját embereit a tippkutatás biztosítása és a hálózati kapcsolatok könnyebb irányítása érdekében. Ezek a személyek mindkét szerv részéről SZT-tiszti állományban voltak. A katonai felderítés érdekkörébe tartozó vállalatok vezetői általában nem tartoztak a megnyertek közé, nem voltak hálózati személyek, őket társadalmi, illetve hivatalos kapcsolatként[78] tartották, nyilatkozatot sem kellett aláírniuk, az MNVK-2. felé végzendő feladataikat kötelességszerűen (és informálisan) teljesítették.

A katonai felderítés a munkájához felhasználta az összes olyan céget, amelynek lehetősége volt arra, hogy katonai információkat szerezzen.[79] A Nyugat-Németországgal kapcsolatban álló külkereskedelmi vállalatoknak kiemelt jelentőségük volt ezek között is, hiszen az NSZK-ban nem működhetett az adott időszakban katonai attasé, vagyis a hírszerzést csak fedésben lévő tisztekkel és megnyertekkel tudták biztosítani. A külkereskedelmi fedéssel kiutazó hírszerzők könnyebb mozgatása érdekében a katonai felderítés saját cégeket is alapított, amelyeket felhasználhattak arra is, hogy embargós harcászati termékeket szerezzenek be a Varsói Szerződés tagállamai számára.[80] Ezek a cégek nem rendelkeztek tényleges forgalommal, bevétellel, viszont saját működési költségeiket ki kellett termelni, természetesen konspirált módon.

A Dévai-ügy kapcsán felszínre került visszaélések ismertetése során majd látni fogjuk, hogy ezek a fedővállalatok elsősorban közvetítő ügynöki vállalatként léptek be az üzletkötésekbe. A hálózati és hálózaton kívüli kapcsolatrendszer kiépítése során a kollaboráns civileket a titkosszolgálat nemcsak hírigények kielégítésére használhatta, de segítségükkel szűkös költségvetési keretüket is bővíthették, hiszen a különböző állami vállalatok vezetői viszonylag szabadon rendelkezhettek a cég pénzügyei felett, a külkereskedők pedig közvetlen kapcsolatba kerültek a nyugati vállalatokkal, és befolyásolni tudták a szerződésbe foglalt és azon túli megállapodásokat.

A külkereskedelmi vállalatok és munkatársaiknak felhasználása tehát fontos hírszerzési/titkosszolgálati lehetőség volt – de nemcsak az MNVK-2. számára. Nyilván egy jól bejáratott és az egész világon régóta alkalmazott módszerről van szó, amely magában rejthet visszaélési lehetőségeket. Bár a fedett pénzmozgásokat pénztárkönyvekkel és bizonylatokkal kellett nyomon követni az MNVK-2. esetében is, voltak olyan személyek, akik saját hasznukra fordították kivételes lehetőségeiket, mint a Metalimpex vezetői, valamint az őket irányító tisztek és a feltehetően mögöttük álló pártvezetők.

Titkos elköteleződések

Dévai István 1927-ben született egy német nemzetiségű család gyermekeként. Az 1946-os sváb kitelepítések során családja Németországba került, azonban Dévainak valahogy sikerült mentességet szereznie és Magyarországon maradhatott. 1958-ban került a frankfurti kirendeltségre, ahol 1962-ig dolgozott. Kiküldetési megbízatását a Külkereskedelmi Minisztérium (KKM) főelőadójaként kapta meg, de Nyugat-Németországban nemcsak a tárcát képviselte: az MNVK-2. megnyertjeként utazott el, és hazatérte után a Metalimpex vállalat vezérigazgató-helyetteseként is együttműködött a szervvel.[81] Az MNVK-2. által vezetett személyi dossziéjából – amelyet a katonák a nyomozás során tanulmányozásra kénytelenek voltak a Belügyminisztérium rendelkezésére bocsátani – annyit tudhatunk, hogy 1957 végén kezdett a felderítés foglalkozni vele, majd 1958. január 3-án szervezték be „Sigmund” fedőnéven, és gyorsított ütemű kiképzése után érkezett frankfurti munkahelyére.[82] (Lásd a 6. számú dokumentumot).

Mint már említettem, a hálózatépítés korlátozottsága miatt a katonai felderítés alaposan megszűrte, kiket kér fel együttműködésre. Elsősorban a legjobb lehetőségekkel járó beosztásokban dolgozó és szakmájukhoz értő, nyelveket beszélő személyeket kerestek meg. Alkalmasságukat akár személyes tulajdonságaik alapján is megítélték. Jó példa erre a Metalimpex egyik osztályvezetője, Michalkó László esete, aki a belügyes nyomozók egyik legfőbb informátora lett a vizsgálat során. Munkaköréből adódóan sokat járt külföldre, így őt is tanulmányozta mindkét titkosszolgálat, hogy fel tudják-e használni a hírigényekben meghatározott információk gyűjtésére. Michalkó régi kádernek számított párt- és belügyi vonalon egyaránt, hiszen már 1943-tól tagja volt az illegális kommunista mozgalomnak, 1945-től pedig a Magyar Államrendőrség kötelékén belül teljesített szolgálatot. Miután 1952-ben fegyelmivel elbocsátották, az államvédelem kapcsolataként segítette tovább a szerv munkáját.[83] Az MNVK-2. is foglalkozott személyével, de a BM-mel ellentétben nem tartották alkalmasnak arra, hogy beszervezzék, mert „negatív jellembeli vonásai miatt megbízhatatlannak”[84] ítélték meg.

A belügyes jelenlét ellenére azonban a vállalat legfelsőbb vezetése az MNVK-2. megbízottjaiból állt, ugyanis a korabeli vezérigazgató, Gergely Miklós is nekik dolgozott.[85] Elmondása szerint a hatvanas évek elején a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) Központi Bizottsága (KB) Gazdaságpolitikai Osztályáról hívta fel Rév Lajos,[86] aki tudomására hozta, hogy hamarosan fel fogja őt keresni egy személy, aki bizalmas kérdésekben akar vele tárgyalni és felkérte, mindenben álljon a rendelkezésére. Ez a személy a katonai felderítés tisztje volt. Rév Lajos korábban maga is dolgozott a Honvédelmi Minisztériumban mint politikai tiszt, feltehetően ebből az időből eredeztethető kapcsolata a katonai titkosszolgálattal, amely – ezek szerint – civil pályája során sem szakadt meg teljesen. Az eredetileg szűcssegéd Gergely régi munkásmozgalmi múlttal rendelkezett, párttagságát 1936-tól számították.[87] 1945 után a pártközpontban kapott állást, majd 1953-tól a Minisztertanács Titkárságát vezette és 1954-ben került a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat élére. Ortodox kommunista elkötelezettségére utal, hogy a hatvanas évek elején azért kapott pártfegyelmit, mert korábban a Szovjetunióba tett útjai alkalmával soha nem hagyta ki, hogy meglátogassa Gerő Ernőt.[88] Az előző fejezetből már kiderült, hogy a katonai felderítés az általa tartott vállalatvezetőkre általában nem megnyertként, hanem társadalmi vagy hivatalos kapcsolatként számíthatott, a nyomozati anyagok azonban Gergelyt megnyertként említik, amely természetesen lehet a kémelhárítás tévedése vagy információhiánya is, mindenesetre az együttműködés egészen biztosan megvolt.

Az adott időszakban minden kereskedelmi kirendeltség alkalmazottja együttműködött valamelyik titkosszolgálati szervvel. Gergely Miklós egyik meghallgatásán kifejtette, információja volt „arról, hogy a Metalimpex NSZK-beli kiküldöttje mindenkor a szolgálat embere volt.”[89] „Gyakorlatilag az ott dolgozók közül mindenki tudta a másikról, hogy vagy a katonai részleghez, vagy a belügyi részleghez tartozó tevékenységet végez, illetve oda tartozik. […] Ez azt jelentette akkor a kirendeltségen, hogy az ott dolgozó tizenvalahány személy közül mindenki tudta, hogy ki melyik részlegnek, hova tartozik kötelezettséggel, hova tartozik elszámolással.”[90]

Tehát a BM kémelhárítása is jelen volt a helyszínen, azonban munkatársaik képtelenek voltak a másik szerv által végzett tevékenységet kontrollálni, az általuk ápolt kapcsolatokat ellenőrizni, és az esetleges külföldi titkosszolgálatok beépülését megakadályozni. Vagyis elhárítási szempontból a belügyi hálózat gyakorlatilag tökéletesen alkalmatlan volt a feladatának ellátására, ezért 1960-ban egy titkos munkatársat küldtek a kirendeltségre – sofőri fedőállásban.[91] Kiss F. János, alias „Pomázi” ekkor már egy évtizedes belügyes múlttal rendelkezett, ugyanis tényleges sorkatonai szolgálata alatt BM-állományba került, és a hadsereg elhárítási vonalán alkalmazták.[92] Mindössze hat elemivel és nagyon gyenge német nyelvtudással került ki az NSZK-ba,[93] kézzel írott jelentéseiben, amelyekben a kvalifikált, nyelveket beszélő munkatársait jellemzi, nyüzsögnek a nyelvhelyességi és helyesírási hibák. Hazaérkezése után a Metalimpex alkalmazottja lett és a nyomozás idején részletesen beszámolt a Frankfurtban szerzett tapasztalatairól, amelyek szintén alátámasztják azt a feltevést, hogy a HM működését a belügyes kiküldöttek nem igazán tudták korlátozni. „Mindenki sérthetetlen volt, aki a katonák körében ténykedett és tett valamit”.[94] A katonai felderítés megnyertjei pedig nem sokra becsülték a BM embereit, úgy gondolták, hogy „a belügynek egyetlen szerepe van, hogy csak azt kutassa, ki miben ténykedik a kirendeltségen, ki mit csinál olyat, amibe esetleg a belügy beleköthet.”[95]

Az eddig rendelkezésünkre álló adatokból úgy tűnik tehát, hogy az MNVK-2. meglehetősen profi módon építette fel hálózatát, amely kiválóan alkalmas volt arra, hogy a hivatalos költségvetést meghaladóan pénzügyi hátteret biztosítson a működéséhez – kiváltva ezzel a rivális belügyi hírszerzés irigységét. A Dévai István és társai ügyében megindított vizsgálat nemcsak a korrupt vállalatvezetők megbuktatásáért folyt, hanem ezen keresztül a BM nyílt támadást indított az MNVK-2. ellen is – amint ez az ügy tanulságai alapján általuk készített és a könyv egy későbbi fejezetében olvasható javaslataikból is kiérezhető lesz.

A katonai felderítés azonnal kiállt a Metalimpex két vezetője mellett, hivatalosan is igazolva a kémelhárítás emberei előtt, hogy 1970 óta Gergely Miklós és Dévai István „valutakitermelést” folytat a szolgálat számára, így tevékenységük ismert, nem saját hasznukra követik el a gazdasági visszaéléseket, vagyis bíróság előtt tetteikért nem lehet őket felelősségre vonni.[96] Ennek ellenére a BM folytatta a nyomozást, bár tény, hogy a társszerv tevőleges részvétele megnehezítette a vizsgálatot. Ahogy fogalmaztak: „az MNVK-2. jelenléte rendkívül zavaró”.[97] Valóban próbálkozott a katonai titkosszolgálat, hogy megállítsa a buzgó belügyes kémelhárítók kutakodását, de mindhiába. A felderítésnek dolgozó emberek számára egyértelmű volt, hogy belügyes bosszúnak estek áldozatul a hálózat emberei. Juhász Jenő, a Metalimpex párttitkára – aki a BM információi szerint szintén az MNVK-2. kapcsolataként tevékenykedett – kijelentette: „A BM-nek ütőkártyára van szüksége a HM elleni hatalmi harcban.”[98] Az ütőkártyát tehát megtalálták, feltehetőleg jóval erősebbet, mint amilyenre számítottak. A nagy fogás reményében legfelsőbb vezetői szinten igyekeztek szabad utat biztosítani a vizsgálat számára. Karasz Lajos rendőr vezérőrnagy,[99] a BM III. Főcsoportfőnökségének miniszterhelyettesi rangban lévő vezetője kérte felettesét, Benkei András belügyminisztert, hogy támogassa Havasi László főcsoportfőnök-helyettes javaslatát, amely arra vonatkozott, hogy Dévai és az MNVK-2. közötti „elvtelen összefonódásra” való tekintettel mellőzhessék munkájuk során a Honvédelmi Minisztériummal való egyeztetést.[100] A belügy minden bizonnyal jobb érdekérvényesítő képességgel rendelkezett párt- és kormányvonalon, de a HM teljes mellőzését azért nem tudta elérni. 1974. június 4-én rendelte el Benkei a nyomozást, miután Czinege Lajos honvédelmi miniszterrel egyeztetett, és az jóváhagyta a vizsgálat lefolytatását.[101]

A Belügyminisztérium és a Honvédelmi Minisztérium alá tartozó szolgálatok közötti rivalizálás a kezdetektől fogva fennállt. A hetvenes évek közepén a belügy több fronton is háborút kezdeményezett a katonai titkosszolgálat ellen, de nem járt mindig szerencsével. A Dévai-üggyel csaknem párhuzamosan megindítottak egy másik nyomozást is az Interpress Nyomda és Lapkiadó Vállalat gazdasági csalásai miatt, azonban ezt a vizsgálatot nem tudták a nyílt nyomozati szakaszig sem eljuttatni, ugyanis nemcsak az MNVK-2. volt érdekelt a vállalat üzleti ügyeiben, hanem a BM információi szerint a szovjet titkosszolgálatok is.[102] A Metalimpextől származó pénzügyi források azonban minden valószínűség szerint csak a magyar katonai felderítés büdzséjét gazdagították, így a rendszer működését magasabb – értsd: szovjet – körök nem védelmezték.

Cégek és ideológiák

Mint egy korábbi fejezetben már volt róla szó, a Metalimpex kapcsolata üzleti partnereinek többségével abból az időből volt eredeztethető, amikor Dévai István a Frankfurti Külkereskedelmi Kirendeltségen dolgozott Sebestyén János alárendeltségében. A cég profiljából következően elsősorban a vas- és fémkohászat területén működő, illetve az ehhez szükséges termékek, berendezések forgalmazásával foglalkozó vállalatokkal üzleteltek, amelyeknek külföldi tulajdonosai vagy képviselői komoly korrupciós pénzeket voltak hajlandóak fizetni a szerződések megkötéséért.

Legfontosabb üzletfelei közé tartozott a düsseldorfi székhelyű Comex Eisen und Stahl GmbH nevű cég, amelynek tulajdonosa egy Moisei Weinbaum nevezetű oroszországi származású zsidó kereskedő volt, a nyomozás idején már túl a nyolcvanadik életévén. Személyének szerteágazó nemzetközi kötődését és cégének a globalizálódó világhoz való alkalmazkodását mutatja, hogy – a szerv által begyűjtött adatok szerint – 1957-től kubai állampolgársággal rendelkezett, a Comexnek pedig több leányvállalata is volt Nyugat-Európa különböző államaiban.[103] A tulajdonos kalandos életútjának feltérképezésére jelentős energiákat fordított az állambiztonság, feltehetően annak köszönhetően, hogy összefüggésbe hozták működését az akkor még ellenségesnek számító Izraellel. Weinbaum a dokumentumok szerint Szentpéterváron született, és az 1917-es bolsevik hatalomátvétel után menekültként érkezett Románia területére. Itteni tevékenységét nem tudták részletesen feltárni, de sikeres üzleti vállalkozást indíthatott, mert a zsidóüldözések idejére a BM tudomása szerint már vagyonos ember volt. A második világháború idején kivándorolt a brit fennhatóság alatt lévő Palesztina területére, ahonnan 1949-ben települt át a Német Szövetségi Köztársaságba, és kezdett hozzá cége felépítéséhez.[104]

A Comex alapvetően kereskedelmi ügynöki tevékenységet végzett, vagyis üzletkötőként jelent meg a gyártó cég és a felhasználó között. Bár a nyomozás során elég szőrmentén kezelték a témát, érezni lehet az operatív tisztek igyekezetét, hogy sugalmazzák: egyfajta cionista összeesküvés is állhat a Metalimpex és a Comex együttműködése mögött. A feltevést arra alapozták, hogy a Comex a nyugati árfekvésnél jóval alacsonyabb áron jutott hozzá a Metalimpex termékeihez, és ezeket a termékeket a BM szerint Izrael számára vásárolták fel.[105] Ezen információkat a belügy még a Dévai-féle nyomozás megindítása előtt gyűjtötte össze, vagyis a Simon Endre elleni vizsgálat eredményei mellett talán ez is közrejátszhatott abban, hogy felfigyeltek a Metalimpex tevékenységére. A Comex magyarországi kapcsolatai egyébként a cég magyar származású alkalmazottainak voltak köszönhetőek. Döntéshozói pozícióban – talán cégtársként – dolgozott a Comexnél dr. Fejér Tamás, aki 1948-ban emigrált hazánkból, de az 1956-os forradalom után két egykori Metalimpex-dolgozó – például az 1955-ben kinevezett vezérigazgató-helyettes, Kallós Endre – is munkalehetőséget talált itt.[106]

A Comex és a Metalimpex kapcsolatáról a legrészletesebb információkat Szendrői Lóránt szolgáltatta a szerv számára, aki 1950-től folyamatosan a magyar vállalat munkatársa volt, és 1954-től – mellékesen – rendszeresen tájékoztatta az államvédelem embereit arról, amit a vállalat üzletfeleiről megtudott. Ez utóbbi feladatkörét „hazafias lelkesedésből” vállalta, anyagi ellenszolgáltatást nem kapott érte.[107] Szendrői BM-es kapcsolatáról Gergely állítólag értesült, így tisztában lehetett azzal is, hogy alkalmazottja jelent a katonai hírszerzés megbízásából folytatott pénzügyi manipulációkról a rivális titkosszolgálatnak. Gergely ez ellen semmit nem tett, talán nem is sejtette, hogy ezzel esetleg árthat saját karrierjének, hiszen a szervek közötti belső ellenségeskedés a kulisszák mögött zajlott. Szendrői állítása szerint a Metalimpex üzletpolitikai gyakorlatában kifejezetten tetten érhető volt, hogy az izraeli cégeket előnyben részesítette, akár a magyar gazdaság kárára is. Amennyiben pedig a világpolitikai helyzet különösen kiéleződött – például az 1973. október 6-án kezdődött negyedik arab–izraeli háború kitörésekor – a cég úgy igyekezett a Szovjetunió által kijelölt úton haladni, hogy minden izraeli érdekeltségét átirányította egyik bécsi leányvállalatához.[108]

Mielőtt a dokumentumokból kirajzolódó, Izrael irányában elfogult üzletpolitikát folytató vállalat képét elfogadnánk, fontos megemlíteni egy másik jelentős üzleti partnert, ami kissé árnyalni fogja az eddigi történetet. A Franz Kirchfeld tulajdonában lévő – és tulajdonosának nevét viselő – céggel Dévai még frankfurti éveiben alakított ki szorosabb kapcsolatot és összeköttetését a Metalimpex helyettes vezetőjeként is kamatoztatta. A cég igazgatója Michael Kopelianos, egy görög származású – az élettörténetét ismerve nyugodtan nevezhetjük így – kalandor volt. A „testvéri” országok társszerveinek értesülései szerint vagy még a cári Oroszországban, vagy a görögországi Szalonikiben született, mindenesetre az 1920-as években került a Szovjetunióból Németországba.[109] Több kelet-európai nyelvet is kitűnően beszélt, hiszen az évek folyamán számos országban megfordult – többek között Magyarországon is –, ezért ő képviselte munkáltatóját a keleti üzletkötések során, annak ellenére, hogy – egybehangzó vélemények szerint – szakmai tudása kevésbé tette alkalmassá erre a feladatra. A legtöbb információval a román titkosszolgálat rendelkezett róla, ugyanis a háború alatt Bukarestben tevékenykedett, és a következő évtizedekben is gyakran megfordult román cégek közelében.[110] A negyvenes évek elején a Hermann Göring Művekhez csatolt Škoda konszern megbízottjaként került Bukarestbe, ugyanis a prágai cég akkori vezetőjének, Albert Göringnek volt közvetlen munkatársa, egyes értesülések szerint személyi titkára. Albert Göring a Harmadik Birodalom egyik legbefolyásosabb emberének, a Gestapo és a haláltáborok megszervezőjeként ismert Hermann Göringnek az öccse volt, de Albert a szoros családi kötelékek ellenére a náci eszméket mélyen megvetette, és a zsidóüldözések idején számos ember életét mentette meg. A helyi titkosszolgálat Kopelianosról, mint a Škoda cég román leányvállalatának vezetőjéről elég ellentmondásos adatokat gyűjtött, ugyanis egyszerre tartották Németország és Anglia hírszerzőjének. A szovjetek még a németek számára dolgozó ügynök fedőszámát is tudni vélték. Arról nem rendelkeztek adatokkal, hogy a kettős ügynök melyik félnek milyen információkat adott át, de a háború után állítólag Isztambulba távozott, ahol egyértelműen az angolok ügynökeként dolgozott tovább.

A történet már eddig sem mindennapi, azonban az igazi csavar csak ezután jön. A hatvanas-hetvenes években Kopelianos, mint a Kirchfeld cég igazgatója, tárgyalt a Metalimpexszel, a cég tulajdonosa pedig – mint említettem – Franz Kirchfeld volt, aki a Német Demokratikus Köztársaság Állambiztonsági Minisztériuma szerint a második világháború végén, 1944 januárjától, a német gazdasági ügyekért felelős minisztériumban dolgozott miniszterhelyettesi rangban, és ő írta alá azt az egyezményt, amely a magyarországi gazdasági javak Németországba szállításáról rendelkezett.[111] (Lásd a 7. számú dokumentumot.) Amennyiben igaz volt az a feltételezés, hogy a Metalimpex döntéshozói a különböző szerződések megkötésénél Izrael érdekeit tartották szem előtt, úgy a partnerek kiválasztásánál nem feltétlenül ideológiai megfontolásokat kell keresnünk a háttérben, mint azt a BM igyekezett sugallni, hiszen az izraeli kapcsolatok mellett az egykori náci kormányzat egyik legbefolyásosabb tagja is megtalálható volt az üzletfelek között. Sokkal inkább pénzügyi szempontok domináltak.

A hetvenes évek első felében az egész kelet-európai térségben felerősödött az antiszemita hullám, miután a hatnapos háború következményeként a blokk országainak többsége még 1967-ben megszakította a diplomáciai kapcsolatot Izraellel. Mindez hatással lehetett a Metalimpex elleni nyomozásra is, hiszen a közéletben Magyarországon is érezhető volt a hagyományos ellentétek kiéleződése a népi és az urbánus vonal között.[112] Az indulatok nemcsak a kulturális élet területén jelentkeztek, hanem a pártapparátus belső nézetkülönbségeit is fokozták. Azt sem zárhatjuk ki, hogy az egész nyomozásban – a belügyi és katonai hírszerzés rivalizálása és a gazdasági pozíciók újraelosztása mellett – ez a konfliktus is szerepet játszott, bár a fennmaradt dokumentáció alapján erre soha nem fogunk megnyugtató bizonyossággal választ kapni.[113] A feltételezést ugyanakkor megerősítheti – mint hamarosan látni fogjuk –, több szereplő kapcsán is felmerült az a vád, hogy a szovjet tömbbel szemben ellenségnek számító Izrael képviselőit előnyben részesítették, és a nyomozás során fokozott hangsúlyt helyeztek ezeknek a kapcsolatoknak a felderítésére is.

A kérdés tisztázása nemcsak a magyar pártvezetés számára volt lényeges, hanem ennek kitüntetett figyelmet szentelt a KGB is. A Vaszilij Mitrohin[114] által kicsempészett szovjet hírszerzési iratok szerint a hatvanas-hetvenes évek fordulóján a szovjet titkosszolgálatot a magyar társszervekkel kapcsolatban az aggasztotta leginkább, hogy „mind a pártban, mind az ÁVH örökébe lépő állambiztonsági szerveknél túlságosan erős volt a zsidó befolyás.”[115] A „Haladás” fedőnevű titkosszolgálati művelet keretében – amelynek az volt a lényege, hogy 1968-tól kezdve nyugati turistának álcázott hírszerző tiszteket küldött a KGB a keleti blokk államaiba meghatározott hírigényekkel – igyekezett a „nagy testvér” adatokat szerezni arról, milyen mértékben képesek az általuk cionistának titulált körök befolyásolni a gazdasági és a politikai döntéseket Magyarországon. Jelen kötet szempontjából azért rendkívül fontos ez az információ, mivel az adott forrás arról tanúskodik, hogy a szovjetek kiemelt jelentőséget tulajdonítottak az Izraellel folytatott kereskedelmi kapcsolatok tisztázásának. Tehát a Metalimpexnek a kémelhárítás által feltárt, Izraelt érintő üzletpolitikája valószínűleg nem volt egyedi a korabeli külkereskedelmi vállalatoknál, annál is inkább, mivel sok Magyarországról származó kereskedő dolgozott Izraelben, akik érthetően az általuk jól ismert közegben igyekeztek üzleteket kötni.

„1971-ben a HALADÁS-művelet keretében Magyarországra küldött, nyugati látogatónak álcázott illegálisoknak elsősorban az volt a feladatuk, hogy fölmérjék a zsidó befolyás mértékét: küldjenek jelentést Magyarország Izraellel fenntartott kereskedelmi és gazdasági kapcsolatairól, »a magyar szervezeteknek és magánembereknek a cionista körökkel fenntartott összeköttetéseiről«, valamint az Írószövetség és más művészeti szervezetek belső helyzetéről, amelyekben hitük szerint szintén erős volt a zsidó befolyás.”[116]

A magyar kémelhárítás szempontjából az állítólagos cionista érdekeltségek felderítésénél sokkal nyomatékosabban kellett volna felmerülnie az ellenséges hírszerző szervek tevékenységének, beépülésének az üzleti partnerként megjelenő cégeknél. Jelenlétük szinte biztosra vehető a hidegháborús viszonyok között, azonban a vizsgálat során a belügy meglepően keveset foglalkozott ennek felderítésével. A nyugati vállalatok jellemzésénél mindig megtalálható annak megjelölése, hogy melyik állam titkosszolgálata lehetett aktívan jelen az adott cégnél, azonban arra már nem fordítottak figyelmet, hogy ezek a hírszerző szervek megkörnyékezték-e Dévait és társait, vagy sem. Úgy tűnik, egyáltalán nem ez volt a lényeg. A korrupciós rendszer működését igyekeztek rekonstruálni a legnagyobb körültekintéssel, amelynek köszönhetően számunkra is kiderül, hogyan működött az a titkos jutalékrendszer a kádári Magyarországon, amely a külkereskedelem felhasználásával biztosított támogatásokat a nyugati kommunista pártoknak, illegális és láthatatlan pénzforrásokat nyújtott titkos akciókhoz, és nem mellesleg gyarapította néhány kivételezett helyzetben lévő magánember külföldi számláit.

VALUTAKITERMELÉS

Titkos jutalékok rendszere

Az MNVK-2. Csoportfőnöksége költségvetési keretének kiegészítésére – saját bevallása szerint – már az ötvenes évek második felétől felhasználta a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalatot, korabeli operatív szóhasználattal élve: bázisszervként tekintett rá.[117] Az általam eddig megismert iratokból nem derül ki, hogy mikortól lehet datálni a Metalimpex és a Honvédelmi Minisztériumhoz kötődő felderítő csoportfőnökség kapcsolatát, azonban a személyi összefüggések alapján azt feltételezhetjük, hogy a vállalat az alapítástól a HM érdekeltségi köréhez tartozott. A külkereskedelmi cég első vezérigazgatója ugyanis Antolik Béla volt, aki az akkori honvédelmi miniszter, Farkas Mihály sógoraként került a posztjára – Aczél György szerint kizárólag a családi kapcsolatnak köszönhette kinevezését.[118] Bár személyén keresztül kézzelfogható a kapcsolódási pont a HM felső vezetése felé, a gazdasági összefonódásokra csak későbbi bizonyítékaink vannak. A Dévai-ügyben előkerült szerződések és feltárt jutalékrendszerek a hetvenes évek elejétől igazolják a valutakitermelést, elsősorban azért, mert a korábbi pénzügyi visszaélések a nyomozás idejére büntetőjogi szempontból már elévültek, így a nyomozók nem fordítottak különösebb figyelmet a dokumentálásukra. Maga a katonai felderítés is azt állította, hogy Dévai 1970-ben ajánlotta fel erre vonatkozó szolgálatait tartótisztjeinek, de mivel tudjuk, hogy 1958-tól folyamatosan kapcsolatban állt a katonai titkosszolgálattal, frankfurti kiküldetése során pedig már szerepet vállalt a korrupción alapuló külkereskedelmi kapcsolatrendszer kialakításában, elképzelhető, hogy az általa végzett „valutakitermelés” is korábban kezdődött. Operatív munkájáért több esetben részesült csoportfőnöki dicséretben, és kétszer kapta meg a Haza Szolgálatáért Érdemérem arany fokozatát,[119] de nem zárható ki, hogy feladata ekkor még valóban csak információgyűjtésre korlátozódott. Bár ennek erősen ellentmond az a tény, hogy Dévai az általa korábban hírszerzőgyanús cégeknek minősített partnerektől kapta a jutalékot, amelyből a katonai felderítés is profitált. Az állambiztonsági tisztek kissé cinikusan így fogalmazták meg kételyeiket: „ki derített fel kit?”[120] Ha a korábbi évek eseményeit nem is látjuk tisztán, az 1970 és 1974 közötti időszakra vonatkozóan gazdag adatokkal rendelkezünk mind a „valutakitermelés” módjára, mind mennyiségére vonatkozóan.

Dévai önvallomása szerint nem ő ajánlkozott arra, hogy illegális pénzforrásokat biztosít a katonai felderítés számára, hanem az MNVK-2. tisztjei hívták őt és felettesét egy konspiratív találkozóra egy „fedett” lakásba. Ezen az összejövetelen a katonai felderítés igen magas rangban lévő tisztjei tárgyaltak a vállalatvezetőkkel. Jelen volt Demtsa Pál vezérőrnagy, csoportfőnök-helyettes, dr. Kapás Pál ezredes, az Operatív Részleg 5. osztályának vezetője, dr. Szabó János[121] alezredes, az MNVK-2. és a BM III/I. Csoportfőnökség összekötő tisztje és Tóth Gábor János alezredes.[122] Dévai szerint ők kérték fel a két üzletembert arra, hogy járuljanak hozzá a szerv szűkös költségvetéséhez.[123] Kapás jelezte, hogy a szolgálatnak olyan pénzekre van szüksége, amelynek a származását nem lehet nyomon követni, illetve Magyarországgal kapcsolatba hozni.[124]

Érdekes, bár csak homályos információkkal szolgáló adalék, hogy Práczki István egykori katonai hírszerző visszaemlékezésében nagy hangsúlyt helyez arra, hogy az MNVK-2. Csoportfőnökségén belül „egy – a közérthetőség kedvéért lobbinak nevezett – csoportosulás uralkodott. Tagjai főleg az apparátusból és a hadsereg politikai vonaláról érkezett vagy küldött olyan megbízható személyek voltak, akiknek kapcsolatai messze túlmutattak a kommunista és szovjetbarát felfogáson. Ezek célja a sokszor – tevékenysége természetéből adódóan – törvényen kívüli eszközeivel való önérdekű manipuláció.”[125]

Práczki szerint az önérdekű manipulációk jelentős része gazdasági előnyszerzésekért folyt. Bár a könyvéből konkrétumot nem tudhatunk meg sem az elkövetett törvénytelenségekről, sem a csoport tagjairól, annyi kiderül, hogy Demtsa és Kapás ennek a lobbinak az érdekeit szolgálta. Az előző fejezetben részletesebben ismertettem a Kapás Pál vezette belföldi utánpótlást biztosító 5. osztály feladatait, és arról is volt szó, hogy az itt szolgálatot teljesítő személyek többsége korábban politikai tisztként szolgálta a párt érdekeit, vagyis nem szakemberként kerültek posztjukra, hanem pártapparatcsikként. Ők lehettek azok az emberek, akik pozíciójukkal visszaélve követhették el azokat a gazdasági visszaéléseket, amelyeket a kémelhárítás a nyomozás során rögzített. Feltehetően közvetlen pártutasítás alapján végezhették azt a valutakitermelést, amelynek ideológiai alapja nyilvánvalóan az internacionalista kommunista mozgalom támogatása és a szovjet világhatalmi rendszer fennmaradása és terjeszkedése érdekében kapott moszkvai utasítások teljesítése volt. Az ilyen jellegű titkos és fedett műveleteknél azonban kiváló lehetőség nyílik arra, hogy a „tűz közelében” lévő személyek saját hasznukra visszaéléseket kövessenek el. Ez lehet a Práczki-féle lobbicsoport működésének hátterében, és ennek a jól körülhatárolható csoportnak a tevékenységét igyekeztek feltárni a III/II. Csoportfőnökség nyomozói.

A pénzkivonás egyik legegyszerűbb módja a különböző közvetítők, vagyis kereskedelmi ügynökök közbeiktatása volt. Ez egészen egyszerűen azt jelentette, hogy magyar részről nem közvetlenül a partnercéget kereste meg vételi vagy eladási szándékával a vállalat, hanem egy meghatározott üzletkötőt bízott meg az ügylet lebonyolításával. Ez sok esetben nyilván előnyös is lehet, hiszen maga a gyártó, kivitelező vagy forgalmazó cég megszabadul egy csomó – profiljába esetleg nem is tartozó – feladattól, munkaidőt, költséget kímélhet meg. Jelen esetben azonban arról volt szó, hogy a Metalimpexszel összeköttetésben álló ügynökök gyakran már meglévő és jól működő üzleti kapcsolatokba léptek be közvetítőként, megemelve a költségeket, vagyis csökkentve a Metalimpex nyereségét. Munkájukért magas jutalékokat kaptak, és ezekből meghatározott százalékot visszaszolgáltattak Dévainak, aki a pénzt továbbította az MNVK-2. részére. A szerv arra hivatkozott, hogy ez a visszatérítési rendszer bevett gyakorlat több külkereskedelmi vállalatnál, ami feltehetően igaz is volt, bár egy sarkalatosnak tűnő ponton az általuk végzett „valutakitermelés” különbözött ettől a gyakorlattól.

Általában a visszatérítésekből nyert valutát az állami vállalat továbbította a Magyar Nemzeti Banknak (MNB), amely a befolyt összeg forint ellenértékét visszajuttatta a céghez. Így a magyar állam is hozzájutott konvertibilis valutához, valamint a külkereskedelmi vállalat nyeresége sem csökkent. A Metalimpex esetében azonban az MNB nem kapott szerepet, Dévai a bank kiiktatásával vállalkozott az illegális pénzek eljuttatására a titkosszolgálathoz.[126] A katonai felderítés a védekezését nyilván arra a ki nem mondott tényre próbálta alapozni, hogy ezek a pénzek is az államnál maradtak, hiszen annak egyik költségvetési szervéhez, a katonai titkosszolgálathoz kerültek, és mivel forint ellenértéket a szerv nem fizetett, a magyar államnak nyeresége és nem kára keletkezett a pénzmozgásból.[127] Érveik azonban gyenge lábakon álltak, hiszen nem került szóba a Metalimpex vesztesége, amely abból származott, hogy nem kapta meg a beszolgáltatott valuták ellenértékét, ráadásul véletlenül sem próbáltak elszámolni ennek az összegnek a felhasználásáról, így nem derült ki teljes bizonyossággal, hogy valóban a felderítés költségvetésének kiegészítésére szánták ezeket az összegeket, vagy kézen-közön nyomuk veszett.

Az MNVK-2. saját bevallása alapján a szóban forgó négy évben Dévai kezén átfutó jutalékokból összesen 118 ezer USD[128] folyt be a felderítés kasszájába.[129] A szerv messzemenően kiállt megnyertje mögött, határozottan állította, hogy Dévai költségeinek fedezésén kívül soha nem tartott magánál saját felhasználásra egyetlen fillért sem, az előbbivel pedig számlák benyújtásával elszámolt. A belügy által összegyűjtött adatok némileg ellentmondanak ennek a változatnak, hiszen tudomásuk volt róla, hogy a Metalimpex két legfelsőbb vezetője több bankszámlával is rendelkezett külföldön, amelyeken jelentős magánvagyont tartottak, valamint Dévai több értékes ingatlan birtokában is volt. Ezen ingatlanok egyikén a nyomozás idején éppen egy luxusvilla építkezése zajlott, amely fontos adu lett a BM kezében.

A nyomozás előrehaladtával egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a belügy nem adja fel a harcot. A Dévai ellen sokasodó terhelő adatok arra sarkallták a katonai felderítő csoportfőnökség tisztjeit, hogy kihátráljanak az emberük mögül. A Dévai védelmére kelt és előbb idézett átirat megszületése után alig egy hónappal újabb feljegyzést készített az MNVK-2. Ebben már elismerték, nem volt kapacitásuk arra, hogy Dévai minden jelentésének valóságtartalmát ellenőrizzék, így az általa átvett összegek tényleges nagyságáról nem rendelkeznek információkkal.[130] Pontosították a Dévaitól szerzett összegek mennyiségét is, és egy tételes kimutatást adtak át a BM-nek, amely a fent említett 118 ezer dollárhoz képest majdnem 40 ezerrel többet mutatott.

Az MNVK-2. kimutatása a Dévai István által beszolgáltatott összegekről

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. 242.)[131]

Időszak

Átadott valuták

Dollárba átváltott érték[132]

1970–71. évben

december–január

41 000 DM

11 240

január

25 000 SFr

5 794

november

21 000 DM

6 290

1972. évben

június

11 650 SFr

3 031

1 010 000 LIT

1 740

december

90 000 DM

28 226

1973. évben

január

600 DM

187

5 250 USD

5 250

június

22 200 SFr

7 216

augusztus

44 700 SFr

15 772

1974. évben

január

43 766 DM

16 192

10 000 SFr

3 076

60 USD

60

március

20 000 DM

7 442

5 000 SFr

1 583

összesen:

113 099

Dévai István által az MNVK-2. tudtával külföldön hagyott összegek USD-ban

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. 243.)

1970–71. évben

Róma

5 000

1973. évben

Róma

Róma

2 935

6 896

1974. évben

Róma

Metalimpex bécsi irodája

5 000

4 755

összesen

24 586

A kémelhárítók számára még ez sem volt elég meggyőző, ugyanis ellentmondott a hivatalos átiratukban foglaltaknak, amely szerint Dévai akkor kapott vámellenőrzés nélküli belépési engedélyt az országba, ha valutát hozott haza a szolgálat számára. A határőrségtől szerzett adatok szerint 1973-ban Dévai öt esetben lépte át a határt ezzel a kedvezménnyel, míg a kimutatásban csak négy alkalom szerepelt.[133] Az átadott összegekről azonban pontosabb adatokat nem sikerült szerezniük, így a végső jelentésben a Dévai által kitermelt valuta mennyiségét 155 ezer dollárban határozták meg.[134] Ráadásul az egyik olasz üzletkötő kihallgatása során fény derült arra is, hogy a jutalékok nem kerültek minden esetben a katonai felderítéshez, ugyanis az olasz kijelentette, hogy az általa visszatérített jutalékot egyenesen Dévai svájci bankszámlájára utalta, vagyis elkezdték felderíteni a vezérigazgató-helyettes titkos bankbetéteit is.[135] Dévai körül egyre jobban szorult a hurok, és az sem segített rajta, hogy a Metalimpex felhasználásával elkövetett visszaélések egy része valóban titkosszolgálati célokat szolgált.

A titkos jutalékok rendszerének vizsgálatakor a BM rendszeresen szembe találta magát felsőbb érdekkel, így ezeket az adatokat nem használhatta bizonyítékként a gyanúsítottak ellen. A bevezetőben már volt róla szó, hogy a szovjet titkosszolgálatnak szüksége volt olyan pénzekre, amelyeknek eredetét el tudja fedni, hogy ezekkel baloldali pártokat, mozgalmakat, illetve olyan politikai erőket támogasson, amelyek az éppen aktuális szovjet külpolitika számára kedvezőek voltak. A Dévai ellen gyűjtött adatok, valamint az MNVK-2. hivatalos átirata is arról tanúskodnak, hogy a leleplezett pénzmozgások mögött sok esetben megtalálható volt ez a motiváció.

Mögöttes célokat fedeztek például egy indiai üzletkötő támogatásával is, aki jelentős hasznot könyvelhetett el abból, hogy kizárólagos pozíciókat nyert az indiai ügyletek bonyolításánál. Az éppen a nyomozás évében atomhatalommá váló egykori angol gyarmat a hidegháborús felek között hivatalosan ugyan semleges próbált maradni, azonban biztonságpolitikai szempontok miatt (legfőbb ellenfele, Pakisztán az USA táborához tartozott) a Szovjetunióhoz közeledett, és 1971-ben aláírták a béke- és barátsági szerződést a két ország között. A Szovjetunió számára jelentős előrelépés volt a dél-ázsiai országhoz való közeledés, hiszen India fogta össze az el nem kötelezett államok mozgalmát, a harmadik világ feletti befolyásgyakorlás kiépítése pedig mindkét nagyhatalom számára fontos volt. A hidegháború éveiben majdnem folyamatosan hatalmon lévő és a szovjetekkel kacérkodó Indiai Nemzeti Kongresszus Párt újabb választási győzelmének támogatása tehát a keleti blokk közös politikai érdekeként volt feltüntetve.

A Metalimpex India felé folytatott kereskedelmének egészét egy Paul Swraj nevezetű közvetítőn keresztül bonyolította, jelentős jutalékot engedve át számára, azonban nem ez volt a legjövedelmezőbb kedvezmény, amit az indiai férfi a külkereskedelmi vállalattól szerzett.[136] Gergely Miklós vezérigazgató úgy rendelkezett, hogy a Metalimpex reexport üzleteinek döntő többségét Swrajon keresztül kell bonyolítani, vagyis a nyugati cégekkel folytatott üzleti tárgyalásokat a Londonban működő üzletkötő végezte. Ez annyit jelentett, hogy az Indiába a Metalimpexen keresztül szállított nyugati termékek árát Swraj határozta meg, ráadásul, amíg a Metalimpex konvertibilis valutában volt kénytelen kifizetni a további eladásra szánt termékek árát, addig a devizahiánnyal küzdő India rúpiában teljesített a szintén devizahiánnyal küzdő Magyarország állami vállalatának.

A manipulációk itt nem értek véget, ugyanis teljesen elmaradt a különböző ügyletek során a versenyeztetés is, csak azokkal a cégekkel szerződtek, amelyeket Swraj kijelölt a Metalimpex számára, ahelyett, hogy az Indiában működő Magyar Kereskedelmi Kirendeltség segítségével terjeszkedett volna a cég az indiai piacokon. A BM kalkulációi szerint az évente megkötött több millió dolláros üzletek alapján Swraj több százezer dollárt tett zsebre, nagyjából a forgalom tíz százalékát, de amikor az indiai kormányzat államosításokat hajtott végre, és az így kialakult profitcsökkenés miatt kevesebb lett Swraj bevétele is, a Metalimpex Gergely utasítására kompenzációban részesítette az üzletkötőt, és rejtett jutalékokkal egészítette ki jövedelmét. Az alábbi táblázat alapján kiszámítható, hogy tíz év alatt közel másfél millió dollár ütötte az indiai férfi markát:

Paul Swraj számára fizetett jutalékok összegei, rúpiában

(1 USD=6,8–7,5 rúpia 1962–1971 között)

(Forrás: ÁBTL 3.1.5. O-16586/1.67.)

1962

1 172 000

1963

901 000

1964

457 000

1965

251 000

1966

326 000

1967

1 074 000

1968

325 000

1969

836 000

1970

651 000

1971

698 000

1972

2 640 000

összesen

9 331 000

Mindhiába volt azonban a bonyolult rendszer felfejtése a BM részéről, hamarosan kiderült, hogy Gergely a Külkereskedelmi Minisztérium tudtával és beleegyezésével támogatta az indiai üzletembert, akinek mind az MNB-nél, mind a Külkereskedelmi Banknál folyószámlája volt, és a pénzt az indiai kormánypárt választási kampányához való hozzájárulásra szánták.[137] (Kis adalék a korabeli Magyarország pénzügyi helyzetéről: míg 1960-ban kétmilliárd devizaforintra rúgott az adósság, 1969-re már 9,3 milliárd devizaforint tartozása volt az országnak, és 1962-től voltak olyan időszakok, amikor az MNB napi likviditási problémákkal küzdött.[138] Mindeközben India atomfegyverek előállításán dolgozott.)

Szintén párttámogatást gyaníthatunk a két olasz külkereskedővel, Emilio Thierryvel és Alessandro Bonassival kötött megállapodások mögött, bár erről csak közvetett bizonyítékaink vannak. Az Olaszországgal folytatott kereskedelmi kapcsolatok rendkívül szorosak és speciálisak voltak, de más okokból, mint a nyugatnémetekkel kialakított partnerség. Elsősorban Nyugat-Európa legerősebb kommunista pártjának szerepe határozta meg a magyar–olasz gazdasági kapcsolatokat a negyvenes évek végétől, és bár a Kádár-rendszer idején gyengült a korábban igen erős és sok esetben komoly tehertételt jelentő szovjet nyomás az olasz kommunisták támogatását illetően, a hidegháború teljes időszakában jelentős pénzügyi hozzájárulást kaptak az itáliai elvtársak a keleti blokk országaiból.[139] Ennek a támogatásnak a legnyilvánvalóbb formája az Olasz Kommunista Párt saját vállalatainak előnyben részesítése volt, de a pártvállalatokkal folyó kereskedelem mellett közvetlen pénzforrásokat is biztosított számukra Magyarország a Római Kereskedelmi Kirendeltség segítségével. A Magyar Nemzeti Bankon keresztül Rómába – és a világ számos városában fenntartott kirendeltségre – küldött „alkotmányos költségek” tulajdonképpen korrupciós pénzek voltak,[140] amelyek azt a célt szolgálták, hogy megvesztegessék a kiszemelt üzletfelet. Hivatalosan „bizalmas jellegű rendkívüli kiadások”[141] néven illették, és központilag szabályozták a kenőpénzként funkcionáló összegek felhasználását és elszámolását. Az üzletek megkötésekor a jutalékra vonatkozó megállapodás elfogadására kizárólag a külkereskedelmi vállalat igazgatója, esetleg helyettese volt felhatalmazva, a megállapodás dokumentumait titkosan kellett kezelni, és az ehhez köthető iratokat lehetőleg semleges papírra írták, cégszerű aláírás és bélyegző nélkül.[142]

Az alkotmányos költségek tehát elsősorban az üzletkötésekhez biztosított titkos pénzek voltak, de fedeztek ebből a keretből titkosszolgálati akciókat, valamint a központi politika által meghatározott, egyéb burkolt feladatokat is.[143] A Metalimpex is küldött a római kereskedelmi tanácsos részére különböző összegeket alkotmányos költség címén, amelyekből a már említett két olasz üzletkötő is megkapta a munkájáért járó jutalékot. A Dévai-ügy kapcsán összegyűjtött adatokból nem derül ki, hogy volt-e bármilyen politikai megfontolás a két üzletkötő kiválasztásában, de mivel később a BM a vállalatvezetők ellen nem használta fel terhelő bizonyítékként a nyilvánvalóan korrupciós kapcsolatot – és ismerjük a korabeli preferenciákat az üzletfelek kiválasztásánál is –, nem zárható ki az a lehetőség sem, hogy mind Bonassi, mind Thierry köthetőek voltak az OKP érdekeltségéhez. 1970–1973 között a Metalimpex összesen 40 695,59 USD összegben utalt az olaszországi magyar kirendeltségekre alkotmányos költséget,[144] de pontos kimutatást adtak át a belügynek a korábbi évek átutalásairól is:

A Metalimpex Pénzügyi Osztálya által készített kimutatás a Rómába küldött alkotmányos költségekről, 1971. április 30.

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. 284.)

Devizanem

Összeg

Jogcím

1963.06.04.

LIT

2 500 000,00

alkotmányos költség

1964.11.10.

LIT

4 299 033,60

alkotmányos költség

1964.12.15.

USD

5 669,00

alkotmányos költség

1965.04.29.

USD

7 000,00

alkotmányos költség

1965.07.28.

USD

4 960,00

alkotmányos költség

1966.01.11.

USD

1 321,00

alkotmányos költség

1966.09.27.

USD

1 560,33

kirendeltségi ellátmány

1966.12.07.

LIT

3 189 325,00

alkotmányos költség

1966.12.07.

USD

4 444,00

alkotmányos költség

1966.12.07.

USD

4 300,40

alkotmányos költség

1967.04.15.

USD

1 000,00

alkotmányos költség

1970.01.15.

USD

7 000,00

alkotmányos költség

A Metalimpex Pénzügyi Osztálya által készített kimutatás a Milánóba küldött alkotmányos költségekről, 1971. április 30.

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. 285.)

Devizanem

Összeg

Jogcím

1967.12.06.

USD

1 000,00

alkotmányos költség

1969.04.24.

LIT

500 000,00

alkotmányos költség

1970.12.11.

USD

1 019,18

alkotmányos költség

1971.01.11.

USD

3 969,99

alkotmányos költség

1971.02.18.

USD

1 334,20

alkotmányos költség

1971.02.05.

USD

2 373,50

alkotmányos költség

1971.03.05.

USD

719,45

alkotmányos költség

1971.03.04.

USD

1 728,35

alkotmányos költség

A Metalimpex által a kirendeltségre utalt összegekből a két korábban említett üzletkötőnek szánt kétszázalékos jutalékból Gergely Miklós 1969-től kezdődően a leszállított áruk tonnája után fél dollárt visszakért. Ezeket a titkos jutalékokból befolyt még titkosabb visszatérítéseket általában Dévai vette át személyesen, és juttatta el az MNVK-2. részére.[145] 1970 elejétől 1974 januárjáig hozzávetőlegesen 83 ezer USD-t[146] sikerült ezzel a módszerrel kitermelni, amelyből a római és a milánói rezidentúra 23 ezer dollárt kapott vissza titkosszolgálati célokra, a fennmaradt összeg, nagyjából 60 ezer dollár pedig a katonai felderítésé lett.[147]

Kimutatás a Dévai István által bevallott összegekről, amelyeket a római és a milánói kirendeltség részére átutalt

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Jegyzőkönyv, 1974. november 26. 262.)

Dátum

Kirendeltségnek átadva

Szolgálatnak átadva

1971. április

20 000 SFr

(kb. 7000 USD)

25 000 SFr

(kb. 8250 USD)

1973. február

20 000 SFr

44 860 SFr

(kb. 15 000 USD)

5250 USD

1973. június

2935 USD

22 260 SFr

(kb. 7800 USD)

1974. január

5000 USD

56 300 DM

(kb. 21 400 USD)

10 000 SFr

(kb. 3500 USD)

60 USD

Összesen

21 935 USD

61 260 USD

A két olaszországi kereskedelmi kirendeltség működésénél is azt látjuk tehát, hogy az MNVK-2. Csoportfőnökségének komoly befolyása volt az ott történtekre. Egyrészről ez természetesen következik abból a felosztásból, amely a Varsói Szerződés tagállamainak feladatait határozta meg, ugyanis a Magyar Néphadsereg volt a felelős az észak-olaszországi NATO-bázisok megfigyeléséért, másrészről megerősíti azt a feltételezést, hogy a katonai felderítés erős civil bázissal rendelkezett a külkereskedők között. Sőt az általam fellelt anyagok azt sugallják, hogy a kereskedelmi kirendeltségek érdemi munkája itt is, akárcsak Frankfurtban, az MNVK-2. felügyeletével zajlott, dacára a BM egyértelmű jelenlétének.

Dévainak a titkos jutalékok mozgatása során két római kereskedelmi tanácsossal volt személyes kapcsolata: Darvas Lászlóval és Oblath Györggyel.[148] Mindketten tudtak az MNVK-2. részére végzett „valutakitermelésről”, a titkos jutalékokból származó visszatérítésekről. Darvas László 1945-ben lépett be a kommunista pártba, és a Magyar Államrendőrség Budapesti Főkapitánysága Politikai Rendészeti Osztályán, vagyis a Péter Gábor vezette politikai rendőrségen vállalt munkát. Később vegyész szakképzettséget szerzett, és a váci Forte Fotokémiai Ipari Vállalat, majd a Péti Nitrogénművek, utána a Tiszavidéki Vegyi Kombinát vezetője lett. Külkereskedelmi karrierjét 1956 januárjában kezdte, amikor a Chemolimpex igazgatójának nevezték ki. 1963-ban a külkereskedelmi miniszter helyettese lett, erről a posztról került 1969-ben Rómába.[149] A nyomozás idején, 1974-ben már a Hungarotexnek, az 1946-ban létrehozott külkereskedelmi vállalatnak az igazgatója volt, ahová Rómából való visszatérése után helyezték.

Oblath György a Lignimpex éléről került külföldi állomáshelyeire, majd a hatvanas évek végén maga is ellátta a Hungarotex irányítását. Oblath karrierje több ponton is érinti e történet vonalát, ugyanis 1959-ben őt is Rév Lajos, a pártközpont munkatársa kereste fel, akárcsak Gergelyt, és közölte vele, hogy Indiába helyezik kereskedelmi tanácsosnak,[150] s 1963 őszéig tartózkodott Új-Delhiben. Azon évek egy részében tehát, amikor a Metalimpex burkoltan jelentős összegeket juttatott az indiai kormánypárt számára, Oblath képviselte Indiában a magyar kereskedelmi érdekeket. Személyével kapcsolatban fontos megjegyezni, hogy „Petneházi” fedőnéven már legalább az ötvenes évek közepétől a belügynek dolgozott, de anyagai a forradalom alatt megsemmisültek.[151] Indiai kiküldetése során rendszeres jelentéseket küldött a BM-nek,[152] de hazaérkezése után arra hivatkozva, hogy hírszerzői lehetőségei megszűntek, kizárták a hálózatból, és a továbbiakban társadalmi kapcsolatként számítottak együttműködésére.[153] Kérdésként merülhet fel, hogy későbbi római állomáshelyén, a hetvenes évek elején, vajon melyik titkosszolgálattal dolgozhatott együtt? Az MNVK-2. pénzmozgásairól mindenesetre tudnia kellett, és a szolgálat felvette a kapcsolatot vele, még Rómába kerülése előtt – legalábbis Dévai szerint.[154]

Az 1961-ben megszervezett milánói kirendeltség is többnyire a katonák ellenőrzése alatt állt. 1966-ban például az olasz szervek által letartóztatott, majd fogolycserével szabadult, fedett állományú tiszt, Budai Ferenc őrnagy, Dévai személyes ismerőse állt az élén.[155] Budai a nyomozás idején éppen az Idegenforgalmi Hivatal vezetőjeként egyengette a KGB fedővállalatának, az Interpress Nyomda és Lapkiadó Vállalatnak gazdasági ügyeit,[156] később Szíriában szolgálta a hírszerzést,[157] majd a nyolcvanas évek végén a Delta Szaklapkiadó és Műszaki Szolgáltató Leányvállalat élén találjuk, ahova régi „üzlettársa”, Siklósi Norbert helyezte.[158]

Hasonlóan beavatott lehetett a felderítés ügyeibe Csillag Mátyás[159] milánói kereskedelmi tanácsos is, aki a Metalimpex által kitermelt visszatérítéseket átvette a két olasz képviselőtől, és feladata volt, hogy azokat – amennyiben Dévai nem utazik Milánóba – eljuttassa a római kirendeltség vezetőjéhez. Csillag Mátyás azonban 1973-ban emigrált, és nyilván magával vitte titkait is. Mivel a kényes szökés időben nem sokkal előzte meg a Metalimpex vezetői ellen folyó nyomozást, a BM azt is megpróbálta kideríteni, vajon az egykori kereskedelmi tanácsos mennyire lehetett beavatott a titkosszolgálat ügyeibe. Azért is volt ez fontos, mert Csillag felesége külföldi kiküldetésük előtt a Metalimpex idegen nyelvű levelezője volt,[160] így felmerült, hogy a vállalat vezetői és a háttérben működő MNVK-2. tisztjei közelebbről ismerhették a házaspárt. Csillagnak természetesen pozíciójából adódóan teljesen át kellett látnia a titkos jutalékok rendszerének működését, az alkotmányos költségek rendeltetését, és tisztában lehetett a kirendeltségen működő személyek mögött álló hírszerző szervek jelenlétével és munkájával. A dokumentumokból kiderül, hogy Csillag emigrálása után Milánóban maradt, és egy amerikai cégnél, a Philipp Brothersnél[161] helyezkedett el, amely üzleti kapcsolatban állt a Metalimpexszel is. Felmerült a gyanú, hogy az MNVK-2. direkt „léptette le” a külkereskedőt, és építette be az amerikai vállalathoz,[162] de erre utaló bizonyítékot nem találtak. Csillag utódja Máté Lajos lett, aki a BM információi szerint szintén a katonai felderítés kapcsolataként került állomáshelyére.[163]

Az MNVK-2. jelenléte Milánóban rendkívül erős volt, kereskedelmi központján kívül sajtórezidentúrája is működtetett itt fedett irodát,[164] és 1974–1975 folyamán itt hozták létre – Práczki István vezetésével – az MNVK-2. saját alapítású cégének, a külföldi tulajdonban lévő, de Magyarországon működő Idegenforgalmi Propaganda és Kiadóvállalatnak a leányvállalatát, amelyet utazási irodaként álcáztak.[165]

A titkos jutalékok rendszere természetesen a többi partnerország irányában is működött, Németország és Ausztria felé éppúgy, mint a közel-keleti államok felé. A szisztéma nagyjából mindenhol egyforma volt, bár egyes esetekben „színesíthették” a megszokott korrupciós eszközöket némi zsarolással is, amennyiben a kiszemelt fél nem tartotta be a visszatérítésekre vonatkozó játékszabályokat, vagy éppen olyan információknak lehetett a birtokában, amelyeknek a megszerzése előnyt jelenthetett a magyar szolgálatok számára. Ez történt például a Mannesmann nevű német cég egyik osztályának vezetőjével is, aki birtokában volt a cég harckocsigyártásra vonatkozó adatainak, és tőle függött a Metalimpexszel megkötendő szerződések sorsa is. Dévai kiderítette, hogy az illető lelkes híve a vadászatoknak és a szép lányoknak egyaránt, így az MNVK-2-vel és a Mavaddal egyeztetve egy kellemes hétvégét szervezett számára a budai erdőkben, ahol néhány intim fotó elkészülte után biztosítva látta az üzlet megkötésének feltételeit.[166] Valójában a Mannesmann-nal való üzleti kapcsolat rendkívül jövedelmező volt mindkét fél számára, úgyhogy a kompromittáló képek felhasználására talán soha nem is került sor. Dévai letartóztatása után cellatársának elejtette, hogy a Mannesmanntól tíz dollárral drágábban vásárolta a különböző olajszerelvények darabját, mint amennyiről más cégek árajánlatai szóltak.[167]

„Tavaly szeptemberben, mint ahogy annak idején szóbelileg tájékoztatást is adtam, megállapodtam a Mannesmann céggel, hogy a negyedik negyedévi drill pipe szállítások után 20 ezer DM külön titkos engedményt nyújtanak. Ezen összeget mostani kinn tartózkodásom során átvettem, és a mai napon Szabó elvtársnak átadtam. Ezzel kapcsolatban az alábbi kérésem van. Április 11-én a Mannesmanntól két igazgató és két cégvezető jön Budapestre 3–4 napra. Vállalati keretből csak egy személy meghívására van lehetőség, ezért kérem, hogy a felmerülő költségeket, amelyek 3–5 ezer forintot tehetnek ki, elszámolhassam. Megállapodtam velük ugyanis abban, hogy jövő év első negyedévben az ez évi csőszállítások után 30 ezer DM extra titkos engedményt biztosítanak.”[168]

A BM megállapítása szerint az üzletfél jutalékrendszeren alapuló kiválasztása az évek során – csak a Metalimpex esetében – több millió dolláros veszteséget okozott a Magyar Népköztársaság számára.[169]

Titkosszolgálati vállalatalapítások

és offshore cégek

2010 tavaszán az újságokból értesülhetett az olvasó arról, hogy az Eurocom Rail Cargo Zrt., amely az első magán vontatási szolgáltató volt az országban, félmilliárd forinttal tartozik a Magyar Államvasutaknak.[170] A több évtizedes múlttal rendelkező vállalat ezzel elérkezett pályafutása végére, kénytelen volt csődeljárást kezdeményezni maga ellen, mozdonyaitól megszabadulni és feladni a vasúti fuvarozásban elfoglalt pozícióit. A cég eredetileg nem a kötöttpályás teherfuvarozásban rejlő lehetőségekből kívánt részesedést kihasítani magának, a vasúthoz köthető tevékenységét csak 2007-ben kezdte. Külkereskedelmi vállalatként indult, méghozzá titkosszolgálati közreműködéssel. 1972. augusztus 17-én jegyezték be Magyarországon az Eurocomot,[171] amelyet három vagy négy nagyvállalat vezérigazgatója alapított, és a megszervezésével Práczki Istvánt, az MNVK-2. hírszerzőjét bízták meg.[172] Az alapításhoz szükséges hárommillió forintos alaptőkét a katonai felderítés biztosította, céljuk az volt, hogy a szerv működését üzleti alapokra helyezzék. Történetünk szempontjából az Eurocom nevű cég megalapítása azért kulcsfontosságú momentum, mert a működésében részt vállaló nagyvállalatok legfontosabbika éppen a Metalimpex volt.

Az Eurocomot az MNVK-2. alapította, kifejezetten azzal a szándékkal, hogy működéséhez pénzügyi erőforrásokat biztosítson.[173] Ez a fajta gazdasági tevékenység máig bevett gyakorlat a világ különböző államainak titkosszolgálataiban, hiszen az illegális hírszerzés egyik fontos bázisainak számítanak ezek a vállalkozások, nem is beszélve a pénzügyi lehetőségekről. Az Eurocom igazgatótanácsi ülésein Dévai mellett a következő személyek vettek részt: Szabó János, az MNVK-2. alezredese, Dergács Ferenc, a Monimpex vezérigazgatója, Jurassza Ferenc, az Agrimpex vezérigazgatója, Dézsi Albert, a Terimpex vezérigazgatója, Práczki István, az Eurocom alapítója, első igazgatója és a katonai felderítés alezredese, valamint – Práczki leváltása után – Szekeres Tamás, az Eurocom igazgatója.[174] Bár az ügy kapcsán a felsorolt vállalatokról többet nem tudhatunk meg, mindenesetre nagy valószínűséggel a többi cég is a katonai titkosszolgálat hatáskörébe tartozott, ha bevonták őket a felderítés saját alapítású vállalatának működésébe.

A Terimpexről már tudjuk, hogy az ország mezőgazdasági exportjának jelentős részét végző, hússzállítással foglalkozó mamutvállalat, a legnagyobb magyar támogatója volt az Olasz Kommunista Pártnak,[175] és az Eurocomban vállalt szerepéből láthatjuk, hogy titkos tevékenysége ennél a feladatnál nem is ért véget. A vállalat és az MNVK-2. közötti kapcsolatra utal az is, hogy Budai Ferenc, a katonai felderítés tisztje – aki a jelen kötetben leírt összefüggések állandóan visszatérő szereplője – Milánóba kerülése előtt a Terimpex Külkereskedelmi Vállalatnál is dolgozott, minden valószínűség szerint fedett állományban.[176]

Az Eurocom fedésének megszervezéséhez komoly konspiráció szükségeltetett, amely eleinte kevésbé volt adott, így – Práczki István visszaemlékezése alapján – több revizori vizsgálatot is folytatott ellenük a Külkereskedelmi Minisztérium, mert felmerült a gyanú, hogy a hatóság állami köntösbe bújtatott magáncéggel áll szemben. A gyanú tulajdonképpen igaz is volt, a bukást mégis el lehetett kerülni, ugyanis a „revizori jelentést lefülelte a cég”,[177] vagyis a katonai titkosszolgálat.

A kissé döcögve induló törpevállalat hamarosan jól menő közvetítőként lépett be a hazai külkereskedelmi forgalomba. Működését senki nem akadályozta, a mögötte álló érdekcsoport nyilván jó összeköttetésekkel rendelkezett, pedig megjelenése a piacon több állami vállalat érdekét is sértette. A nyomozás során többször felmerült az Eurocom, mint a katonai felderítés fedőcége, a BM mégsem vizsgálódott kitartóan, nagyobb gondot fordított a nem sokkal később megalapított külföldi leányvállalatok működésére. Az okokat teljes bizonyossággal nem tudjuk feltárni, azonban a vizsgálat során két jelentésben is megjegyzik, hogy az Eurocomban a BM is érdekelve volt, ráadásul a cég egyik vezetője, Nagy Sándor belügyi alkalmazott.[178] A BM szerepe közel sem biztos, és ha részt is vett a cég létrehozásában, egyáltalán nem tisztázott, mekkora rálátása lehetett annak működésére. Maga Práczki István is kételkedve rázta fejét a BM jelenlétére,[179] bár elég hamar eltávolították az Eurocom közeléből, így valószínűleg nem lehetett mindenről tudomása. Az viszont elgondolkodtató, hogy a nyomozás befejeztével összeállított terhelő adatok között nem fordítottak túl nagy figyelmet a katonák fedőcégére, pedig az összegyűjtött vallomásokból kiderül, komoly népgazdasági érdekeket sértett a kis létszámú kereskedelmi közvetítő cég.

Az Eurocom az előző fejezetben tárgyalt üzletkötőkhöz hasonló szisztéma szerint hasította ki a maga hasznát az ország külkereskedelméből. Több világhírű nyugati cég – például a brit BP olajkonszern, a német Linde, a svájci Oerlikon vagy a svéd Addo[180] – kizárólagos hazai forgalmazója lett, de előfordult, hogy olyan termékek kereskedelmébe szállt be, amelyek már hosszú ideje jelen voltak a hazai piacon, vagyis megjelenésével megemelte a beszerzési árakat. A svéd ESAB céggel a Metalimpex már évek óta kapcsolatban állt, de miután létrehozták az Eurocomot, Dévai elsősorban az új cég érdekeit tartotta szem előtt. Ellehetetlenítette, hogy a Metalimpex ártárgyalásokat folytasson a svéd beszállítóval: a magyar külkereskedelmi vállalat és az ESAB közé közvetítőnek beiktatta az MNVK-2. vállalkozását.[181] A BM-nek dolgozó Michalkó információi szerint ezzel 30–35 ezer svéd korona népgazdasági kár keletkezett évente. De az ESAB-bal kötött kizárólagos képviseleti megállapodás tulajdonképpen nemcsak a Metalimpex számára volt hátrányos, hanem beleszólt a Ferroglobus ügyeibe is. A D-166-os fedőszámot viselő SZT-tiszt szerint ugyanis – aki nem volt más, mint dr. Vásárhelyi József, a III/II. Csoportfőnökség alezredese és a Csepel Vas- és Fémművek főosztályvezető-helyettese[182] – az ESAB konkurenciájaként megjelenő nyugatnémet gyártó, a Messer Griesheim által Magyarországon létrehozott konszignációs raktárt[183] átadták az ESAB számára, amely kedvezőtlenebb feltételeket biztosított, mint a versenytárs.[184] Az állami külkereskedelmi cég veszített, az Eurocom nyert az üzleten: állítólag minimum öt-hat százalékos, forgalom után járó jutalékot az ESAB-tól.[185] A Metalimpex alkalmazottai hiába tiltakoztak az üzletkötő belépése ellen arra hivatkozva, hogy évek óta rendszeresen importálnak az ESAB termékeiből magyar ipari üzemek számára, Dévai nyomására a szerződést meg kellett kötni az ESAB, a Metalimpex és a Ferroglobus között.[186]

Az Eurocom gyorsan nyereséges vállalkozássá fejlődött, viszonylag hamar elkezdett Nyugat felé terjeszkedni, hiszen ez volt a legfontosabb cél.[187] Práczki István a könyvében arról ír, hogy 1973 elején egy Duplex GmbH nevű vállalatot hoztak először létre, liechtensteini bejegyzéssel, osztrák és olasz közreműködők bevonásával, salzburgi központtal,[188] majd idővel ennek a vegyesvállalatnak a felhasználásával alapítottak egyre több leányvállalatot. A belügyes anyagok között a Duplex névvel nem találkoztam, azonban annál többet foglalkoztak egy Intereurop nevű, szintén vaduzi bejegyzéssel létrejött, MNVK-2-es érdekeltségű vállalattal, amelynek felállításában fontos szerepe volt Dévainak és a Metalimpexnek. Elképzelhető, hogy két különböző, de egy időben zajló vállalatalapításról van szó, de az azonosságot sem lehet kizárni. A Metalimpex vállalati anyagai között fennmaradt szerződések tovább bonyolítják a képet, ugyanis egyből két Intereuropról szólnak. A Liechtensteinben bejegyzett vállalat mellett ugyanezen a néven létezett egy bécsi bejegyzésű is.[189] A forma megválasztásánál adózási szempontok vezérelhették az alapítókat, hiszen Liechtenstein adóparadicsomnak számított, bevett gyakorlat volt nyugat-európai cégek esetében is, hogy a törpeállamban hozták létre vállalkozásukat, függetlenül működési helyüktől. „Az Intereurop Wien szolgáltatásaiért tehát adózási okokból az Intereurop Vaduz kapja az ellenszolgáltatást.”[190] Ennek a kitételnek a gyakorlati kivitelezését azonban csak hallgatólagos megállapodás szerint követték: „Lehetőleg kerüljük el azokat a bizalmasan kezelendő részleteket, amelyeknek megszellőztetése ügyviteli utasításban nem kívánatos.”[191]

Az Intereurop Wien gyakorlatilag egy jugoszláv céggel közösen működtetett bécsi iroda volt, amely arra szolgált, hogy a Metalimpex és partnerének kilétét fedésben tartsa. A jugoszláv társ egy Mile Jovanovits névre hallgató kereskedő szintén Vaduzban bejegyzett cége volt, a Fercom International Steel Company East.[192] A Külkereskedelmi Minisztériumhoz beterjesztett engedélyeztetési kérelem azzal indokolta az Intereurop létrehozásának szükségességét, hogy a KKM által meghatározott kereskedelmi irányelvek szigorúan szabályozták a különböző országokba irányuló export mennyiségét, pedig adott területek nagyobb felvevőpiacot is takarhattak, ennek kihasználására azonban a Metalimpexnek már nem voltak lehetőségei, kénytelen volt közvetítő céget bekapcsolni. Hasonló szempontok alapján volt érdekelt Jovanovits is a cégalapításban, mivel Jugoszlávia felé irányuló üzleteit saját maga nem bonyolíthatta, így „mind a Fercomnak, mind pedig vállalatunknak szüksége van arra, hogy egyes esetekben rejtve maradjon. Ezt a célt szolgálja, hogy a társulásba egy megfelelő osztrák céget, az Intereurop Export GmbH-t bevonjuk.”[193] A két társuló cég egy közös kasszát hozott létre, amelybe minden üzlet után két-két százalékot volt köteles befizetni. Ebből az összegből tartották fent a közös irodát, az Intereuropot, innen finanszírozták az összes járulékos költséget, a haszonból pedig fele-fele arányban részesültek.[194] A társasági szerződés alapján a két cég kötelezte magát, hogy évente legalább negyvenezer tonna hengereltárut értékesít az Intereuropon keresztül, de a Fercom ezen túl arra is kötelezettséget vállalt, hogy lemond az irodán kívüli minden egyéb tevékenységéről.

Bár a hivatalos dokumentumokból nem derül ki, de osztrák érdekeltség is árnyalta az Intereurop tevékenységét. Minden bizonnyal az osztrák működés optimalizálásához kellett egy helyi állampolgár is, akinek kilétéről szintén keveset tudunk. A Feistrizer névre hallgató partner számára 3,5 svájci frank részesedést ígértek tonnánként a nyolcvanezer tonna hengereltáru forgalmazása után.[195] Az iroda munkatársait a Metalimpex és a Fercom két-két delegáltja adta, a Magyarországról érkezett alkalmazottak a Metalimpex állományában maradtak.

A magyar eredet elrejtése mellett a Metalimpexnek érdeke volt, hogy a célországot is titokban tartsa, bizonyos mennyiségen felül ugyanis egyes országok esetében a minisztérium négyszázalékos adóbefizetéssel sújtotta a külkereskedelmi cégeket, így sokkal jobban jártak, ha egy két százalékot felszámító közvetítő vállalatot használtak fel az áru eljuttatására. Különösen akkor jártak jól, ha a közvetítő vállalat is a saját tulajdonukban volt, így a kifizetett jutalék is saját haszon maradt.[196] De az Intereuropot használták abban az esetben is, ha különböző politikai érdekek miatt kellett eltitkolni az üzletek lebonyolítását, például Izrael vonatkozásában, az arab–izraeli konfliktus újbóli kiéleződésekor. Mindennek tetejébe a közhangulat is a Metalimpex ellen fordult, mivel a nagy gyártó cégek rossz szemmel nézték, hogy hiába ők végzik a tényleges munkát, a haszon nem náluk csapódik le. Erős nyomás nehezedett hát a területet felügyelő minisztériumra, hogy a külkereskedelmi cég nyereségét csökkentse, pontosabban, hogy kivonja annak jelentős részét. Különböző megszorításokkal, megnövelt adóterhekkel próbálta a cég profitját a népgazdaság vérkeringésébe bevonni,[197] ami ellen a vállalat vezetősége és a tényleges irányítást végző titkosszolgálat úgy védekezett, hogy eltüntette a bevételeket.[198]

A külföldön működő magyar érdekeltségek pénzügyi ellenőrzését az Általános Értékforgalmi Bank Rt. végezte, amelynek egyik munkatársa, Markóczi Jenő észrevételezte a benyújtott ügyviteli szabályzatot.[199] Első kérdése arra irányult, hogyan akarják az iroda működéséből származó jövedelmet kihozni Ausztriából. A Metalimpex megbízottjai nem tudtak válaszolni a kérdésre, hiszen az iroda létrehozásának elsődleges célja éppen az volt, hogy kint tartsák ezeket az összegeket, de az ügyviteli szabályzatból – mint már volt róla szó – kimaradt a két Intereurop közötti feladat- és pénzmegosztási kitétel, így a felügyelő bank minden részletről nem szerezhetett tudomást. A bank tisztviselője mellékesen hozzáfűzte, miképpen lehetett volna sokkal körültekintőbben céget alapítani külföldön úgy, hogy sehol se jelenjen meg a magyar érdekeltség. Állítása szerint ismert olyan svájci holdingtársaságokat, amelyek minimális díj ellenében vállalták, hogy tagként szerepeljenek egy cég létrehozásánál, tökéletesen háttérben tartva az igazi tulajdonost. (Lásd az 1. számú dokumentumot.) Klasszikus offshore megoldás. Felmerül bennünk a kérdés, hogy a hetvenes években az Általános Értékforgalmi Bank Rt.-nél milyen gyakran találkozhattak a cégalapításnak ezzel a formájával, hogy ilyen jól ismerték az erre vonatkozó lehetőségeket.

Az Intereurop valós működéséről a hazai pénzügyi felügyeleti szerveknek nem volt hivatalos tudomása, azonban több intézmény magas pozícióban lévő vezetője támogatta és fedezte a cég ügyeit – nyilván nem önzetlenül. Beavatott volt például Salusinszky István[200] is, a Magyar Külkereskedelmi Bank vezérigazgatója. A bankvezér már a negyvenes évektől kezdve benne volt a külkereskedelmi élet sűrűjében, fontos kapcsolatai voltak például az Olasz Kommunista Párttal, jól ismerte a pártvállalatokon keresztül történő pártfinanszírozási rendszert. Salusinszky komoly támogatója volt Vittorio Savinak, aki az OKP Soresco nevezetű cégének ügyvezető igazgatójaként tevékenykedett több évtizedig.[201] Kapcsolatuk abból az időből származhatott, amikor a Külkereskedelmi Bank vezetője még római kereskedelmi tanácsosként szolgálta a szovjet blokk érdekeit. Részt vett a Rómába áramló „alkotmányos költségek” célba juttatásában, amit alátámaszt Salusinszkynak 1963 folyamán a Magyar Nemzeti Bank egy levelére írt válasza. A római kirendeltség pénzügyeinek tisztázatlanságát firtató kérdésre a kereskedelmi tanácsos így válaszolt: „Az Önök által említett kifizetések véleményünk szerint csupán valamilyen adminisztratív hiba folytán nem kerültek előjegyzésre Önöknél. Egyébként az ügy természeténél fogva lehetetlen volt az Önök erre vonatkozó engedélyét bevárni, és azért ezen kifizetéseket kénytelenek voltunk fontos érdekek előmozdítása végett Dézsi elvtárssal erre vonatkozóan folytatott megbeszéléseink alapján eszközölni. Kérjük, szíveskedjenek e kifizetések kérdését Dézsi elvtárssal tisztázni, annál is inkább, mert ily jellegű kifizetésekre előreláthatóan a jövőben is sor kerülhet.”[202]

Dézsi Albert – az OKP támogatásában elől járó Terimpex vezérigazgatójaként – az Olaszországba folyó „alkotmányos költségek” és titkos jutalékok kulcsembere volt. Salusinszky előtt tehát nem volt ismeretlen a titkosszolgálatokkal való együttműködés sem. Mivel Rómában a katonai felderítés volt a meghatározó erő a hatvanas években, valamint egyértelmű, hogy az Intereurop ügyeiről tudomással bírt, gyanítható, hogy katonai területen lehetett kapcsolata a hírszerzéssel. Ezt a feltételezést alátámasztják Bíró Géza információi is, aki az 1961-ben felállított Milánói Kereskedelmi Kirendeltség első tanácsosa volt, ahová a BM hálózati kapcsolataként helyezték. Jelentéseiből kiderül, hogy a római kereskedelmi tanácsos, vagyis Salusinszky olyan döntést hozott, amely erősen akadályozta Bírót a hírszerző feladatainak ellátásában. Az Olasz Kommunista Párt Soresco nevű cégéhez került, és egy különálló irodában ült egész nap, amely gyakorlatilag lehetetlenné tette, hogy bárkivel is kapcsolatba kerüljön.[203]

Mindez egyértelműen a rivális katonai felderítés szándéka szerint történt – legalábbis a belügy szerint: „Nyilvánvaló, hogy Salusinszky elvtárs magatartásából a társszerv érdekeinek előtérbe helyezése tükröződik, s ezzel a saját titkos munkatársunk foglalkoztatását illetően igen kényelmetlen helyzetbe hozott bennünket.”

A belügyi hírszerzés a helyzet orvoslását a társszervvel való egyeztetésben látta: „a társszerv vezetőjével történt beszélgetés eredményeként minimálisan annyit kellene elérni, hogy ha Salusinszky nem is szimpatizál »Naggyal«,[204] de ne tegye lehetetlenné, és ne akadályozza munkáját.”[205] Az állambiztonság hírszerző csoportfőnökségének a társszerve, amely a Római Kereskedelmi Kirendeltség vezetőjét is irányította, nem lehetett más, csak a katonai felderítés, így nem marad kétségünk afelől, hogy Salusinszky is az ő megnyertjeik közé tartozott. A belügy informátora szerint ő volt az, aki Práczki Istvánt is eltávolította a Milánóban létrehozott fedőcég közeléből.[206]

1964-től Salusinszky minden eddiginél magasabb beosztásba került: kinevezték a Magyar Külkereskedelmi Bank vezetőjének. A korábban ismertetett és a külkereskedelem felhasználásával működő bonyolult pénzügyi és titkosszolgálati mechanizmus fedésére a Külkereskedelmi Bank vezérigazgatói posztja kiválóan alkalmas volt. A bankvezér hozzá is segítette az Intereurop alapítóit a szükséges engedélyek beszerzéséhez: Gergely Miklós személyes megbeszélés során kapott ígéretet Salusinszkytől, hogy a devizahatósági engedély kiadása nem fog akadályba ütközni.[207] A Dévai ellen megindított nyomozás aggodalommal töltötte el a bankvezért, feltehetően joggal félt attól, hogy az ügyben játszott szerepe felszínre kerül. A BM is gyaníthatta, hogy Salusinszky támogatta az MNVK-2. cégalapításait, ezért igyekezett megtudni, miképpen reagál a pénzintézeti vezető Dévai letartóztatására.

„Salusinszky elvtárs, a Külkereskedelmi Bank vezérigazgatója tart attól, hogy Dévai letartóztatása nyomán a BM firtatni fogja a Metalimpex Bécsben lévő és Vaduzban bejegyzett közös vállalkozásának hátterét. A hírforrás szerint Salusinszky megjegyezte, hogy akkor pedig nagy baj lesz. A hírforrás közlése szerint ez a közös vállalkozás egy nem létező vállalat, mert nincs bejegyezve a Pénzintézeti Központban. Ennek következtében nem áll hazai pénzügyi ellenőrzés alatt, nem fizet be nyereséget, pénzügyi műveletei nem követhetők nyomon, a befolyt pénzekből annyit könyvelnek el, amennyit akarnak, és a cég alkalmazottaiként Bécsben dolgozó magyar állampolgárok nem részesülhetnek a Magyar Népköztársaság jogi védelmében. A vállalat esetleges sikertelen pénzügyi ügyleteiért az anyagi terhet és hátrányt nem az állam, hanem a Metalimpex kell, hogy fedezze, nyilvánvalóan hamis pénzügyi könyvelés vagy egyéb hamisítás útján.”[208]

Dévainak az MNVK-2. számára leadott jelentéséből az is kiderül, hogy Fekete János, a Magyar Nemzeti Bank elnökhelyettese is szóbeli hozzájárulással támogatta a bécsi vállalat pénzeszközeinek kint tartását, vagyis engedélyt adott arra, hogy ne utalják haza az Intereurop nyereségéből a Metalimpexet megillető részt.[209] A mindenkori bécsi kereskedelmi tanácsos is folyamatos támogatást adott az Intereurop ügyeihez, és ő volt az, akihez a cég alkalmazottai a felmerülő problémáikkal fordulhattak.[210] Az általunk tárgyalt időszakban Mádai István vezette a kereskedelmi kirendeltséget Bécsben, aki Dévai vallomása szerint komoly segítséget jelentett a fedőcég működtetése során. Mádai jól tájékozottnak számított titkosszolgálati ügyekben, sőt beavatottsága olyan széles spektrumú volt, hogy nem mindennapi történetét érdemes néhány mondatban összefoglalni.

Mádai István a zsidóüldözéseket Budapesten bujkálva élte túl, többször megszökött a nácik és a nyilasok fogságából is, majd a háború után egyből felvételét kérte a kommunista pártba. A harmincas években kereskedelmi képesítést szerzett férfi karrierje gyorsan ívelt felfelé: a kőbányai sörgyár csoportvezetőjéből 1949-re az Édességbolt Nagykereskedelmi Nemzeti Vállalat vezérigazgató-helyettese lett, 1950 áprilisában pedig Washingtonba helyezték, ő látta el a kereskedelmi tanácsosi posztot.[211] Kihelyezése után az Államvédelmi Hatóság (ÁVH) felfigyelt a személyére, majd 1951. március 18-án, hazalátogatása alkalmával, beszervezték.[212] Innentől kezdve „Kiss Ferenc”, majd „Pesti” fedőnéven szorgalmasan adta jelentéseit az ÁVH-nak, bár beszervezésekor megjegyezte, hogy hírszerző lehetőségei eléggé korlátozottak, mivei szabadon nem utazhat az ország területén, az FBI folyamatosan lehallgatja, ráadásul a kémelhárítás klasszikus feladatait sem tudja ellátni, mivel nem lát bele a követség életébe.[213] Kifogásai – legalábbis amelyek az USA területén történő szabad mozgására és megfigyelésére vonatkoztak – életszerűnek tűnnek, de amennyiben így volt, vajon miért vállalta egyből két hírszerző szerv kiszolgálását is?

Történetének különlegessége az, hogy ugyanazon a napon, amikor igent mondott az ÁVH felkérésére, megkereste őt a Honvédelmi Minisztérium IV. Főcsoportfőnöksége, vagyis a katonai felderítés és megnyerte hálózati kapcsolatának.[214] A két rivális szerv nem tudott a másik jelenlétéről, a párhuzamosság akkor derült ki, amikor az ÁVH emberei felfigyeltek arra, hogy Mádai rendszeresen vásárol az amerikai hatóságok által tiltólistára helyezett rádió- és elektrotechnikai eszközökből, és átadja azokat a katonai attasénak.[215]

A belügyi és katonai hírszerzés rivalizálása már az ötvenes évek elején is tetten érhető, amikor az ÁVH komoly hibaként tünteti fel a katonák által Mádaira osztott feladatot arra hivatkozva, hogy a tiltott termékek beszerzésével veszélyeztetik a magyar kereskedelmi pozíciókat az Egyesült Államokban. Mádai ravaszkodásból vagy tájékozatlanságból vállalt kettős beszervezése olyan komoly vihart kavart a magyar államvédelem és pártapparátus legfelsőbb köreiben, hogy személyesen Péter Gábor és Farkas Mihály foglalkozott ügyével. Farkas Vladimir államvédelmi alezredes, az ÁVH hírszerzésének vezetője személyesen referált Péter Gábornak az esetről, egyértelműen a katonai felderítést hibáztatva, amiért megszegték a két szerv között élő megállapodást, hogy beszervezés előtt tájékozódnak a társszerv érintettségéről, és amennyiben azok jelenléte igazolódott, egyeztetést kezdeményeznek, illetve bármilyen külföldi hálózatépítés esetében tájékoztatják az ÁVH-t.[216]

Révész Géza altábornagy, a HM IV. Főcsoportfőnökségének vezetője saját kézzel írt feljegyzésében számolt be Farkas Mihály honvédelmi miniszternek arról, hogy a beszervezés előtt tanulmányozták Mádait, és nem utalt semmi az ÁVH-val való összeköttetésére.[217] Nem is utalhatott, hiszen akkor még nem is élt a kapcsolat. Mindebből természetesen azt a konzekvenciát vonták le, hogy az ÁVH követte el a hibát, azt pedig Révész egyenesen tagadta, hogy valaha hallott volna olyan megállapodásról, amely arra kötelezné a katonai titkosszolgálatot, hogy beszámoljon az államvédelemnek a hálózatépítéséről.

Mádait – az ÁVH-val egy időben – Révész személyesen nyerte meg a katonai felderítés számára, vagyis a legmagasabb szinten foglalkoztak személyével, nyilván a kiváló lehetőségekkel kecsegtető állomáshelye miatt, így nem is akarták őt egykönnyen elengedni. Végül az ÁVH felfüggesztette a kapcsolatát Mádaival, és átengedte őt a katonák számára, azonban hamarosan újra jelentkeztek az akkor már Berlinben dolgozó kereskedelmi tanácsosnál.[218] A történet vége az lett, hogy Mádait 1980-ig folyamatosan foglalkoztatta valamelyik szerv, felváltva. 1955-ben tért haza Berlinből, ekkor átmenetileg a KKM Tőkés Országok Államközi Főosztályának főosztályvezető-helyettese lett, de 1957-ben újra külföldre helyezték, ezúttal a stockholmi kirendeltség vezetését bízták rá, ahol 1962-ig dolgozott.[219] A három nyelven felsőfokon beszélő üzletember-diplomatát 1973-ban helyezték ki Bécsbe, ekkor az MNVK-2. hozzájárult, hogy a társszerv is igénybe vegye szolgálatait.[220] 1979-ben idős korára tekintettel végleg hazatért, és a Merkátor Vállalat vezetését bízták rá. Bécsi évei alatt rendszeresen jelentett a BM tisztjeinek, adatokban és információkban gazdag dossziéját a közelmúltban vehette át az ÁBTL.[221] Sajnos azonban az MNVK-2-nek végzett munkájáról nem rendelkezünk semmiféle információval, pedig az Intereurop működésével kapcsolatos tevékenysége minden bizonnyal fontos adalékokkal szolgálhatna a jelen történethez. A cég alapításánál, 1973 elején mindenesetre még Budapesten dolgozott a KKM főosztályvezetőjeként, és nyilván nem véletlen, hogy Dévai éppen hozzá címezte az alkalmazottak kiutazásának engedélyezésére vonatkozó kérelmét.[222]

A Fercom és a Metalimpex nem sokkal az Intereurop életre hívása után újabb közös vállalkozást hozott létre, Metimexco néven. Bár a cég alapítási iratai egyelőre nem állnak rendelkezésre, annyi nyilvánvaló, hogy a Metimexco is az Intereuropban érdekelt Jovanovits közreműködésével született. Hogy mi alapján választotta az MNVK-2. Jovanovitsot üzlettársának, sajnos nem derül ki az anyagokból. A BM korábbi adatgyűjtéséből annyit tudhatunk róla, hogy a cégalapítást megelőző években szoros kapcsolatban állt Arató Ferenccel, a Külkereskedelmi Bank egykori vezérigazgató-helyettesével, akit angol és izraeli szervekkel való együttműködés gyanújával tartottak ellenőrzés alatt, de néhány évvel a Dévai-féle nyomozás előtt öngyilkosságot követett el.[223] Egyes értesülések szerint Jovanovits ellen hazájában jogerős büntetőjogi ítélet volt érvényben, ezért kellett láthatatlannak maradnia az üzletkötések során, más információk szerint azonban a jugoszláv állambiztonsági szolgálatok embere volt, és pusztán a legalizálás érdekében terjesztette magáról a büntetőeljárás legendáját.

A Metimexco létrehozásánál is a vaduzi bejegyzést választották a cégalapítók, akárcsak az Intereuropnál, bár a hetvenes évek közepére Európában már kevésbé volt szalonképes az adóelkerülésnek ez a formája, így egyre gyakrabban Svájcot választották a cégek bejegyzési helyéül, ahol hasonlóan kedvező jogszabályi és adókörnyezet fogadta a vállalkozókat, csak némiképp drágábban. (A Dévai-ügy elcsitulása után a vállalat új vezetősége át is vitte a cégeket Svájcba.[224]) A Metimexco és a két Intereurop számláit két bécsi banknál vezették, azonban forgalom csak az egyik banknál jelentkezett. A Metimexcónak volt ugyan folyószámlája az MNB bécsi leánybankjánál, a Central Wechsel- und Creditbanknál (CW Bank), azonban forgalom nem zajlott rajta.[225]

A CW Bank feladata volt az állami külkereskedelmi vállalatok nyugati ügyleteinek finanszírozása a pártállam idején, de a demokratikus átrendeződés után tovább folytatta működését, rengeteg megválaszolandó kérdést hagyva maga után. 1999-re legalább hetvenmilliárd forintnyi veszteséget halmozott fel a Magyar Köztársaság költségvetésének terhére, amelynek meghatározó része – sajtóértesülések szerint – a rendszerváltoztatás után keletkezett, amikor a bank hatalmas hitelállományt helyezett ki többnyire a volt keleti blokkból érkezett vállalkozókhoz. A kétes hírű üzletemberek és cégek többsége vagy a Szovjetunió, vagy valamelyik szatellitállam titkosszolgálataihoz volt köthető, sőt még arról is szóltak a hírek, hogy a Stasi vagyonát a CW Bankon keresztül mentették át a fordulat után.[226]

A bécsi magyar fiókbank tehát feltehetően pénzmosodaként üzemelt, de a Metalimpex mégsem vette igénybe szolgáltatásait, ugyanis az anyacég a Metimexco ügyleteit nem a CW Bank segítségével bonyolította. Egyértelműen kikerülték az MNB bekapcsolását a tranzakciókba, pedig a jegybank igyekezett nyomást gyakorolni a vezetésre. 1976. június 23-án a CW Bank vezetője telefonon kereste fel a Metimexco korabeli igazgatóját, Heiszig Józsefet, és kérte fel a fiókbank foglalkoztatására. Heiszig kitért a határozott válasz elől, azonban írásos beszámolójában, amelyet a Metalimpex vezetőségéhez intézett, így fogalmazott: „Az érdekeltek figyelmét felhívom arra, hogy a Metimexco forgalmát nem célszerű a Central Wechsel- und Creditbankhoz telepíteni, inkább több bank között kell megosztani, esetleg egy részét külföldre áttenni.”[227] Valószínűsíthető, hogy a pénz mennyiségére és mozgására vonatkozó információkat semmiképpen nem akarták láthatóvá tenni bármilyen magyarországi kötődéssel rendelkező intézmény számára, még akkor sem, ha a CW Bank vezetősége is támogatta a különböző offshore megoldásokat.

A pénzforgalom tehát egy másik pénzintézetnél, a bécsi Winter Banknál vezetett számlán folyt, amelynek szintén volt magyarországi kötődése. Ezt a bankot 1892-ben alapították, de jelentősége csak a második világháború után nőtt meg. 1959-ben betársult a cégbe Simon Moskovics Magyarországról érkezett kereskedő, aki 1949-ben kezdte üzleti tevékenységét az osztrák fővárosban. Vezetése alatt a bank specializálódott a Kelet–Nyugat közötti kereskedelmi tranzakciók szervezésére és finanszírozására, együttműködve a blokk országainak állami tulajdonban lévő bankjaival. 1963-ban elnyerte azt az engedélyt, amely pénzintézetek tekintetében kivételesnek számított: aranyat importálhatott Ausztriába, és – az osztrák állami pénzverdével kötött megállapodás szerint – aranyérméket állíthatott elő, valamint forgalmazhatta azokat. Üzleti sikerei a hetvenes évek elejére Ausztria legnagyobb magánbankjává tették, de a sikertörténet nem szakadt meg: 1997-ben a Winter Bank a világ ezer legnagyobb bankjának ranglistáján a 16. helyet foglalta el.[228] A Winter Bank tehát 1973 környékén, amikor a történetben szereplő cégeket alapították, már jól menő vállalkozásnak számított, ráadásul az egyik tulajdonos, Simon Moskovics anyanyelvi szinten beszélt magyarul, ez megkönnyítette az üzleti tárgyalások lebonyolítását is.

Az Intereurop és a Metimexco számláival kapcsolatban Moskovics olyan szabálytalanságok elkövetésében is partner volt, amelyek még átláthatatlanabbá tették a cégek pénzmozgásait. A folyószámlák nyitásakor megkötött szerződés alapján csak Jovanovits és a Metalimpexet képviselő Jakabfi István együttes aláírásával lehetett volna átutalásokat kezdeményezni, ennek ellenére Kertész György szignójával is elfogadták az átutalási megbízásokat.[229]

Kertész György szintén az MNVK-2. megnyertjeként dolgozott a bécsi irodán,[230] de már odakerülése előtt nemzetközi botrányt kavart tevékenységével. 1970-ben a katonai felderítés embereként látta el a Metalimpex libanoni képviseletét, azonban tiltott pénzügyi manipulációkba keveredett, amiért félő volt, hogy ellenséges szervek által zsarolhatóvá válik, így a titkosszolgálat a hazarendelését fontolgatta.[231] A távozása időközben még sürgetőbbé vált, ugyanis az arab hatóságok feljelentették a cionista kapcsolatai miatt, azzal vádolták, hogy izraeli cégeket részesít előnyben.[232] Mindez itthon is kellemetlen helyzetet teremtett, hiszen Magyarország hivatalosan az arab felet támogatta az arab–izraeli konfliktusokban, ezért Kertész hazajövetelét diplomáciai érdekek miatt sem lehetett halogatni. Dévai szerint Kapás Pál ezredes azzal magyarázta Kertész azonnali visszarendelését, hogy „az a gyanú merült fel ellene, hogy az izraelieknek dolgozik.”[233] Ezek után azt várnánk, hogy egy ellenséges állammal való kooperáció után a titkosszolgálat megszabadul az ügynökétől, de még inkább büntetőbíróságra bízza annak eldöntését, hogy valóban fennáll-e a hűtlenség vagy a hazaárulás vádja. Ehelyett Kertész karrierje töretlenül ívelt felfelé.

Kertész – még bécsi kiküldetése előtt – megfordult Vietnamban is, ahol részt vett a Saigonba küldött Nemzetközi Ellenőrző és Felügyelő Bizottság munkájában.[234] Innen került Bécsbe, ahol az Intereurop üzleti ügyeinek irányítójaként nagyon közeli együttműködést alakított ki a korábban már a Metalimpex partnereként bemutatott Comex céggel, és annak leányvállalataival. Kertész aktívan szerepet vállalt a Metalimpex olasz partnerei által juttatott visszatérítések felhasználásánál is, ugyanis a Bonassi és Thierry közvetítésével létrejött üzletekből származó láthatatlan jövedelmek egy része az Intereurop alkalmazottaihoz került, ezzel egészítve ki hivatalos jövedelmüket. Fizetése mellé Kertész György havi 1500, munkatársa, Tóth Györgyné pedig havi 1000 schillinget kapott az olasz jutalékok visszatérítéséből.[235] A titkosszolgálat jóvoltából a cég munkatársai a jövedelemkiegészítés mellett egyéb kedvezményeket is élvezhettek: „udvarias beléptetéssel” léphettek át a határon, vagyis a vámszervek nem akadékoskodtak a gépjárművek és a csomagok ellenőrzésével, vámmentesen bármit behozhattak az országba.[236]

A Metalimpex bécsi leányvállalatainak működtetése során rövid időn belül éles konfliktusok alakultak ki a társtulajdonosok között. A Jovanovitscsal folytatott üzleti kapcsolatot beárnyékolta a partner kevésbé korrekt hozzáállása, legalábbis a magyar fél véleménye szerint. Jovanovits ugyanis nem teljesítette az Intereurop létrehozásakor vállalt negyvenezer tonna hengereltáru forgalmazására vonatkozó kötelezettségét, leginkább azért, mert a tulajdonában lévő többi vállalat számára kötötte az üzleteket, amelyekben nagyobb részesedése volt. Éppen ezért Dévai még a lebukása előtt felvetette, hogy ki kellene vásárolni őt a Metimexcóból, bár az érvényben lévő szerződések alapján ezt leghamarabb csak 1975 közepén lehetett volna megtenni.[237]

Ennek ellenére a tulajdonoscserére már 1975 elején sor került. Dévai lebukása ugyanis semmiben nem gátolta meg a vállalatok további működését, a szisztéma érintetlen maradt, és a szereplők sem nagyon változtak. Jovanovitscsal a tárgyalást Jakabfi István és Schröck Lajos vezették, mindketten már a kezdetektől jelen voltak a cég életében. Schröcköt Dévai vonta be a titkos üzelmekbe, mert alkalmasnak találta a konspirált pénzügyi műveletek bonyolítására. Kifejezetten kérte a szolgálatokat, hogy munkatársát szervezzék be megnyertjeik hálózatába, ugyanis a BM már „hónapok óta érdeklődik utána, közös érdek lenne, ha a katonai felderítés megelőzné őket.”[238]

Dévai szerint Schröck beszervezése hamarosan meg is történt.[239] Valóban jól jártak Schröck megnyerésével, ugyanis sikerrel vitte keresztül, hogy Jovanovits ellenszolgáltatás nélkül, vagyis ingyen adja át a Metimexco őt illető tulajdonjogát a Metalimpexnek, ezzel ötvenezer svájci frank értékű ingósághoz és még egyszer ekkora összegű készpénzhez juttatva a vállalatot – Jovanovitsnak feltételezhetően jó oka volt arra, hogy Dévai bukása után önként távozzon a cég közeléből.

A Metimexco vezetői új üzlettárs után néztek. A vállalkozásba Király Herbert, az Eisenexport nevű cég tulajdonosa szállt be tőkével,[240] és ez a felállás a nyolcvanas években még minden bizonnyal működött. 1976-ban a Metimexco és egy olasz cég, a Gemco közösen létrehozták a Metex nevű vállalatot, amely egy darabolóüzem beruházásába kezdett Bécsben. A Metex mindhárom tulajdonosa, vagyis az olasz Gemco és a Metimexcót képviselő két cég egyesével kétmillió schilling befizetésével adták a vállalkozás alaptőkéjét. Valójában a Metalimpex volt a meghatározó tulajdonos, ugyanis Király kevésbé tudta saját érdekeit képviselni a Metimexcón belül, így a Metexhez kapcsolódó döntésekben a magyar vállalat szava kétharmados arányban érvényesült.[241]

A cégalapítások tehát nem értek véget a BM 1974-es vizsgálatával, a Metalimpex, és rajta keresztül az MNVK-2., megőrizte piaci pozícióit a szomszédos fővárosban, bár tevékenységük részletes feltárása, a cégbirodalom teljes feltérképezése majdhogynem lehetetlen. Az állambiztonsági anyagok kutatása során véletlenszerűen találkozhatunk későbbi jelentésekkel is, amelyek a Metalimpex nyugat-európai terjeszkedéséről szólnak, és értesülhetünk arról, hogy 1979-ben a legnagyobb beszállítójával, a kölni székhelyű Klöckner céggel kezdtek egy vegyesvállalat létrehozásába, amely düsseldorfi központtal működött, természetesen liechtensteini bejegyzéssel.[242] Elszórt jelentésekből megismerhetjük még a Fermetall vegyesvállalat nevét is, amely szintén a Metalimpexhez köthető, de egyelőre konkrétumot nem tudunk róla. Hacsak azt nem, hogy 1984-ben a Fermetall és a Metex irodáiban házkutatást tartott az osztrák adóhatóság, amelynek során elvittek a páncélszekrényből több külföldi leányvállalatot is kompromittáló iratot,[243] arra gyanakodva, hogy Király azért tart fenn több külföldi céggel is üzleti kapcsolatot, hogy rajtuk keresztül kivonja nyereségét az adózás alól.[244] Az egyszerű adócsalásnak tűnő ügyet azonban árnyalta az Ausztriában elterjedt hír, miszerint a Metex, a Metimexco és rajtuk keresztül a magyar anyavállalat az alulszámlázásokból eredő pluszjövedelmük egy részét az Osztrák Kommunista Párt támogatására fordították.[245]

A fantomcég fiktív tanulmányai

„Az Universal Piackutató Iroda a csoportfőnökségünk egyik hazai operatív fedőszerve, melyen keresztül azon hazai és külföldi pénzforgalmat bonyolítjuk, amelyeknél operatív érdekből szükséges a HM-háttér elfedése”[246] – olvashatjuk az MNVK-2. csoportfőnökének, Sárközi Sándornak a magyarázkodását, amellyel a napvilágra került fiktív tanulmányokért kifizetett milliók sorsát felderíteni igyekvő belügy kíváncsiságát szerette volna megfékezni. (Lásd a 8. számú dokumentumot.)

Az Universal működésére egy párhuzamos nyomozás során figyeltek fel a BM operatív tisztjei. 1974. április 22-én előzetes letartóztatásba helyezték Viszkei Mihályt, a Fővárosi Tanács Terv- és Közgazdasági Főosztályának vezetőjét és Tóth Istvánt, a Fővárosi Tanács Információs Központjának igazgatóját.[247] A vád ellenük elsősorban államtitoksértés és társadalmi tulajdon sérelmére elkövetett csalás volt, amelyben magas pozícióban lévő politikusok is segítették őket.[248] A BM szerint Tóth István már 1969-től fogva – akkor még a Kohó- és Gépipari Minisztérium Műszaki Tudományos Tájékoztató Intézet Gazdasági Információs Osztályának vezetője volt – Viszkeivel kötött fiktív szerződések alapján, az állományon kívüli béralap terhére sikkasztást követett el. A csalás napvilágra kerülése után Viszkei kimentette Tóth Istvánt a felelősségre vonás alól. A két férfi 1973. január 1-jével létrehozott egy új intézményt a Fővárosi Tanács Végrehajtó Bizottságának segítségével: ez volt a Fővárosi Számítástechnikai és Díjbeszedő Vállalat keretein belül működő Információs Központ, a Főinform, amelynek vezetője Tóth Istvánt lett. Dr. Szép Zoltán[249] országgyűlési képviselő közbenjárásra elérték, hogy az új intézmény egy év múlva már önálló költségvetési szervként működött.[250] A Főinform felhasználásával elkövetett sikkasztás, deviza- és vámbűntett, valamint más visszaélések függetlenek voltak a Dévai körül kialakult kapcsolatrendszertől, egy véletlen egybeesés azonban aduhoz juttatta a BM-et az MNVK-2-vel és a Metalimpexszel szemben – legalábbis eleinte még ebben reménykedhettek az állambiztonsági tisztek.

Tóth István a Főinform megalakítása előtt, még a KGM munkatársaként szerződést kötött a Lampart Zománcipari Művekkel kereskedelem-, gazdaság- és iparpolitikai témájú tanulmányok megírására, amelyeket a szerződésekben meghatározott módon elkészítettek.[251] Azonban a Lampart is az MNVK-2. érdekeltségébe tartozott, így váratlanul a KGM munkatársai is részesei lettek a szolgálat illegális pénzkitermelésének. A Lampart vezérigazgatója, Gáfrik János 1969-től volt kapcsolatban a katonai felderítéssel, és 1971-ben kapta azt a felkérést Tóth Géza alezredestől, hogy az általa vezetett vállalat költségvetésének terhére segítse az anyagi nehézségekkel küzdő szolgálatot.[252] Tóth István úgy keveredett bele az ügybe, hogy az irányítása alatt álló intézmény által megírt tanulmányokat átkötötték, az Universal logójával látták el, és gyakorlatilag ugyanazokat a munkákat vette meg kétszer a Lampart.[253] Az ötlet Gáfrik helyettesétől, Fonyódi Antaltól származott, aki az első felkéréstől kezdve tudott a Lampart és az MNVK-2. együttműködéséről.

A KGM nevében eljáró Tóth István is értesült a simlis ügyletről, ugyanis Fonyódi felkérte, hogy az általuk elkészített tanulmány propagandavizsgálatra vonatkozó részéből készítsenek még egy példányt, és azt külön kötésben adják át.[254] Az első színlelt szerződés megkötésére 1972. március 30-án került sor, amelynek keretében négyszázezer forintot utaltak át az Universal MNB-nél vezetett 235–96.443 számú számlájára.[255] A szerződést az Universal nevében Kapás Pál írta alá, de az ügyben előkerült többi szerződés is az ő nevén futott.

A Lampart esetében 1973 elejéről még egy megállapodás került a BM kezére, amely alapján százhatvanötezer forinttal gazdagították az MNVK-2. illegális büdzséjét.[256] Az ügyben érintett személyek mindegyike arra hivatkozott, hogy jóhiszeműen jártak el, úgy gondolták, cselekményükkel jó célt szolgálnak.[257] Ezt a BM sem tudta megcáfolni, kénytelenek voltak a Tóth István és társai elleni nyomozástól elkülöníteni az ügyet.[258] A Lampart és az Universal közötti bizonyítottan fiktív szerződések alapján átutalt pénzek miatt senkit nem vontak felelősségre. A Lampart és az MNVK-2. közötti színlelt szerződések felbukkanása – bár az imént említett nyomozás során terhelő bizonyítékként felhasználni nem tudták – ráirányította a figyelmet az Universal működésére, és kiderült, hogy a Metalimpex a Lampart által átutalt összeg többszörösét biztosította a fantomcégen keresztül a katonai titkosszolgálatnak.

Gergely Miklós emlékei szerint valamikor a hatvanas évek végén kereste fel Kapás Pál és Tóth Géza azzal, hogy folyamatos pénzügyi támogatásra lenne szükségük, amelyet a fedőintézményükön keresztül kellene bonyolítani.[259] A folyamatosság az éveken keresztül tartó, éves szinten többszázezer forintra rúgó átutalásokat jelentette, amelyet a már ismertetett módon, fiktív tanulmányok felhasználásával oldottak meg. Dévai saját munkatársait kérte fel a dolgozatok megírására, mivel a fantomcégnek nem voltak alkalmazottai, akik a megrendelést teljesíthették volna.[260] Ebben Viniczei Gábor gazdasági igazgató és dr. Nagy György osztályvezető voltak a segítségére, akik alkalmanként ezer-ezerötszáz forintot kaptak a különmunkáért. Ezzel a módszerrel összesen nagyjából tíz tanulmány készült el, az alkotók számára pedig Kapás Pál küldte el a javadalmazást. Az elkészült tanulmányok a cég működése szempontjából gyakorlatilag teljesen értéktelenek voltak, ugyanis a konspiráció fenntartása érdekében Dévai kénytelen volt az Universal által újrakötött és a fedőcég logojával ellátott írásokat a páncélszekrénye mélyére süllyeszteni, nehogy a beavatatlan munkatársak felismerjék annak eredetét.[261]

Az Universallal kezdett együttműködés elején Kapás biztosította a Metalimpex vezetőit arról, hogy a szerződések teljesen legálisak, mivel mind a Külkereskedelmi Minisztérium, mind a Pénzügyminisztérium illetékesei hozzájárultak az intézmény tevékenységéhez és a várható pénzátutalásokhoz. Ennek ellenére 1973 folyamán a KKM Revizori Osztálya ellenőrzést tartott a külkereskedelmi vállalatnál, és szabálytalannak találta az Universal részére kezdeményezett átutalásokat. Firtatni kezdték a piackutató intézet mibenlétét és a részükre kifizetett összegek nagyságára való tekintettel látni kívánták a produktumot is. Dévai és Gergely azonnal értesítették összekötőjüket a felderítésnél, akik rövid időn belül intézkedtek is, és a revizori vizsgálat lekerült a napirendről. Gergely állítása szerint személyesen a pénzügyminiszter-helyettes, Madarasi Attila járt el az ügyben és állította le az ellenőrök zavaró szimatolását a fantomcéghez köthető pénzügyek körül.[262] Madarasi Attila szerepe nem meglepő, jó kapcsolatokkal kellett rendelkeznie a Honvédelmi Minisztériumban, hiszen hozzá tartoztak a haditechnikai vállalatok a Pénzügyminisztériumon belül, így több alkalommal is részt vett a Honvédelmi Bizottság ülésein.[263]

Dévai bukásáig folyamatosan történtek átutalások az Universal részére: a vállalat nyereségének terhére 1974 nyaráig összesen hárommillió-háromszázezer forint került ezen az úton a HM titkosszolgálatához.[264] Sajnos arról egyelőre nem tudunk, hogy az Universal számlájára hány vállalat fizetett valós pénzeket fiktív tanulmányokért, azonban feltehetően a Lampart és a Metalimpex ezzel nem voltak egyedül. Az MNVK-2. állítólag több külkereskedelmi vállalat vezetője előtt tartott egy „bemutató gyakorlatot”, ahol megbeszélték a pénzkitermelés különböző módozatait, többek között a színlelt szerződések nyújtotta lehetőségeket is, de azt sajnos nem ismert, hány vállalatvezető volt jelen a találkozón.[265]

A BM hiába tárta fel a népgazdaság kárára elkövetett sikkasztást, az operatív érdek előrébb való volt az ország vagyonának védelménél, vagyis a fedőcég mibenlétét nem lehetett nyilvánosságra hozni, így az Universallal kapcsolatos bűncselekmények büntetőeljárás tárgyát sem képezhették.[266] Az indoklás az volt, hogy az így szerzett összegeket „a szolgálat állami érdekek kielégítése végett hasznosítja.”[267]

Mivel a katonai felderítés iratanyagait nem adták még át a levéltárnak, nem tudhatjuk, hogy az Universal Piackutató Iroda mettől meddig működött, hány „ügyfele” volt, összesen mekkora vagyont vont ki az állami vállalatok nyereségéből, és feltehetően ellenőrizhetetlen marad az is, hogy valóban állami érdekeket szolgált-e az így kivont pénz. Mindenesetre, ha így is volt, egy idegen hadsereg által megszállt állam érdekei ritkán esnek egybe a nemzet érdekeivel.

Fix áras korrupció

Az Universal részére juttatott forintok elenyésző kárt okoztak a Metalimpex számára ahhoz a veszteséghez képest, amelyet a diósgyőri Lenin Kohászati Művek (LKM) volt kénytelen elszenvedni egy Dévai által nyélbeütött korrupt üzleten. Ez a történet feltehetően nem tartozik szorosan az MNVK-2-nek végzett „valutakitermelési” módozatok sorába, legalábbis a BM nem talált erre utaló konkrét nyomokat. Az ebből az üzletből származó haszon nagy valószínűséggel leginkább magánzsebekbe vándorolt.

1969. szeptember második felében a nyugat-németországi illetőségű Comex, Transmare és Klöckner cégekkel exportszerződést kötött a Metalimpex, amelyben kötelezettséget vállalt a Lenin Kohászati Művek terhére, hogy 2796,5 tonna volfrámmal ötvözött nemesacélt leszállítanak részükre.[268] A Comex nevű cég hátteréről már részletesebben olvashattunk korábban, a Klöckner a Metalimpex egyik legfontosabb szállítója volt, az NSZK legnagyobb acélipari vállalata, korábban már szó volt róla, hogy a hetvenes évek végén közösen hoztak létre egy vegyesvállalatot. A Transmare céggel Dévai szintén hosszú évekre visszatekintő kapcsolatot ápolt, a BM a nyomozás során megállapította, hogy a német cég tulajdonosa, Peter Eichmann rendszeresen korrumpálta magyar partnereit, aminek köszönhetően jóval a világpiaci áron alul tudott kohászati termékekhez hozzájutni. Ezeket a készítményeket aztán a német cég a két legnagyobb felvevőpiacának számító országba szállította tovább: Kínába és Izraelbe.[269] Mivel azokban az években a keleti blokk egyik említett állammal sem ápolt szívélyes viszonyt, felmerült a gyanú, hogy a Dévai által előnyben részesített Transmare szintén a Metalimpex fedését szolgálta csupán olyan üzletek bonyolításánál, ahol Magyarország részvételét rejteni kívánták. Bár a dokumentumokat olvasva sokkal nyomatékosabb érvnek tűnik az ügyletből származó személyes haszon mindkét oldalon, de elképzelhető, hogy a hatóság valóban politikai megfontolásokból nem akadályozta meg később sem a további üzletkötéseket, hiszen Dévaiék bukása után sem változtak a Metalimpex üzletfelei, vagyis a korábban már említett cégek mindegyike a magyar vállalat partnere maradt.

1969 végén tehát a Metalimpex leszerződött a fenti cégekkel arra, hogy a következő év folyamán az LKM közel háromezer tonna volfrámötvözetet legyárt. Minderre rendkívül szoros szállítási határidőket határoztak meg, amelyeket komoly kötbérekkel is biztosítottak, mindannak ellenére, hogy a vállalt mennyiség nagyjából tízszerese volt annak, amelyet korábban az LKM teljesíteni szokott, és amelynek legyártására adott technikai feltételek között képes lett volna. A kohászati művek szakemberei tiltakoztak a szerződés aláírása ellen, Dévai és Gergely azonban hajlíthatatlan maradt.[270]

A legnagyobb bukás nem is ebből adódott, hanem abból, hogy a késztermék árát egy évre előre meghatározták, annak ellenére, hogy a nyersanyagok árának erős ingadozása miatt egy ilyen szerződést legfeljebb csak egy hónapra előre szoktak megkötni. A fix árak alkalmazása amúgy is csak a szocialista blokk országaival szemben volt megengedett, nyugati cégek esetében soha. Legalábbis elméletben. A volfrám ráadásul azon nyersanyagok közé tartozott, amelynek ára a világpiacon különösen sokszor és nagymértékben változott, ennek ellenére a szerződésben rögzített árajánlat a szocialista országokkal szemben gyakorolt kedvezményeket és feltételeket tartalmazta: a teljes 1970-es évre előre meghatározta a leszállítandó késztermék árát. A volfrámot legnagyobb mennyiségben Kína szokta forgalmazni, de 1969 novemberében váratlan helyzet állt elő. Átmenetileg nem jelentek meg volfrámmal a nemzetközi piacokon, amely szabályszerű pánikot eredményezett: az érc ára 1970 elejére a tízszeresére emelkedett.[271] Ha a szerződés megkötésekor a Lenin Kohászati Művek rendelkezésére áll a teljesítéshez szükséges volfrámmennyiség, már önmagában csak az áremelkedésből adódó nyereségkiesés miatt legalább háromszáz-négyszáz millió forintos népgazdasági kár keletkeztetett volna, de ebben az esetben legalább a vállalati veszteség minimális marad. Azonban a gyártáshoz szükséges mennyiség töredéke sem állt a kohó rendelkezésére, így a megemelt árakon kellett azt beszerezni, változatlan késztermékárak mellett.[272]

Annak érdekében, hogy a várható kárt – amennyire lehet – már előre enyhítsék, felhasználtak minden elérhető volfrámot, még az ország katonai célokra félretett M- (mozgósítási) tartalékát is, mindezt a Honvédelmi Minisztérium hivatalos engedélye nélkül.[273] Az M-tartalékhoz nem férhetett hozzá más, csak igen befolyásos politikus, magas rangú katonatiszt vagy pártfunkcionárius, tehát az üzlet mögött valóban hatalmasságok állhattak. Ám hiába állt rendelkezésre a drága nyersanyag, a határidők teljesíthetetlenek maradtak. Végül egy csehszlovák céget bíztak meg azzal, hogy a fennmaradó mennyiség leszállításáról gondoskodjon, amelyik természetesen sokkal drágábban vállalta a munkát, mint azt a magyar fél garantálta a megrendelőnek.

A helyzet katasztrofális volt, de a szocialista gazdaságnak úgy látszik, meg sem kottyant egy ekkora veszteség, a felelősök felkutatása ugyanis elmaradt. A Metalimpex és az LKM közötti együttműködést szabályozó szerződés azt tartalmazta, hogy mind a többletnyereségen, mind az esetleges veszteségen a két cég hetvenöt–huszonöt arányban osztozkodik, amelyből a hetvenöt százalékos rész illette a kohászati üzemet.[274]

Jelen esetben a diósgyőri vállalat nem hagyta magát. Arra hivatkozva, hogy ők kellő időben figyelmeztették a Metalimpexet, sőt tiltakoztak a megkötendő szerződés feltételei miatt, követelték, hogy a külkereskedelmi vállalat nagyobb részt vállaljon át a veszteségből. Végül abban egyeztek meg, hogy amennyiben mindkét fél törekszik arra, hogy ne kerüljön az ügy jogi útra, a Metalimpex átvállalja a veszteség felét.[275]

A nyomozás elkerülése sokak számára kulcsfontosságú volt, hiszen az amúgy rendkívül hiányos dokumentumok és a kihallgatott tanúk szűkszavúsága alapján úgy tűnik, hogy a két cég vezetőségén kívül mások is érintve lehettek a korrupcióban, azonban erre vonatkozó adatokat nem találhatunk az összegyűjtött nyomozati dossziékban. Az információk szűkösségének legfőbb oka az, hogy a „III/II. Osztály szóbeli közlése szerint az ezzel kapcsolatos anyagokat időközben – utasításra – megsemmisítették.”[276] Sajnos a forrásban nincs arra vonatkozó utalás, hogy kinek az intézkedésére tüntették el a bizonyítékokat. Az egyetlen korabeli fennmaradt irat 1970 márciusából származik, vagyis a szerződés teljesítésének az elejéről. Ebből kiderül, hogy a Lenin Kohászati Művek alkalmazottai már elég korán feljelentést tettek az illetékes megyei nyomozati szervnél a finoman szólva is gyanús ügylet miatt, azonban a rendőrök nem fordítottak túl nagy gondot a tények felderítésére. Mindössze annyit állapítottak meg, hogy az LKM legalább annyira felelős a szerződés aláírásáért, mint a Metalimpex. „A Metalimpex – ismerve az ötvöző anyagok [árának] piacérzékenységét – konkrétan is figyelmeztette az LKM-t a nagytételű szállítási vállalások teljesíthetőségének esetleges nehézségeire,” valamint nem ismerhette előre a nem várt kínai magatartást, és különben meg „bizonyos rizikóval minden üzletnél számolni kell.”[277] Az ügyet tehát leseperték a nyomozók íróasztaláról és valószínűleg soha nem fogjuk megtudni, kinek a parancsára.

A megsemmisített korabeli anyagok miatt 1974-ben rendkívül nehéz helyzetben volt a kémelhárítás, hiszen nem tudtak – még szakértők segítségével sem – megközelítő becslést adni arra nézve, hogy az üzlet során pontosan mekkora kár keletkezett. A vallomások erősen ellentmondtak egymásnak. Bozsik Pál, aki a korrupciós ügylet idején az LKM gazdasági igazgatója volt, határozottan állította, hogy a vállalat vesztesége csupán harmincmillió forint volt,[278] de más adatok arra utaltak, hogy ez megközelíthette a kilencvenmilliót is.[279] Végül a BM egy szakértői bizottság kirendelését kérte, amelynek munkája alapján a következő megállapítást tették: „Az exportszerződések létrehozásában Gergely Miklós vezérigazgató és helyettese, Dévai István közvetlenül nem vettek részt, arról csak a keletkezett problémák után értesültek, ezért számon kérhetőségük csak áttételesen állapítható meg.”[280]

Mivel Dévai személyesen tartotta a kapcsolatot az ügyben érintett nyugati cégek vezetőségével, sőt ezen vállalatok kifejezetten a számukra kedvező feltételek biztosítása miatt fizettek személyes jutalékot a Metalimpex vezetőinek, nehéz elképzelni, hogy felelősségük csak áttételes lett volna.[281] Sokkal inkább arról lehetett szó, hogy a felelősséget alacsonyabb szintre igyekeztek terelni. Teleki Józsefet, a Metalimpex egyik főosztályvezetőjét, Pércsi Miklósnét, az egyik osztályvezetőt és Tottán Pétert, a külkereskedelmi vállalat üzletkötőjét nevezték meg bűnbaknak.[282] Az LKM oldaláról azonban nem alsóbb szintű vezetőket vettek elő. Megállapították Énekes Sándor, az LKM volt vezérigazgatója, Bozsik Pál, a volt gazdasági igazgató és Szaniszló Imre termelési főmérnök mulasztását.

Az ügy azonban vádemelésre nem volt alkalmas, hiszen a bűncselekmény a nyomozás idejére már elévült. A Metalimpex két vezetőjének erkölcsi felmentése nyilvánvalóan arra utal, hogy magas helyről – párt és kormányvonalról is – támogathatták a nagy kárt okozó volfrámüzlet lebonyolítását, annál is inkább, mert a mozgósítási tartalék engedély nélküli felhasználása már önmagában is katonai törvényszék előtti számonkérést eredményezhetett volna. Feltételezésemet nem csupán a kompromittáló dokumentumok eltüntetésére alapozom, hanem arra az egyszerű logikára, hogy jelen esetben az MNVK-2-nek nem lett volna érdeke Dévai szerepének csökkentése, hiszen az adott üzletben a katonai felderítés nem volt közvetlenül érdekelt – bár lehet, hogy a kifizetett jutalékból hozzájuk is került valamennyi –, Dévai beáldozása pedig 1974 őszére eldöntött tény volt.

Az összegyűjtött adatok alapján nem tudjuk pontosan, mekkora kár érte a magyar népgazdaságot. A szakértői bizottság 50 943 065 forintra[283] értékelte az LKM ráfizetését, de ebben csak a vállalat konkrét vesztesége van benne, az a kalkuláció nem készült el, hogy Magyarország mennyi bevételtől esett el az előre rögzített késztermék árak miatt.

A Lenin Kohászati Művek hivatalos kimutatása alapján a gyártónál elszámolt veszteségek főbb összetevői forintban

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Feljegyzés, 1974. november 12. 186.)

Tőkés import FeW többletköltsége

30 014 300

Hazai előállítású FeW többletköltsége

13 820 030

Gyártási többletköltség

2 288 903

Késedelmes szállításért fizetett kötbér

944 469

Reexport tranzitálási költsége

75 363

Összesen

47 143 065

A tőkések által Csehszlovákiába áthelyezett rendelés árkülönbözete miatt a Metalimpex térített

3 800 000

Ennek megfelelően a teljes veszteség

50 943 065

A fenti veszteségből a Metalimpex térített

18 807 150

Így az LKM ténylegesen veszteséget viselt

32 135 915

Autóbeszerzések

Egy korábbi fejezetben már volt róla szó, hogy a német cégek sokféle kedvezmény nyújtására voltak hajlandók a magyar és feltehetően a többi kelet-európai ország külkereskedőjével való üzletek megkötésénél, csakhogy megszerezhessék a szocialista piacokat. Gyakorlatilag a tárgyalások természetes része lett, hogy az engedmények megbeszélése után felmerült a ráadásként szereplő személygépkocsik típusának egyeztetése is.[284] A nyugati autók beszerzése a legkézzelfoghatóbb bizonyíték a pártvezetés korrumpálására, amely arról szólt, hogy akár hallgatólagos, akár tevőleges támogatást nyújtsanak az eddig ismertetett rendszer működéséhez. A járművek behozatalához minden esetben szükség volt a Külkereskedelmi Minisztérium engedélyére, a vámosok bevonására, illetve a gépjárművek magyarosításánál minimum miniszterhelyettesi hozzájárulásra. Politikusok és más gazdasági vezetők megbízásából Dévai is végzett autóbeszerzéseket a saját részére, illetve a szolgálatok számára.

A szolgálat kérésére Dévai mint az MNVK-2. „Sigmund” fedőnévre hallgató megnyertje már a hatvanas években hozott be autókat, felhasználva a Frankfurtban kialakított kapcsolatait.[285] Az évek során csak az MNVK-2. számára legalább öt darab személygépkocsit adott át, három Volkswagen és két Mercedes típusút, ezek a szolgálat tulajdonába kerültek.[286] Természetesen Dévai minden üzletéről a titkosszolgálat sem tudhatott, ezért míg először csak általánosságban jelentették ki, hogy „az NSZK-partnerek által felajánlott szokásos gépkocsi ajándékot szolgálatunk részére fogadta el és hozta be”,[287] addig két hónappal később már számszerűsítették az átvett személyautókat, és csak azok behozatalának megrendelését vállalták fel. Ez nem véletlen, ugyanis Dévai nemcsak a katonai felderítés igényeit igyekezett kielégíteni, természetesen került autó a Metalimpexhez és olyan magas pozíciókban lévő személyekhez is, akiknek a támogatására szükség volt az illegális tevékenység folytatásához.

Pontos kimutatással nem rendelkezünk arról, hogy a vezérigazgató-helyettes közreműködésével hány nyugati autó érkezett be az országba, de egy fogdaügynöki jelentés szerint Dévai egyszer azt állította, hogy nagyjából 18 gépkocsit sikerült ajándékként eljuttatnia különböző személyekhez.[288] A járművek állami vállalatok vezetőihez, minisztériumokhoz kerültek, de még egyetemi rektor is kapott egyet, pusztán azért, mert Dévai fia az általa irányított felsőoktatási intézmény hallgatója volt.[289]

A Metalimpexnél az új autók rendszeres megjelenése a hetvenes évek elejére volt tehető, amely egybeesett a Barátság 2. kőolajvezeték építésével. A vezetékhez szükséges csöveket a Mannesmann nevű cégtől importálta a Metalimpex, tonnánként tíz dollárral drágábban, mint máshonnan tudta volna. Ezzel a felárral egyetlen nagyobb tételre vonatkozó szállítás esetén már 54 ezer dollár többletet fizetett ki a magyar vállalat.[290] Ebbe az összegbe viszonzásul könnyedén belefért néhány autó. A vámügyek és a honosítási papírok elintézéséhez a legegyszerűbb út természetesen a lefizetésen keresztül vezetett: „Gépkocsi-ajándékozás esetében a Metalimpex két gépkocsit kért és kapott, amelyből az egyik X. Y. elvtársnak jutott, s így tudta a másikat megtartani magának a Metalimpex.”[291] A pártközpont hatalmasai, minisztériumok tisztviselői jutottak így hozzá a legmodernebb nyugatnémet autókhoz, állítólag többek között Kádár János 220-as Mercedese is ezen az úton került Budapestre.[292]

A szocialista nagyurak természetesen nem csupán személygépkocsikat kaptak ajándékba. A rendszer velejéig korrupt volt és a hiánygazdaság, valamint a gulyáskommunizmusnak hazudott szegényes életszínvonal ráirányította azon szerencsések figyelmét a csempészetre és üzérkedésre, akik megtehették, hogy időnként a kapitalista nyugati országokba utazzanak. A legmodernebb elektrotechnikai termékektől a háztartási kisgépeken keresztül a szépészeti ipar itthon elérhetetlen készítményeiig minden szerepelt a kívánságlistán, még építőipari cikkek is. Dévai sem maradt ki a kádári Magyarország eme hétköznapi tevékenységéből, és éppen ez lett a veszte. Egészen kicsi kockázatot sem vállalt a BM, amikor eltervezte, hogy egyik határátlépése alkalmával feltartóztatja a külkereskedőt. Biztosra vették, hogy találnak nála csempészárut, várakozásuk beigazolódott.

Kimutatás a Dévai István által az MNVK-2. részére 1972 és 1973 között átadott és az általuk a BM felé elismert különféle használati cikkekről

(Forrás: ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. 245.)

Eszközök

Darabszám

Kazettás magnetofon

10

Táskarádió

10

Zsebrádió

3

Diktafon

5

Fényképezőgép

5

Mini magnetofon

3

Kisképernyős tv

2

Speciális autórádió

1

Férfi karóra

8

Speciális távcső

2

Parker tollak és tollkészletek

50

Ronson öngyújtók

kb. 30

Ronson asztali gyújtók

kb. 10

Benzingázos gyújtók

kb. 50–60

Speciális áramfejlesztő aggregát

2

Mini számológép

2

A bukás felé: udvariatlan beléptetés

1973 júliusában letartóztatták Simon Endrét, az egykori frankfurti kereskedőt, aki hamarosan részletes vallomást tett Dévai István ellen. Az állambiztonság azonnal elkezdett adatokat gyűjteni a Metalimpex vezetőiről és gyakorlatilag már 1973 őszére elég információval rendelkeztek ahhoz, hogy tisztában legyenek Dévai és Gergely törvényellenes tevékenységével, csak elegendő bizonyítékot kellett még összegyűjteniük az előzetes letartóztatás elrendeléséhez. Egy állami vállalat vezérigazgatója és annak helyettese elég magas pozícióban lévő személyek voltak ahhoz, hogy ne merjenek megalapozott gyanú nélkül hozzájuk nyúlni. Ráadásul hamar kiderült az MNVK-2. érintettsége, amely tovább bonyolította a helyzetet, ugyanis a rivális szolgálat operatív érdekeit kénytelen volt a BM is tiszteletben tartani. Éppen ezért került célkeresztbe Michalkó László, aki – mint már szó volt róla – régi államvédelmi múlttal rendelkezett, így a bizonyítékok beszerzésénél számítottak az együttműködésére.

Michalkó maga is részt vett a Metalimpex titkos jutalékainak átvételében és a csempészáruk behozatalában, ezért a lebuktatására egy titkos akciót készítettek elő.[293] (Lásd a 3. számú dokumentumot.) Arra számítottak, hogy tettenérés után Michalkó hajlandó lesz saját főnökei ellen bizonyítékokat szerezni. Mivel Michalkó tevékenységéről kizárólag operatív forrásból rendelkeztek adatokkal, szükség volt konspirált megbuktatására, hogy az operatív eszközök védelmét továbbra is biztosítani tudják. Miután megtudták az osztályvezető legközelebbi külföldi útjának az időpontját, intézkedtek a vámhatóságnál, hogy hazaérkezésekor a Ferihegyi Repülőtéren vonják ellenőrzés alá. Amennyiben törvénybe ütköző dolgokat (csempészáru, valuta) vagy ennek létére utaló dokumentumokat találnak nála, a Vám- és Pénzügyőrség házkutatást végezhet a lakásán, amelynek során elő kell kerülnie olyan tárgyi bizonyítéknak, amelynek birtokában a vámszervek értesítik a Belügyminisztérium illetékeseit. A vámellenőrzés legalizálására a szerv egy névtelen feljelentést is készített saját magának, amelyben leírták Michalkó folyamatos csempésztevékenységét és a várható legközelebbi hazaérkezését.[294]

A BM számítása bejött. 1974. május 1-jén a budapesti reptéren szigorított vámellenőrzésen esett át Michalkó, amelynek során sikerült tetten érni.[295] 238 ezer olasz lírát és egy arany töltőtollat találtak nála.[296] Kihallgatása során azonnal elismerte, hogy már nyolc éve rendszeresen korrumpálják őt nyugati cégek pénzzel és különböző ajándéktárgyakkal, és hajlandó volt arra, hogy a lakásán rejtegetett valutát önként beszolgáltassa.[297] Ezen kívül arra is vállalkozott, hogy rendszeresen találkozzon a BM képviselőivel és terhelő adatokat szolgáltasson főnökeiről.

A Michalkótól hallottak megerősítették a nyomozók információit, így elérkezettnek látták az időt, hogy átkutassák Dévai irodáját. A házkutatásra 1974. május 17-én, este tíz óra után került sor, teljes titokban, sem az állambiztonságiak behatolása, sem az iroda berendezésének átfésülése nem hagyott gyanakvásra okot adó nyomot.[298] (Lásd a 2. számú dokumentumot.) A szekrények és fiókok átkutatása mellett lehallgatókészüléket is elhelyeztek a munkaszobában. A megtalált és lefotózott dokumentumok alátámasztották a szerv feltételezését, de meg is nehezítették a további nyomozást. Egyértelmű bizonyítékokat találtak ugyanis arra, hogy Dévai jelentős összegű titkos jutalékokat kap különböző cégektől, kimutatásokat leltek, amelyek a Thierry és Bonassi által visszatérített összegeket dokumentálták, megtalálták az Intereurop néhány szerződését és különböző papírokat a leánycég elszámolási hiányosságairól, valamint a BM kezére kerültek a Mannesmann számára biztosított jelentős engedményekre vonatkozó megállapodások is. A nehézséget mégis az okozta, hogy mindezek mellett megtalálták azokat az átvételi elismervényeket is, amelyek igazolták, hogy Dévai az MNVK-2. megbízásából dolgozik. Azonban reménykeltő volt számukra, hogy nagy mennyiségben találtak ékszereket, amelyek ránézésre aranyból, platinából, igazgyöngyből és drágakövekből készültek. Mindez arra utalhatott, hogy Dévai magának is dolgozott, nemcsak a szervnek. Ennek bebizonyítása sarkalatos pontja lett a nyomozásnak, hiszen a vezérigazgató-helyettes ellen csak akkor lehetett büntetőeljárást kezdeményezni, ha cselekményével átlépte „azt a kört, amely az MNVK-2-vel való kapcsolatából legálisan adódott.”[299]

Mindeközben pedig arra is figyelmet kellett fordítani, hogy „független” szakértők is alátámasszák a „valutakitermelésből” adódó jelentős népgazdasági kárt, amely talán lehetőséget adna a BM számára, hogy keresztbe tegyen ellenfelének, a katonai felderítésnek. Tehát az MNVK-2. jelenléte megnehezítette a nyomozók dolgát, kénytelenek voltak egészen magas szinten is egyeztetni lépéseiket: átiratot készítettek a vezérkari főnöknek, értesítették a pártszerveket és felvették a kapcsolatot a külkereskedelmi miniszterrel, Bíró Józseffel is.[300]

A nyílt nyomozás megindítása előtt azonban – amelyet Michalkó letartóztatásával terveztek kezdeni – szükséges volt, hogy megakadályozzák Dévai esetleges külföldre szökését.[301] Ez sikerült, de hogy ez mennyiben volt betudható a III. Főcsoportfőnökség profizmusának, és mennyiben játszott közre Dévai félelme, nehéz megmondani. Mivel az események valóban felgyorsultak, nem hagytak Dévainak sok időt a szökésre, de maga az érintett is félt, mert a felderítéssel való együttműködése során olyan titkos adatokat és személyeket ismert meg, hogy véleménye szerint a szolgálat nem hagyta volna futni: vagy hazacsempészik, esetleg külföldön likvidálják.[302]

A társszervnek a BM 1974. június 24-én küldte el hivatalos kérdéseit, amelyben elsősorban arról próbáltak meggyőződni, mennyiben volt érintett Dévai ügyeiben a felderítés.[303] (Lásd a 4. számú dokumentumot.) Kapás Pál ezredes már másnap részletes választ küldött, amely egyáltalán nem könnyítette meg a BM dolgát.[304] (Lásd az 5. számú dokumentumot.) Gyakorlatilag a BM által felvetett minden kérdésben megerősítette a titkosszolgálati érdekeket, sőt még azt is leírta, hogy megnyertjük „a részünkre nyújtott teljesítmények mellett a BM-elhárítás kéréseit is teljesítette”,[305] valamint kitért Dévai anyagi helyzetére is, amelyet tökéletesen igazolhatónak tartott, mivel szerinte hitelek és kölcsönök felvételével tudta a tulajdonában lévő ingatlanokat megvásárolni. Tehát az átirat nem alapozta meg a letartóztatás elrendelését, így az operatív tiszteknek másik tervet kellett kidolgozni, hogy Dévai ellen elegendő terhelő bizonyítékot szerezzenek. Ami egyszer már bejött Michalkónál, miért ne működne Dévainál? Mivel a vezérigazgató-helyettes éppen az NSZK-ban tartózkodott, hazajövetelére időzítve, július 2-ára egy szigorított vámellenőrzést készítettek elő. Ezzel párhuzamosan sürgősen tájékoztatták Bíró József minisztert a szóban forgó népgazdasági károkozásról is, hogy „ezt szakértesse [sic!] Dévai István ellenséges tevékenysége bizonyítására.”[306] A megfogalmazásban van némi áthallás a sztálinista idők prejudikációs gyakorlatából.

Dévai Istvánt tehát július 2-án feltartóztatták és őrizetbe vették a határon. Letartóztatása többek számára okozhatott álmatlan éjszakákat, hiszen nem lehetett tudni, hogy a hálózatból ki lesz a következő. A letartóztatásról szóló jelentést nem tartalmaznak a rendelkezésünkre álló dossziék, de szerencsére más forrásból megismerhetjük, mi is történt aznap. Práczki István így emlékezik vissza az esetre:

– „Gyerekek, nagy balhék vannak – kezdte Baranyi Bandi. – Lévai Pista [Valójában Dévairól van szó, csak a szerző álnevet használ. – B. Zs.], a főnököm lebukott. Rövidesen országos botrány lesz belőle. Biztos, hogy a sajtó is szellőztetni fogja.

– Mi történt tulajdonképpen?

– Talán nem más, mint a cégek háborújának valamelyik ütközete az egyik külker vállalatnál. Lévai, ezt tudjuk, Kapásék embere, a Szolgálat megnyertje. Tevékenysége azonban abban merült ki, hogy a maffia részére nyugati beszerzéseket végzett. Ez magyarul annyit tesz, hogy a neki átadott devizáért bevásárolt Ausztriában, az NSZK-ban vagy éppen Párizsban, és különleges engedéllyel hozta be a holmit Nyugatról.

– Ez szép, és mit szállított?

– Mit? Talán mit nem? Malomkövet és tüzet nem, de aranyat annál többet, bár nem ehhez kellett a teherautó. Ugyanis ma már teherautók közlekednek, spéci határátlépési engedéllyel, persze vámmentesen. Lakásberendezések, bútorok, divatos ingek, vadászeszközök, nyugati cigaretta. Nemrég egy teherautónyi gumiabroncs sétált be. Ezek azért feltűnnek a belső elhárításnak is, a múlt héten csapdát állítottak Lévainak. A megpakolt teherkocsi simán átment a határon, Lévai megkönnyebbült, mert most éppen magának is hozott egy kis csempészárut. Nem volt szerencséje. Mosonmagyaróvár előtt URH kocsi állította meg őket. A papírokat gyanúsnak találták, ezért előállították őket a rendőrkapitányságon. Lévai tudta, hogy baj van, sikerült telefonálnia Kapásnak. A teherautót átvizsgálták, és nem volt nehéz megállapítani a csempészés tényét. Lévait és a sofőrt letartóztatták, a kocsit Pestre kísérték. Ez van, most tart a hajhúzás. A két cég főnökei nyilván egyezkednek. Szinte biztos, hogy Lévai fogja elvinni a balhét, és magányos sikkasztóként kerül a bíróság elé. Ha nagy górék vannak benne a buliban – márpedig azok vannak –, akkor megússza néhány évvel. Aztán majd kárpótolják. Tulajdonképpen én is benne vagyok a dologban, mert néhányszor elkísértem Pistát az ilyen beszerzésekre. Most imádkozom, mert ha monstre per lesz, akkor engem is elmeszelnek, különben megúszhatom fenyítéssel.”[307]

Baranyi Andrásnak, az MNVK-2. tisztjének igaza volt: a két cég főnökei valóban egyezkedtek, és hatalmasságok is érintve voltak; hamarosan meg is kezdődött a védeni kívánt személyek kimentése az ügyből.

Szignalizáció

A Kádár-rendszer idején a szignalizáció fogalma a büntetőeljárásban nem egészen azt jelentette, mint a hatályos jog szerint. Jelenleg elsősorban bűnmegelőző szerepe van, amennyiben a nyomozás során a hatóság közli az illetékes állami vagy önkormányzati szervvel azokat a körülményeket, tényeket, amelyek a bűncselekmény elkövetését lehetővé tették, azzal a szándékkal, hogy az adott intézmény megelőző intézkedést tehessen.[308] A pártállam idején is egyfajta tájékoztatásról volt szó, de a gyakorlatban mégis egészen másként működött, hiszen a címzettek köre is más szempontok alapján lett kiválasztva. Értesítették az illetékes pártszerveket, de az érintett állami intézmények vezetői is kaptak tájékoztatást az ügyről, a célja pedig leginkább a differenciált felelősségre vonás érvényesítése volt, vagyis annak eldöntése, kit lehet az adott bűncselekmény miatt elmarasztalni, és milyen súlyú büntetést lehet alkalmazni.[309] Erre természetesen akkor került sor, amikor magas beosztásban dolgozó funkcionáriusok, pártapparatcsikok, illetve azok közvetlen rokonai, barátai kerültek az „igazságszolgáltatás” látókörébe.

A Dévai-ügy esetében több személyről is szó lehetett, akiknek érintettségét annyira rejteni kellett, hogy nevük konkrétan elő sem fordul a dokumentumokban, csak néhány elszórt fordulat utal arra, hogy miniszterek és a párt felső vezetéséhez tartozó személyek is kedvezményezettjei voltak az ismertetett bonyolult korrupciós mechanizmusnak. Jelen esetben nem is az ő szerepüknek a nyomát volt nehéz eltüntetni, hanem a titkosszolgálati szálakat kellett elvarrni úgy, hogy ne derüljön ki: a Magyar Néphadsereg Vezérkarának 2. Csoportfőnöksége mögé bújva gyakorlatilag egy szervezett bűnszövetségi hálózat működik. A BM vezetői szerették volna ellehetetleníteni a rivális szerv helyzetét, de erre elegendő hatalmuk nem volt, kénytelenek voltak kevesebbel is beérni. Sokan voltak, akik valamilyen szálon kapcsolódtak a Dévaihoz köthető bűncselekmény-sorozathoz, amelynek felfejtése esetén tekintélyes számú tettestárs állhatott volna a vádlottak padján.

Mivel Dévai sorsa aligha lehetett kérdéses – ő csak az ítélet súlyossága miatt izgulhatott –, a következő legközvetlenebb érintett, akinek szerepét nehéz lett volna eltitkolni, Gergely Miklós volt. A BM természetesen ügynökei segítségével a Metalimpexnél nyomon követte a Dévai letartóztatása utáni reakciókat. Gergely éppen Balatonőszödön nyaralt, így Viniczei Gábor utazott le hozzá, hogy az előállt helyzetet megbeszéljék.[310] Gergely félbeszakította pihenését és Budapestre érkezése után azonnal hazarendelte Bécsből Kertész Györgyöt és Tóth Györgynét, nyilván azért, hogy egyeztessenek az Intereurop és a Metimexco ügyeit illetően: kérdések esetén ugyanazt vallják a két cég törvényellenes működéséről, esetleg időben eltűntessenek bizonyítékokat.

Gergely irodájában és lakásában lehallgatókészülékeket helyeztek el,[311] így értesült arról a BM, hogy a vezérigazgató minden reggel magához kérette Kertészt az irodájába, de érdemi beszélgetés nem hangzott el közöttük, a belügy nyomozói szerint csak egyfajta biztonsági ellenőrzésként lehetett szükség a találkozókra. Sajnos nehéz beazonosítani, kinél lakott Gergely július elején, mindenesetre a munkaidő lejárta után nem az otthonában töltötte az időt, hanem egy ideig K. J. monogrammal jelölt ezredesnél húzta meg magát. Hiába tartott attól, a nyomozók őt is letartóztatják, a rögzített telefonbeszélgetések alapján jól nyomon követhető, hogy ezekben a napokban is a katonatiszt segítségével intézett vámvizsgálat nélküli határátlépéseket, és ellátták feladatokkal a kölni állomáshelyére éppen visszatérő Sárói Szabó Bélát.

1974 szeptemberére sikerült annyi terhelő adatot összegyűjteni a magas összeköttetésekkel rendelkező vezérigazgató ellen, hogy elrendelhessék nála a házkutatást.[312] Rengeteg ideje volt tehát, hogy az esetleges terhelő bizonyítékokat eltüntesse otthonából, a lefoglalási jegyzőkönyv mégis közel kétszáz tételt tartalmaz. Elsősorban ékszerek, órák, öngyújtók, különböző nyugati márkájú műszaki cikkek szerepeltek a listán, de jegyzőkönyveztek étkészleteket, bútorokat, irodaszereket, lakberendezési tárgyakat is. Természetesen rengeteg olyan eszköz szerepel a felsorolásban, amelyeket Magyarországon még „pult alól” sem lehetett beszerezni, sőt a lakosság szemében tökéletesen ismeretlen luxuscikkeknek számítottak, mint például a masszírozó gép vagy a szobai evezőpad. Gergelyné számára mégis a leginkább féltett darab a lefoglalt és elszállított tárgyak közül a leopárdbundája volt, amelynek visszaszerzése érdekében kérvényt is intézett a vizsgálati szervhez.[313] Szerinte a bunda sokkal régebbi, mint ahogy a házkutatás során történt felméréskor becsülték, legalább tízéves, és a belvárosban vette egy házaló asszonytól húszezer forintért, majd szabatta saját alkatára még néhány ezer forint ellenében. Egy vezérigazgatónak is több havi fizetését – egy átlagembernek pedig nagyjából egy éves keresetét – takarta ez az összeg, ezért a BM nem is adott helyt a panasznak.

Az összegyűjtött dokumentációkban fellelhető lefoglalási jegyzőkönyvek, amelyek Gergelyé mellett Dévainak és Michalkónak a lakásán végrehajtott házkutatás során keletkeztek, érdekes látleletet nyújtanak a szocialista külkereskedő elit megtollasodott rétegéről.[314] A rengeteg arany holmi és a legkülönbözőbb luxustárgyak mellett élvezeti cikkeket is lefoglaltak, amelyek betekintést engednek az egypártrendszer leggazdagabb kiváltságosainak fogyasztási szokásaiba. Több karton Peter Stuyvesant cigarettát jegyzőkönyveztek, a skót whiskyk nagy választéka került fel a listára a Chivas Regaltól a White Harse-ig; Larsen és Martell konyakkal koccintottak, majd Grand Marnier-vel öblítették le. Mindezek elérhetetlenek voltak a korabeli Magyarországon, ahol az átlagfizetés 1974-ben 2831 forint volt.[315]

A házkutatás után rövid időn belül kérte Benkei András belügyminiszter Bíró József külkereskedelmi minisztert, hogy Gergely Miklóst függessze fel állásából, arra hivatkozva, hogy összesen százezer forint értékben találtak vámbűntettre utaló adatokat ellene, valamint lefoglaltak a lakásán háromszázezer forint értékű külföldi eredetű arany ékszert és tartós fogyasztási cikkeket.[316] Úgy tűnt, Gergely ellen is egészen magas szinten folyt a támadás, hiába kért a vállalatvezető Biszku Bélától, az MSZMP KB titkárától személyes meghallgatást, teljesen nem tudta kivonni magát a felelősségre vonás alól. A külkereskedelmi miniszter fegyelmi eljárást indított ellene,[317] a fegyelmi bizottság pedig megállapította, hogy a bizonyítottnak tekinthető terhelő adatok elegendőek ahhoz, hogy a miniszter Gergelyt az igazgatói állásából felmentse.[318] Hamarosan a nyomozást is befejezettnek nyilvánították, ügyét továbbították az ügyészség felé.[319] Tehát Gergely nem úszta meg a bíróság előtti felelősségre vonást, azonban a szignalizáció így is sok embert érintett.

A katonai felderítés részéről természetesen a legfontosabb az volt, hogy szerepe háttérben maradjon, valamint hivatásos állománya és megnyertjeinek többsége elkerülje a lebukást, ellenkező esetben ugyanis az egész rendszer működése kerülhetett volna veszélybe. Mint említettem, eleinte Dévai mellett is kiálltak, azonban rövidesen be kellett látniuk, hogy a nyomozást leállítani nem lehet, egyetlen megoldás, ha valakit feláldoznak bűnbakként. Innentől kezdve már az lett az elsődleges cél, hogy Dévai mellett minél kevesebben üljenek a vádlottak padján. Karasz Lajos állambiztonsági belügyminiszter-helyettes egy látszólag bajtársias levelet küldött Sárközi Sándor vezérőrnagynak, amelyben biztosította őt arról, hogy a bűncselekmény elkövetőinek tetteit kellően szét fogják válogatni „azoktól az esetektől, amelyekben a szolgálat felé tartoznak felelősséggel. Ez utóbbi továbbra sem képezi a szerveink által folytatott vizsgálat tárgyát.”[320] A levélhez csatolt mellékletben azonban a BM rendkívül kemény kérdésekkel próbálta sarokba szorítani a riválist, alaposan körüljárva az esetleges ellenséges hírszerző szervek behatolásának lehetőségeit az MNVK-2. által felügyelt kereskedelmi kirendeltségeken keresztül (annak ellenére, hogy a nyomozás során maguk is meglepően kevés figyelmet fordítottak erre a kérdésre), valamint hosszan firtatták, mennyiben ellenőrizték a Metalimpex vezetői által folytatott „valutakitermelés” során beszedett összegek átadását, a dekonspiráció megakadályozását.

A BM tehát nem kímélte a katonai hírszerzést, bár felelősségének vizsgálatát valóban kénytelen volt mellőzni. Nem vizsgálhatták Baranyi András tevékenységét, aki a nyomozás időszakában fedett állományban volt a Metalimpex alkalmazásában és a Kölni Kereskedelmi Kirendeltségen dolgozott. Utasításra ki kellett hagyni Csapó Viktor vezérőrnagy szerepének vizsgálatát, akit orgazdaság miatt bíróság elé tudtak volna állítani. Nem nyúlhattak Szabó János alezredeshez sem, aki többször is személyesen kísérte el Dévait a beszerző útjaira, időnként újságírói fedéssel, valamint Griga Ferenc is kiérdemelte „hogy a magyar szervek udvariasan és nagyvonalúan kezeljék.”[321]

Griga Ferenc személyének mellőzése a nyomozás során különösen fájó pont lehetett a BM-nek, ugyanis szerepének vizsgálata megkönnyítette volna a Dévai elleni terhelő adatok összegyűjtését. Dévai lebukását megelőzően Griga Bagdadban tartózkodott, az ottani kereskedelmi kirendeltség tanácsosa volt – természetesen az MNVK-2. megnyertjeként. 1974 májusában tért vissza véglegesen állomáshelyéről, és abban a – korabeli eljárás szerint szokásos – kedvezményben részesült, hogy vámmentesen egy kamionnyi rakományt, ellenőrzés nélkül áthozhatott a határon.[322] A hivatalos kérelem építési anyagok beszállítására vonatkozott,[323] mivel Griga Dévaival közösen éppen egy budai ikerházat épített. Az MNVK-2. támogatta a külkereskedő kérését, mivel operatív munkájával meg volt elégedve.[324] A kamion meg is érkezett, de építési anyagokon kívül nagy mennyiségű egyéb cikket is tartalmazott, amelyeket titokban Baranyi András, Gergely Miklós, Sárói Szabó Béla, Szabó János és Dévai István hozattak be Grigával.[325]

A nyomozás idején az alig néhány hete beérkezett rakomány nagy részét még nem szállították el a tulajdonosaik, így a BM számára kézzelfogható bűnjelként szerepelt: szerették volna az érintetteket felelősségre vonni csempészés miatt. Az MNVK-2. azonban határozottan kiállt emberei mellett, Dévain kívül senkinek nem lett bántódása a fent nevezettek közül, de éppen az ő kimentésük miatt nem is vonhatta be a kamionnyi rakományt a BM a terhelő bizonyítékok közé. Pedig Dévai aránytalan gazdagodásának egyik kézzelfogható bizonyítéka volt köthető a kamionban szállított építési anyagokhoz. Egy jelentésből kiderül ugyanis, hogy Dévai és családja nevén több nagy értékű ingatlan is volt, és az egyiken éppen építkezés folyt: „Közösen Griga Ferenc, külszolgálatban lévő külkereskedővel építés alatt áll egy háromszintes, kinézetre hypermodern, [sic!] tetőteraszos, többgarázsos ingatlan, amely fele részben képezi »Örsi« [Dévai célszemély fedőneve – B. Zs.] tulajdonát. Az építést kivitelezők végzik. Becslés szerint az ingatlan befejezett állapotban eléri a 3,5–4 millió forintot.”[326]

Grigához azonban nem férhetett hozzá a belügy, így a villa építéséhez szükséges vagyon vizsgálata is elmaradt. Griga Ferenc bagdadi kiküldetése után az Interaghoz került, ahol főosztályvezető-helyettesként dolgozhatott tovább, de a különböző titkosszolgálatokhoz köthető esetleges tevékenysége még a nyolcvanas évek végén is foglalkoztatta a belügyet – mint ezt majd később látni fogjuk.

Eljárás alá kívántak vonni egy svájci állampolgársággal rendelkező asszonyt is, Tatár Istvánnét, aki Gergely Miklós feleségének közvetlen kapcsolataként szerepelt és a szerv információi szerint maga is részt vett a Metalimpex körül zajló visszaélésekben. Tatár Istvánnét nemcsak a külkereskedelmi vállalat vezérigazgatójához és családjához fűzték baráti szálak, hanem a BM megállapítása szerint aktív kapcsolata volt a katonai felderítésnek is.[327] Az asszony 1940-től élt Svájcban, majd 1953-ban Nyugat-Németországba települt. 1961-ben tért haza, ekkor kötött házasságot Tatár Istvánnal, aminek köszönhetően megkapta a letelepedési engedélyt.[328] A házasságot már a következő évben felbontották, Tatár Istvánné azonban Budapesten maradt, vállalkozásba kezdett. Egy fogyókúraszalont üzemeltetett a hatvanas évek közepén Budapesten, amely kissé szokatlannak, anakronisztikusnak hat, de az MNVK-2. segítségével megkapta rá a működési engedélyt.[329] 1972-ben azonban több állampolgári bejelentés miatt visszavonták engedélyét és a továbbiakban kutyatenyésztéssel foglalkozott.[330] Sokat utazott külföldre, évente négy-öt alkalommal fordult meg a vasfüggöny túloldalán, útjaihoz minden esetben a katonai felderítés adta meg a hozzájárulást.[331] A dokumentumokban előforduló adatok erősen azt sugallják, hogy a svájci állampolgárságú asszony az MNVK-2. megbízásából különböző illegális pénzügyi tevékenységet folytatott, több országban nyitott saját nevére bankszámlát, amelyeket a BM tudomása szerint az MNVK-2. használt titkos és fedett pénzmozgásokhoz. Nem ismert, hogy mikortól eredeztethető a kapcsolata a katonai titkosszolgálattal, de egyes tanúkihallgatások azt állítják, már hazatelepülése előtt is gyakran utazott haza látogatóba, és emigráns körökben már akkor beszélték, hogy a Katpol embere.[332] Tatárné segítségével a katonai felderítés feltehetően műkincs-kereskedelemmel is foglalkozott, hiszen az asszony és élettársa több értékes festmény adásvételét bonyolította le, többek között egy Degas-képet is áruba bocsátottak.[333] Működési területük azonban sokkal inkább a nemesfém- és drágakő-kereskedelemre koncentrálódott. A lefoglalt ékszerek hosszú listáját csatolták a nyomozati iratokhoz, amelyek között több nagy értékű darab is található volt, amelyeknek igazságügyi szakértő által felbecsült ára meghaladta a százezer forintot.[334] Tatárné tevékenységének dokumentálása szintén eredménytelen maradt, az MNVK-2-nek sikerült az asszonyt kimentenie az eljárás alól.[335]

Bűncselekmény elkövetésével Dévain, Michalkón és Gergelyen kívül végül három olyan személyt gyanúsítottak meg, akik a történet többi szereplőjéhez képest kishalnak számítottak. Egyikük Varga Rudolf gépkocsivezető volt, aki Dévai lebukásakor a kamiont vezette. A második Juhász Jenő, a Metalimpex párttitkára, akiről már korábban kiderült, hogy szintén az MNVK-2. kapcsolata. Terhére összesen 11 750 forint értékű vámbűntettet tudtak megállapítani. A harmadik Teleki József, őrá hárították a felelősséget a Lenin Kohászati Művek kárára megkötött üzlet miatt. Mivel az LKM-mel kapcsolatos bűntett már elévült, Teleki ellen mindössze 8100 forint értékű vámcsalás volt megállapítható.

A gyanúsítottak köre meglehetősen beszédes. Csekély értékre elkövetett kis csalások ezek, amelyeknek a társadalomra való veszélyessége szintén minimális, népgazdasági szempontból pedig egyenesen elenyésző. Nemcsak a bűnösöket fedték el sikeresen, de magát az elkövetett bűncselekményt is. A három személy nem is került bíróság elé, mert büntetlen előéletük és cselekményük jelentéktelensége miatt megszüntették ellenük az eljárást, és figyelmeztetésben részesítették őket.[336]

A felelősségre vonás

1974. július 19-én Benkei András belügyminiszter egy külkereskedelmi és pénzügyi szakemberekből és minisztériumi tisztségviselőkből álló szakértői bizottság kijelölését kérte Bíró József külkereskedelmi minisztertől azért, hogy a nyílt nyomozati szakaszban összegyűjtött adatok alapján meg lehessen ítélni, mekkora népgazdasági kárt okoztak a gyanúsítottak.[337] A bizottság meg is kezdte munkáját és néhány hónap múlva részletes beszámolót készítettek a felmerült visszaélések értékelésére, valamint a rendelkezésre álló iratok alapján kiegészítő véleményt adtak a titkos visszatérítésekről.[338]

A Belügyminisztérium elégedetlen volt a bizottság közel százoldalas jelentésével, mivel „a szakértői vélemény egyértelmű állásfoglalása hiányában Gergely és Dévai terhére népgazdaság elleni bűntett egyelőre nem állapítható meg. Ezért a szakvélemény kiegészítésre szorul.”[339] A belügy megkapta, amit szeretett volna. A szakértői bizottság újra összeült, és az eredetileg kiadott jelentésük alapján megállapították, hogy „áralku folytatása nélkül ügyletkötés nem hozható létre, és hogy ellenajánlat nélküli ügyletkötés ellenkezik a kereskedelmi gyakorlattal”,[340] valamint a „relációs politika be nem tartása népgazdaságilag hátrányos, a kár összege azonban nem számszerűsíthető.”[341]

A bizottság tehát állást foglalt, bár a megállapításaik egy kissé népmeseire sikeredtek, olyan hatást keltenek, hogy teljesítették is a BM kívánságát, meg nem is. Hivatkoztak jogszabályi helyekre, amelyek meghatározzák egy vállalat vezetőjének és helyettesének a felelősségét az általuk irányított cég működésének tekintetében, de konkrétan nem mondták ki, hogy az áttanulmányozott iratok alapján egyértelműen bűncselekmény gyanújával állnának szemben.

A Belügyminisztérium a Katonai Főügyészségnek adta át a Dévaira és társaira vonatkozó vizsgálati dokumentumokat, arra hivatkozva, hogy az ügyben az MNVK-2. állományába tartozó tisztek is érintettek, valamint Dévai a honvédelem érdekeit sértő államtitoksértést követett el. Azonban a Katonai Főügyészség érdekes módon hárította az eljárás megindítását, arra hivatkozva, hogy a Katonai Bíróság nem illetékes az ügyben, mivel hivatásos honvédtisztek ellen vádemelés nem történt. Dévai a HM Vezérkari Főnökségtől kirendelt szakértő szerint nem követett el államtitoksértést, pedig az MNVK-2. érdekeinek védelme megkívánhatta, hogy ne a polgári igazságszolgáltatás előtt folyjék a tárgyalás.[342] Végül mégis a Budapesti Katonai Bíróság folytatta le az eljárást, bár az anyagok között nem találtam arra vonatkozó utalást, hogyan került vissza hozzájuk az ügy.

1975. június 30-án született meg az elsőfokú ítélet,[343] amely alapján Dévait elmarasztalták folytatólagosan elkövetett, a devizagazdálkodást súlyosan sértő bűntettben, valamint szintén folytatólagosan elkövetett csempészet és vámorgazdaság miatt, és bűnösnek találták jogtalan előny elfogadásával elkövetett vesztegetés vétségében is. Büntetésül három év szabadságvesztésre és százezer forint értékű vagyonelkobzásra ítélték. Michalkó László sem úszta meg szárazon az ügyet, hiába működött együtt a BM-mel. Egy év szabadságvesztésre és harmincezer forint értékű vagyonelkobzásra ítélték. Gergely Miklós sokkal jobban járt, az ellene felhozott vádak között ugyanis nem szerepelt a devizagazdálkodást sértő büntetőjogi alakzat, csupán a csempészet, a vámorgazdaság és a vesztegetés. Végül egy év szabadságvesztésre ítélték, de a végrehajtást három év próbaidőre felfüggesztették. A Legfelsőbb Bíróság érdemben nem változtatott az ítéleten.

Vég nélkül

A Metalimpex elleni nyomozás során a katonai titkosszolgálatról rengeteg információ került elő, amelyekből megismerhetjük az állambiztonsággal szemben fennálló éles ellentéteiket és rivalizálásukat is. A történetben a szolgálatok lehetőségeit kihasználó érdekcsoportok harcának voltunk tanúi, amely Dévai István feláldozásával járt, aki egyértelműen a bűnbak szerepét töltötte be. A hatalmasok sikeresen megmenekültek a felelősségre vonás elől és a rendszer is sértetlen maradt. Kis-Benedek József egykori katonai hírszerző szerint éppen az ilyen jellegű visszaélések visszaszorítása érdekében hozták létre a hetvenes évek végén a szolgálat belső ellenőrzését, amely a belügy és az MNVK-2. közötti feladatmegosztást is szabályozta, ugyanis ezzel gyakorlatilag kiiktatták a BM ellenőrzési jogkörét a katonai felderítés felett. A biztonságpolitikai szakértő szerint ettől az időponttól kezdve a két titkosszolgálat közötti rivalizálás is csökkent, hiszen a BM kénytelen volt feladni azt a törekvését, hogy betekintést nyerjen a katonák ügyeibe.[344]

A Dévai-ügy kapcsán megismert valutakitermelési mechanizmus más vállalatoknál is hasonlóan működött. Egyelőre nem tudhatjuk, hogy hány cégcsoport volt érintett, de illúziókat kár dédelgetni: a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalaton belül folyó visszaélések bizonyosan nem voltak egyedülállóak. Azok a cégek, amelyek érintve voltak a fegyvergyártás valamelyik részterületében vagy egyéb haditechnikai felhasználásra alkalmas berendezések kereskedelmében, együttműködtek az MNVK-2-vel,[345] és szolgálati érdekből vagy egyszerű egyéni visszaélések miatt jelentős pénzeket vonhattak ki a cégek bevételeiből. Azt pedig egyelőre nem tudhatjuk, hogy a BM az ellenőrzése alá tartozó külkereskedelmi vállalatoknál alkalmazott-e hasonló technikákat, csak feltételezhetjük, hogy igen. Annál is inkább, hiszen láthattuk, hogy a titkosszolgálati valutakitermelés alapvető elvárás volt a szovjet blokkon kívüli kommunista pártok támogatása érdekében.

„Dévai és társai, valamint más ügyben folytatott büntetőeljárás során felszínre kerültek olyan jelzések is, hogy az MNVK-2. Csoportfőnökség más területeken és vállalatok vonatkozásában is jogszabályellenes módon funkcionál. Azaz egyes külkereskedelmi vállalatok útján az ott lévő titkos kapcsolataik, illetve a létrehozott külkereskedelmi fedőszerveik révén, az MNVK-2. Csoportfőnökség nagy összegű valutát, emellett különböző címen fiktív szerződésekkel ugyaninnen és más vállalatoktól, jelentős összegű forintot von el a népgazdaságtól.”[346]

Ennek a feltételezésnek az alátámasztására egy további konkrét példával tudok szolgálni, amely ugyan nincs olyan részletesen dokumentálva, mint a Metalimpex vezetői ellen lefolytatott nyomozás, de a fellelhető anyagokból is könnyen ráismerhetünk a valutakitermelés nyomaira. Az Elektromodul vállalat – teljes nevén Magyar Elektrotechnikai Alkatrészkereskedelmi Vállalat – rendszeresen végzett embargós beszerzéseket a katonai felderítés számára.[347] A céget 1952-ben alapították és 1968-ban nyert külkereskedelmi jogot. Feladata nem kifejezetten haditechnikai beszerzésekre korlátozódott, hanem különböző elektrotechnikai alkatrészek készletezésére, belföldi forgalmazására és importjára kapott felhatalmazást.[348] Annak ellenére, hogy nem tartozott a hadiipari objektumok közé, az Elektromodul feladata volt, hogy a Belügyminisztérium és a Honvédelmi Minisztérium számára híradástechnikai készülékeket, berendezéseket vásároljon, illetve a fegyvergyártásban szerepet vállaló üzemek részére a gyártáshoz szükséges elektronikai és vákuumtechnikai alkatrészeket is a cég hozta be az országba.[349] Ezeknek a termékeknek a legnagyobb része embargó alatt állt, így beszerzésük különleges eljárást igényelt, a keleti blokk államai közvetítő cégeken, kereskedelmi ügynökségeken keresztül férhettek hozzájuk; ezekről a megoldásokról már olvashattunk a kötet korábbi fejezeteiben.

A cégnél nem ismerjük az MNVK-2. kapcsolati hálójának kiépülését, de biztosak lehetünk abban, hogy a katonai felderítés a kezdetektől fogva jelen volt a vállalat életében, hiszen a hadiipari termékek beszerzésénél az együttműködés a HM titkosszolgálatával elkerülhetetlen volt. 1974-ben, amikor a Dévai elleni nyomozás is folyt, az Elektromodul élén Udvardi Károly állt, aki az „MNVK-2. Csoportfőnökséggel fennálló munkakapcsolatát is felhasználta arra, hogy segítségükkel megakadályozza”[350] az állambiztonság sikeres beépülését a vállalathoz.

Újra a belügyi és a katonai titkosszolgálat rivalizálásának lehetünk tanúi, amely egy 1973 végén született miniszteri rendelet végrehajtásának kérdése körül csúcsosodott ki. A Belügyminisztérium megállapodott a Kohó- és Gépipari Minisztériummal, hogy ez utóbbi létrehozza szervezeti keretein belül a Nemzetközi Kapcsolatok Főosztályát, a tárca vállalatainál pedig megszervezik a főosztály közvetlen alárendeltségében működő nemzetközi kapcsolatok osztályait. Ez a szervezet természetesen az állambiztonság szigorúan titkos állományban dolgozó tisztjeinek a fedését volt hivatva biztosítani.

A BM III/II. Csoportfőnöksége 1974 júniusában kereste fel az Elektromodult, hogy a rendelet végrehajtásának részleteit a cégen belül letárgyalják. A BM felszólította a vezérigazgatót, hogy az 1969 óta a vállalatnál dolgozó D-165-ös SZT-alezredest, vagyis Kiss Józsefet nevezze ki az újonnan felállítandó nemzetközi osztály élére.[351] Udvardi ezt megtagadta, és közölte, hogy a jelenlegi szervezeti felépítés, amelyben az Államközi Osztály koordinálja a külföldi partnerekkel való kapcsolatot, tökéletesen megfelel a vállalat érdekeinek. Több hónapos huzavona kezdődött, amelyben a belügy képtelen volt az akaratát keresztülvinni. Mindez nehezen képzelhető el anélkül, hogy Udvardi mögött ne álltak volna támogatók. Az egyikük maga az illetékes miniszterhelyettes, Kiss Ernő[352] volt, akivel Udvardi láthatóan jó kapcsolatot ápolt, azonban a dokumentumokban felsejlenek azok a már jól ismert motívumok, amelyek a katonai felderítés valutakitermelésére engednek következtetni – vagyis a másik támogató maga a HM titkosszolgálata volt.

Őszre a BM már feladta eredeti terveit és abban állapodott meg Udvardival, hogy a vezérigazgató a vállalaton belül létrehoz egy olyan szervezeti egységet, amely megfelelő szakmai fedést nyújt a belügyes tisztnek és elfogadható lehetőségeket teremt az állambiztonsági feladatok ellátására. Udvardi ebbe belement, de kérte, hogy egyelőre tartsák titokban a megállapodásukat még a vállalat SZT-tisztje előtt is. Erre azért volt szüksége, nehogy a fedésben dolgozó alezredes hivatalos feletteseitől hamarabb megkapja az egyezségre vonatkozó utasításokat, ennek birtokában esetleg megvétózza Udvardi tervét. A vezérigazgató ugyanis azonnal utasítást adott ki, amely az Államközi Osztályról leválasztotta a protokollrészleget, és ennek irányításával bízta meg az állambiztonság képviselőjét. Ezzel gyakorlatilag nemhogy nem erősítette meg a belügyes jelenlétet, de még inkább korlátozta a kémelhárítást abban, hogy figyelemmel kísérje a vállalat kapcsolatait, ügyleteit. Az alezredes feladatkörébe tartozott a cég vendégeinek kényelmét biztosítani, szálloda- és asztalfoglalásokat intézni stb., de még ezeket a „jogosítványokat” is erősen korlátozottan biztosították számára. A szerv felháborodottan vette tudomásul, hogy nem szerepelnek az utasításban olyan fordulatok, hogy „ellenőriz, koordinál, joga van, megtagad, nem járul hozzá.”[353] Udvardi a sofőrjével küldte be a kémelhárításhoz a kiadott utasítás szövegét, kész tények elé állítva a belügyet.

Mivel az állambiztonság továbbra sem tudott akkora nyomást gyakorolni a vezérigazgatóra, hogy az felülbírálja a kiadott utasítást, a jól bevált módszerhez folyamodtak: kompromittáló adatokat gyűjtöttek a cégvezető ellen. A jelentésből kiderül, hogy az ÁVH már 1950-ben letartóztatta Udvardit egy „cionista ügy kapcsán”,[354] és a szerv ezzel magyarázta az ellenük táplált bizalmatlanságot, amelyről az SZT-tiszt is folyamatosan beszámolt az évek során. A valóságban arról lehetett inkább szó, hogy el kellett rejteni a belügy embere elől azokat a visszaéléseket, amelyek egyértelműen valutakitermelésre utaltak.

1971 októberében például egy belső ellenőrzés során kiderült, hogy 848 ezer forint értékben nyoma veszett 32 darab diódának.[355] Az ügyet úgy sikerült elsimítani, hogy a külföldi beszállítót rávették arra, adjon ki egy nyilatkozatot, amelyben magára vállalja a felelősséget, cserébe a magyar vállalat kötelezte magát arra, hogy olyan nagyértékű üzleteket kötnek vele a jövőben, amelyből a partner anyagi kára busásan megtérül. De olvashatunk fiktív számlakibocsátásokról is, amelynek eltussolásában Fekete János, az MNB elnökhelyettese segítette a vállalat vezetését, illetve amelynek kapcsán Szabó János alezredes a „szolgálat érdekeire” hivatkozva állíttatta le a revizori vizsgálatot.[356] Az előzmények ismeretében joggal feltételezhetjük, hogy a kémelhárítás illetékese a katonai titkosszolgálat tevékenységének következtében írhatta le a vizsgálat idején azt a megállapítást, hogy „az Elektromodul fizetésképtelen.”[357]

Mindezen adatok összegyűjtése sem volt elég ahhoz, hogy a BM rákényszerítse akaratát Udvardira. Azt is felajánlották, hogy Kiss József helyett egy másik SZT-tiszt kihelyezésével próbálják javítani az intézményi együttműködést, de Udvardi a következő fordulattal hárította el a lehetőséget: „ezt már ismerem, és egyébként sincs semmi garancia arra, hogy nem hülyébbet kapok helyette.”[358] Ebben az esetben tehát a BM nem boldogult a társszervvel, még olyan látszateredményt sem sikerült elérniük, mint a Metalimpex esetében, ahol legalább egy büntetőeljárás lefolytatását kikényszerítették. 1974 végére úgy zárult le a konfliktus, hogy személyes biztonsága érdekében még a szigorúan titkos tisztet is ki kellett vonniuk a vállalattól.[359] Bár Udvardi hamarosan távozott a vállalat éléről és helyére az őt támogató korábbi kohó- és gépipari miniszterhelyettes, Kiss Ernő került, nem valószínű, hogy ez a belügy pozíciójának jelentős erősödését jelentette volna a cégen belül, bár ennek bizonyítása további kutatásokat igényel.

Az Elektromodul tehát egy újabb vállalat, amely a Metalimpex, a Lampart, az Interpress és az IPV mellett részt vállalt a katonai felderítés gazdasági hátterének megteremtésében. A Metalimpex elleni nyomozás végső célja a BM részéről az volt, hogy befagyassza (vagy esetleg megszerezze?) a rivális szerv pluszforrásait. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint a következő javaslat, amelyet a nyomozás eredményeinek a tükrében tett le az állambiztonság a döntéshozók asztalára:

„A fentiek alapján javasoljuk:

1. Az illetékes pártszerv, valamint a belügyminiszter és a honvédelmi miniszter elvtársak által létrehozott és megbízott bizottság vizsgálja felül:

– az MNVK-2. Csoportfőnökség tevékenységének alapelveit és jogellenes módszereit;

– a külkereskedelem területén az MNVK-2. által létrehozott fedőszervek létjogosultságát, működésük indoklását, és funkcionálásuk népgazdaságra káros kihatásait;

– az MNVK-2. Csoportfőnökség pénzügyi rendszerét az ide vonatkozó szabályok betartását;

– azoknak a vállalatoknak és intézményeknek a pénzgazdálkodásait, és az MNVK-2. Csoportfőnökséggel tartott kapcsolatuknak a tartalmát, amelyek jogellenesen forintot vagy valutát utaltak át az MNVK-2. Csoportfőnökség részére;

– a népgazdaságtól különböző címeken elvont forintot és valutát mire használták fel.

2. Az MNVK-2. Csoportfőnökség szüntesse meg azt a gyakorlatát, hogy magyar állampolgárokkal, köztük vezető beosztású személyekkel közösen, operatív tevékenység révén jogellenes cselekményeket követ el.

3. Az MNVK-2. Csoportfőnökség pénzügyi előírásait a jövőben tartsa be. Gazdálkodása maradjon a megállapított költségvetés keretein belül, a népgazdaságtól pénzt semmilyen címen ne vonjon el.

4. Számolja fel azt a gyakorlatot, mely szerint operatív érdekekre hivatkozással kapcsolatainak jogtalan előnyöket biztosít, vámellenőrzés kiiktatására intézkedik, ajándékokat fogad el, és ezeket saját operatív tisztjei és hálózata tagjainak jutalmazására használja fel.”[360]

A Metalimpex üzletkötőinek jutalékokkal való manipulációi a nyolcvanas években is folytatódtak. A vállalat egyik üzletkötője, az Intereurop korábbi igazgatója, Kertész György a nyolcvanas évek elején már a Metalimpex nyugatnémet vegyesvállalatának, a Ferrotradingnek volt a képviselője.[361] Annak ellenére, hogy az NSZK-ban dolgozott, gyakran megfordult a Közel-Keleten, ahol meglévő üzleti kapcsolatait, vagy ahogy a BM fogalmazott, „alkotmányos partnereit” a Metalimpex kereskedelmi ügyleteinek megkötésénél igyekezett előnyös helyzetbe hozni.

Az alkotmányos partner megnevezés alatt az alkotmányos költségekben részesülő, vagyis korrumpált üzleti kapcsolatokat értette az állambiztonság. 1981 és 1986 között a teheráni kereskedelmi kirendeltségen a „Desmond” fedőnéven dolgozó Gaál Ferenc volt a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat képviselője, aki a belügyi hírszerzés kapcsolataként került ki a perzsa fővárosba.[362] Jelentéseiben azzal vádolta Kertész Györgyöt, hogy tevékenységével évente másfél millió dollár kárt okozott a magyar népgazdaságnak.[363] Kertész György a Dévai elleni nyomozás idején az MNVK-2. megnyertjeként dolgozott, így a belügy hálózati emberének háta mögött és annak kijátszásával történő üzletkötései a nyolcvanas években arra engednek következtetni, hogy a két szervezet közötti kommunikáció továbbra sem volt zökkenőmentes. Kertész György a Metalimpex korábbi teheráni irodavezetőjével, Barta Pállal közösen – aki a kérdéses időpontban már a Pannónia külkervállalat képviselőjeként járt Iránban[364] – olyan információkat szolgáltatott ki egy iráni cég tulajdonosának, amellyel veszélyeztette a két ország közötti kereskedelmi (és politikai) kapcsolatokat is.

A céget egy Iránban élő zsidó család alapította 1964-ben, és a kezdetektől jó viszonyt ápoltak a keleti blokk államaival, egyedül a Szovjetunió zárkózott el a velük kialakítandó bármiféle üzleti kapcsolattól.[365] Az iráni iszlám forradalom után a zsidó családnak menekülnie kellett az országból, azonban a cég ügyeinek vitelére egyikük Teheránban maradt. „Desmond” állítása szerint a korábbi partnert Kertész és Barta továbbra is a Metalimpex legfőbb üzletfelei között akarták tudni, annak ellenére, hogy diplomáciai megfontolásokból a hivatalos kereskedelmi képviselet új üzletfelek után nézett. Kertész szándékai mögött nyilván pénzügyi megfontolások álltak, ugyanis a zsidó üzletember korábban jelentős jutalékot kapott a Metalimpextől, sőt állítólag Kertész mindent elkövetett, hogy akkor is megkapja a kenőpénzeket, ha konkrét üzletet nem is sikerült kötnie.[366] Ezekből a jutalékokból pedig a teheráni üzletember visszatérítéseket fizetett vagy Kertésznek, vagy a mögötte álló érdekcsoportnak, ahogy ezt az olasz kereskedelmi közvetítőknél vagy az Intereurop működésénél láthattuk.

A másfél évtizednyi üzleti kapcsolatot azonban a Metalimpex politikai okokból 1980-ban végleg meg akarta szakítani a céggel, hiszen az iráni adminisztráció nem nézte jó szemmel a zsidó kereskedővel folytatott ügyleteket, és félő volt, hogy mindez diplomáciai bonyodalmat is okozhat a két ország között.[367] Kertész és Barta mindent megtett azért, hogy megakadályozzák a kiszemelt perzsa kereskedelmi céggel létrejövő megállapodást, vagyis ellehetetlenítsék a belügy hálózati kapcsolatainak tevékenységét. „Desmond” különböző dezinformációk elterjesztésével próbálta kiszűrni, hogy kik szivárogtatnak a tárgyalások részleteiről, ugyanis az új partnerrel kötött előzetes megállapodás után többször is megjelent a képben egy román cég, amely következetesen aláajánlott a Metalimpex által kialkudott árnak, így a magyar fémkülkereskedelmi cég számára nem igazán maradhatott volna más üzletfél, mint a zsidó származású teheráni kereskedő.[368] A hamis adatok szivárogtatásával azonban határozottan be lehetett azonosítani, hogy a manipulációk mögött a katonai felderítés egykori megnyertje, Kertész György és társa, Barta Pál álltak.

Akcióikat az ország érdekeire való hivatkozással a BM emberei igyekeztek meghiúsítani, és a diplomáciai bonyodalmak kialakulásától való félelmük be is igazolódott, mert a korábbi, zsidó származású üzleti partnert az iráni hatóságok letartóztatták, a Metalimpexet pedig az iráni kereskedelmi minisztérium „fekete listára” helyezte.[369] A Metalimpex képviselőjeként Teheránban szolgálatot teljesítő Gaál Ferenc ezért javasolta a Pannónia képviselőjével, vagyis Bartával való mindenféle üzleti kapcsolat felszámolását és azt állította, hogy a magyar kereskedőt letartóztatta az iráni rendőrség.[370] Gaál sorozatos lejárató jelentéseit Kertészről és Bartáról azonban cáfolta Márkus János, a teheráni kereskedelmi tanácsos, aki pontról pontra finomította a képviselő vádjait.[371] Bartát szerinte nem tartóztatták le, bár nyomozás valóban folyt ellene és a különböző „haszonszerzési akciók” sem igazolhatóak. A tanácsos szerint az alákínálás egy állandósuló tendencia és túlzás lenne azt állítani, hogy az iráni adminisztráció diszkriminatív intézkedéseket hozott volna a magyar külkercég ellen.

A nyolcvanas évek elején Teheránban folytatott harc a közvetítő partnerek kiválasztására nyilvánvalóan a titkos jutalékokkal való lehetőségek/visszaélések körül zajlott, és feltehetően újra a BM ügynökei és az MNVK-2. megnyertjei közötti játszmáról lehetett szó. A zsidó kereskedő még letartóztatása előtt Kertész és Barta közreműködésével sikeresen akadályozta meg „Desmond” jutalékos partnerének a szerepvállalását a Metalimpexszel kötendő üzletekben: feljelentést tett ellene, leleplezve a korrupciós kapcsolatot közte és a magyar vállalat között, ezért a Metalimpex kiszemelt új üzleti partnerének 1982 augusztusában el kellett menekülnie az országból a letartóztatás elől.[372] Távozása előtt azonban átadta az ügyet egyik bizalmasának, akivel a Metalimpex továbbra is hasonló feltételek mellett dolgozhatott, bár a Svájcban megnyitott titkos bankszámla használatától elzárkózott az üzletember, félve az esetleges lebukástól csak készpénzben volt hajlandó elfogadni az „alkotmányos” juttatásokat.[373]

A teheráni magyar kereskedelmi kirendeltségen belül folyó játszmák arra engednek következtetni, hogy a Dévai-ügy lezárásával korántsem érte el a BM a fent idézett javaslatba foglalt céljait, a hetvenes évek közepén keletkezett vizsgálati anyagokban megismert metódus a nyolcvanas években is folytatódott. Végtelenül igazságtalanok lennénk azonban, ha az egész „valutakitermelést” és a titkosszolgálati segítséggel elkövetett gazdasági visszaéléseket egyedül a katonai hírszerzés kötelékében dolgozó csoport nyakába akarnánk varrni. Legfeljebb csak arról lehet szó, hogy hamarabb kezdték, hálózatuk képzettebb személyekből állt, így a profizmus sokkal inkább a sajátjuk volt, mint a belügyes kollégáiknak. Legalábbis eleinte. A hírhedten alulművelt államvédelmi állomány ugyanis a hetvenes-nyolcvanas évekre már a múlté lett. Véletlenül se gondoljuk, hogy a Belügyminisztérium Állambiztonsági Főcsoportfőnöksége a szocialista törvényesség és erkölcs rendíthetetlen őre lett volna és nem fordult elő, hogy kapcsolataiknak jogtalan előnyöket biztosítva egyéni haszonszerzésre használták volna kiváltságaikat. Ellenpontozásul álljon itt néhány történet a másik oldalról.

TŐKEERŐS (BELÜGYI)

ÜGYNÖKSÉGEK

LEMARADVA

A Belügyminisztérium III. Főcsoportfőnöksége messzemenően nagyobb szervezet volt, mint az MNVK-2.[374] Tulajdonképpen szorosan a katonai jellegű adatokra vonatkozó hírszerzést kivéve minden más titkosszolgálati feladatot ők láttak el, még a hadseregen belüli elhárítás is hozzájuk tartozott,[375] sőt a hetvenes-nyolcvanas évek fordulójától NATO-ellenes hírszerzést is folytattak. Széles feladatkörének köszönhetően költségvetése is tekintélyesebb volt, így a BM feltehetően nem volt rákényszerítve, hogy büdzséjét jelentős illegális forrásokkal egészítse ki. Vállalatalapításokra és offshore jellegű cégek létrehozására vonatkozó dokumentumokkal egyelőre nem is rendelkezünk. Itt azonban gyorsan hozzá kell fűznünk, hogy a kutató nincs birtokában az összes valaha keletkezett állambiztonsági dokumentumnak, másrészt az MNVK-2. illegális tevékenységére vonatkozó iratok sem a katonai felderítés archívumából kerültek elő, hanem a rivális keletkeztette azokat. Sajnos abban sem reménykedhetünk túlzottan, hogy az egyszer majd megnyíló katonai levéltárakból előkerülnek olyan dokumentumok, amelyek viszont a BM sötét üzelmeit fogják felgöngyölíteni. Egyszerűen azért, mert az MNVK-2. nem foglalkozott bűnüldözéssel és elhárítással, így ilyen jellegű nyomozati adatokat sem készíthettek. Maradnak tehát azok az információmorzsák, amelyeket a rendelkezésünkre álló levéltári anyagokból össze lehet rakosgatni, elsősorban olyan jelentések alapján, amelyeket egy-egy bűncselekménygyanús eset kapcsán készített a szerv.

A vám- és devizabűntettek, a csempészet és orgazdaság a belügyi hálózattól sem állt távol, akár olyan nagy tételben is elkövettek ilyen visszaéléseket, mint azt Dévai kamionjainál láthattuk.[376] Sok esetben az ügynökök végezték ezt a feladatot belügyi segítséggel, akik számára az operatív tartótisztek könnyített határátlépést biztosítottak. Az is előfordult, hogy azért engedték a hálózati személy számára a csempészést, hogy ezzel honorálják az együttműködését. Ez történt például Reisch Ernő esetében, aki emigráns magyarként – és a hírszerzés ügynökeként – Ausztriában szeretett volna egy szállodát megnyitni, azonban tőkéje nem volt hozzá.[377] A BM sem szándékozott hozzájárulni a vállalkozáshoz, azonban felmérte annak előnyét, hiszen konspiratív találkahelyként, tárgyi postaládaként remekül tudták volna hasznosítani a helyszínt, éppen ezért szemet hunytak Reisch tevékenysége fölött, ezzel kvázi megteremtve a beruházás anyagi feltételeit. Arra is találunk példát, hogy azért engedélyezték az illegális árubehozatalt egy ügynök, nevezetesen Ungvár Jenő számára, hogy megfelelő legendát biztosítsanak a szervezett alvilágba való beépüléséhez.[378] Esetében nemcsak a vámellenőrzéstől és az illetékek megfizetésétől tekintettek el, de még azzal sem kellett fáradnia, hogy vevőket hajtson fel a becsempészett áru értékesítésére, ugyanis azokat az Országos Rendőr-főkapitányság felvásárolta piaci áron, majd konspiratív csatornákon keresztül az állami kereskedelembe juttatta. Ungvár Jenő azonban maga sem rendelkezett feddhetetlen múlttal, így alvilági kapcsolatait saját céljaira használta fel, de erre még később visszatérek.

Az említett két példa azt támasztja alá, hogy a titkosszolgálati segédlettel történő visszaélések a BM részéről sem voltak ismeretlenek, bár arra nem szolgálnak bizonyítékkal, hogy mindezt kifejezetten pénzkitermelésre, a szerv vezetőinek hasznára végezték volna. Talán felmerülhet bennünk, hogy kevésbé voltak korruptak, mint kollégáik a katonai felderítésnél. Lehet, de fokozatokat mérni képtelenség és nem is érdemes. Mindenesetre a gazdasági életbe való beépülés előnyeit a BM is felismerte és alkalmazta, bár a volument tekintve lehet, hogy visszafogottabban. Számos információt találhatunk arra nézve, hogy a külkereskedelmet az állambiztonság is manipulálta: „Évek óta kialakult gyakorlatnak megfelelően a hírszerzés gazdasági ágazati részlege aktív segítséget nyújt a külkereskedelmi vállalatoknak az egyes nagyberuházásoknál. Ennek lényege, hogy a versenytárgyalásra meghívott külföldi cégektől titkos kiemelési akciók során megszerezzük a náluk lévő tárgyalási dokumentumokat. Ezek segítségével – megfelelő taktika mellett – kedvező konstrukciót és importárat tud az adott KKV [külkereskedelmi vállalat] elérni. Tapasztalatunk szerint közreműködésünkkel – melyről mindenkor részletes értékelést kapunk – kb. 10% devizamegtakarítást lehet elérni. A megszerzett anyagok között több alkalommal találtunk olyanokat, melyek dokumentálták egyes külkereskedők megvesztegetését, vagy megvesztegetési kísérletre utaltak.”[379]

A fenti idézet azt a képet erősítheti, hogy a BM bűnüldöző szerve igyekezett a korrupciós eseteket feltárni és megakadályozni, és különböző operatív akciókkal még a népgazdaság számára is előnyös üzletkötési pozíciókat szerzett a magyar fél számára. Azonban érdemes idézni egy szintén 1983-as jelentést, amely egy kicsit más megvilágításba helyezi a BM szerepét, és esetleg utalhat arra, hogy a külkereskedelem felhasználásával a belügyi hírszerzés is végzett „valutakitermelést”.

„Jelentem, hogy február 21-én találkozót folytattam Tatár István operatív társadalmi kapcsolattal, aki a Chemokomplex KKV főosztályvezetőjeként ment nyugdíjba. Jelenleg a Kereskedelmi Kamara nyugdíjasokból álló tanácsadó testületének a tagja. Ilyen minőségben hat hónapot Bécsben töltött, az UNIDO[380] megbízásából annak a stábnak volt a tagja, amely a fejlődő országok számára ún. kulcsrakész és félkulcsrakész beruházások megvalósításához dolgozott ki formulát (biztosítási és fizetési feltételek, garanciális kérdések stb.)

Tatár elvtárs tevékenysége során számos – elsősorban fejlődő országbeli vezető szakemberrel ismerkedett meg.

Megbeszélésünk második részében elmondta Tatár elvtárs, hogy a KHD[381] nyugatnémet cég megkereste, és tájékozódott nála, vállalná-e tervezett budapesti irodájuk vezetését. Ez ügyben részben tanácsot kért Tatár elvtárs. A találkozó előtt egyeztettük a III/II-7/A alosztállyal álláspontunkat, és ennek megfelelően Tatár elvtársnak azt javasoltam, egyelőre halogató taktikát folytasson. Ugyanakkor elmondta Tatár elvtárs, hogy a KHD egyik vezető embere felajánlotta neki, ha a cég elnyeri a DKV[382] területén felépítésre kerülő finomolajgyártó üzem tenderét, úgy tulajdonképpen fizetnek neki 100 000 DM-et. (Az össz. beruházás értéke kb. 10 millió USD.)

Értékelés:

A megvesztegetésre tett lépés kapcsán felhívtam figyelmét, erről senkinek ne beszéljen, rövidesen visszatérünk rá, megnézzük hasznosítható-e valamilyen formában az ügy.

Javaslat:

Kövessük állandó figyelemmel a nevezett tender sorsát. A cég kiválasztását ne befolyásoljuk, de ha népgazdasági érdeket nem sért a KHD üzletnyerése, úgy a Chemokomplex figyelmét irányítsuk a cég felé.

Amennyiben a KHD az üzletet elnyeri, úgy Tatár elvtársnak szánt összeg felosztását a következőkben javaslom:

10% forintban Tatár elvtársnak

45% a III/I. Csoportfőnökségnek

45% a III/II. Csoportfőnökségnek

Jóváhagyás esetén Tatár elvtárs elmondja kapcsolatának, segít az üzlet elnyerésében.”[383]

Jelen esetben az üzletkötésre végül nem került sor, Tatár beszámolója szerint a német cég elállt a lehetőségtől.[384] (A beruházás végül amerikai–francia–magyar együttműködéssel valósult meg, és arról jelenleg nem rendelkezem információkkal, hogy BM ebből az üzletkötésből részesedett-e, vagy sem.)

Vannak tehát arra utaló jelek, hogy a BM is beágyazódott a gazdasági, ipari, kereskedelmi szektorba és ennek egyre nagyobb kihasználására törekedtek. Kőhalmi Zsolt, a BM III/I. (Hírszerző) Csoportfőnökség csoportfőnök-helyettese[385] szerint ugyanis „a hírszerzést közelebb kell vinni a gazdasági rendszerhez, az intézményekhez, az SZT-rezidentúrák, a titkos munkatársak révén, akár a központi állomány csökkentése – SZT-pozícióba helyezése – árán is.”[386] Ez gyakorlatilag nem jelent mást, mint amit az MNVK-2. a hatvanas-hetvenes évektől kezdve csinált, csak egy kissé megkésve. A kijelentés ugyanis 1987-ben hangzott el. Ekkor a pártállam már a saját sírja szélén táncolt, a gazdasági pozíciók átmentése javában folyt, lassan megkezdődött az állami vállalatok működőképes részlegeinek kisebb társaságokba való kiszervezése, ahonnan aztán könnyűszerrel került magánkezekbe a népvagyon. Úgy tűnik, a BM tényleg az utolsók között lépett a profitorientált elvtársak nyomdokaiba: 1988 nyaráról ismerjük az első olyan dokumentumot, amely kifejezetten az állambiztonság cégalapítási terveiről szól.

A GRIFF TITKAI

1988 nyarán meghalt a legnevesebb emigráns magyar könyvkiadó, az Ujváry Griff tulajdonosa, Ujváry Sándor.[387] A Belügyminisztérium hírszerzése egy ügynökén keresztül értesült Ujváry végrendeletének azon kitételéről, hogy cége nemes hagyományainak folytatója magyar hivatalos szerv legyen.[388] A Belügyminisztérium kapva kapott az alkalmon és elhatározta, hogy az emigrációba való beépülés jegyében megvásárolja a könyvkiadót, ezzel megszerzi olyan jelentős magyar írók műveinek kiadási jogát, mint Márai Sándor vagy Faludy György. A hírszerzési lehetőségeken kívül a vállalkozás természetesen üzleti haszonnal is kecsegtetett, így nem volt nehéz üzlettársakat találni, akik segítségével az állambiztonság jelenlétét el lehetett fedni. A BM III/I-7. Osztálya foglalkozott az emigráció fellazításával és az ellenük folyó hírszerzéssel, így ennek az osztálynak egyik tisztje, Dalmady György[389] kapta meg a feladatot, hogy a lebonyolítást irányítsa.

Dalmady a nyolcvanas évek második felére egy olajozottan működő alvilági hálózatot épített ki maga körül.[390] A lopott autókkal és a legkülönbözőbb csempészárukkal – illatszer, farmer, magnó- és videokazetták stb. – folytatott orgazdaság természetesen nem maradhatott titokban, de felettesei szemet hunytak Dalmady tevékenysége fölött. Sajnos a korábban említett okok miatt nem tudhatjuk, hogy a Dalmady körül kialakult hálózat milyen magas szinten volt beágyazva, mindenesetre nem életszerű, hogy magasabb körök hozzájárulása és támogatása nélkül fennmaradhatott volna, a kérdés inkább az, hogy kik voltak érdekeltek? Valamilyen politikai és gazdasági lobbicsoport működött itt is a háttérben, mint azt láthattuk az MNVK-2. esetében? Nem tudhatjuk, ugyanis a Dalmady ellen lefolytatott vizsgálat anyagait nem kapta meg teljes egészében az ÁBTL. Azt ismerjük csupán, hogy az operatív tisztet egyedül vonták felelősségre az egész szervezet tevékenységéért, akárcsak Dévait. Pedig biztosan voltak a feketepiacon értékesített holmiknak más haszonélvezői is.

A Dalmady által tartott ügynökök közül többen is szereplői voltak ennek a szervezetnek, például a már említett Reisch Ernő és Ungvár Jenő is. A terebélyes hálózatból Reisch bukott le először, ugyanis ha szállodát nem is, egy vendéglőt végül nyitott a magyar határ közelében, azonban nem fizette rendesen a bérleti díjat, így felbontották szerződését. A belügynek tehát nem állt érdekében tovább fedeznie Reisch tevékenységét és kihátrált mögüle, nyomozást indítottak ellene.[391]

Ungvár Jenő, a Dunakorzó étterem főszakácsa később a Csalogány utcában megnyitott Róma ételbár tulajdonosa jobban járt, nem buktatták le, pedig őriztek róla kompromittáló hangfelvételeket is, ráadásul nagyobb volumenű üzleteket bonyolított, mint Reisch. Állítása szerint 1989 tavaszán kapcsolatban állt a nemzetközi fegyverkereskedelem egyik jól ismert alakjával, egy Lenz nevű férfival, aki Ungvár szerint a Moszad őrnagyi rangban lévő tisztje volt.[392] Állítólag egy 150 millió dolláros fegyverüzlet lebonyolítását végezték volna együtt egy osztrák bank finanszírozásában, és az üzlet tárgyát a Magyar Néphadsereg leszerelésekor felszabaduló fegyverek képezték, amelyeket a harmadik világban kívántak értékesíteni.[393] Az osztrák hatóságok azonban közbeszóltak: felgöngyölítettek egy nemzetközi hálózatot, amelynek során Magyarországra is vezettek szálak. Ungvár Jenő ellen letartóztatási parancsot adtak ki, és megállapították, hogy az ügyben magyar hivatalos szervek is érintettek, ezzel megsértették Ausztria semlegességét és pénzügyi érdeksérelmet is okoztak az országnak.[394] Ungvár ennek ellenére élvezte hazája védelmét, így nyugodtan tovább folytathatta törvénybe ütköző cselekedeteit. Útlevelét ugyan bevonták, de a hazai pálya szabad maradt számára. Solymáron fogott hozzá egy masszázsszalonnak álcázott luxusbordély létrehozásához, olyan befolyásos üzlettársakkal, mint Kunos Péter pénzügyminisztériumi államtitkár vagy Josef von Ferenczy, a nagyhatalmú médiamogul.[395]

Dalmady tehát olyan emberekkel vette körül magát, akik nem voltak ismeretlenek a nemzetközi alvilágban – a Griff Kiadó megvásárlásánál is dörzsölt, sokat tapasztalt üzletfelekkel kívánta lebonyolítani az adásvételt. Mivel a cél az volt, hogy egy Nyugat-Németországban működő vegyesvállalatot hozzanak létre, a tranzakcióhoz szükség volt egy nyugatnémet állampolgárra is. Ezt a szerepet Molnár János kapta, az 1970 óta NSZK-ban élő emigráns, aki 1983-tól folyamatosan küldte jelentéseit a BM számára, tartótisztje Dalmady volt.[396] A hivatalos hazai fedést pedig az operatív tiszt szintén régről ismert „kollégája”, a magyar írott sajtó mindenható ura, Siklósi Norbert[397] adta. Siklósi Norbert a Magyar Újságírók Országos Szövetségének főtitkáraként, majd a Pallas Lap- és Könyvkiadó vezérigazgatójaként, valamint a KGB fedőszervezeteként működő Nemzetközi Újságíró Szervezet befolyásos tagjaként már az 1956-os forradalom után a megszilárduló új rezsim egyik nagyhatalmú oligarchája lett, folyamatos kapcsolatot tartva a hazai és a szovjet titkosszolgálatokkal. Siklósi már a hetvenes évek elejétől kezdve részt vett titkosszolgálati vállalatalapításokban – a Dévai-ügy ismertetése során már volt róla szó, hogy az Interpress és az IPV első igazgatója volt, és személyesen felügyelte ez utóbbi cég első külföldi leányvállalatának, az MNVK-2. fedésére szolgáló milánói utazási irodának a létrehozását.[398] Ezúttal azonban a BM talán első saját kft.-jének a megszületésénél bábáskodott.

Siklósi nem magánszemélyként vett részt az alapításban, hanem egyik cégén keresztül. Az Interedition Idegennyelvű Folyóirat Kiadó Leányvállalat 1987 őszén jött létre, miután a gazdasági reformok következtében megbomlott a hatvanas években kialakult kiadói struktúra.[399] A gazdasági társaságok létrehozásának lehetőségével a Lapkiadó Vállalat utódjaként létrejött Pallas Lap- és Könyvkiadó Vállalat is élt, ugyanis a cégen belül a nyolcvanas évek folyamán három leányvállalatot alapítottak.

A Magyar Média Reklám és Propaganda Szolgáltató Leányvállalat többek között az 1985-ben megrendezett, botrányokkal övezett és tragikus végkimenetelű szépségverseny kiírója és rendezője volt. A Delta Szaklapkiadó és Műszaki Szolgáltató Leányvállalat elsősorban műszaki és tudományos lapok kiadásával foglalkozott, míg a harmadik a már említett Interedition volt. A kiadók fennmaradt és már feltárt dokumentációi arról árulkodnak, hogy e két utóbbi vállalatnál biztosan megjelent az MNVK-2. érdekeltsége is. A Delta főigazgatója Budai Ferenc,[400] az MNVK-2. tisztje volt, akinek szerepéről a milánói kereskedelmi kirendeltség kapcsán már olvashattunk, az Interedition cégjegyzésre jogosult vezetői között pedig Siklósi mellett megtaláljuk Griga Ferencet is, Dévai egykori barátját, az MNVK-2. megnyertjét, aki bagdadi kiküldetése után az Interaghoz került, majd egyre rejtélyesebb amerikai kapcsolataival vonta magára az elhárítás figyelmét.

Az Interedition–Griff vegyesvállalatot Griff Kontinent néven 1989. január 15-én hozták létre.[401] A társasági szerződést egy titkos záradékkal látták el, amely meghatározta, hogy a BM hírszerzése az új cégben egyharmados tulajdoni hányadot kap, ugyanis az alapításhoz szükséges tőkét teljes egészében az állambiztonság finanszírozta.[402] A fennmaradó kétharmadon pedig egyenlő arányban részesedett Molnár János és az Interedition. A két hivatalos tulajdonos csak ingó és ingatlanapporttal járult hozzá az alaptőkéhez. Siklósi Norbert a Pallas tulajdonában lévő ingatlant vitte be a vállalkozásba[403] – amelyről a későbbi számviteli ellenőrzés megállapította, hogy szabálytalan volt[404] –, Molnár pedig a tulajdonában lévő Mercedes gépkocsit vonta be a cégvagyonba.

A Griff Kontinent Kft. dicstelen pályafutása nem volt hosszú életű. Könyvkiadással kevésbé foglalkoztak, sokkal inkább az üzleti hasznot hajtó export-import tevékenységet részesítették előnyben. Siklósi igyekezett a Griff Kontinent gazdasági stabilitását biztosítani, de eközben gyakran átléphette a törvényes kereteket, amely már a BM számára is tehertételt jelentett, és akár a befizetett harmincezer márkát is veszni hagyták volna, csak sikerüljön kiszállniuk az üzletből, mielőtt vizsgálat indul a társaság ellen. A kft.-ből ugyan kiszálltak, de pénzüket soha nem kapták vissza.

Siklósi felhasználta a vezetése alatt álló Pallast is, hogy az induló vegyesvállalatba pénzt pumpáljon. Például Molnár Jánoson keresztül egy svájci banktól felvett a Pallas számára egymillió dolláros hitelt négy-öt százalékos éves kamatra, amelyet továbbadott a Magyar Nemzeti Bank számára évi öt-hat százalékos kamat ellenében, a különbözet azonban nem a Pallas bevételeként jelent meg, hanem a Griffhez vándorolt.[405] Kapcsolataikat felhasználva igyekeztek olyan kizárólagos képviseleti megállapodásokat kötni nyugati beszállítókkal – például a TDK-val –, amilyet a hetvenes években megalapított Eurocom esetében láthattunk, azonban a politikai környezet már nem kedvezett a cég felfutásának: Magyarország is csatlakozott a szabad világhoz, a vállalkozói szabadság pedig versenyhelyzetet teremtett. A pártállam haszonélvezőit nem védték tovább mások számára elérhetetlen kiváltságok.

1988. december 31-én Siklósi Norbert nyugállományba vonult, és átadta a Pallas vezérigazgatói székét Németh Jenőnek, a Tájékoztatási Hivatal korábbi elnökhelyettesének.[406] A Pallas Lap- és Könyvkiadó Vállalat 1989–1990 fordulóján komoly anyagi nehézségekkel küzdött. A nagyjából négyszáz kiadott lap közül csak néhány nem volt veszteséges, ráadásul a vállalat pénzügyei nehezen voltak átláthatóak. Mint az állami vállalatok többségében, a Pallasnál is javában folyt már ekkor a vállalati vagyon átmentése, ennek megakadályozására Németh Jenő tett lépéseket:

„Tudomásomra jutott, hogy a leányvállalatok és a vállalatunk egyes egységeinek vezetői megpróbálták, illetőleg megpróbálják az állami (vállalati) vagyont – általában külföldi tőke bevonásával – átjátszani. A leggyakrabban előforduló elkövetési formák:

– kft.-k, illetőleg más társasági formák alakítása vállalati ingatlanok apportként történő bevitelével;

– ezekbe magánszemélyek – leggyakrabban külföldiek – bevonása;

– egyéb vállalati vagyonnal történő szabad rendelkezés.

Ezen ügyletek súlyosan sértik az állami, vállalati és dolgozói érdekeket, továbbá a vállalat vezetésének presztízsét és erkölcsi hitelét. A már felfedezett törvénytelenségek elkövetőivel szemben eljártam, illetőleg vizsgálatot rendeltem el. A további törvénytelenségek megelőzése érdekében az illetékes szerveknél megtettem a szükséges intézkedéseket.

Megjegyezni kívánom, hogy a Cégbíróságok – kérésemre – jóváhagyásom nélkül a Pallast érintő ügyekben érdemben nem fognak eljárni. Felhívom továbbá az egységek vezetőinek figyelmét, hogy a Pallas vagyonát érintő új társasági formák létrehozására irányuló szándékukat előzetes jóváhagyásra kötelesek hozzám benyújtani. Amennyiben ennek megkerülését tapasztalom, vagy bármilyen vagyonátjátszási akció tudomásomra jut, úgy a legsúlyosabb fegyelmi büntetés kiszabása mellett azonnali büntetőeljárást kezdeményezek.”[407]

A Siklósi Norbert és Griga Ferenc irányítása alatt álló Interedition Leányvállalat pontosan a fent leírtak mintájára hozta létre a Griff Kontinent Kít.-t, amelynek nyilvánvalóan azt a szerepet is szánták, hogy a Pallas kezelésében lévő állami, illetve vállalati vagyon egy részét magánkézbe átjátszhassák. Ezúttal azonban a számításaik nem jöttek be. A Griff Kontinent napja hamarosan leáldozott. Dalmady György 1989 tavaszán megbukott, felfüggesztették és eljárást indítottak ellene. A megkezdődött vizsgálat érzékenyen érintette a Griff tulajdonosait is, hiszen az operatív tiszt közreműködésével a gazdasági visszaéléseiket BM-es fedéssel tudták elkövetni, például szemle- és vámmentességgel nagy mennyiségben szállítottak csempészárut Magyarországra. 1990 tavaszán pedig a Pallas is elkezdett az Interedition és a Griff összefonódó pénzügyei körül vizsgálódni.

Németh Jenő 1990. július 1-jével megszüntette az Interedition Leányvállalatot, Siklósi Norbertet pedig felmentette főigazgatói tisztségéből.[408] Az Interedition alkalmazottainak egy része, valamint a vállalat által megjelentetett lapok kiadásának joga a Delta Leányvállalathoz került, amely nem sokkal korábban szintén tisztogatáson esett át. 1990. április 15-i hatállyal Budai Ferencnek, az MNVK-2. tisztjének távoznia kellett a Delta főigazgatói székéből.[409] Helyét Nádor Mara foglalta el, akinek le kellett vezényelnie az Interedition beolvasztását a Deltába. Az elszámolások és leltárok elkészítése éppen olyan problematikusnak bizonyult, mint arra az előzmények ismeretében számítani lehetett, a Griff-fel kapcsolatos dokumentumok tökéletesen átláthatatlanok voltak.[410] A Pallas azonnal meg akart szabadulni a kft.-től, így Molnár János kénytelen volt felvásárolni az Interedition részesedését. Végül egyedüli tulajdonosként tűnt el a magyar könyvpiacról. Az Interedition által elkövetett visszaélések miatt senkit nem vontak felelősségre, annak ellenére, hogy Siklósit felszólították az elszámoltatásra, ami az iratok alapján soha nem történt meg.

Az állambiztonság eddig egyetlen ismert saját alapítású vállalkozása tehát megbukott. Valószínűleg tényleg későn próbálkoztak cégalapítással, akkor, amikor már megindult az országban a spontán privatizáció és nem ismerték fel a dörzsölt üzlettárs valós szándékát: úgy tűnik, Siklósi csak a Pallasból szerette volna kimenteni azt, amit még lehetett. Arra egyelőre nem lehet választ adni, hogy miért a BM segítségét használta fel ehhez és miért nem korábbi kapcsolataihoz fordult az MNVK-2-nél.

A történet kapcsán azt a konklúziót tudjuk levonni, hogy az állambiztonságon belül is voltak súlyos visszaélések, láthattuk, hogy az ügynökhálózat egyes képviselői komoly segítséget kaptak bűncselekményeik elkövetéséhez, viszont korántsem tűnik olyan szervezettnek és professzionálisnak a kivitelezés, mint a katonai felderítés esetében. Nagy különbség, hogy amíg a katonai titkosszolgálat képzett szakemberek segítségével, üzleti vállalkozások bonyolításával szerezte fekete jövedelmét, addig Dalmady alvilági elemekkel szövetkezve szervezett egy bűnhálózatot maga köré. Ezenkívül, amíg az MNVK-2-nél egyértelműen rendszerszintű volt a mechanizmus működése, addig Dalmady esetében nem tudjuk eldönteni, hogy milyen felsőbb körök lehettek érintettek az ügyben. Annyi azonban feltehető, hogy nem a teljes állambiztonsági vezetői kar, hanem csak egyes személyek tudhattak a tiszt üzelmeiről, vagyis a szerteágazó hálózat ellenére nem maga a III. Főcsoportfőnökség irányította az abban tevékenykedő személyeket. Ezt bizonyítja a következő, szintén belügyes kötődésű történet, amely egy kirobbanóan jól menő cég születését mutatja be, amelyből akár az állambiztonság is könnyűszerrel profitálhatott volna, de úgy tűnik, erre nem volt képes.

AZ ELSŐ TŐZSDECÁPA

1983 elején létrejött a szocialista Magyarország első, tulajdonképpen magánkezekben lévő, vagyis nem állami tulajdonú részvénytársasága, a Novotrade Rt. A cég bejegyzéséhez a minisztertanács külön engedélyére volt szükség, amelyet az alapítók meg is kaptak,[411] nevezetesen Rényi Gábor, Szilágyi József és kilencvenhárom gazdálkodó szervezet – köztük a már tárgyalt OMFB, bankok, ipari vállalatok és mezőgazdasági szövetkezetek.[412] A részvénytársaság alapítói leleményesen használták ki azt a kvázi joghézagot, amely abból adódott, hogy 1945 után a hatalom új birtokosai nem helyezték hatályon kívül a dualizmus idején alkotott, kereskedelemre vonatkozó szabályozást, az 1875. évi 37. törvényt. A jogszabály ugyan hatályban maradt egészen 1988-ig, az új társasági törvény megalkotásáig, alkalmazása azonban ellehetetlenült, ugyanis az állami tulajdonban lévő vállalatokat nem kereskedelmi társaságoknak, hanem közjogi intézményeknek tekintették, így azokra más jogszabályok voltak érvényesek, a klasszikus értelemben vett gazdasági társaság megjelölés csak néhány kivételes esetben maradhatott fenn. Az új gazdasági mechanizmus beindítása után a társasági jog szabályozásában is történt némi előrelépés és a hetvenes évek folyamán lehetővé vált, hogy különböző állami vállalatok, szövetkezetek társulásával új szereplők lépjenek be a magyar gazdasági életbe. Ezek a lehetőségek azonban még mindig messze voltak a valódi gazdasági társaságok keretein belül érvényesíthető vállalkozói autonómiától. (Ez a fajta gazdasági szabadság ekkor még csak az 1972 után elterjedő vegyesvállalatok esetében volt lehetséges, amellyel természetesen éltek is ezen vállalatok vezetői.[413])

Ennek ellenére 1983-ban két magánszemély, valamint néhány állami intézmény és vállalat elhatározta, hogy közösen létrehoznak egy gazdasági társaságot, amelyre ugyan az érvényes jog szerint lehetőségük volt, azonban évtizedek óta nem történt hasonló kísérlet. Az országban ebben az időszakban kezdtek elterjedni a gazdasági munkaközösségek, amelyek a későbbi kisvállalkozások elődjeinek számítottak, és csak a következő évben, 1984-ben fogadták el azt a jogszabályt, amely alapján az állami vállalatok leányvállalatokat alapíthattak. Miben bíztak hát a Novotrade megálmodói? Kellett, hogy legyen pártakarat a részvénytársaság létrehozására, és kellett némi pártérdek és jelentős informális kapcsolatrendszer is akár a legmagasabb politikai körök felé, különben a részvénytársaság nem alakulhatott volna meg. Az OMFB jelenléte mindenképpen előnyös lehetett, hiszen a műszaki-tudományos fejlesztés és hírszerzés egyik fellegvárának számított, és mint láthattuk, rendkívül jó beágyazottsággal rendelkezett az állami élet különböző területein. Sokat lendíthetett az engedély megszerzésében a létrejövő társaság igazgatójának személye, Rényi Gábor, akinek a családja generációkra visszamenően élvezte a pártelit kiváltságait. Már nagyapja, Rényi Ervin is elkötelezett híve volt a Szovjetuniónak, azonban apja, Rényi Péter volt az, aki meghatározó szerepet töltött be a kádári Magyarország életében. Aczél György egyik bizalmasaként fontos szerepet játszott a kulturális élet irányításában, a Népszabadság állandó főszerkesztő-helyetteseként pedig részt vett a tájékoztatáspolitika kialakításában. 1980-tól nyugdíjazásáig az MSZMP KB tagjaként a párt legfelsőbb köreihez tartozott. Fontos családi összeköttetés segíthette hát Rényi Gábort a minisztertanács engedélyéhez, nincs jele annak, hogy bárhol gáncsot próbáltak volna vetni a részvénytársaság alapítása elé.

Témánk szempontjából azonban a legérdekesebb kérdés az, hogy volt-e titkosszolgálati háttér a vállalat létrehozásánál? A korábbi fejezetekben láthattuk, hogy a hetvenes évek elejétől kezdve a különböző titkosszolgálatok több cég alapításában is szerepet vállaltak, és ezek a társaságok éppen az őket támogatóknak köszönhetően nyertek előnyös pozíciót a többi piaci részvevő között. A Novotrade már az alapítása pillanatában rendkívülinek és egyedülállónak számított, így óhatatlanul megfogalmazódik az a gyanú, hogy esetleg egy újabb fedőcéggel állunk szemben. A meglévő dokumentumok azonban nem támasztják alá ezt a feltételezést. Figyelemre méltó, hogy Magyarország első, nem állami tulajdonban lévő részvénytársasága gyakorlatilag elkerülte a szocializmus éber őreinek, vagyis az állambiztonságnak vigyázó tekintetét, ugyanis csak 1986-tól gyűjtötték – bár ezután is meglehetősen szórványosan – a cégről szóló információkat, és csak 1987 tavaszán jutottak el odáig, hogy külön objektumdossziét nyissanak a Novotrade-ről. Ez annál is inkább meglepő, mert a cég profilja hírszerzési és elhárítási szempontból is a legérzékenyebb területek egyike volt: számítástechnikai importtal és szoftverfejlesztéssel foglalkozott. Ráadásul mindebben hihetetlen sikereket ért el: a keleti blokk országait messze meghaladó színvonalú szoftverfejlesztésbe kezdett akkor, amikor az ahhoz szükséges technológiai háttér megteremtéséhez COCOM-listás termékek beszerzésére volt szükség. A cég alkalmazottai rendkívül jó amerikai, osztrák és nyugat-németországi kapcsolatokkal rendelkeztek, a munkatársak gyakran utaztak az említett országokba és üzleti partnereik is gyakran keresték fel a társaságot Budapesten.

„Alosztályunk elhárítási területéhez tartozik a Novotrade Rt. Kémelhárítási szempontból fontos kapcsolatokkal rendelkezik a tőkés diplomáciai testületek irányába. Szakemberei rendszeresen utaznak tőkés országokba. A szűrő-kutató munkánk során keletkezett operatív értékű anyagok mennyisége és a vállalat kémelhárítási szempontból megnövekedett jelentősége [miatt], szükséges és indokolt objektumdosszié nyitása.”[414]

Ha kémelhárítási szempontból a Novotrade ügyeinek megfigyelése valóban megnövekedett jelentőségű volt, miért vártak a dosszié nyitásával több mint négy évet? Ráadásul a Novotrade-nek egyáltalán nem létezett felügyeleti szerve, egyik minisztérium vagy állami szerv sem gyakorolt ellenőrzési jogkört felette. Nem volt még precedens egy nem állami tulajdonban lévő részvénytársaság alapítására, így a szocialista joggyakorlat nem készült fel annak működési szabályozására, és az engedélyben elfelejtettek felügyeleti szervet kijelölni. A cég tehát létezett és senki nem tudta ellenőrizni, mit is csinál.

Az állambiztonságnál végül 1986. január 2-án az MNVK-2. átirata indította el a lavinát: „Megerősítésre szoruló információ szerint az NSZK hadügyminisztériuma megbízást adott egy osztrák cégnek a hadtápellátás számítógépes nyilvántartásának kidolgozására. A szoftver elkészítéséhez az osztrák cég rendelkezésére bocsátották a szükséges adatokat. Az NSZK illetékesei kiderítették, hogy az osztrák cég a programok kidolgozásában állítólag együttműködik a Novotrade nevű magyar vállalattal. A fentiek miatt az NSZK hadügyminisztériuma visszavonta a megbízást és attól tart, hogy a magyarok az osztrák cégnek átadott adatok egy részének birtokába jutottak.”[415]

A BM tehát hivatalos átiratot kapott a katonai titkosszolgálattól, hogy a Novotrade áttételesen (tulajdonképpen egy semleges országon keresztül) egy NATO-ország hadügyi irányításának dolgozik. Ez olyan jellegű biztonsági kockázat és egyben hírszerző pozíció is lehet, amire kénytelenek voltak lépni:

„Jelentem, hogy 1986. február 13-án bemutatkozó látogatást tettünk Rényi Gábor elvtársnál, a Novotrade Rt. igazgatójánál. A beszélgetésen jelen volt Szepesi János r. szds. elvtárs is. A bemutatkozást követően tájékoztattuk igazgató elvtársat szervünk általános tevékenységéről, és a külkereskedelem területén adódó feladatainkról. Rényi elvtárs örömmel vette tudomásul a kapcsolat létrejöttét, hangsúlyozva, hogy a vállalat létezése óta több olyan jelenség történt, melyet főhatóság hiányában nem tudtak hová jelenteni. Közöltük az igazgatóval, kapcsolatfelvételünk egyik oka e hiány pótlása, mivel mi is rendelkezünk olyan információkkal, melyek tisztázása nem nélkülözheti a személyes kapcsolattartást. Többek között tapasztaljuk, hogy megnőtt a diplomata érdeklődés a részvénytársaság irányába.”[416]

1986 elején tehát felvették a kapcsolatot a Novotrade-del. De továbbra is fennáll a kérdés, miképpen lehet az, hogy nem vették azonnal megfigyelés alá a céget? Talán a befolyásos tulajdonosok miatt? A Dévai-történetben éppen az OMFB-vel kapcsolatban láthattuk, hogy ugyan az intézet vezetőihez hozzányúlni nem mertek, ennek ellenére tevékenységüket mégis igyekeztek nyomon követni. Az egyetlen lehetséges magyarázat az, hogy mégiscsak értesültek a Novotrade ügyeiről valahonnan. Esetleg egy bennfentes ügynökön keresztül. Rényi Gábor már évekkel korábban – legkésőbb 1978 őszén – kapcsolatba került a Belügyminisztérium elhárításával, és „Kékesi Péter” fedőnéven – akkor még a Mechanikai Művek munkatársaként – adott jelentéseket kapcsolatairól, illetve azon személyekről, akiknek megfigyelését feladatul kapta.[417] A legközvetlenebb információkkal rendelkeztek tehát a Novotrade születéséről és tevékenységéről, nem volt szükség arra, hogy külön megfigyelés alatt tartsák a részvénytársaságot.

A Mechanikai Művek elődjét 1936-ban alapították, kezdettől tüzérségi lőszerek és aknák összeszerelésével foglalkozott. 1952-ben kapta a Mechanikai Művek nevet, 1953-tól fokozatos alakult ki a civil profilja – kondenzátorok és fűtőberendezések gyártása.[418] 1982-ben a Törökbálinton lévő üzem össztermelésének nagyjából tíz százalékát tették ki a hadiipari termékek.[419] Rényi Gábor a Mechanikai Művek főosztályvezetőjeként a belügy számára azért vált operatív szempontból értékessé, mert munkaköréből adódóan sokat járt külföldre. Magasnyomású festékszórók kereskedelmével foglalkozott a cégnél és a vállalat jogtanácsosának, Réczei Róbertnek a társaságában gyakran tárgyalt külföldi partnerekkel a termékek eladásáról vagy akár új licencek, gyártósorok üzemeltetéséhez szükséges alkatrészek beszerzéséről. A Belügyminisztériumnak elsősorban egy „Team” fedőnéven futó nyomozás célszemélyeiről kellett adatokat szolgáltatnia, de alkalomszerűen felhasználták másra is, például fel kellett derítenie egy bécsi lakást, ahol a magyar hírszerzés információi szerint egy CIA-bázis működött.[420] Ügynöki munkájának legfontosabb hozadéka azonban annak a kapcsolati tőkének a kialakítása volt, amelyet sikeresen kamatoztatott saját cége megalapítása után, ez a személyi kör pedig munkahelyének üzleti partnerei és a vállalat jogtanácsosának ismerősei körül kezdett kialakulni és terebélyesedni.

Elsősorban Réczei ismeretségi köréhez tartoztak azok a személyek, akiket „Team” fedőnéven tartottak megfigyelés alatt. Fritz György 1979-ben hagyta el az országot, amikor az Elektronikus Mérőkészülékek Gyára főosztályvezetőjeként külföldi hivatalos úton vett részt.[421] Közvetlen barátai közé tartozott két bécsi kereskedő, Peter Heinrich és Simkovits József. Heinrich jugoszláv állampolgárként élt Bécsben, Simkovits viszont 1973 októberében egy napra kapott Ausztriába útlevelet, ahonnan nem tért vissza.[422] Simkovits az ötvenes években komoly meghurcoltatáson ment keresztül, ugyanis mint magyar királyi honvédtisztet 1947-ben népellenes bűntett miatt népbíróság elé állították, de ekkor még sikeresen elkerülte az új rezsim bosszúját: felmentették a vádak alól. 1950-ben azonban a katonai törvényszék hűtlenség miatt nyolc év fegyházbüntetésre ítélte; a börtönből csak 1956-ban szabadult.[423]

Régi ismeretségeiket felhasználva mindhárom említett személy intenzív kapcsolatokat ápolt a vasfüggöny túloldalán lévő vállalatokkal, vállalkozásaikat értelemszerűen ezekre az összeköttetésekre alapozták. Rényi Gábornak eleinte e fent említett csoport megfigyelése volt a feladata, amelynek eleget is tett, hiszen gyakran fordult meg Bécsben, ahol rendszeresen találkozott velük, illetve üzleti ügyekben Heinrich maga is sokszor beutazott Magyarországra. A velük történt találkozások során egyre szélesebb ismeretségi körről ad számot jelentéseiben és időről időre föl-fölbukkannak olyan szereplők, akikkel a Dévai-ügy kapcsán már találkozhattunk, sőt a BM számára a csoport legfontosabb tagja, Heinrich, már évekkel korábban a figyelem központjába került, hiszen aktív üzleti kapcsolatban állt az MNVK-2. által felügyelt Elektromodullal is.[424]

Fritz György az előző fejezetekből már megismert Winter Banktól kapta a kölcsönt vállalkozásának beindításához, bár a jelentős összegű hitel felvételéhez Fritznek személyes beajánlásra volt szüksége. Réczei Róbert mutatta be Fritz Györgyöt a bank egyik tisztviselőjének, Kurt Rothnak,[425] akinek közreműködésével állítólag üzleti útjai során Réczei is rendszeresen valutához jutott.[426] Réczei egyébként – Rényi tudomása szerint – magas párt- és gazdasági körökben mozgott. Rendszeresen találkozott például Pulai Miklóssal,[427] a már korábban szereplő Madarasi Attila pénzügyminiszter-helyettessel – akiről tudjuk, hogy az Universal és a Metalimpex közötti pénzátutalások revizori vizsgálatát személyesen állította le – és Drecin József[428] művelődésügyi miniszterhelyettessel is.[429]

Rényi jelentéseiben a Winter Bank feltűnése korántsem lehet a véletlen műve. A magyarországi párt- és pénzügyi elit a nyolcvanas években is előszeretettel üzletelt a bécsi Winter Bankkal, amelyre a BM is felfigyelt: „magyar kereskedők, üzletkötők a bécsi Winter Bankba helyezik el a pénzüket,”[430] az intézmény azoknak „illegális bankbetéteit kezeli”.[431] A belügy információi szerint a pénzintézet nem pusztán a Magyarországról kivitt vagyon kezelésében vállalt szerepet, de aktívan bekapcsolódott a formálódó belső ellenzék támogatásába is. A nyolcvanas évekre a Szovjetunió és a tőle erőteljes függésben lévő szatellitállamok gazdasága annyira megrendült, hogy a fennálló rendszer bukásának bekövetkezte nem, inkább csak annak időpontja volt kérdéses. Nyilvánvaló, hogy a világrend várható újrarendeződésére készülve több nyugati hatalom is megpróbált már előre pozíciókat biztosítani magának a térségben.

Valószínűleg ennek a helyezkedésnek lehet egyik megnyilvánulása a Winter Bank magyarországi szerepvállalása is. Simon Moskovics és a bank egyes alkalmazottai hazánkkal kapcsolatos ténykedésük során szorosan együttműködtek különböző zsidó szervezetekkel és Izraellel. Ezekkel a szervezetekkel közösen Budapesten akartak megemlékezést tartani a deportálások megkezdésének negyvenedik évfordulóján, 1984-ben, ezért már 1983 folyamán rendszeresen beutaztak Magyarországra, a belügy pedig figyelemmel kísérte tevékenységüket.[432] A megemlékezés legfőbb szervezője Bentzur Zéew volt, a Bécsben működő Közéleti Bizottság nevű szervezet főtitkára. Az esemény fővédnökeként az izraeli miniszterelnök, Menáhem Begin szerepelt, magyar részről pedig elsősorban a Magyarok Világszövetsége támogatta a rendezvényt. Fontos szerepet kapott még a szervezésben Moskovics és Rappaport Ottó, az Új Kelet című, Izraelben megjelenő magyar nyelvű folyóirat főszerkesztője, valamint Keller László, a Magyar Zsidók Világszövetségének vezetője.[433] A Belügyminisztérium természetesen bizalmas nyomozás alá vonta a fent említett személyeket, és igyekezett a megemlékezés megrendezésének részletein kívül egyéb információkat is kipuhatolni. Jelentéseikből kitűnik, hogy a Közéleti Bizottság és a Magyar Zsidók Világszövetsége között nézeteltérések alakultak ki, ennek ellenére sikerült abban megállapodniuk, hogy „minden Magyarországgal kapcsolatos kérdésben egységesen fognak fellépni.”[434]

Sajnos az eddig általam feltárt anyagokból nem derül ki, hogy az elhárításnak vagy a hírszerzésnek sikerült-e konkrét adatokat gyűjtenie arra nézve, hogy milyen jellegű kérdésekben kívántak egységesen fellépni: kizárólag a holokauszt emlékezetének ápolása volt-e a céljuk, vagy a magyar belpolitikai helyzet formálása. Mindenesetre két rövid jelentés ez utóbbi mellett szól. Egyrészt arról olvashatunk 1983 áprilisából, hogy a „bécsi Winter Bankban részletes ismeretekkel rendelkeznek Magyarországon még tervezés, előkészítés alatt álló pénzügyi intézkedésekről.”[435] Az információkat a legmagasabb körökből szerezhették, hiszen a belügy állítása szerint „Moskovics feltűnően jó kapcsolatban áll az MNB volt első elnökhelyettesével, Fekete Jánossal, Nyugaton lévő pénzét (vagy annak egy részét) Moskovics kezeli.”[436] A bizalmas pénzügyi információk birtokában konkrét erőfeszítéseket is tettek a fennálló diktatórikus rendszer bomlasztása érdekében, vagyis igyekeztek anyagi támogatásban részesíteni a belső ellenzéket, illetve annak meghatározott csoportját: „Dr. Bergerstein (vagy Bergstein) György ügyvéd, a bécsi Winter Bank alkalmazottja közölte a hírforrással, hogy Bécsből nagyobb összeget szeretnének eljuttatni Rajk Lászlónak, Kertész Róbertnek és egy bizonyos Iván utónevű személynek. Ezt követően »megbízható zsidó fiúk« után érdeklődött, akik összekötőként felhasználhatók a belső ellenzékkel való kapcsolattartásban. Több magyar állampolgár nevét is felvetette, akikről szeretett volna jellemzést kapni.”[437]

A rendszerváltoztatáshoz vezető mélyebben zajló folyamatok feltárása, az esetlegesen a háttérben működő és katalizátorként ható erők működésének megértése és annak a magyar politikai közéletet befolyásoló következményei további kutatásokat igényelnek. A Winter Bankkal kapcsolatban előkerült dokumentumok azonban a nyugati pénzügyi körök aktív részvételét bizonyítják az események alakításában, amelyeknek korabeli jelenléte végső soron a szocialista rendszer bukásának elősegítéséhez vezettek, függetlenül attól, hogy milyen hosszú távú egyéni érdekek és célok motiválták ezeket a köröket.

Rényi Gábor dossziéjában nemcsak a Winter Bank jelenik meg régi ismerősként, de más személyek és intézmények is feltűnnek, amelyekkel a Dévai-ügy során már korábban találkozhattunk. Ilyen visszatérő szereplő például Griga Ferenc, aki egyértelműen az események fősodrában lehetett, mégis végig a háttérben maradt. Egykori kollégái visszaemlékezése szerint Griga Ferenc jól képzett, szakmájához remekül értő, tehetséges kereskedő volt. Mint korábban már szó volt róla, Dévai közvetlen baráti köréhez tartozott, és maga is a hetvenes évek első felében a katonai felderítés megnyertjeként képviselte Bagdadban a magyar kereskedelmi érdekeket. Hazaérkezése után a BM megpróbálta eljárás alá vonni, hiszen az általa vámmentesen behozott kamion rakományát sikerült szinte érintetlenül megtalálniuk, amely alapot adhatott volna a csempészet és orgazdaság vádjához, valamint a Dévaival közösen épített luxusvilla körül is igyekeztek törvénytelenségeket felfedezni, azonban az MNVK-2. kimentette Grigát a belügyi vizsgálat alól. A hetvenes évek közepétől az Interag egyik főosztályvezetőjeként dolgozott, majd 1983-ban az újonnan létrehozott részvénytársaság, a Novotrade alkalmazottja lett és 1987-ben Siklósi Norbert oldalán részt vett az Interedition megalapításában is.

Vajon még mindig a katonai felderítés foglalkoztatta ekkor Grigát? Sajnos erre a kérdésre nem tudunk választ adni, mint ahogy azt sem ismerjük, hogy az MNVK-2. juttatta-e be a frissen létrehozott részvénytársasághoz. Griga Ferenc neve tehát megjelenik Rényi Gábor jelentéseiben, méghozzá először mint az Interag alkalmazottja szerepel.

1981 nyarán egy újabb cégalapításról olvashatunk a jelentések között: „Ismerősöm elmesélte, hogy a Bernecebaráti Börzsöny Mgtsz, és az Interag Külkereskedelmi Vállalat Interexcoop Gazdasági Társaság néven külkereskedelmi irodát nyitott. A g[azdasági] t[ársaság]. tagjai közé felvették a Skála-Coopot is. Tagja továbbá 18 Pest megyei szövetkezet is. Az iroda célja: export árualapok létesítése és új értékesítési csatornákon való értékesítése, minőségi áruk exportja kis volumenben, nagy hatékonysággal, amely ma a nagy külkereskedelmi vállalatoknak, mint például a Hungarofruct vagy a Dignimpex, nem érdeke, vagy a kis volumen miatt nem is foglalkoznak vele. A gt. igazgatótanácsának elnöke Pisztray Géza, a Börzsöny Bp. főágazatának[438] vezetője, az Interag részéről a vezető munkatárs Griga Ferenc főosztályvezető és Mézes [László][439] igazgatóhelyettes. Foglalkoznak külföldi munkahelyekre emberek toborzásával és azok munkaerejének áruba bocsátásával az NSZK-ban, és a Közel-Keleten folyó építkezésekhez az Interag közreműködésével. Szükség esetén rendelkezésre állnak a szerződések, úti jelentések és az Interexcoop tájékoztató anyaga.”[440]

Az Interexcoopról ezenkívül mindössze annyit tudunk meg, hogy előzményeként szerepelt egy Aeronom nevű társaság, amelyet állítólag a Börzsöny Mgtsz. és a Skála-Coop hozott létre egy találmány kifejlesztésére.[441] Megjelenik egy hírhedt cég képviselője is a Skála-Coop Nemzetközi Kooperációs Iroda helyiségében: Korda Sándor, az Interpress Vállalat munkatársa tárgyalt itt a leendő Novotrade igazgatójával.[442]

Az Interpress Vállalat a szovjet titkosszolgálatok fedőszervezeteként Prágában működő Nemzetközi Újságíró Szervezet magyarországi leányvállalata volt, amelynek feltehetően szoros kötődése volt az MNVK 2. Csoportfőnökségéhez is, és rajta keresztül szintén jelentős „valutakitermelést” végeztek a titkosszolgálatok. Mint már említettem, a BM megpróbálta a Dévai-üggyel párhuzamosan az Interpressen keresztül folyó gazdasági visszaéléseket is ellehetetleníteni, azonban nem járt sikerrel, feltehetően az erős szovjet titkosszolgálati jelenlét miatt. Az Interpress egészen a kilencvenes évekig szabadon folytathatta kétes pénzügyi tevékenységét.

Alig egy hónappal a Skála-Coop helyiségében folytatott találkozó után, 1982. október 12-én a következő jelentést olvashatjuk: „Kékesi Péter fedőnevű titkos megbízott a továbbiakban jelentette, hogy az 1983. január 1-jén megalakuló Novotrade nevű gazdasági vállalkozás igazgatója lesz. A vállalkozás a jelenleg funkcionáló Agentcoop és Skála gazdasági vállalkozások egyesüléseként jön létre. Profilként „Kékesi” az újdonságok, szabadalmak futtatását, valamint a gépkölcsönzést jelölte meg. »Kékesi Péter« saját szakmai tekintélyének és konspirációs helyzetének védelmére hivatkozva kérte, hogy tájékozódjunk Szilágyi József előéletére, szakmai múltjára vonatkozóan.”[443]

Szilágyi József a Novotrade egyik alapítójaként szerepelt, mint ilyen Rényi Gábor közvetlen munkatársa és a cég vezető beosztású döntéshozója volt, de üzlettársa a BM-es kapcsolatain keresztül gondosan priorálta.

Tehát a BM a cég indulását megelőzően értesült annak tervezett alapításáról és a dosszié hátralévő részében található jelentések arról tanúskodnak, hogy az első időszak fontosabb eseményeit illetően is meglehetősen jól tájékozottak voltak. Ugyanakkor az is feltételezhető, hogy nem volt szerepük a vállalat létrehozásánál, „mindössze” arról volt szó, hogy egyik ügynökük, tulajdonképpen belügyes háttérrel támogatva, a kémelhárítás szeme előtt épített fel egy nemzetközi kapcsolatrendszert, amelyből kinőtt Magyarország első tőzsdére került cége.

Ha a cég alapításában tevőlegesen nem is vett részt a Belügyminisztérium, az azonban elkerülhetetlen volt, hogy a vállalat felkeltse akár több külföldi titkosszolgálat érdeklődését is. Azt a kémelhárítás is valószínűsítette, hogy a CIA felfigyelt a cég tevékenységére és Rényi Gábor az USA hírszerzésének a látókörébe került.[444] Ez nem is meglepő, hiszen a Novotrade a legszigorúbban vett embargós technológiák felhasználásával dolgozott, a meglepő inkább az, hogy milyen rövid idő alatt jutottak el a legnevesebb számítástechnikai világcégekhez: „Kékesi Péter beszámolt róla, hogy új cégük – amely a közelmúltban lett alapítva – egyre jobban prosperál, külföldi kapcsolatai és konkrét üzletkötései is szélesednek. Jelenlegi feladatai elsősorban a szórakoztató elektronika területét érintik. Ezúton került üzleti kapcsolatba a londoni székhelyű Vulcan Electronics, valamint a USA-beli Commodore International cégekkel. Az előbbinél Stein Róbert magyar származású menedzserrel áll kapcsolatban, míg az USA cégnél többször tárgyalt Sig Hartmann-nal, a cég egyik ügyvezető igazgatójával. Ez utóbbi elmondta magáról, hogy az FBI-al megkötött szerződése értelmében nem utazhat szocialista országokba. Hartmann, bár most is jelentős információk birtokában van – számítástechnikai terület –, az utazási korlátozására korábbi munkahelye, illetve a Santa Clara-i Szilikon völgyben betöltött munkaköre miatt került sor, ahol a haditechnikával kapcsolatos komputertechnikai fejlesztésekben vett részt.”[445]

Rényi Gábor a Novotrade megalakítása után gyakran tett látogatást az észak-amerikai kontinensen azzal a céllal, hogy megalapozza cége kapcsolatrendszerét. A tengerentúli gyárak partnerként fogadták. Az igazgató elmondása szerint az embargós politika ellenére az amerikai cégek hajlandók voltak a magyar delegációt több olyan helyre is beengedni, ahol szigorúan titkos licencek alapján gyártottak elektrotechnikai berendezéseket.[446] Példaként a Control Data Corporation nevű céget említi a jelentés, amely a hatvanas években valóban a világ egyik leghatalmasabb számítógépgyárának számított, azonban a nyolcvanas évekre jelentősége már csökkent, ezzel együtt feltehetően olyan technológiákkal rendelkeztek, amelyek embargós termékek lévén a keleti blokk országaiban nehezen voltak elérhetők. Rényi elmondása szerint az embargó ellen több amerikai vállalkozó is felszólalt, aki 1984. június 10-én részt vett Minneapolisban egy magyar–amerikai kereskedelmi tárgyaláson.[447] Az itt elhangzottakból a jelentés kiemelte, hogy az Egyesült Államok nyitottabb Magyarország irányába, mint a többi szocialista állam felé, ami megerősítette a hírszerzés információit is. „Azt, hogy a Magyar Népköztársaságot nem sorolják a kifejezetten ellenséges szocialista országok közé, lényegében az emberi jogok viszonylagos szabad érvényesülésével, emigrációs politikánk sajátosságaival, a nemzetiségi kérdés kezelésének adott gyakorlatával magyarázzák.”[448] A világbéke és az emberek szabadságjogainak védelmezőjeként fellépő Egyesült Államok tehát dicséretesnek tartotta az emberi jogok „viszonylagos” érvényesülését, arról viszont megfeledkezett, hogy emigrációs politikánk sajátossága az ötvenhatos forradalmunk eltiprásából adódott, és a nemzetiségi problémák 1920 óta kevésbé voltak meghatározóak a magyar belpolitikában. Úgy tűnik, a nyugati közvélemény tudatos manipulációja ténylegesen sikeres volt. A magyarországi hírszerző szervek ezt a feladatukat tökéletesen hajtották végre.

Az Egyesült Államok fokozott érdeklődése a magyar részvénytársaság iránt abban is megnyilvánult, hogy néhány hónappal a Novotrade megszületése után felkereste Rényit a budapesti amerikai nagykövetség első titkára, T. A. Schlenker és felajánlotta a segítségét az amerikai piacokkal kapcsolatos tájékozódásban.[449] Rényi ugyanakkor szívélyes viszonyt alakított ki az amerikai kereskedelmi titkárral is, aki többször vendégül látta lakásán más magyarországi meghívottak – például Fekete János, az MNB elnökhelyettese vagy Demcsák Sándor, a Magyar Külkereskedelmi Bank Rt. vezérigazgatójának – társaságában.[450] A BM III/II-1. Osztályának információi szerint K. G. Smith kereskedelmi tanácsos a CIA budapesti rezidense volt.[451] A belügy megpróbálta kihasználni ezt a fokozott figyelmet és leadta hírigényét a vezérigazgató felé:

„Kérjük osztályvezető elvtárs szíves intézkedését, hogy a folyó év január 30-i átiratunkban foglalt hírigényen kívül az alábbiakra kiterjedően is igazítsák el, illetve számoltassák be „Kékesi Péter” fedőnevű titkos megbízottjukat. A Budapesti USA Nagykövetség gazdasági és kereskedelmi osztályán dolgozó diplomaták részéről tapasztalható hírigény kontrollálása érdekében:

– Hitelhelyzet, IMF kölcsönök, az MNB tevékenysége, beruházási politika.

– A szakszervezetek szerepe hazánkban.

– A KGST tervei.

– Gazdasági rendszerünk továbbfejlesztése.

– A magyar mikroelektronikai rendszer helyzete, numerikus vezérlésű gépek gyártása.

– Embargós cikkek beszerzése.

– Energia és vegyipari helyzet.

– Rendszerszervezés, közös vállalatok létrehozása.

– A tudomány eredményeinek felhasználása a gyakorlatban.

Osztályunk hírigénye – a fenti témákkal is összefüggésben – az alábbi:

– A fenti témákon kívül mennyiben szélesedik esetlegesen az amerikai diplomaták hírigénye, melyek az újonnan jelentkező területek?

– Az USA Nagykövetség részéről kik vesznek részt a tárgyalásokon, felkészültségük színvonalának jellemzői?

– Törekednek-e magánjellegű személyes kontaktus kialakítására?

– Az amerikai fél tárgyalási stílusa, felkínálnak-e konkrét segítségnyújtást egyes problémák megoldásához, vagy csupán tájékozódó jellegű kérdéseket tesznek fel?

– Az embargós cikkek vonatkozásában milyen módszerekkel próbálják felfedni azok meglétét, ilyen esetekben mi az eljárás?

– Milyen mértékű érdeklődést tanúsítanak a vállalatok hosszabb távú tervei, pénzügyi helyzetük iránt?

– Részt kívánnak-e venni az egyes tervek megvalósításában, gépek, berendezések beszerzésének elősegítésével?

A fenti hírigényt orientáló jelleggel küldjük meg, megfelelő adaptálását, a tmb. gazdasági és alkalmankénti protokolláris környezetére kérjük, végezzék el.”[452]

A Novotrade körül megjelenő személyek közül a legrejtélyesebb egy Amerikában élő, de Magyarországról származó férfi, Sandy Brown volt, akivel a kémelhárítás sem tudott zöld ágra vergődni, ugyanis képtelenek voltak megállapítani, köthető-e valamilyen titkosszolgálathoz, vagy sem. A gyanú azonban megmaradt, amelyet sok kétes körülmény alapozott meg. Sandy Brown – eredeti nevén Braun Sándor – testvére volt Bakos Lajosnak, a Magyar Izraeliták Országos Szövetsége elnökének.[453] A Novotrade alkalmazottait amerikai utazásaik alkalmával kitüntető figyelemmel látta vendégül, illetve Budapestre érkezése során is apró ajándékokkal halmozta el őket.[454] A gáláns kereskedő azonban nem rendelkezett irodával állítólagos munkahelyén, amit azzal magyarázott, hogy titkárnőjével saját lakásán végzi munkáját. Az üzletkötések alkalmával rendkívül nagyvonalúan viselkedett, sőt arra is hajlandó volt, hogy tízezer dollárt fizessen a még le nem szállított termékek ellenértékeként, pusztán bizalmának kifejezésére.[455] (Az pedig külön érdekes, hogy egy olyan lencse szabadalmáról volt szó, amely iránt az Egyesült Államok hadserege érdeklődést tanúsított. Rényi szerint viszont „a szabadalmat megvizsgálta a magyar haditechnikai intézet, azonban különösebb észrevételt nem tett.”[456]) Nem alaptalanul gyanakodott tehát az elhárítás, hogy valamilyen ellenséges titkosszolgálat áll az üzletember mögött. Brown és a Novotrade kapcsolata feltehetően onnan eredt, hogy Bakos Lajos veje, Simon Iván informatikus szakember a Novotrade megbízásából kezdett volna hozzá különböző szoftverfejlesztésekhez, de a szükséges technológiai háttér hiányzott. A legmodernebb IBM-számítógépek beszerzése az embargó miatt nehézségekbe ütközött, ezért kérték fel a rokoni szálak alapján Sandy Brownt, hogy segítse hozzá a magyar céget a megfelelő hardverberendezések beszerzéséhez.[457] Így Simon Iván és kollégája, Nacsa Sándor rendkívül tehetséges informatikusként kaptak lehetőséget arra, hogy a Novotrade által biztosított legmodernebb technológiai háttér segítségével olyan szoftvereket programozhassanak, amelyek versenyképesek voltak a világpiacon, akár még a Microsoft termékei mellett is.

Az állambiztonság szerint Sandy Brown szoros kapcsolatban volt a Lenin Kohászati Művek vezetőivel[458] és gyakran megfordult a cégnél különböző üzletkötések kapcsán. Az LKM-ről tudjuk, hogy felhasználásával Dévai és a mögötte álló MNVK-2. jelentős összegű visszaélést követett el 1970-ben. Önmagában ez még korántsem tételezi fel, hogy a katonai felderítés valamilyen szálon kapcsolatban állt volna Brownnal, azonban az már elgondolkodtató, hogy Rényi szerint az amerikai a kollégájával, Griga Ferenccel is bizalmas kapcsolatot tartott fenn.[459] (Lásd a 10. számú dokumentumot.) A jelentések szerint ismeretségük még abból az időből származott, amikor Griga az Interag főosztályvezetője volt, és elsősorban kanadai és izraeli piacok felé irányuló szerződéseket kötöttek Brown cégével.[460] Vajon az MNVK-2. többet tudhatott Sandy Brown magyarországi tevékenységéről, mint a kémelhárítás? Elképzelhető, de a jelenleg kutatható dokumentumok alapján ezt nem lehet eldönteni.

1985 tavaszáról származik az utolsó „Kékesi Péter” által adott jelentés és nem sokkal később az állambiztonság megnyitotta a Novotrade című dossziét. A részvénytársaságról összegyűjtött adatok rendkívül felületesek és semmitmondóak. Visszaélésgyanús külföldi utak szervezéséről, tervezett vegyesvállalatok alapításával kapcsolatos tárgyalásokról szólnak, de ezeket a jelentéseket soha nem zárja értékelés és operatív intézkedésre (pl. megfigyelés, ügynöki beszervezés stb.) vagy további adatok begyűjtésére sincs példa. A Novotrade zavartalanul működhetett és kapcsolatrendszere is kialakult, így a belügyi háttérre már nem volt szükség, esetleg csak olyankor, ha az ügymenetben valamiféle nehézség támadt:

„Rényi elvtárs említést tett ezen kívül egy közelmúltban realizálódott izraeli útjáról, amellyel kapcsolatosan beszámolt az izraeli biztonsági szolgálat repülőtéri intézkedéseiről, majd az alábbi kérdések rendezésében kérte segítségünket:

– Szolgálati útlevelek szabályos és szakszerű intézésének lehetősége, módja.

– A feddhetetlenségi kérelmek adminisztrációs bonyolítása, űrlapok beszerzése.

– A vállalati TÜK kialakítása, a kijelölt személyek tanfolyamra küldése.

E kérdések vonatkozásában felajánlottuk segítségünket, majd a kölcsönös jelentkezés ígéretével elköszöntünk.”[461]

A Novotrade egyedülálló karriert futott be: az első kelet-európai cégként jelent meg a bécsi értéktőzsdén, de az első tőzsdebotrány is a nevéhez volt köthető. Az első magyar részvénytársaság berkeiből a világ számos országában sok vállalat nőtt ki, amelyek közül több a legkülönbözőbb területekre specializálódva még a mai napig is működik. Ez a történet azonban már nem ennek a kötetnek a témája. Történészként arra vállalkoztam, hogy megvizsgáljam, miképpen jöhetett létre egy gyakorlatilag magánkézben lévő részvénytársaság a nyolcvanas évek elején és hogyan nőhetett nemzetközileg ismert és elismert céggé titkosszolgálati háttér nélkül. A következtetés egyértelmű: sehogy.

A Novotrade megalakulásának minimális előfeltétele volt, hogy az állambiztonság bizalma az új cég vezetője felé meglegyen. A rendszert ismerve azonban ez még mindig kevésnek tűnik. Ugyan a Kádár-rendszer társadalmát már nem hatotta át az a mindent megkeserítő bizalmatlanság, ami az ötvenes évek sajátja volt, azért még egészen 1990-ig a kémelhárítás és a belsőreakció-elhárítás hálózata gyanakodva figyelt minden ellenségesnek tűnő megmozdulást. A Novotrade pedig óhatatlanul olyan cég volt, amely már profiljából következően is a legkülönbözőbb ellenséges titkosszolgálatok célkeresztjében állhatott, ehhez képes elenyészően kevés dokumentummal rendelkezünk róla. Két eset lehetséges: vagy vannak iratok, csak még nem lehet hozzájuk férni, vagy olyan magas érdekeltség állt a részvénytársaság mögött, amely az állambiztonsági ellenőrzést is szükségtelenné tette.

ZÁRSZÓ

ÁLLAMOSÍTOTT ALVILÁG

Egy történet végén illik levonni a tanulságokat, következtetéseket, de mi van akkor, ha a folyamatnak nincs vége, vagy nem tudjuk, meddig tart? A Metalimpexben folyó visszaélések végét talán ott kell keresnünk – valahol a nyolcvanas-kilencvenes évek fordulóján –, amikor a céget privatizálták? A vállalat történetét tekintve ez mindenképpen izgalmas időszak és érdekes látlelet a rendszerváltoztatás állomásait kutatók számára is. Ráadásul gazdagon dokumentált eseményről van szó; a levéltári források rendelkezésre állnak, egyszer valaki talán megírja ezt a történetet is. Azonban a cég megszűnése legfeljebb csak az azon belül folyó visszaélésekre lehetett hatással.

Vajon a titkosszolgálatok átszervezése lehet a határkő? A pártállam felbomlásának és a demokratikus Magyarország megszületésének ez mindenképpen fontos lépcsőfoka, ráadásul a jelenlegi titkosszolgálatok működését szabályozó törvény tiltja a fedőcégek profitorientált gazdasági tevékenységét. Az viszont továbbra is kérdés marad, hogy mi lett a Kádár-rendszer idején titkosszolgálati segítséggel kimentett tőke sorsa. Elképzelhető, hogy még mindig beleszól a magyar gazdasági és politikai élet alakulásába?

Mint a bevezetőben már említettem, vannak olyan vélemények, amelyek szerint igen. Történészi feladatom – és egyben felelősségem – addig terjed csupán, hogy a fennmaradt levéltári források alapján megpróbáljam rekonstruálni a Kádár-kori Magyarországnak egy olyan arcát, amely eddig kiesett a szakma érdeklődési köréből, pedig komoly hatással lehet a mai közéletünkre is: miként adott a pártállam lehetőséget arra, hogy a párt kegyeltjei a kommunista rendszer biztosította kiváltságokat pénztőkévé alakítsák – a legvadabb kapitalista eszközökkel. Naivitás lenne azt gondolni ugyanis, hogy a rendszerváltás pillanatában megjelenő vagyonos üzletemberek többségét saját rátermettségük és képességeik predesztinálták arra, hogy a szabad Magyarország gazdaságának mozgatórugói legyenek. A hirtelen megnyíló „szabad” verseny korántsem nyújtott egyenlő rajtpozíciókat, hiszen láthattuk, hogy a kommunisták már 1945-től visszaéltek a gazdasági, vállalkozási monopóliumukkal, így a rendszerváltás idejére olyan pénzügyi hátteret tudtak saját maguknak biztosítani – nem is beszélve a sok évtizedes tapasztalatokról, amelytől egy magyar átlagember teljesen el volt zárva –, hogy behozhatatlan előnyökkel indultak a kapitalista üzleti világban. Évtizedeken keresztül kihasználták a szocializmus leggyengébb pontját, amely egyben az eszme alapvetése is volt: a magántulajdon hiányát. Az állami kézben lévő mamutvállalatok gazdálkodása néhány vezető hatáskörébe volt letéve, akiknek egyéni érdekei csak nagyon érintőlegesen találkoztak a rájuk bízott vállalat szempontjaival, pozíciójuk viszont magánvagyonuk gyarapítására a lehetőségek gazdag tárházát biztosította – ehhez sokszor a titkosszolgálati háttér nyújtotta előny is párosult. A Metalimpex vezetői elleni vizsgálat egy olyan hálózat működésére világított rá, amely – a mai jogi kategóriákat használva – kimeríti a szervezett bűnözés fogalmát, hiszen egy sejtszerűen felépülő kapcsolatrendszerről volt szó, amely gazdasági visszaéléseit a törvényesség látszatát keltve követte el. Tette mindezt a Magyar Népköztársaság titkosszolgálatainak védelmében és felső – egyes, elsősorban szovjet érdekek esetében egyenesen állami – irányítás mellett. A hierarchikus hálózat csúcsán a tényleges kommunista hatalombirtokosokat, vagyis a párt legbelsőbb köreiben lévő személyeket kell keresnünk. Szerepüket egészen biztosan nem dokumentálták, nevüket nem tüntették fel írásos anyagokban, így perdöntő bizonyítékot sem tudunk felmutatni ellenük, de talán nem túl merész az a következtetés, hogy a szervezett bűnözés megjelenése Magyarországon korántsem a rendszerváltoztatás mellékterméke volt csupán, hanem mélyen benne gyökerezett a szocializmus mindennapjaiban, a Kádár-rendszer felépítésének egyik fontos és mellőzhetetlen fogaskereke volt. Ezt igazolja Dévai István feláldozása a mechanizmus védelme érdekében, hiszen ha a felgöngyölített események minden részletét bíróság elé tárják, sokan ültek volna a vádlottak padjára.

Érdekében állt volna azonban bárkinek, hogy szembesítse a magyar társadalmat azzal, hogy tulajdonképpen egy szűk réteg élősködik rajtuk, amelynek tagjai sokkal gátlástalanabbul zsákmányolják ki őket, mint az „imperialisták” teszik ezt a „rothadó” Nyugaton? Egy monstre per megrendezésével gyakorlatilag bevallotta volna a pártvezetés, hogy a szocializmus építése megfeneklett, hogy a kapitalizmus minden bűnét magukban hordozzák, tulajdonképpen csak az általuk gyűlöletesnek kikiáltott rendszer előnyeit (szabadság, demokrácia, piacgazdaság, életszínvonal stb.) tudták a vasfüggöny túloldalán tartani.

A hatalom szempontjából nézve tehát egy széleskörű felelősségre vonás veszélyeket rejthetett volna magában, továbbá az érintett potentátok lebukását és a dekonspirációt is meg kellett akadályozni, ezért – pestiesen szólva – Dévai vitte el a balhét. A rendszer azonban sértetlen maradt, sőt személyes kapcsolatokon keresztül akár túlélhette a szocializmus bukását is. A kilencvenes években történt leszámolások és különböző hatalmas összegekre elkövetett csalások, bankokat érintő visszaélések nem lehettek előzmények nélküliek, és az azokban érintett személyek többségéről tudni is vélte a sajtó, hogy beágyazottságuk még az egypártrendszerben gyökerezett. A történetnek tehát tényleg nincs vége.

A korábbi fejezetekben ismertetett események másik izgalmas kérdése a Belügyminisztérium Állambiztonsági Főcsoportfőnökségének szerepe ebben a mechanizmusban és a két titkosszolgálat közötti rivalizáció problematikája. Vajon az MNVK-2. ellen intézett „támadások” kizárólag szakmai féltékenységből adódtak, vagy elképzelhető, hogy egyéb érdekütközések is álltak a háttérben? Sajnos erre határozott választ adni jelenleg nem tudok, hiszen láthattuk, hogy a belügyi visszaélésekre vonatkozó adatok jóval szűkösebbek, mint a katonai felderítés által végzett gazdasági tevékenyégre vonatkozó dokumentumok. Ez logikusan következik a két szerv közötti feladatmegosztásból is: az MNVK-2. nem rendelkezett bűnüldöző hatáskörrel, vagyis ilyen jellegű nyomozásokra nem volt felhatalmazva, a Belügyminisztérium pedig nem volt érdekelt abban, hogy saját maga ellen adatokat gyűjtsön. A Dalmady köré csoportosuló bűnszervezet ugyan súlyos visszaéléseket követett el és tetten érhetőek a csoporton belül egyes magasabb állami funkciót betöltő személyek is – például Kunos Péter –, de nincsenek bizonyítékok arra, hogy az állambiztonság vezetői is haszonélvezői lettek volna a szervezetnek, hogy központilag irányított keretek között követték volna el a bűncselekményeket. Lehet, egyszerűen arról volt szó, hogy nagyobb hatalommal, érdekérvényesítési lehetőséggel rendelkeztek a Belügyminisztérium tisztjei a Honvédelmi Minisztériumhoz tartozó kollégáikhoz képest, magasabb pártkörökbe voltak bekötve, így kevésbé voltak rákényszerítve az állambiztonság által fedezett szervezett csalásokra.

A Novotrade megalapítása azonban arra is rávilágít, hogy a Belügyminisztérium nem volt képes kihasználni az orra előtt megalakuló cégben rejlő lehetőségeket, sem gazdasági, sem hírszerzési szempontból, miközben a katonai felderítés ekkor már tapasztalt cégalapítóként számos sikeresen működő vállalkozást hozott létre mind idehaza, mind a vasfüggöny túloldalán. „Üzleti” sikereiket feltehetően annak is köszönhették, hogy a legkiválóbb képességekkel rendelkező személyeket tudták „megnyerni” maguknak, aki feladataik teljesítése után magánemberként is tudták kamatoztatni kapcsolatrendszerüket, és részben megőrizhették kiváltságaikat (akár cégeiket) is. Az 1990-es rajt tehát rendkívül előnyös pozícióból indult számukra.

Miért lehet mégis, hogy az MNVK-2-ről és megnyertjeikről alig hallottunk az elmúlt harminc évben? A válasz egyszerű: nem kerültek a figyelem középpontjába, mivel nem volt belsőreakció-elhárító részlegük, nem foglalkoztattak hatalmas ügynökhálózatot az értelmiségi ellenzék megfigyelésére, mint az állambiztonság. Katonai célpontok elleni hírszerzést végeztek, amelyet – még akkor is, ha a jelenlegi szövetségi rendszerünk, vagyis a NATO volt a célpontja – erkölcsileg védhetőnek, honvédelmi szempontokkal magyarázhatónak tartottak/tartanak. Az egykori katonai felderítés iratanyagai ma még elenyésző hányadban kutathatóak, de a felülvizsgálatok és visszaminősítések folyamatban vannak, így előbb-utóbb előkerülhetnek még olyan információk is, amelyek tovább módosíthatják a közelmúltunkról alkotott felfogásunkat.

DOKUMENTUMOK

1. Markóczi Jenőnek,

az Általános Értékforgalmi Bank Rt.

munkatársának megjegyzései

az Intereurop Wienről

EMLÉKEZTETŐ

Tárgy: Fercom Vaduz és Intereurop Vaduz cégekkel kötött szerződés, bécsi iroda létrehozása.

A külföldön működő magyar érdekeltségek tevékenységének ellenőrzését a pénzügyi kormányzat részéről az Általános Értékforgalmi Bank Rt. látja el, ezért a bécsi iroda adminisztratív rendjének szabályozására készült ügyviteli utasítást átadtuk az Általános Értékforgalmi Banknak azzal a kéréssel, hogy az ügyviteli utasítás kiadása előtt azzal kapcsolatos észrevételeit tegye meg.

Az Általános Értékforgalmi Bank Rt. részéről Markóczi Jenő elvtárs a mai napon a következő észrevételeket tette:

– az ügyviteli utasítást elolvasta, az rendben lévőnek látszik, de ezen túlmenően vannak észrevételei, melyeket az ügyviteli utasítás nem érint,

– kérdezi, tisztázva van-e annak módja, hogy a közös iroda működéséből származó jövedelmet hogyan hozzuk ki Ausztriából. A kérdést megválaszolni nem tudtuk.

– úgy látja, hogy olyan természetű a szervezeti megoldás és a szerződéses kapcsolat, hogy bizonyos helyzetekben a Fercommal szembeni fellépésre jogi lehetőségek nincsenek,

– ha az Intereurop, vagy a Fercom csődbe kerül, megvan a veszélye annak, hogy a mi vagyonunk is, amely ezekben a cégekben lekötésre kerül (az általunk szállított áru értéke, amely még nem folyt be) bekerül a csődtömegbe,

– az a körülmény, hogy az Intereurop nyilvántartásaiban csak az iroda által lebonyolított ügyletek egy része kerül elszámolásra, s a Fercom Vaduz néven bonyolódó üzletek ebből kimaradnak – súlyos veszélyeket rejt magában az adóhatóságok részéről. Az adóügyi ellenőrzés a nyugati államokban – így Ausztriában is – intenzív. Magyar érdekeltségek az elmúlt években sokszor kerültek összeütközésbe az adóhatóságokkal, jelenleg is az egyik nyugatnémetországi közös vállalatnak van egy ilyen ügye, amely 500 ezer–1 millió DM bírsággal járhat.

– egy ilyen összeütközés az adóhatóságokkal – a pénzügyi következményeken túlmenően – vállalatunk hírnevének is árthat,

– aki aláírási jogot kap vállalatunktól, akár az Intereurop, akár a Fercom részéről, be kell jegyeztetni a cégbíróságnál: a Fercom esetében valószínűleg Vaduzban, aki az Intereurop miatt ír alá, azt Ausztriában,

– aki a bankszámlát megnyitotta a banknál, bár adhat a bank felé olyan diszpozíciót, hogy kinek az aláírására fogadjon el a bank rendelkezéseket, de ezt a diszpozícióját a bank felé megváltoztathatja, módosíthatja is, s ennek megvannak a veszélyei. Ezt a veszélyt el lehetne kerülni, ha a bankszámla megnyitása felett intézkedő egy közjegyző előtt készült és azzal hitelesített nyilatkozatot tesz le a számlát vezető banknál, hogy egyedül a számla felett nem fog diszponálni és megnevezi, kik azok, akik a bankszámla felett kizárólagosan rendelkezhetnek,

– ügyeljünk arra, hogy a kiküldött két emberünk bejelentésre kerüljön a jövedelemadó és a betegbiztosítás szempontjából, mert ezzel kapcsolatban kellemetlen következmények származhatnak.

Markóczi elvtárs véleménye szerint helyesebb lett volna 20–30 ezer schilling befektetéssel egy kft.-t létrehozni, amelyben még tagságunknak sem kellene napfényre jutnia, vannak olyan svájci holding társaságok, amelyek helyettünk mint kft.-tagok szerepelnének – tud ilyet javasolni –, a díjuk egész minimális. Az éves zárómérleg eszköz oldala után 1 ezreléket kérnek. Ez biztosíthatná a jövedelem kivitelét Svájcba s a transzferálást Svájcból. Ebben az esetben a nyereséget mintegy 40–45% adófizetési kötelezettség terhelné, de minden tekintetben jogvédelmet biztosítanánk magunknak.

Felhívta figyelmünket, hogy a létrejött szerződések és engedélyek aláírt eredeti példányait (1–1 példányt) a rendelkezések szerint a PK-nál[462] letétbe kell helyezni.

Budapest, 1973. október 18.

Galambos László

Matlák Ibolya

Kiss Józsefné

MNL OL XXIX-G-12-a L d.

2. Jelentés

a Dévai István irodájában

végzett házkutatásról

BELÜGYMINISZTÉRIUM

III/II. Csoportfőnökség

6-a. Alosztály

SZIGORÚAN TITKOS

KÜLÖNÖSEN FONTOS

Tárgy: „Örsi”[463] fn. ügyben

titkos kutatás végrehajtásáról.

JELENTÉS

Budapest, 1974. május 21.

Folyó hó 17-én 22.00 órától – engedélyezett javaslat alapján – titkos kutatást hajtottunk végre tárgyban nevezett fn. személy hivatali helyiségében. A kutatás rendben, minden zavaró körülmény nélkül a tervezettnek megfelelően zajlott le, az kb. 3 óra hosszát vett igénybe.

Átnéztük a lemezszekrényének tartalmát, több fontos okmányról – köztük az Intereurópa elnevezésű, Ausztriában működő magyar–jugoszláv vegyes vállalkozásról és a vagyoni helyzetére vonatkozó anyagokról – készítettünk fotómásolatot. Lemezszekrényeinek beépített kazettás részében számos nagy értékű ékszerkészletet, gyűrűket, karkötőket és feltevésünk szerint igazgyöngyöket találtunk, azokat is mind lefotóztattuk.

A titkos munkahelyi kutatás során és fotó útján rögzített témákat az elsődleges értékelés szerint két nagy csoportra, majd ezen belül további részekre lehet bontani:

1. Az MNVK-2. részére készített egyes feljegyzések másolatai.

2. Feltehetően magántulajdonú aranynak, platinának, igazgyöngynek vélt ékszerféleségek, illetve id. és ifj. Dévai István személye [sic!] tulajdonát képező 200–200 négyszögöl telekről – melyek Balatonkenese község közigazgatási területén található – szóló adóívek.

1/a. A feljegyzések gépírásos másolatai tartalmazzák:

– Harcsa János Masped főosztályvezetővel tanulmányozás céljából folytatott beszélgetés. A tanulmányozás célja, hogy a bécsi székhellyel az MNVK-2. részére létesített Intereurop kereskedelmi ügynökség vezető beosztására nevezett alkalmas-e. Készítésének dátuma: 1974. március 20. Aláírás nincs.

– Schröck Lajos Metalimpex osztályvezető 1974 végén főosztályvezetővé kerül kinevezésre. Nevezett lelkesen támogatja az Intereurop munkáját. A BM már hónapok óta erősen érdeklődik Schröck Lajos iránt. Úgy gondolja „Örsi”, hogy közös érdekből célszerű volna nevezettet bevonni a saját szolgálatba.

1/b. Intereurop tevékenységének értékelése, forgalmának és nyereségének várható alakulása, pénz- és nyereséggazdálkodási, elszámolási hiányosságai.

1/c. Nyugatnémet és olasz cégektől, illetve ügynökségektől az „Örsi” által kikötött titkos jutalékok átvételéről, illetve az MNVK-2. részére történt átadásról.

– Feljegyzés 1971. április 30-án, tárgy: 25 000 svájci frank biztosítása.

„Örsi” 1970-ben megállapodott a Metalimpex olasz ügynökével, Thierry úrral abban, hogy a jövőben az is hozzájárul az alkotmányos költségekhez. Megállapodásuk alapján Thierry 1970-ben átadott az azóta disszidált Csillag Mátyás kereskedelmi tanácsosnak 3500 dollárt, majd az év végéig kialkudott 15 000 dollár egy részét. A pénzt „Örsi” átvette Csillagtól, és 1971. április 26-án 25 000 svájci frankot átadott az MNVK-2-nek.

Nyugati állampolgártól zsebből történik a pénz átvétele.

– Feljegyzés Budapest 1974. január 23. Tárgy: Extra kontingens után járó visszatérítés – elszámolás.

„Örsi” az 1973. évi olasz hengerelt áru kontingens után két ügynöktől, Thierry és Bonnasi úrtól átvett:

56 520 DM

10 000 SFr

5060 USD

Ebből 5000 dollárt átadott Lónyainak az 1974. évi olasz alkotmányos költségek fedezésére. Bécsi vegyesvállalat megbízottjainak átadott 90 000 ATS-t (12 363 DM) és 1974. január 23-án átadott az MNVK-2-nek

43 767 DM-t

10 000 SFr-t

60 USD-t

– Feljegyzés 1973. január 5-én.

Kézzel rájegyzés szerint 1973. június 8-án Bonnasi fizetett 2935 dollárt, Thierry pedig 7250 dollárt. Ebből „Örsi” átadott az olasz alkotmányos költségekre 2535 dollárt.

– Feljegyzés, 1974. március 13.

„Örsi” 1973-ban megállapodott a Mannesmann céggel, hogy a IV. negyedévi szállítások után 20 000 DM titkos engedményt nyújtanak. Ezen összeget átvette és március 13-án átadta az MNVK-2-nek. Áprilisban megállapodott a Mannesmann itt tartózkodó vezetőivel, hogy a jövő év első negyedében az ez évi csőszállítások után 30 000 DM extra titkos engedményt biztosítanak.

Megjegyzés:

Michalkó László a vele folytatott beszélgetések során elmondotta, hogy a kötésszámok alapján bizonyítani tudja, miszerint 1971-ben „Örsi” 5941 tonna csövet vásárolt úgy a Mannesmanntól, hogy tonnánként 10 dollárral többet fizetett, mint az ugyanekkor más NSZK cégekkel kötött azonos szerződések után. Elmondott továbbá több olasz és svéd üzletkötést is, melyekben a konkurencia árajánlatánál drágábban történtek vásárlások „Örsi” bonyolításában.

Összevetve a fotózott dokumentumokat a Michalkó által elmondottakkal, feltételezhető, hogy az „Örsi” által felvett és az MNVK-2-nek átadott összegek az MNK hátrányára kötött export-import szerződésekből származhatnak.

A fotózott okmányok alapján következtetni lehet arra is, hogy a zsebből átvett pénzekből „Örsi” a saját hasznára is ügyködik. Erre utal nagymérvű költekezése, jelentős értéket képviselő ingatlanai.

2. A titkos kutatás során aranynak, platinának és igazgyöngynek tűnő ékszerféleséget találtunk és fotóztunk le. Az ékszerek ékszerdobozokban voltak elhelyezve, majd a dobozok egy kétkilós fűszeres zacskóban voltak.

Lefotóztunk:

1 db feltehetően arany Kennedy 10 dollárost

1 db feltehetően platina gyűrűt, feltehetően briliáns berakásokkal

1 db feltehetően arany normál nyakláncot, függővel

1 pár feltehetően arany klipszet

1 db feltehetően igazgyöngy 58 szemből álló nyakláncot

1 db feltehetően aranyszíj gyűrűt

1 db feltehetően arany, 7 tagból álló karperecet

1 db feltehetően arany, kígyó karperecet

1 db feltehetően arany női gyűrűt, feltehetően igazgyöngy dísszel

1 db feltehetően arany, 3 soros kígyónyakláncot

2 db ismeretlen anyagból készült női díszláncot

Lefotóztunk id. és ifj. D. I. nevekre szóló adóíveket, mely szerint 200–200 négyszögöl telekkel rendelkeznek nevezettek Balatonkenese községben.

A fentieken kívül minden szekrényben és fiókban külföldi eredetű aranytárgyak, tranzisztoros zsebszámítógépek, márkás gáz- és elektromos gyújtók, Parker tollak és betétek, női kozmetikai cikkek, harisnyanadrágok, kendők stb. vannak.

Az akció után ellenőrzéseink során megállapítottuk, hogy dekonspiráció nem történt, a bevezetett rendszabály zavartalanul, elfogadható minőségben üzemel, a behatolás és távozás, a titkos kutatás senki előtt nem vált ismertté.

A fotó útján rögzített okmányok részletes értékelése folyamatban van, és eredményét a készítendő összefoglalóhoz használjuk fel.

Ivicz Géza r. alezr.

Helmeczi József r. alezr.

Készült: 1 pld.-ban

Kapja: Felterjesztés után „Örsi” anyag.

Készítette: IG/HJ./TEné

Nytsz: 6–116/782/74

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. 227–230.

3. Terv Michalkó László felhasználására

BELÜGYMINISZTÉRIUM

III/1. Osztály

SZIGORÚAN TITKOS

KÜLÖNÖSEN FONTOS

REALIZÁLÁSI JAVASLAT

Michalkó László ügyében

Budapest, 1974. június 5-én

A BM III/II. Csoportfőnökség 1974 áprilisában jóváhagyott javaslat alapján operatív feldolgozó munkát indított „Négyes”[464] fedőnevű üggyel összefüggésben felmerült „Örsi” fn. személy ellen. A feldolgozó munka során birtokunkba került adatok arra utalnak, hogy „Örsi” egyik közvetlen munkatársa:

Michalkó László MSZMP-tag, Szocialista Hazáért Érdemrend tulajdonosa, nős, családos, két felnőtt korú gyermeke van, budapesti lakos, a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat osztályvezetője, hivatali munkájával összefüggésben nyugatnémet és olasz tőkés cégek vezetőitől és megbízottaitól folyamatosan nagyobb összegű valutát fogad el, s azt lakásán tartja.

1974. május 1-jén a Vám és Pénzügyőrség ferihegyi kirendeltségének bevonásával átvizsgáltuk Michalkó személyi tárgyait. Ennek során 238 000 olasz lírát és egy arany töltőtollat találtunk nála. Ennek során elismerte, hogy mint a Metalimpex Csőosztályának vezetője évek óta nyugati üzletfelektől rendszeresen fogad el különböző összegekben valutát és egyéb ajándéktárgyakat. A valuta egy része, valamint az ajándéktárgyak lakásán vannak.

Meghallgatását követően felszólításra átadott 238 000 olasz lírát, 8300 svájci frankot, 15 000 DM-t, 630 USA dollárt. Az ajándéktárgyak értéke – saját elmondása szerint – 200–250 000 Ft.

Beismerte, hogy a valutát és az ajándéktárgyakat a nyugati üzletfelek nyilvánvalóan azzal a szándékkal adták részére, hogy ezzel biztosítsák a Metalimpex és saját vállalataik közötti ügyletkötések folyamatosságát, illetve, hogy az üzleti kapcsolat volumenének növekedését. Tagadja, hogy a tiltott ajándékozás ellenszolgáltatásaként tudatosan a Magyar Népköztársaságra hátrányos ügyleteket kötött volna.

Michalkó László meghallgatásai során utalt arra, hogy megítélése szerint hozzá hasonlóan hivatali felettese „Örsi”, a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat vezérigazgató-helyettese is bűncselekményt követett el. Értékelése szerint „Örsi” több nyugati tőkés céggel a Magyar Népköztársaság hátrányára alkalmas módon veszteséges külkereskedelmi üzleteket köt, illetve ilyenek kötésére ad utasítást. Tevékenységét az érintett tőkés cégek nyilvánvalóan anyagiakkal honorálják.

„Örsi” ügyében folytatott feldolgozó munka során egyértelműen megállapítható, hogy „Örsi” az MNVK-2. Csoportfőnökség kapcsolata, vagy hivatásos tisztje. Ezért a Michalkó elleni büntető eljárás megindításának feltétele, annak eldöntése, hogy az mennyiben befolyásolja „Örsi” ellen folyó további feldolgozó munka sikerét.

A fentiek alapján az ügyben javasoljuk:

1. Michalkó László ügyében a büntető eljárás megindítását, illetve a nyomozás elrendelését.

2. „Örsi” ügyében tájékoztatni a Honvédelmi Minisztérium illetékes vezetőjét.

– Eddigi adatainkról, amelyek bűncselekmény elkövetésére utalnak.

– Kérni ügyének kivizsgálásához közreműködésüket és hozzájárulásukat. Ezzel összefüggésben személyére és tevékenységére vonatkozóan az MNVK-2-nél lévő anyagok átadását a BM Vizsgálati Osztálya részére.

– Intézkedést kezdeményezni, hogy „Örsi” a Michalkó ellen folytatott büntető eljárás ideje alatt ne hagyhassa el az ország területét.

3. A fenti intézkedések után lehet csak Michalkó Lászlót előzetes letartóztatásba helyezni és ügyében az eljárást lefolytatni.

Havasi László

r. ezredes

főcsoportfőnök-helyettes

Dr. Deák József

r. ezredes

osztályvezető

készült: 3 példányban

1. pld. felterjesztve Karasz Lajos r. vőrgy. miniszterhelyettes elvtársnak

2. pld. BM III/II. Csoportfőnökség

3. pld. III/1. Osztály

készítette: Dr. KJ/Bné

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. 271–273.

4. A Belügyminisztérium

III/II. Csoportfőnökségének az MNVK 2.

Csoportfőnökségéhez intézett kérdései

BELÜGYMINISZTÉRIUM

III/II. Csoportfőnökség

SZIGORÚAN TITKOS

KÜLÖNÖSEN FONTOS

Tárgy: Kérdések, melyekre Dévai

István ügyében, írásban

kérünk választ az MNVK 2.

Csoportfőnökségtől

FELJEGYZÉS

Budapest, 1974. június 24-én

1. Dévai István milyen engedély alapján, hány esetben, mely tőkés cégektől, személy szerint mely nyugati állampolgároktól, mikor, milyen összegű devizát vett át, illetve adott át az MNVK 2. Csoportfőnökségnek?

– Ebből a tevékenységből eredően keletkezett-e népgazdasági kár, ha igen, mikor, mely tőkés cégek esetében?

– Ezen tevékenysége hogyan illeszkedik be a Metalimpex hivatalos üzleti tevékenységébe és hogyan biztosított a konspiráció?

2. Dévai István a valutakitermelése kapcsán mire vonatkozóan kapott eligazítást és milyen konkrét feladatai voltak. Feladatait hogyan, milyen eredménnyel hajtotta végre?

– A valutakitermelésre vonatkozóan személy szerint melyik nyugati állampolgárokkal, tőkés cégekkel állapodott meg?

– Mit jelentett ezen személyekről és cégekről, illetve az MNVK-2. milyen ismeretekkel rendelkezik ezen személyek és cégek vonatkozásában?

– Hány esetben képezte feladatát gépkocsik beszerzése, illetve az ajándékba kapott gépkocsikat hol üzemeltetik?

3. Milyen feladatai voltak Dévai Istvánnak Joseph Van Beveren, Dieter Meyer, Klaus Brausen, Moise Keinbaum, dr. Fejér Tamás, Papp Pál, Michael Kopelianos, Horst Müller, Mälki Illka, Emilio Thierry, Augusto Primo, Bokor János, Peter Eichmann hírszerzőgyanús nyugati állampolgárok vonatkozásában, illetve jelentette-e, hogy nevezettekkel milyen jellegű kapcsolatban áll?

4. Dévai István mióta, milyen fokon kapcsolata az MNVK-2-nek?

– Mint embert hogyan ismerik?

– Mit tudnak múltjáról, családi rokoni kapcsolatairól?

– Erkölcsi, politikai megbízhatósága, káros szenvedélyei?

– Vagyoni helyzete vonatkozásaiban milyen ismereteik vannak?

dr. Rédei Miklós r. alezredes

csoportfőnök-helyettes

Készült: 2 pld-ban/2 lap

Kapja: 1. pld. Felterjesztve!

2. pld. „Örsi”

Készítette: IG/Szné

Nytsz: 6–116/980/1974.

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. 25–26.

5. Az MNVK 2. Csoportfőnökségének válasza a BM III/II. Csoportfőnöksége kérdéseire

MNVK Felderítő Csoportfőnökség

SZIGORÚAN TITKOS

KÜLÖNÖSEN FONTOS

Készült: 2 eredeti példányban

1. sz. pld.

Szám: V/028013/128/1974.

DR. RÉDEI MIKLÓS ALEZREDES ELVTÁRSNAK

BM III/II csoportfőnök-helyettes

Budapest

Tárgy: Operatív dossziék megküldése

6–116/980/1974. számú feljegyzésre:

Mellékelten megküldöm fenti számú, f. hó 24-én kelt átiratukban foglalt kérdéseikre válaszainkat, továbbá Dévai István Metalimpex vezérigazgató-helyettes „A” és „B” dossziéját tanulmányozás céljából.

Mellékletek:

1. 1 pld. Feljegyzés, szig.titkos, 7 lap.

2. „A” és „B” dosszié belső leírás szerint.

(2. sz. mellékletek csak a címzettnek!)

Budapest, 1974. június 25-én

Dr. Kapás Pál ezredes

osztályvezető

1 számú melléklet a V/028013/128/74. sz.-hoz

Szigorúan titkos!

Különösen fontos!

FELJEGYZÉS

Budapest, 1974. június 25-én

Tárgy: Válaszok a BM III/IL Csfség. 6–116/980/1974. számú feljegyzésre.

1.-höz

a) Dévai István a MNVK 2. Csf. engedélyével, tudtával az elmúlt években devizabeszerzés ügyekben az alábbiakat végezte:

1970-ben:

– NSZK-beli Mannesmann cégtől 48 000 DM

– az olasz külker. kirendeltség akkori vezetőjétől (Darvas László elvtárs) 5000 USD összeget „alkotmányos költség” címen jutalék visszatérítésként vett át és fizetett be hozzánk.

1971-ben:

– Olasz kontingens visszatérítésből 25 000 SFr.

1972-ben:

– NSZK – Mannesmann Export – cégtől személy szerint Klaus Brausentől 90 000 DM + 1 db Mercedes 230 tip. szgk.

1973-ban: (január)

Olasz kontingens visszatérítésből:

– Thierry Metalimpex képviselőtől – jelentés szerint – átvett 64 860 SFr-t. Ebből 20 000 SFr-t a római főtanácsosnál (Darvas) hagyott a további extra kontingensek biztosítására; 160 SFr-t engedélyünkkel felhasznált (vasúti jegy és reprezentáció);

– a fennmaradó 44 700 SFr-t a milánói rezidentúra útján a Központhoz juttatta.

– Ugyanakkori kiutazása során a Metalimpex egy másik olaszországi képviselőjétől, Bonassitól (Rómában) átvett és hazahozott 5250 USD-t, melyet szintén a „B” pénztárba fizettünk be.

– Szintén 1973-ban (június hó folyamán) Bonassi képviselőtől átvett 2935 USD-t, amelyet a főtanácsosnak (Darvas elvtárs) adott át „alkotmányos költségek” fedezésére.

Thierry képviselőtől az extra kontingensek után 22 260 SFr-t vett át. Ebből engedélyünkkel 60 SFr-t költött szállodára, 22 200 SFr-t beszolgáltatott.

Sikeres tevékenysége fejében 1973. februárban 300 USD jutalmat, 3000 ATS költőpénzt kapott a Központtól.

1973 végén az NSZK-beli Contistahl GmbH Düsseldorf cégtől – engedélyünkkel – 1 db. felújított Mercedes 280 típusú szgk.-t hozott be, amelyért viszonzásként egy herendi porcelánkészletet vitt ki Robert Krämer igazgatónak. A porcelánt a Központ szerezte be.

1974-ben (január)

Olasz képviselőktől engedélyünkkel átvett és beszolgáltatott: 43 767 DM; 10 000 SFr, 60 USD összeget, fenti rendszernek megfelelően.

(március): Mannesmann cég (Klaus Brausen)-tői 20 000 DM titkos engedményt vett át és szolgáltatott be.

Mindezek egyenértéke 1970–74 között mintegy 118 000 USD.

b) Ismereteink szerint népgazdasági kár nem keletkezett. Az extra kontingens visszatérítési jutalék a Metalimpex gyakorlatában – de több külker, vállalatnál is – évtizedek óta elfogadott eljárás. E jutalékokat szabály szerint az MNB-hez kell befizetni, az pedig a forint ellenértéket folyósítja a vállalathoz. Szolgálatunk a valutáért Dévainak, illetve vállalatának forint ellenértéket nem fizetett.

c) Dévai elvtárs ezirányú szolgálatait 1970-ben ajánlotta fel a Központnak – Gergely vezérigazgató elvtárs jóváhagyásával. Gergely és Dévai elvtársak több találkozó keretében biztosították a Központ képviselőit, hogy eljárásuk a szokásos külker. gyakorlattal megegyezik, hivatalos tevékenységükkel összefér és a konspirációt azzal biztosítják, hogy az összegeket a Metalimpex nevében minden esetben ők (de főként Dévai elvtárs) veszik át, s vagy személyesen hozzák haza (ilyenkor vámellenőrzés nélküli beléptetést rendelünk el), vagy a rezidentúra útján továbbítják a Központhoz.

2.-hoz:

A valutakitermelésre vonatkozóan Dévai elvtárs korábban külön eligazítást nem kapott. Javaslatait – összegszerűen – feljegyzésben jelentette, és azok elfogadására a Központtól kapott engedélyt, illetve utasítást. 1973-tól az Intereurop-Export GmbH Bécs javára a csoportfőnök elvtárs személyes felkérése nyomán konkrét devizakitermelést folytat, illetve az iroda legalitását jelentős volumenű üzletek átirányításával, Gergely elvtárs egyetértésével biztosítja.

a) Ismereteink szerint a valutakitermelésre vonatkozóan az 1. pontban szereplő személyekkel, illetve cégekkel állapodott meg. Fedésként minden esetben a Metalimpexet használta, illetve mint „személyes jutalékot” fogadta el a jelzett és hozzánk beszolgáltatott összegeket.

b) Ezen személyekről és cégekről a korábbi években részletesen jelentett, ezen anyagok a „B” dossziéban találhatók. Mivel többségük hírszerzőgyanús kapcsolatként jelentkezett, operatív feldolgozásukat folytattuk, róluk a BMIII/II. Csf.-séget mindig időben tájékoztattuk.

c) A Szolgálat részére gépkocsik beszerzését több esetben kapta feladatul. Az NSZK partnerek (Mannesmann, Contistahl) által felajánlott „szokásos” gk. ajándékot szolgálatunk részére fogadta el és hozta be, illetve külföldi szerveinknek juttatta. A gépkocsik a Központ nyilvántartásában, operatív kezelésben vannak.

A Metalimpexnél évtizedes gyakorlat, hogy a Mannesmann-Export igazgatója, Van Beveren, általában 2–3 évenként 1 db Volkswagen szgk.-t saját tulajdonaként Budapesten tárol. E gépkocsit Beveren akkor használja, amikor ő, vagy magyar származású felesége Budapestre érkezik, egyébként a gk.-t a Metalimpex garázsában tárolják. Eseti felhasználását – a tulajdonos távollétében – Dévai elvtárs engedélyezi. Amikor Van Beveren cseréli a tulajdonát képező gépkocsit, a régi járművet a Metalimpexnél hagyja „ajándékként”. 1971-ben és 1973-ban e gépkocsikat Dévai elvtárs felajánlása nyomán a Központ átvette, és „B” kocsiként üzemelteti. Erről csak Dévai elvtárs tud.

3.-hoz:

Az átirat 3. pontjában szereplő valamennyi személyről Dévai elvtárs kb. 1965 óta rendszeresen jelentett a Központnak, és hírszerzőgyanús tevékenységükről az első adatokat is tőle kaptuk. Az információkat folyamatosan a BM III/II. Csfség. illetékes tisztjeihez továbbítottuk, illetve egyes személyeknél saját feldolgozó munkát kezdtünk el. Dévai feladata volt és maradt: nevezettekkel, mint fontos üzleti partnerekkel jó személyes kapcsolatot tartson fenn, folytassa tanulmányozásukat és minden fontos mozzanatról tegyen jelentést. Ennek eddig – a rendelkezésre álló adatok szerint – rendben eleget tett.

A felsorolt személyekkel – ezek beosztásától függően – különféle mélységű kapcsolatokat épített ki és tart fenn. Ezekről is részletes anyag a „B” dossziéban található, a legutóbbi információkat az „A” dosszié még tartalmazza.

4.-hez:

a) Dévai elvtárs 1958 óta szolgálatunk megnyertként dolgozó munkatársa. Külföldi szolgálata során is, hazai tevékenységével is kiérdemelte a Központ magas fokú elismerését. Több esetben részesült csoportfőnöki dicséretben, operatív munkájáért a honvédelmi miniszter elvtárs két alkalommal tüntette ki a Haza Szolgálatáért Emlékérem arany fokozatával. A részünkre nyújtott teljesítmények mellett a BM elhárítás kéréseit is teljesítette. Munkájáról pl. Van Beverennel kapcsolatban a „Direktor” fedőnevű akció során a III/IL Csfség. illetékesei elismeréssel nyilatkoztak.

b) Kötelességtudó, politikailag megbízható, családszerető embernek ismerjük. Közvetlensége, szaktudása, rendszeres párt- és társadalmi munkavégzése folytán a KKM-ben általában, de a vállalatánál különösen nagy népszerűségnek örvend. Tapasztalataink szerint a Szolgálathoz őszinte, a vele kapcsolatot tartó tiszteket legbensőbb családi ügyeiről is tájékoztatja.

c) Családi, rokoni múltjáról tudjuk, hogy szülei 1946-ban Németországba, majd onnan Kanadába vándoroltak ki, az elmúlt évben jelentette, hogy anyja az NSZK-ba települt át. Amikor személye a Kölni Kereskedelmi Kirendeltség vezetőjeként 1973-ban szóba jött, kérte, hogy kiküldetését erre tekintettel a KKM-ben akadályozzuk meg. Ugyancsak tudomásunk van arról, hogy felesége egyik nagybátyja 1956-ban disszidált és jelenleg az NSZK-ban él. Kapcsolatot – ismereteink szerint – nem tartanak. Személyi, rokoni kapcsolatait a Központ az 1950-es évek végén alaposan feltárta, és a további vizsgálódást szükségtelennek ítélte meg.

d) […]

e) Anyagi körülményei kedvezőek. Több telket értékesített a telekrendelet megjelenésekor és azok ellenértékéből, továbbá kölcsönök és hitelek igénybevételével – megtakarított pénzét is felhasználva – jelenleg egy másik külker. dolgozóval közösen családi házat épít kisebbik fia részére. Saját tulajdonát képezi egy családi ház, melyet külszolgálatból hazatérésekor épített, egy régi típusú Mercedes D-200 szgk., melyet ugyancsak külszolgálatból hozott haza. Ismereteink szerint a most folyó építkezés miatt kb. 100 000 Ft kölcsönt és hitelt vett fel, ezek visszafizetését azonban a vele együtt építkező külker, dolgozó (bagdadi tanácsos) garantálta.

Dr. Kapás Pál ezredes

osztályvezető

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. 41–48.

6. Jelentés Dévai István MNVK-2-es

beszervezési és munkadossziéiról

BELÜGYMINISZTÉRIUM

III/1-B. Alosztály

34-Bü.305–2/1974.

SZIGORÚAN TITKOS

JELENTÉS

Dévai (Diegner) István ügyében

Budapest, 1974. június 27-én

Áttanulmányoztuk Dévai (Diegner) István, a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat vezérigazgató-helyettese, MSZMP-tag, az MNVK 2. Csfség.-en elfekvő B és munkadossziéit.

Az anyagokból megállapítottuk, hogy nevezettet az MNVK 2. Csfség. „Sigmund” fedőnéven 1958. januárjában beszervezte. 1970. szeptember 27-én önként felajánlotta az MNVK-nak, hogy részükre ellenszolgáltatás nélkül különböző nyugati valutát tud biztosítani a külkereskedelemben szokásos titkos jutalékokból, amihez azonban a vezérigazgatójának hozzájárulása szükséges. Ezt az összeget a Magyar Nemzeti Bank kiiktatásával tudja részükre átadni. Ajánlatát az MNVK 2. Csfség. elfogadta, és 1974. júniusig összesen 118 000 USA dollárnak megfelelő különböző valutát és gépkocsikat szerzett. A valutákat a külföldi kiadásainak elszámolása után – melyekről minden esetben számlát adott – az MNVK megbízottjának nyugta ellenében átadta.

A valutaszerzései lehetőségekről kapcsolattartóit rendszeresen tájékoztatta, majd annak jóváhagyása után az MNVK 2. Csfség. a Vám és Pénzügyőrség Országos Parancsnoksága útján intézkedett, hogy a beutazásai a határon biztosítva legyenek, és a vámellenőrzés során dekonspiráció veszélye nélkül átjusson.

Foglalkoztatása során több esetben tárgyalt külföldi partnereivel, akiket megbízói hozzájárulásával megajándékozott és megvendégelt. A felmerült költségeit megbízói minden esetben a B ellátmányból fedezték.

Az MNVK 2. Csfség. átirata szerint nevezettnek a valutakitermelési ügyletei során népgazdasági kár nem keletkezett. Amennyiben nevezett a fenti ügyletei során a népgazdaságnak kárt okozott volna, az esetben sincs jogalap a büntetőeljárás megindítására, mivel tevékenységét megbízói engedélyével és hozzájárulásával végezte.

Eddigi tevékenységének elismeréséül nevezett több esetben részesült jutalomban, egy alkalommal 300 USA dollárt is kapott, és két esetben kapta meg a Haza Szolgálatáért Érdemérem kitüntetést.

Az anyagokból nem tűnik ki, hogy a titkos jutalékokból saját részére tartott volna vissza valutát. Arra viszont van utalás, hogy fedésképpen személyes jutalékot is elfogadott üzleti partnereitől, amit a már fent leírt módon továbbított kapcsolattartóinak.

1972. augusztus 27-én történt kiutazása során engedély nélkül 350 USA dollárt akart kivinni az országból, amit a vámszervek nála megtaláltak és lefoglaltak. A valuta visszaadásáról az MNVK 2. Csfség. intézkedett a Vám és Pénzügyőrség Országos Parancsnoka útján. Ellene ez ügyben büntetőeljárás nem indult.

Fentiek alapján nevezett ellen a Btk. 247. § (1) bekezdésbe ütköző és a (3) bek. szerint minősülő, a devizagazdálkodás érdekeit súlyosan sértő devizabűntett, és a Btk. 235. § (1) bekezdésébe ütköző vesztegetés bűntette nem állapítható meg, így ellene büntetőeljárás nem indulhat.

dr. Kulajek János r. alezr.

dr. Fenyvesi István r. alezr.

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. 49–50.

7. Jelentés Franz Kirchfeldről

BM Nemzetközi Kapcsolatok Osztálya

Szigorúan titkos

Iktatószám: 41-N-417/1–1974.

Havasi László r. ezredes elvtársnak

a BM III. Főcsoportfőnökség helyettes vezetőjének

Hivatkozással a 40–27–515/73. számú, 1974. március 14-én kelt átiratra, értesítem főcsoportfőnök-helyettes elvtársat, hogy a Német Demokratikus Köztársaság Állambiztonsági Minisztériumától az alábbi átirat érkezett:

„Kirchfeld Franz (Essen, 1897. július 4.) személyével összefüggésben az NSZK-beli Ki kicsoda kézikönyv XVI. kötetéből (1969/70-es évfolyam) kiderül, hogy 1969-ben az NSZK-ban meghalt. 1945 előtt a Vas-Acél Rt. vezetőségének elnöke és igazgatója volt.

A nürnbergi per XI. ügyének tárgyalásakor dr. Franz Kirchfeld 1948. június 2-án azt vallotta, hogy őt 1944. januárjában akarata ellenére nevezték ki a Birodalmi Gazdasági Minisztérium III. Osztálya vezetőjének. Ezáltal Kirchfeld írt alá 1945. január 6-án egy Egyezményt magyar gazdasági javak kiürítéséről és a birodalomba történő átszállításáról. Az egyezmény nem áll az ÁBM[465] rendelkezésére. Fent nevezettel kapcsolatban további adatokat nem tudunk szerezni.”

Budapest, 1974. július 12.

Márkus Sándor r. ezredes

osztályvezető

Készült: 3 példányban

2 pld. címzett

1 pld. irattár

Készítette: PZ/SZE-né

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. 60.

8. Az MNVK-2. újabb válasza

a BM III/II. Csoportfőnökségnek

MNVK Felderítő Csoportfőnökség

Vezérkarifőnök-helyettes

SZIGORÚAN TITKOS

KÜLÖNÖSEN FONTOS

Száma: V/028013/167/74.

Karasz Lajos r. vezérőrnagy elvtárs

BM III. főcsoportfőnök

belügyminiszter-helyettes

Budapest

Kedves Karasz elvtárs!

Augusztus 18-án kelt 6–601/1/74. számú átiratodat és a mellékletként küldött tájékoztató anyagot megkaptam, köszönöm.

Tájékoztatni szeretnélek arról, hogy az általad kért – a katonai felderítő szolgálatot érintő – kérdésekre nézve a szükséges vizsgálatokat lefolytattuk, illetve ezeket folyamatba tettük. A vizsgálat eredményéről készült „Feljegyzést” kérésedre – tájékoztatásodra – mellékelem.

Amennyiben a mellékelt feljegyzésben szereplő adatokon kívül bármire szükségetek van, készséggel állunk rendelkezésetekre. Egyébként a fenti ügy szakmai, politikai és etikai vonatkozásainak vizsgálatát tovább folytatjuk.

Budapest, 1974. augusztus 31.

dr. Sárközi Sándor vőrgy.

Melléklet a V/028013/167/74. sz.-hoz

„Szigorúan titkos”

FELJEGYZÉS

1. 1974. június hó 25-én kelt, dr. Rédei Miklós r. alezr. elvtárshoz intézett V/028013/128/74. számú átiratunkban kimutattuk, hogy Dévai István a Csoportfőnökség megbízásából, illetve hozzájárulásával 1970–74. években mely forrásokból, milyen összegeket vett fel, és azokat hogyan szolgáltatta be, illetőleg tudomásunkkal hol, kinél hagyta külföldön.

Az ott megjelölt összeg hozzávetőleges számításaink szerint (a dollárválság miatt ingadozó átszámítási kulcsokat átlagosan figyelembe véve) mintegy 118 000 USD-t tett ki.

Részletes vizsgálataink során megállapítottuk, hogy külföldi fizetőeszközökben Dévai István az elmúlt 4 év során a Csoportfőnökség pénztárába közvetlenül kezelő tisztjei útján 115 260 USD-t fizetett be. Ezen kívül jóváhagyásunkkal, illetve tudomásunkkal külföldön hagyott – részben „alkotmányos összegeként a Római Külker. Kirendeltség vezetőjénél, részben Szolgálatunk egyik (Bécsben üzleti vállalkozásként működő) fedőszervénél adataink szerint 24 286 USD-t. Az 1970–71-es években pedig a kölni rezidentúra útján a Központhoz terjesztett fel 14 769 USD-t.

Mindösszesen tehát Szolgálatunkhoz befizetett a különböző valuták átszámítása alapján 155 615 USD-t.

Ezen összegekről – az első időszakban szóbeli javaslatokat tett, majd jóváhagyás után az összegről és az átvétel körülményeiről szóban jelentett. Írásos feljegyzést az átvevő operatív tisztek készítettek, s az abban foglaltak valóságát az illetékes elöljárók visszakérdezés útján ellenőrizték, és eltérést nem tapasztaltak. Később a belső ellenőrzés megkönnyítése végett a nekünk átadott összegekről írásbeli jelentést, elszámolást kértünk. A jelentések szerint – részünkre átvett összegeket az illetékes operatív tisztek minden esetben maradéktalanul elöljáróikhoz továbbították, akik azt a Csoportfőnökség pénztárába fizették be.

A külföldi fizetőeszközöket az esetek túlnyomó többségében Dévai István személyesen vette át külföldi útjai során a Metalimpex tőkés partnereitől, néhány esetben e feladatot a Metalimpex más külföldi kiküldöttei (Szolgálatunk fedőfoglalkozású tisztjei, vagy megnyertjei) hajtották végre. Tipikus megoldásként az átvett összegeket Dévai István személyesen hozta haza, ez esetekben vámellenőrzés nélküli beléptetését biztosítottuk, néhány más esetben az összegek hazajuttatását az illetékes rezidentúra végezte el.

Michalkó Lászlóval Szolgálatunknak semmiféle operatív kapcsolata nem volt. Tőlünk megbízásokat nem kapott, és hozzánk semmit nem szolgáltatott be. Dévai arról sem tett jelentést, hogy az általa részünkre felvett összegek, illetve azok egy része Michalkó közreműködésével lettek-e biztosítva? Michalkót több esetben tanulmányoztuk, s ennek eredményeként személyét – negatív jellembeli vonásai miatt – megbízhatatlannak ítéltük meg.

Dévai István által átvett összegek tényleges nagyságrendjét nem állt módunkban ellenőrizni. Az átvételekre külföldön, általa szervezett találkozók keretében került sor, amelyekbe biztonsági okokból a rezidentúrákat nem kapcsoltuk be, így minden esetben igaznak fogadtuk el az általa jelentett és hozzánk beszolgáltatott tételeket.

A titkos jutalékokat szolgáltató és egyéb külföldi partnerekről tájékoztatást adott, melyeket rendszeresen – mint az operatív anyagokból is megállapítható – a BM III/II. Csfség.-hez továbbítottunk. Többször utasítottuk, hogy a vállalat a BM objektumtartóit e személyekről rendszeresen tájékoztassa és kéréseinknek tegyen eleget. A külföldi partnerek ellenőrzését állambiztonsági szempontból Csoportfőnökségünk – illetékesség és lehetőség hiányában – nem végezte.

A BM III/II. Csfség. által megjelölt vagy saját megítélésünk szerint kémgyanúsnak tartott üzleti partnereknél az érintkezésnél betartandó szabályokra eligazítottuk. A személyes kapcsolat megszakítására – a Metalimpex által képviselt népgazdasági érdekekre figyelemmel – nem utasíthattuk. A BM III/II. Csfség. illetékes szerveitől – bár ezt mind szóbeli munkaértekezleteink során, mind pedig hivatalos átiratban kértük – Dévai személyére nézve nem kaptunk olyan információt, ami korrupcióra, vagy államellenes tevékenységre utalt volna. Az elhárítás tisztjei Dévai személyéről és munkájáról elismeréssel nyilatkoztak.

2. Megfelel a valóságnak, hogy Dévai István az elmúlt négy évben Szolgálatunk részére 5 db nyugati gyártmányú személygépkocsit adott át. (3 db használt Volkswagent, 1 db használt 280-as Mercedest, 1 db új 230-as Mercedest) E gépkocsik a Központ nyilvántartásában szerepelnek.

3. 1970–74. között Dévai István megbízásunkból, illetve hozzájárulásunkkal személyesen hozott be különféle árucikkeket, melyek két alapvető kategóriába sorolhatók:

a) technikai eszközök operatív feladatok ellátására (rádió, televízió, magnetofon, diktafon készülékek, különleges optikai eszközök, fényképezőgépek, zsebszámológépek stb.)

b) ún. „szóró ajándékok” (naptárak, tollkészletek, öngyújtók, különféle asztali és karórák stb.)

Az a) alatti eszközöket a Központ operatív készleteibe vettük fel, és azok egy részét, valamint a b) alatti ajándéktárgyakat operatív munkatársak, hivatali kapcsolatok jutalmazására fordítottuk.

Háztartási gépeket a Központ Dévai Istvántól nem igényelt és nem kapott.

A fenti eszközök DM egyenértéke 1970–74. között mintegy 20 000 DM-re tehető.

4. Az 1974. május 31-én érkezett kamionnal kapcsolatban Griga Ferenc a badgadi külkereskedelmi kirendeltség vezetője kérte a Központot, hogy saját maga és a vele közösen építkező Dévai István részére, a külszolgálata során megtakarított pénzéből vásárolt építési anyagokat és olajkazánt vámmentesen behozhasson. Nevezett személyek eredményesnek ítélt operatív munkája ellenszolgáltatásaként e kérés teljesítését méltányosnak tartottuk és intézkedtünk, hogy a kamionban érkező építési anyagokat ne vegyék vámelőjegyzésbe. Később jutott tudomásunkra, hogy a kamionban Gergely Miklós és Baranyi András részére is érkezett küldemény. Ezzel kapcsolatban kérdésünkre Gergely Miklós előadta, hogy Dévai István megkérte őt, engedje meg, hogy családi háza felépüléséig néhány – Griga Ferenc tulajdonát képező – tartós fogyasztási cikket – raktározási gondok miatt – ideiglenesen nála helyezzenek el. Ennek Gergely elvtárs eleget tett.

A kamion Dévai István több munkatársa – tudomásunk szerint Baranyi András és Sárói Szabó Béla – részére is hozott bútorokat, háztartási gépeket, melyek vámelőjegyzésbe vételére a kamiont fogadó Dévai Istvánnak és Griga Ferencnének kellett volna nyilatkozni.

Baranyi András utólag jelentette, hogy hivatali utódjánál Kölnben hagyott korábbi tartós külszolgálata során megtakarított pénzéből mintegy 4300 DM-t azzal a szándékkal, hogy abból alkalomadtán lakásába kiegészítő bútorokat vásárol, és azt valamelyik hazatérő külkereskedő ismerőse segítségével hazahozatja. Erre Griga Ferenc kamionját tartotta alkalmasnak. Baranyi András alezredes ügyében a vizsgálatot még nem zártam le.

A kamion dr. Szabó János alezredes részére semmit nem hozott. A megérkezést követő napon este Dévai István lakásán felkereste Szabó alezredest, és a család részére átadott 1 db porszívógépet. Ezt Szabó alezredes elfogadta, és elöljárójának utólag jelentette.

5. Az Universal Piackutató Iroda Csoportfőnökségünk egyik hazai operatív fedőszerve, melyen keresztül azon hazai és külföldi pénzforgalmunkat bonyolítjuk, amelyeknél operatív érdekből szükséges a HM háttér elfedése. Megfelel a valóságnak, hogy Dévai István és Gergely Miklós ezen irodánkhoz eddig 3 300 000 Ft-ot utaltak át a Metalimpextől. Az Universal iroda pénzforgalma kizárólag bankszámlákon bonyolódik és tételesen Csoportfőnökségünk pénzügyi szervénél is követhető.

Az ellentételként eddig átadott „tanulmányok” az átutalások legalizálását, a könyvelési nehézségek áthidalását és a rendszer biztonságos működésének ellenőrzését célozták. A tényleges ellentételek szolgáltatására – éppen az Universal iroda útján kiépített bázisok felhasználásával – hírszerző Szolgálatunk a közeli jövőben tehet eleget.

A fenti összegből Dévai István, vagy más személy semmiféle juttatásban nem részesült.

6. Dévai István megnyugtató ellenőrzését gyakori utazásai alkalmából nem tudtuk teljes mértékben megoldani. Szúrópróbaszerűen két esetben rendeltük el – tudta nélkül – fokozott vámellenőrzését, de a vámáru-nyilatkozattól eltérést a vámhatóság nem tapasztalt.

Néhány esetben előfordult, hogy segítségünket kérte gépkocsijához alkatrészek vámmentes behozásához. E kéréseinek is méltányosságból, munkája jutalmazása címén helyt adtunk.

7. Az ügyben érintett személyek írásbeli jelentései és egész tevékenységük vizsgálata alapján megállapítható, hogy Dévai István a vele kapcsolatban álló szolgálati személyeket alkalomszerűen (születésnap, karácsony stb.) baráti ajándékozásban részesítette, ezek értéke azonban – a külkereskedelem vezető állású személyeinek közismert kedvező anyagi helyzetét figyelembe véve – elfogadhatónak tekinthető. Ezen tárgyak egy része a Csfség. tulajdonába került, más részüket az érintettek – engedéllyel – megtarthatták.

Az ilyen ajándékozások tárgyaként fizetőeszköz nem szerepelt. Dévai István ilyen jellegű felajánlásra kísérletet nem tett.

Budapest, 1974. augusztus 31.

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. 143–150.

9. Rényi Gábor jelentése

Griga Ferencről és Sandy Brownról

Adta: „Kékesi Péter” tmb.

Vette: Kovács József r. őrgy.

Idő: 1985. 03. 27.

Hely: „Bokor” fn. K-lakás

Tárgy: S. Brown

Jelentés

Griga Ferenc 1983 nyara óta a Novotrade-nél dolgozik. Ismerősöm szerint a KKM-ben dolgozott, később Irakban volt tanácsos, majd a Metalimpexnél folyt eljárás miatt, amelybe belekerült, hazajött. Ezután az Interaghoz került, ahol főosztályvezető volt 1983-ig. Az Interagnál több ügyet kezdett el Braun Sándor amerikai üzletemberrel:

– Irix (kanadai és izraeli piac)

– Giflo acél (USA piac)

Griga Ferenc a Giflo acél kapcsán végigutazta az USA-t Braunnal. Griga Ferenc fia az USA-ban van, Braun segíti. Griga erről nekem nem számolt be. Griga lánya Braunék vendégeként volt az USA-ban. Griga felesége nemrég új japán gépkocsit vásárolt, Braun célzott rá, hogy nekem is meg tudja oldani ezt hasonló módon. Griga jóban van és összejár Bakos Lajossal, Braun testvérével. Griga nem számolt be nekem arról, hogy USA-beli legutóbbi útján repülőjegyét és szállodáját (Chicago–New York útvonal) Braun fizette. Erről csak a vele együtt kiutazott ÁFB[466] alkalmazottól, Gara Ivántól értesültem.

Braun testvére Bakos Lajos, aki a Röltexnél volt 4–5 évvel ezelőttig áruforgalmi főosztályvezető, ma a Magyar Izraeliták Országos Szövetségének alelnöke. Bakos lányának a férje Simon Iván. Bakos Lajos felesége a napokban halt meg, Braun április második hetében Bp.-re jön, valószínű a hamvasztásra. Braun felesége nem akar Mo.-ra jönni egy ideig, mert 1984 nyarán a ferihegyi repülőtéren Brauntól a vámszervek elvettek néhány iratot, amelyeket kiviteli engedély nélkül vitt ki. Ez azóta tisztázódott, az iratokat visszakapta. Az akkori kellemetlenség miatt nem akar jönni.

Kékesi Péter

Értékelés: A tmb. megbízható, ellenőrzött. Op. értékű információkat közöl S. Brown USA állampolgárról, akit a BRFK III/II-1. Osztály tart ellenőrzés alatt.

ÁBTL 3.1.2. M-40999. 323–325.

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

AEG

Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft

alezr.

alezredes

ATS

osztrák schilling

ÁBM

Állambiztonsági Minisztérium (lásd Stasi)

ÁBTL

Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

ÁFB

Állami Fejlesztési Bank

ÁVH

Államvédelmi Hatóság

Be.

büntetőeljárásról szóló törvény

BFL

Budapest Főváros Levéltára

Btk.

Büntető törvénykönyv

BM

Belügyminisztérium

BP

British Petroleum

BRFK

Budapesti Rendőr-főkapitányság

CIA

Central Intelligence Agency

COCOM

Coordinating Committee for Multilateral Export Controls

CW Bank

Central Wechsel- und Creditbank

Csfség.

csoportfőnökség

d.

doboz

DKV

Dunai Kőolajipari Vállalat

DM

nyugatnémet márka

d. n.

dátum nélkül

ENSZ

Egyesült Nemzetek Szervezete

ESAB

Elektriska Svetsnings-Aktiebolaget

f.

fond

FBI

Federal Bureau of Investigation

fn.

fedőnév

gk.

gépkocsi

GmbH

Gesellschaft mit beschränkter Haftung

GRU

Glavnoje Razvedivatyelnoje Upravlenyije

gt.

gazdasági társaság

HM

Honvédelmi Minisztérium

IM

Igazságügyi Minisztérium

IPV

Idegenforgalmi Propaganda és Kiadó Vállalat

Katpol

Honvédelmi Minisztérium Katonapolitikai Osztály

KB

Központi Bizottság

kft.

korlátolt felelősségű társaság

KGB

Komityet Goszudarsztvennoj Bezopasznosztyi

KGM

Kohó- és Gépipari Minisztérium

KGST

Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa

KHD

Klöckner- Humboldt-Deutz

KKM

Külkereskedelmi Minisztérium

kkv

külkereskedelmi vállalat

KNBSZ

Katonai Nemzetbiztonsági Szolgálat

KSH

Központi Statisztikai Hivatal

LIT

olasz líra

LKM

Lenin Kohászati Művek

MAN

Maschinenfabrik Augsburg–Nürnberg

MAORT

Magyar–Amerikai Olajipari Részvénytársaság

mgtsz.

mezőgazdasági termelőszövetkezet

MNB

Magyar Nemzeti Bank

MNK

Magyar Népköztársaság

MNL OL

Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára

MNVK-2.

Magyar Néphadsereg Vezérkara 2. Csoportfőnökség

MSZMP

Magyar Szocialista Munkáspárt

MÚOSZ

Magyar Újságírók Országos Szövetsége

NATO

North Atlantic Treaty Organization

NDK

Német Demokratikus Köztársaság

NOIJ

Napi Operatív Információs Jelentések

NSZK

Német Szövetségi Köztársaság

NÜSZ

Nemzetközi Újságíró Szervezet

nytsz.

nyilvántartási szám

OKP

Olasz Kommunista Párt

OMFB

Országos Műszaki Fejlesztési Bizottság

op.

operatív

ő. e.

őrzési egység

PK

Pénzintézeti Központ

pld.

példány

r.

rendőr

SFr

svájci frank

Stasi

Ministerium für Staatssicherheit

szgk.

személygépkocsi

SZT-tiszt

szigorúan titkos tiszt

tmb.

titkos megbízott

TÜK

titkos ügyiratkezelés

UNIDO

United Nations Industrial Development Organization

uo.

ugyanott

uő.

ugyanő

USA

United States of America

USD

USA dollár

vőrgy.

vezérőrnagy

VSZ

Varsói Szerződés

FORRÁSOK ÉS IRODALOM

Levéltári források

Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára (ÁBTL)

2.7. Belügyi információs jelentések

2.7.1. – Napi Operatív Információs Jelentések (NOIJ)

2.8. Személyzeti, munkaügyi és pénzügyi iratok

2.8.1. – Állambiztonsági szervek nyílt állományú alkalmazottainak iratai

2.8.2. – Állambiztonsági szervek titkos és szigorúan titkos állományú beosztottjainak iratai

3.1. A központi operatív nyilvántartást végző szervezeti egységek által kezelt dossziék

3.1.2. – Munkadossziék (M-dossziék)

3.1.5. – Operatív dossziék (O-dossziék)

3.1.9. – Vizsgálati dossziék (V-dossziék)

3.2. A BM III/I. Csoportfőnökség és jogelődei által kezelt dossziék

3.2.1. – Beszervezési dossziék [hírszerzés] (Bt-dossziék)

3.2.3. – Munkadossziék [hírszerzés] (Mt-dossziék)3.2.4. – Kutató dossziék (K-dossziék)

3.2.5. – Operatív dossziék [hírszerzés] (O-8-dossziék)

4.1. Állambiztonsági munkához készült háttéranyagok (A-anyag)

Budapest Főváros Levéltára (BFL)

XXXV-1-a-4 – Végrehajtó Bizottság ülésének jegyzőkönyvei

Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára (MNL OL)

XXIX-G-12-a – Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat

XXIX-G-20-b – Technoimpex Magyar Gépipari Külkereskedelmi Vállalat

XXIX-I-50 – Pallas Lap- és Könyvkiadó Vállalat

XXIX-L-1-aa – Magyar Nemzeti Bank

Irodalom

Andrew, Christopher–Mitrohin, Vaszilij 2000: A Mitrohin-archívum. A KGB otthon és külföldön. Budapest, Talentum Kiadó.

Banu, Florian 2011: Capitaliştii avant la lettre: Securitatea şi operaţiunile valutare speciale din anii ‘80. In Caiete CNSAS, IV 1–2. (7–8)/2011 Bucureşti. 109–136.

Baráth Magdolna 2011: Adalékok a magyar és szovjet hírszerző szervek együttműködéséhez. In Baráth Magdolna–Bánkúti Gábor–Rainer M. János (szerk.): Megértő történelem. Tanulmányok a hatvanéves Gyarmati György tiszteletére. Budapest, L’Harmattan Kiadó. 29–42.

Bartošek, Karel 2003: Vallanak az archívumok. Prága – Párizs (1948–1968). Budapest, Hamvas Béla Kultúrakutató Intézet.

Berecz János 2003: Vállalom. Budapest, Budapest-Print Kft.

Békés Csaba 2007: Magyarország és a nemzetközi politika az ötvenes évek közepén. In Uő. (szerk.): Evolúció és revolúció. Magyarország és a nemzetközi politika 1956-ban. Budapest, 1956-os Intézet–Gondolat Kiadó. 9–27.

Borvendég Zsuzsanna 2014: Hírszerzés ‘89, avagy félbemaradt (?) akciók a rendszerváltoztatás küszöbén. Hitel, 2014/6. 38–56.

Borvendég Zsuzsanna 2015a: Újságírásnak álcázva. A Nemzetközi Újságíró Szervezet Magyarországon. Budapest, Nemzeti Emlékezet Bizottsága.

Borvendég Zsuzsanna 2015b: A médiacár nagy titka. Siklósi Norbert és az általa irányított vállalatok titkosszolgálati háttere. Hitel, 2015/6. 90–107.

Borvendég Zsuzsanna 2016: „Hírügynökségek”. A Press rezidentúra és a megnyertek hálózata a Kádár-rendszer sajtóéletében. Betekintő 2016/3. https://betekinto.hu/sites/default/files/betekinto-szamok/2016_3_borvendeg.pdf, 2016. március 3.

Borvendég Zsuzsanna 2020a: Az „impexek” kora. Köröstárkány–Balatonfőkajár, Kárpátia Stúdió.

Borvendég Zsuzsanna 2020b: A hálózat pénze. Magyarország kirablásának megszervezése. Köröstárkány–Balatonfőkajár, Kárpátia Stúdió.

Borvendég Zsuzsanna 2022: A hálózat emberei. Magyarország kifosztásának ügynökei. Megjelenés alatt.

Bottoni, Stefano 2015: „Kölcsönösen előnyös üzlet”. Magyar–olasz gazdasági pártkapcsolatok a hidegháború korszakában. In Kiss Réka–Soós Viktor Attila (szerk.): Keletről Nyugatra. A kommunista mozgalom titkos pénzei. Budapest, Nemzeti Emlékezet Bizottsága. 71–144.

Bölöny József 1978: Magyarország kormányai, 1848–1975. Budapest, Akadémiai Kiadó.

Capital Flight from Developing Countries: the Top 20 Losers. Tax Justice Network. https://static.guim.co.uk/sys-images/Observer/Pix/pictures/2012/07/22/gu_wealth-offshore-02.jpg, 2015. július 6.

Dékány István–Szőnyi István 2009: A magyar katonai rádiófelderítés története. Budapest, Zrínyi Kiadó.

Dobre, Florica–Banu, Florian–Banu, Luminiţa–Stancu, Laura 2011 (szerk.): Acţiunea „recuperarea”. Securitatea şi emigrarea germanilor din România (1962–1989). Bucureşti, Editura Enciclopedică.

Forland, Tor Egil 2009: Cold Economic Warfare: CoCom and the Forging of Strategic Export Controls 1948–1954. (History of International Relations, Diplomacy and Intelligence). Dordrecht, Republic of Letters Publishing.

Földes György 1995: Az eladósodás politikatörténete, 1957–1986. Budapest, Maecenas Kiadó.

Gábor Péter 2013: Jóvátétel és külkereskedelmi orientációváltás Magyarországon, 1944–1949/51. Pécs, Doktori értekezés. https://pea.lib.pte.hu/bitstream/handle/pea/16125/gabor-peter-phd-2014.pdf?sequence=1&isAllowed=y, 2015. szeptember 10.

Germuska Pál 2007: Kutatás-fejlesztés és nyugati licencek a magyar hadiiparban az 1970-es, 1980-as években. Hadtörténeti Közlemények, 2007/1. 233–246.

Germuska Pál 2011: „…Nem tudunk egyensúlyba kerülni”. Külkereskedelmi árkiegyenlítés – költségvetésen kívül és belül. In Baráth Magdolna–Bánkuti Gábor–Rainer M. János (szerk.): Megértő történelem. Tanulmányok a hatvanéves Gyarmati György tiszteletére. Budapest, L’Harmattan Kiadó. 383–394.

Germuska Pál 2014: A magyar középgépipar. Hadiipari és haditechnikai termelés Magyarországon 1945 és 1980 között. Budapest, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára–Argumentum Kiadó.

Germuska Pál–Honvári János 2014: A közúti járműgyártás története Győrött 1945-től 1990-ig. In Honvári János (szerk.): Győr fejlődésének mozgatórugói. Universitas-Győr Nonprofit Kft. 7–99.

Hankiss Ágnes 2016: Carlos és csapata Budapesten. https://www.hamvasintezet.hu/hankiss-agnes-carlos-es-csapata-budapesten-348-oldalas-dokumentum-gyujtemeny-a-lengyel-nemzeti-emlekezet-intezetebol/, 2016. augusztus 28.

Henry, James S. 2012: The Price of Offshore Revisited. New Estimates for ’Missing’ Global Private Wealth, Income, Inequality and Lost Taxes. Tax Justice Network, https://www.taxjustice.net/cms/upload/pdf/Price_of_Offshore_Revisited_120722.pdf, 2015. július 6.

Kalmár Melinda 2014: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjetrendszer, 1945–1990. Budapest, Osiris Kiadó.

Kenedi János 2015: Bevezető a Szakértői Bizottság jelentéséhez. In Uő: Hálózati munkára nem alkalmas. K. belügyi iratfelmérő újabb jelentései. Budapest, Magvető Kiadó. 98–115.

Koch, Stephen 2014: Kettős szerepben. Az értelmiség elcsábítása. Budapest, Közép- és Kelet-Európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány.

Kotek, Joël 2005: Az ifjú gárda. A világ ifjúsága a KGB és a CIA között, 1917–1989. Budapest, Nagyvilág Kiadó.

Krahulcsán Zsolt 2009: A magyar politikai rendőrség és a szocialista országok állambiztonsági szervei közötti kapcsolatok szabályozása (1956–1989). Levéltári Szemle, 2009/3. 3–19.

Krahulcsán Zsolt 2013: A párt belügye. A politikai rendőrség és az MSZMP a korai Kádár-korszakban (1956–1962). Budapest, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára–L’Harmattan Kiadó.

Krahulcsán Zsolt 2015: A pártelit „mentelmi joga” a Kádár-korszakban. A pártfunkcionáriusok elleni állambiztonsági nyomozások szabályozása. Kézirat.

Lázár György 2005: Magyarország és Nyugat-Németország kapcsolatai 1945 és 1958 között. Archívnet, 2005/2. https://www.archivnet.hu/diplomacia/magyarorszag_es_nyugatnemetorszag_kapcsolatai_1945_es_1958_kozott.html, 2016. április 16.

Libbey, James K. 2010: CoCom, Comecon, and the Economic Cold War. Russian History, 2010/2. 133–153.

Macrakis, Kristie 2008: Seduced by Secrets. Inside the Stasis Spy-Tech World. Cambridge University Press.

Magyar Balázs 2008: A magyar katonai hírszerzés tevékenységének fő irányai és jellemzői a Varsói Szerződés időszakában. Hadtudományi Szemle, 2008/2. 14–21.

Molnár János 2009: „A másodrendű vádlott” Villányi András elítélésének és rehabilitációjának rekonstruálása. Múltunk, 2009/1. 100–137.

Mong Attila 2012: Kádár hitele. A magyar államadósság története, 1956–1990. Budapest, Libri Kiadó.

Náray Péter 2010: Nem Duna, Genfi-tó. Budapest, Gondolat Kiadó.

Okváth Imre 2008: Adalékok a magyar katonai felderítés történetéhez, 1956–1989. Felderítő Szemle, 2008. november. 60–93.

Okváth Imre 2011: Jelentés a szocialista országok állambiztonsági vezetőinek titkos moszkvai tárgyalásairól, 1955. március 7–12. Hadtörténeti Közlemények, 2011/4. 689–704.

Okváth Imre 2013: A BM II/1. (Katonai Elhárító) Osztály. In Cseh Gergő Bendegúz–Okváth Imre (szerk.): A megtorlás szervezete. A politikai rendőrség újjászervezése és működése, 1956–1962. Budapest, ÁBTL–L’Harmattan Kiadó. 19–45.

Oplatka András 2014: Németh Miklós. „Mert ez az ország érdeke”. Budapest, Helikon Kiadó.

Orbán-Schwarzkopf Balázs 2008: Fedőneve: Bayern München. Egy operatív akció hátterében. Betekintő, 2008/2. https://betekinto.hu/sites/default/files/betekinto-szamok/2008_2_orban_schwarczkopf.pdf, 2015. augusztus 15.

Orbán-Schwarczkopf Balázs 2016: Szürkék és farkasok a vörös árnyékában. Szemelvények állambiztonsági iratokból. Budapest, Hamvas Béla Kultúrakutató Intézet.

Őze Sándor 2012: Humán értelmiség és a rendszerváltás. Állambiztonsági jelentések a Magyar Népköztársaság washingtoni nagykövetségéről. Budapest, Európai Néppárt Európai Parlamenti Képviselőcsoportja–Hamvas Béla Kultúrakutató Intézet.

Pál Zoltán 2013: „Külföldről irányított szabotázsakció.” Koncepciós per a MAORT ellen 1948-ban. Kommentár, 2013/2. 54–67.

Palasik Mária 2013: A BM II/3. (Hírszerző) Osztály. In Cseh Gergő Bendegúz–Okváth Imre (szerk.): A megtorlás szervezete. A politikai rendőrség újjászervezése és működése, 1956–1962. Budapest, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára–L’Harmattan Kiadó. 47–101.

Palasik Mária–Varga László 2008: Jelentés a Magyar Köztársaság Nemzetbiztonsági Hivatalában található 1990. február 14. előtt keletkezett iratokról. In Kenedi János (szerk.): A Szakértői Bizottság jelentése, 2007–2008. 234–290. https://mek.oszk.hu/08400/08450/08450.pdf, 2015. augusztus 4.

Pető Iván–Szakács Sándor 1985: A hazai gazdaság négy évtizedének története 1945–1985. 1. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó.

Petritsch, Wolfgang 2010: Bruno Kreisky, 1911–1990. Egy osztrák államférfi életútja. Budapest, Napvilág Kiadó.

Práczki István 2014: Kémjátszmák. Egy magyar hírszerző emlékiratai. Budapest, Kárpátia Stúdió.

Révész Sándor 1997: Aczél és korunk. Budapest, Sík Kiadó.

Romsics Ignác 1999: Magyarország története a XX. században. Budapest, Osiris Kiadó.

Schmidt Mária 2005: A titkosszolgálatok kulisszái mögött. Hitek, ideológiák és hírszerzők a XX. században. Budapest, XX. Század Intézet.

Simon István 2016: Balegyenes. Az MSZMP és az eurokommunizmus-kérdés. Budapest, Lucidus Kiadó.

Soós Mihály 2014: A magyar polgári hírszerzés NATO elleni tevékenysége az 1980-as években. Budapest, Hamvas Béla Kultúrakutató Intézet. https://www.hamvasintezet.hu/wp-content/uploads/2018/11/soos_nato.pdf, 2015. július 13.

Sziklai István 2009: Szemelvények Magyarország és az NSZK kapcsolatából: Kádár János és Willy Brandt. Múltunk, 2009/1. 45–64.

Szilágyi Gábor 2015: Az MDP és az MSZMP a „guruló dollárok” rendszerében. In Kiss Réka–Soós Viktor Attila (szerk.): Keletről Nyugatra. A kommunista mozgalom titkos pénzei. Budapest, Nemzeti Emlékezet Bizottsága. 7–70.

Szilágyi Gábor 2016: „Guruló rubelek” – A kommunista pártfinanszírozás titkos útjai a hidegháborúban. Doktori disszertáció, ELTE BTK. https://edit.elte.hu/xmlui/bitstream/handle/10831/34196/dissz_szilagyi_gabor_tortenelemtud.pdf?sequence=18dsAllowed=y, 2017. november 26.

Tabajdi Gábor–Ungváry Krisztián 2008: Elhallgatott múlt. A pártállam és a belügy. A politikai rendőrség működése Magyarországon, 1956–1990. Budapest, 1956-os Intézet–Corvina Kiadó Kft.

Takács Róbert 2012: Politikai újságírás a Kádár-korban. Budapest, Napvilág Kiadó–Politikatörténeti Intézet.

Tóth Eszter 2013: A politikai és gazdasági hírszerzés szervezettörténete, 1945–1990. In Cseh Gergő Bendegúz–Okváth Imre (szerk.): A megtorlás szervezete. A politikai rendőrség újjászervezése és működése 1956–1962. Budapest, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára–L’Harmattan Kiadó. 381–445.

Tóth István 1993: A mozi a koalíciós pártok gazdálkodásában (1945–1948). Múltunk, 1993/4. 68–91.

Tömpe István 2015: Az elitek árulása. Budapest, Noran Libro.

Ulfkotte, Udo 2015: Megvásárolt újságírók. Hogyan irányítják a politikusok, a titkosszolgálatok és a pénztőke Németország médiáját? Budapest, Patmos Records.

Ungváry Krisztián 2009: A Kádár-rendszer kémelhárítása. In Tischler János (szerk.): Kádárizmus. Mélyfúrások. Évkönyv XVI. Budapest, 1956-os Intézet. 353–409.

Cikkek napilapokból, folyóiratokból

Andó Gergely 2010: Félmilliárddal tartozik az Eurocom? Az árharc első lehetséges áldozata. Magyar Közlekedés, 2010. április 14.

Haas György 2000: A bécsi CW Bank botránya osztrák szemmel. Magyar Nemzet, 2000. május 31. https://magyarnemzet.hu/velemeny-archivum/2000/05/a-becsi-cw-bank-botranya-osztrak-szemmel, 2016. január 27.

Haas György 2001. Ismeretlenségben az eredeti tőkefelhalmozók. Magyar Nemzet, 2001. június 9. https://magyarnemzet.hu/velemeny-archivum/2001/06/ismeretlensegben-az-eredeti-tokefelhalmozok, 2016. január 27.

Hazafi Zsolt 2008: Az elit és az állambiztonság. Az orránál fogva vezetik a magyar társadalmat. Hazafi Zsolt interjúja Kenedi Jánossal. Hetek, 2008. október 17. http://epa.oszk.hu/00800/00804/00555/69828.html, 2015. július 7.

A Katpol rádiós ügynökei Nyugaton. Így akarják felgöngyölíteni az ellenállók szervezetét. Hungária, 1950. november 17.

Torkos Matild 1999: A CW Bank hetvenmilliárdja: Bécsi szelet. Magyar Narancs, 1999. május 27. https://magyarnarancs.hu/belpol/a_cw_bank_hetvenmilliardja_becsi_szelet-62419, 2015. augusztus 6.

Torkos Matild 2003: Söjtöri rablóhús. Magyar Nemzet, 2003. december 4. http://mno.hu/migr_1834/sojtori-rablohus-678424, 2015. augusztus 6.

Interjúk

Kis-Benedek 2016: A szerző interjúja Kis-Benedek Józseffel, 2016. augusztus 18.

Práczki 2015: A szerző interjúja Práczki Istvánnal, 2015. május 13.

Internetes adatbázisok

ÁBTL Állambiztonsági archontológia

Karasz Lajos

https://www.abtl.hu/archontologia/f?p=108:5:2475393254704661::NO::P5_PRS_ID:24459, 2015. augusztus 10.

Kőhalmi Zsolt

https://www.abtl.hu/archontologia/f?p=108:5:2475393254704661::NO::P5_PRS_ID:6773, 2015. augusztus 15.

Vásárhelyi József, dr.

https://www.abtl.hu/archontologia/f?p=108:5:1440228881919001::NO::P5_PRS_ID:1095433, 2015. augusztus 4.

Céginformáció: http://ceginformacio.creditreform.hu/cr9310054315, 2015. augusztus 3.

History of Bank Winter: https://www.bankwinter.com/en/history/, 2015. augusztus 6.

Központi Statisztikai Hivatal:

Az államháztartás adóssága (1995–2016).

https://www.ksh.hu/docs/hun/eurostat_tablak/tabl/tsdde410.html, 2015. október 1.

Foglalkoztatottság, munkaerő, keresetek (1960–).

https://www.ksh.hu/docs/hun/xstadat/xstadat_hosszu/h_qli001.html, 2015. augusztus 13.

Magyar Életrajzi Lexikon:

Ujváry Sándor

http://mek.oszk.hu/00300/00355/html/ABC16127/16176.htm, 2018. március 12.

MeasuringWorth: https://www.measuringworth.com/, 2016. augusztus 28.

MTI Hírarchívum. https://archiv1988-2005.mti.hu/Pages/HirSearch.aspx?Pmd=1, 2018. március 12.

1991. február 8. Nem kapott kegyelmet dr. Dalmady György elítélt, a volt hírszerzőtiszt.

NEB Tudástár. https://neb.hu/hu/tudastar

Szűcs Ferenc

https://www.neb.hu/asset/phpaUtVjl.pdf, 2016. augusztus 27.

Történelmi Tár

Darvas László

https://www.tortenelmitar.hu/index.php?option=com_content&-view=article&id=3849&catid=45%3Ad&Itemid=678dang=hu, 2016. július 5.

Drecin József

http://www.tortenelmitar.hu/index.php?option=com_content&-view=article&id=3930&catid=45%3Ad&Itemid=67&lang=hu, 2016. június 8.

Pulai Miklós

https://www.tortenelmitar.hu/index.php?option=com_content&-view=article&id=5601&catid=84%3Ap&Itemid=678dang=hu, 2016. június 8.

Rév Lajos

https://www.tortenelmitar.hu/index.php?option=com_content&-view=article&id=5671&catid=85%3Ar&Itemid=67&lang=hu, 2016. május 15.

Wolters Kluwer Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye: A 23/2003. (VI. 24.) számú BM-IM együttes rendelet a belügyminiszter irányítása alá tartozó nyomozó hatóságok nyomozásának részletes szabályairól és a nyomozási cselekmények jegyzőkönyv helyett más módon való rögzítésének szabályairól, https://bit.ly/3OzMbFw, 2018. március 13.

Borvendég Zsuzsanna (Tatabánya, 1974. november 4.) magyar történész. A tatabányai Bárdos László Gimnáziumban érettségizett 1993-ban, majd a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészettudományi Karán (PPKE BTK) szerzett történész diplomát 1999-ben, 2001-ben pedig a PPKE Jog- és Államtudományi Karán végzett.

A PPKE BTK doktori iskolájában 2016-ban védte meg disszertációját, amelynek címe: Újságírók és külkereskedők a Kádár-rendszer hírszerzésében. 1999–2019 között tudományos kutatóként dolgozott az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában, amely időszak alatt tíz évig (2001–2011) fizetés nélküli szabadságon volt gyermekgondozás céljából.

Jelenleg a Magyarságkutató Intézet Történeti Kutatóközpontjának tudományos munkatársa.

Kutatási területe Magyarország 1945 utáni története; a titkosszolgálatok és a politikai rendőrség működése; Magyarország hidegháborúban játszott szerepének, valamint az ellenzéki mozgalmak tevékenységének és a rendszerváltás összefüggéseinek kutatása; a szocializmus gazdasági életének, különösen az eladósodásnak a vizsgálata.

1998 óta házas, három gyermek édesanyja.

Megjegyzések

[←1]

Berecz 2003, 492.

[←2]

A két titkosszolgálat közötti rivalizálásra vonatkozó iratok többsége ma még nem kutatható. A Kenedi János vezette szakértői bizottság 2007-ben felhatalmazást kapott arra, hogy feltérképezze a pártállam titkosszolgálatainak azon dokumentumait, amelyek ma még az aktív szolgálatoknál vannak. Jelentésükben is található utalás arra, hogy fellelhetőek olyan iratok, amelyek az MNVK-2. és a BM III/II. Csoportfőnökség hatásköri belvillongását örökítik meg, de azok 2041-ig titkosítva vannak. A szakértők szerint a minősítés nem indokolt. Palasik–Varga 2008, 260.

[←3]

Bartošek 2003; Banu 2011; Dobre–F. Banu–L. Banu–Stancu 2011. Köszönet Bandi Istvánnak, hogy a román nyelvű szakirodalom megismerésében segítségemre volt.

[←4]

Bartošek 2003, 91.

[←5]

Tóth 1993.

[←6]

Pál 2013.

[←7]

Borvendég 2021.

[←8]

Molnár 2009, 134–135.

[←9]

A felső pártvezetés és a szovjetek érintettségét tetten lehetett érni a Mineralimpex gazdasági visszaéléseinek kapcsán. Erről lásd: Borvendég 2020a, 187–276.

[←10]

A párt és az állambiztonság közötti bonyolult kapcsolati, irányítási és felügyeleti rendszerről eddig mindössze egy átfogó munka született, amely a korai Kádár-rendszer időszakára összpontosít: Krahulcsán 2013, illetve érinti a témát: Tabajdi–Ungváry 2008, 17–50.

[←11]

Andrew–Mitrohin 2000; Koch 2014; Kotek 2005; Schmidt 2005.

[←12]

A Szovjetunióban és a második világháború után kialakult szovjet érdekszférában nem voltak politikai szerephez jutó civil szervezetek, ahová a nyugati titkosszolgálatok beépülhettek volna, ennek ellenére az Amerikai Egyesült Államok mégis alkalmazta a hidegháborúban (is) a befolyásolásnak ezt a módját, csak nem az ellenséges államokban, hanem tulajdonképpen a saját szavazópolgárai és szövetségesei ellen. „Az amerikai titkosszolgálatok az 1950-es évek óta egy sor magán jótékonysági alapítványt hoztak létre és finanszíroztak Németországban, amelyek mindenekelőtt egyetlen célt szolgáltak: azt, hogy egy megfelelő fedőtörténet, »legenda« fedezékében titkosszolgálati előőrsöket építsenek fel, ahová be tudják építeni vezető beosztású munkatársaikat mint állítólagos alapítványi alkalmazottakat. Mindezt annak érdekében, hogy a jövőbeli német elitet Amerika-barát irányba befolyásolják, miközben, ahol csak lehet, igyekeznek zsarolhatóvá is tenni.” Ulfkotte 2015, 146.

[←13]

Joël Kotek torpedóknak nevezi azokat az alvó ügynököket, akik elsősorban politikamentes vagy antikommunista civil szervezetekbe beépülve dolgoztak, titkolva saját politikai elkötelezettségüket, azonban abban a pillanatban, amikor nyílt konfliktus alakult ki a két ellentétes világrend között, felvállalták nézeteiket, és igyekeztek a szovjet érdekeknek megfelelően manipulálni a szervezet tagságát. Működésük különbözött az úgynevezett tégláktól, akik klasszikus hírszerző feladatokkal ellátva elsősorban az államapparátus, illetve a hadsereg hierarchiájába beépülve dolgoztak, és inkognitójukat minden körülmények között meg kellett védeniük. Kotek 2005, 8–9.

[←14]

A keleti blokk újságíróinak titkosszolgálati szerepéről: Borvendég 2015.

[←15]

A szovjet hírszerzéssel való együttműködésről: Tóth 2013; Baráth 2011; Okváth 2011; Krahulcsán 2009, Palasik 2013.

[←16]

Ez az információ a BM III/I-5. (Műszaki-tudományos és Gazdasági Információszerző) Osztályán dolgozó egykori nyílt állományú – és anonimitást kérő – tisztek szóbeli visszaemlékezéséből származik.

[←17]

A Katpol rádiós ügynökei Nyugaton. Hungária, 1950. november 17. Köszönöm Bandi Istvánnak, hogy felhívta a figyelmemet a cikkre.

[←18]

Ez a megállapítás Kenedi Jánostól származik, aki a pártállam titkosszolgálati iratanyagait felülvizsgáló bizottság elnökeként olyan dokumentumokba is bepillantást nyerhetett, amelyek a történész számára még elérhetetlenek. Kenedi 2015, 102.

[←19]

A tudományos-technikai forradalom jelentőségéről és hatásairól lásd: Kalmár 2014.

[←20]

A COCOM-lista a keleti blokk országait sújtó kereskedelmi embargó alá eső műszaki termékek listája volt, amelyet egy 1947-es nemzetközi szerződés által felállított bizottság, a Coordinating Committee for Multilateral Export Controls állított össze. A témáról lásd: Forland 2009; Libbey 2010.

[←21]

Macrakis 2008.

[←22]

Őze 2012, 9.

[←23]

A külkereskedelmi lobbiról és a vegyesvállalatok működéséről, valamint a nyereséges külkereskedelmi ügyletek kiszervezéséről lásd: Borvendég 2020a.

[←24]

A két terület szoros kapcsolatát támasztja alá az a szervezeti besorolás is, amely szerint a Belügyminisztérium III/I-5. Osztályát (tudományos-műszaki hírszerzés) 1981-ben összevonták a III/I-14. Osztállyal (gazdasági-, gazdaságpolitikai hírszerzés), amely a külkereskedelmi vonalat felügyelte, irányította. Tóth 2013, 434. A szoros munkakapcsolatot megerősítették a már korábban idézett egykori hírszerző tisztek is.

[←25]

A nyolcvanas években harmincmillió forintos éves bevételt könyvelhetett el a belügyi hírszerzés, amelyet a megrendelőként szereplő állami vállalatok fizettek a megszerzett technológiákért. Soós 2014, 23.

[←26]

Még hozzávetőleges becslés sem készült arról, hogy a Kádár-rendszer idején mekkora vagyon távozott az országból illegális csatornákon keresztül, abban mégis egyetértenek a szemtanúk, hogy az úgynevezett spontán privatizáció erkölcsileg erősen aggályos gyakorlatában nagy szerepet kaptak ezek a pénzek. Tömpe István, aki az Állami Vagyonügynökség első igazgatója volt, és 1989-ben kormánybiztosként felelt a privatizáció menetéért, így vall erről: „A társaságalapítás legfőbb hajtóereje kezdetben az adóoptimalizáció volt, mivel a társaságokba bevont külső tőkét az állam masszív adókedvezménnyel jutalmazta. Alighanem több adókedvezmény ment ki, mint ahány dollár jött be. Elég volt a Nyugatra titokban kivitt pénz egy részét visszahozni, elég volt külföldi leányvállalatokat itthon tőkésként bemutatni.” Tömpe 2015, 333. Keményebben fogalmaz Kenedi János, aki egyenesen azt állítja, hogy ezek az illegális pénzek meghatározóak voltak a mai gazdasági és politikai elit megszületésénél, vagyis a mai Magyarország gazdasági életébe betagozódott a Kádár-rendszer idején illegálisan kimentett vagyon: „A szovjet blokk munkamegosztásából adódóan Magyarország pénzt mosott, és az országon keresztül transzferálták a lopott jószág használatáért járó ellentételeket, majd azokat mindenféle nyugati bankokban helyezték el, és ezekkel a pénzekkel soha nem számoltak el. A VSZ [Varsói Szerződés] és a KGST [Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa] pénze be van tagolódva a magyar gazdaságba.” Hazafi 2008.

[←27]

Henry 2012. A kutatás számszerűsített összegzését a Tax Justice Network a következő táblázatban foglalta össze: Capital Flight from Developing Countries: the Top 20 Losers. https://static.guim.co.uk/sys-images/Observer/Pix/pictures/2012/07/22/gu_wealth-offshore-02.jpg

[←28]

Magyarország államadóssága 2010-ben 78,4 milliárd euró volt, amely korabeli árfolyamon kb. 87,5 milliárd USD-nek felel meg. Központi Statisztikai Hivatal: Az államháztartás adóssága (1995–2014).

[←29]

Pető–Szakács 1985, 93.

[←30]

Romsics 1999, 436.

[←31]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Néhány szó vállalatunkról, d. n.

[←32]

Uo.

[←33]

A csehszlovák állam külkereskedelmi vállalatainak titkos pártfinanszírozásáról, amely elsősorban az olasz és a francia testvérpártokat támogatta, részletesen beszél Karel Bartošek a már idézett könyvében.

[←34]

Bottom 2015, 112–113.

[←35]

Antonín Gregor [csehszlovák] külkereskedelemügyi miniszter kísérőlevele Antonín Novotnýhoz a kommunista pártok érdekeltségébe tartozó cégekkel kapcsolatban, 1952. június 26. Bartošek 2003, 291.; A pártvállalatokról lásd még: Szilágyi 2015; Szilágyi 2016.

[←36]

Békés 2007, 10.

[←37]

Pető–Szakács 1985, 93.; Gábor 2013, 238.

[←38]

Sziklai 2009, 49.

[←39]

Willy Brandt (1913–1992) Nobel-békedíjas újságíró, szociáldemokrata politikus. 1957–1966 között Nyugat-Berlin főpolgármestere volt, majd kinevezték az NSZK külügyminiszterének. 1969–1974-ig a Német Szövetségi Köztársaság kancellárjaként dolgozott. Hosszú ideig volt a nagy múltú Németországi Szociáldemokrata Párt és a Szocialista Internacionálé elnöke.

[←40]

Berecz 2003, 203.

[←41]

Bruno Kreisky (1911–1990) osztrák szociáldemokrata politikus. 1959–1966 között Ausztria külügyminisztere, 1967-től Ausztria Szocialista Pártjának elnöke és 1970–1983 között Ausztria szövetségi kancellárja volt.

[←42]

Petritsch 2010, 119.

[←43]

ÁBTL 3.1.5. O-15829/5. Mádai István feljegyzése az 1970. november 12–18. között Bécsben tartott kooperációs vegyesbizottsági tárgyalásokról, 1971. február 8. 235.

[←44]

Az MSZMP és az OKP kapcsolatáról lásd: Simon 2016.

[←45]

Berecz 2003, 228.

[←46]

Lázár 2005.

[←47]

A frankfurti kirendeltség 1956 előtti munkájáról és jelentőségéről lásd: Borvendég 2020b.

[←48]

Bölöny 1978.

[←49]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Bárd Károly meghallgatása, 1974. április 2–26. 146. Bárd Károly (1924–2012) egykori államvédelmi tiszt, majd biztosítási jogász. 1989 után közös ügyvédi irodában tevékenykedett Bauer Miklóssal, aki korábban az Államvédelmi Hatóságnál is kollégája volt.

[←50]

Lázár 2005.

[←51]

ÁBTL 3.2.5. O-8–444/1. Kapcsolatfelvétel Werner Tetzellel, 1980. április 20. 11.

[←52]

Kalmár 2014, 100.

[←53]

Azok a cégek, amelyekkel Sebestyén Frankfurtban kapcsolatot alakított ki, később az OMFB üzleti partnerei lettek és korrupcióval, jogtalan előnyszerzéssel évtizedeken át monopóliumot élveztek a magyar piacon. Erről lásd: Borvendég 2021.

[←54]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Bárd Károly meghallgatása, 1974. április 2–26. 146.

[←55]

Uo. 159.

[←56]

Germuska–Honvári 2014, 54.

[←57]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. március 20. 118.

[←58]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Bárd Károly meghallgatása, 1974. április 2–26. 157. „Ezek normális engedmények voltak. Nem is tudom megmondani, hogy melyik nagyobb üzletnél nem vetettük fel [az autóbeszerzést]. Ez a KKM [Külkereskedelmi Minisztérium] tudtával történt. Azt utólagosan tudom, hogy az autók magyarosítása mindig probléma volt, de inkább csak vámtechnikailag. Mindig meg kellett szerezni a miniszterhelyettes engedélyét, mert különben a vámolás nem volt lehetséges.”

[←59]

A külkereskedelmi kapcsolatok és gazdasági előnyök reális értékeléséhez hozzátartozik az a tény is, hogy a magyar vezetés erőltette a nyugatra irányuló exportot, hiszen nagy szüksége volt valutára, ez azonban folyamatos külkereskedelmi hiányt okozott. A magyar termékek előállítási költségei ugyanis jóval meghaladták a világpiaci árakat – akár silány minőségük ellenére is –, így a kormányzat folyamatos árkiegyenlítésre kényszerült. Ez az összeg az ötvenes évek közepén meghaladta a teljes költségvetés huszonegy százalékát, de még 1967-ben is tizenegy százalék volt. Germuska 2011, 393.

[←60]

Germuska 2007, 233–246.

[←61]

Ezek elsősorban nyugati kommunista pártvállalatok, illetve később magyar külkereskedelmi cégek leányvállalatai voltak.

[←62]

A sötét hírszerzés során a hírszerző valamilyen civil fedéssel (külkereskedő, diplomata, újságíró stb.) kerül kapcsolatba az ellenséges ország képviselőjével, akitől – annak tudta nélkül és szándéka ellenére – információkat szerez.

[←63]

ÁBTL 3.1.5. O-15829/1. Összefoglaló jelentés, 1969. június 23. 45.

[←64]

Uo. 44.

[←65]

ÁBTL 3.1.5. O-15829/1. Jelentés, 1974. március 20. 119.

[←66]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Értékelő jelentés, 1974. december 6. 304.

[←67]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1973. október 31. 45.

[←68]

Az MNVK-2. feladatairól és szervezetéről lásd részletesen: Magyar 2008., Okváth 2008.

[←69]

A katonai rádiófelderítés történetéről lásd: Dékány–Szőnyi 2009.

[←70]

Magyar 2008, 14.

[←71]

Köszönöm Kis-Benedek József egyetemi docensnek, az MNVK-2. és a Katonai Felderítő Hivatal egykori tisztjének, hogy segítségemre volt a Kádár-kori katonai felderítés szervezeti és működési rendjének megismerésében! Az 5. osztály felépítésére és működésére vonatkozó információk tőle származnak. Kis-Benedek 2016.

[←72]

Életrajzát lásd: NEB Tudástár.

[←73]

Magyar 2008, 15.

[←74]

Kis-Benedek 2016.

[←75]

A tippkutatás a titkosszolgálati hálózatépítés egyik korai fázisa, amikor célirányosan, meghatározott feladatok ellátására alkalmas és együttműködésre hajlandó személyeket kutatnak fel.

[←76]

A politikai rendőrség ügynökeinek többségét kényszerítő eszközökkel vették rá az együttműködésre. A Kádár-rendszer idején a fizikai bántalmazás háttérbe került ugyan, de zsarolással, megfélemlítéssel továbbra is gyakran éltek az állambiztonsági tisztek a beszervezés során, bár a hírszerzés területén feltehetően ez kevésbé volt jellemző.

[←77]

Kis-Benedek 2016.

[←78]

Hivatalos kapcsolatnak számított az a személy, aki vezető beosztásánál fogva köteles volt az általa irányított területtel kapcsolatos ügyekben az állambiztonsági szervekkel tartani a kapcsolatot. Társadalmi kapcsolatnak azt a szocializmushoz hű személyt tekintették, aki elvi meggyőződésből önként vagy felkérésre folyamatosan tájékoztatta az állambiztonsági szerveket a tudomására jutott információkról, illetve segítette azok munkáját.

[←79]

Uo.

[←80]

Uo.

[←81]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Önvallomás, 1974. november 24. 69.

[←82]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Értékelő jelentés, 1974. július 17. 75.

[←83]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Intézkedési terv, 1974. február 7. 110–111.

[←84]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Feljegyzés, 1974. augusztus 31. 145.

[←85]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Jegyzőkönyv Gergely Miklós kihallgatásáról, 1974. október 14. 115.

[←86]

Rév Lajos (1920–2008) 1935-ben lépett be a Kommunisták Magyarországi Pártjába, 1938-ban letartóztatták. Munkaszolgálatosként került a szovjet frontra, ahol megszökött, és hadifogságba került. 1948-ban tért haza, eleinte különböző pártalapszervezeteknél dolgozott, majd 1950-ben a Honvédelmi Minisztériumba került, politikai tisztként szolgált. Az évek során több munkahelye is volt, dolgozott többek között az Országos Tervhivatalban, és 1968–1986 között az Ipari Szövetkezetek Országos Tanácsának elnöke volt. Az MSZMP KB tagja volt 1970 és 1985 között. Történelmi Tár.

[←87]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Külkereskedelmi Minisztérium átirata a BM-nek, 1974. november 20. 12.

[←88]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. július 11. 54.

[←89]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklós gyanúsított kihallgatása, 1974. október 17. 128.

[←90]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. „Pomázi” jelentése, 1974. szeptember 26. 203.

[←91]

ÁBTL 3.2.1. Bt-277. Összefoglaló jelentés, 1960. január 11. 21.

[←92]

ÁBTL 2.8.1. 2768. Kiss F. János személyi anyaga, Minősítési lap, 1955. november 2.

[←93]

ÁBTL 3.2.1. Bt-277. Határozat „Pomázi” kizárására, 1968. január 26. 62.

[←94]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. „Pomázi” jelentése, 1974. szeptember 26. 210.

[←95]

Uo.

[←96]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Az MNVK-2. Csoportfőnökség átirata dr. Rédei Miklós r. alezredes elvtársnak, a BM. III/II. Csoportfőnökség helyettesének, 1974. június 25. 29.

[←97]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Kézzel írott feljegyzés Karasz miniszterhelyettes elvtárs részére, 1974. június 6. 270.

[←98]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. augusztus 29. 137.

[←99]

Pályaképét lásd: ÁBTL Állambiztonsági archontológia; Tabajdi–Ungváry 2008, 110–111.

[←100]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Javaslat, 1974. április 8. 117.

[←101]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Tájékoztató jelentés, 1974. augusztus 14. 108.

[←102]

Borvendég 2015a, 113.

[←103]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/6. Dr. Fejér Tamás és a Comex cég ügye, 1970. szeptember 15. 46.

[←104]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. június 5. 9.

[←105]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Tájékoztató jelentés, 1973. október 19. 42.

[←106]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés Szendrői Lóránt kikérdezéséről, 1974. június 5. 9.

[←107]

ÁBTL 3.2.4. K-606. Javaslat „Szabó” fedőnevű ügynök londoni kereskedelmi kirendeltségre való kihelyezésére, 1957. szeptember 27. 6.

[←108]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés Szendrői Lóránt kikérdezéséről, 1974. június 5. 13.

[←109]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. K. P. Tyihvinszkij ezredes válasza dr. Rédei Miklós alezredesnek, 1974. szeptember 23. 187.

[←110]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. A Román Szocialista Köztársaság Belügyminisztériumának válasza, 1974. szeptember 4. 260–261.

[←111]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. A BM Nemzetközi Kapcsolatok Osztályának átirata Havasi László r. ezredesnek, a BM III. Főcsoportfőnökség helyettes vezetőjének, 1974. július 12.60.

[←112]

Révész 1997, 187–195.

[←113]

Nem ez az egyetlen gazdasági visszaélések miatt indított nyomozás a korszakban, amelynél felmerülhet járulékos szempontként a zsidóság jelenléte a magyar köz- és gazdasági életben. Péter György, a Központi Statisztikai Hivatal elnöke ellen indított eljárással kapcsolatban például maga Kádár János mondta ki, hogy a „zsidó kérdés” az üggyel kapcsolatban nem megkerülhető. Krahulcsán 2015.

[←114]

Vaszilij Mitrohin a KGB külföldi hírszerzésért felelős Első Főigazgatóságának irattárában dolgozott közel harminc évig, és több mint tíz évet töltött azzal, hogy a kezelésében lévő titkosszolgálati iratokat lemásolja. 1992-ben a brit titkosszolgálat segítségével kicsempészte az egykori Szovjetunió területéről az általa készített feljegyzéseket, amelyek alapján 1999-ben kiadták A Mitrohin-archívum című kötetet.

[←115]

Andrew–Mitrohin 2000, 290.

[←116]

Uo.

[←117]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Jelentés, 1974. november 27. 8.

[←118]

Aczél György az MSZMP Budapesti Végrehajtó Bizottságának egyik ülésén így nyilatkozott Antolikról: „Ő azért került funkcióba, mert Farkas Mihály sógora volt, s egy sor embernek komoly anyagi hátránya származott belőle.” Budapest Főváros Levéltára (BFL) XXXV-1-a-4–1959. Jegyzőkönyv VB ülésről, 1959. augusztus 31. 18. Köszönöm Palasik Máriának, hogy felhívta a figyelmemet a dokumentumra!

[←119]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Az MNVK Felderítő Csoportfőnökség átirata dr. Rédei Miklós r. alezredes elvtársnak, a BM III/II. csoportfőnök-helyettesének, 1974. június 25. 32.

[←120]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Értékelő jelentés, 1974. június 27. 39.

[←121]

Szabó János az MNVK-2. sajtóvonaláért is felelős volt, többször utazott Nyugatra újságíró fedéssel, majd az 1979-ben létrehozott egyik legjelentősebb titkosszolgálati sajtószerv, a Pressinform igazgatóhelyettese lett. Lásd: Borvendég 2016.

[←122]

Köszönöm Okváth Imrének, hogy segített a katonatisztek beazonosításában.

[←123]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István önvallomása, 1974. október 16. 34.

[←124]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklós gyanúsított kihallgatása, 1974. október 14. 118.

[←125]

Práczki 2014, 134.

[←126]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés Dévai István ügyében, 1974. június 27. 49.

[←127]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Az MNVK Felderítő Csoportfőnökség átirata dr. Rédei Miklós r. alezredes elvtársnak, a BM III/II. csoportfőnök-helyettesének, 1974. június 25. 44.

[←128]

Ez 2014. évi értéken 783–1020 ezer USD-nek felel meg. Lásd: MeasuringWorth.com.

[←129]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Az MNVK Felderítő Csoportfőnökség átirata dr. Rédei Miklós r. alezredes elvtársnak, a BM III/II. csoportfőnök-helyettesének, 1974. június 25. 44.

[←130]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Feljegyzés, 1974. augusztus 31. 145.

[←131]

Mivel a valutanemek jelölése többször változott, ráadásul az euró bevezetésével több, itt megjelölésre kerülő nemzeti valuta megszűnt, ezért a továbbiakban az egyszerűség kedvéért a korabeli rövidítéseket használom. Ennek megfelelően: LIT = olasz líra; SFr = svájci frank; DM = nyugatnémet márka.

[←132]

Az átváltásokat az alábbi online kalkulátor segítségével végeztem: https://fxtop.com/en/historical-currency-converter.php?C1=USD&C2=HUF&DD=01&MM=01&YYYY=1958&A=1&B=1

[←133]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Értékelő jelentés, 1974. június 27. 38.

[←134]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Jelentés Dévai István és társai ügyében, 1975. április 1. 290. 155 ezer USD korabeli árfolyamon 7 246 622 forintot ért, amelynek mai értéke a 69/2017. (III. 31.) kormányrendeletben megállapított 1974-re vonatkozó nyugdíj valorizációs szorzóval (66,95) számolva több mint 485 millió forint.

[←135]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés, 1974. október 8. 366.

[←136]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1973. október 31. 54–56.

[←137]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István önvallomása, 1974. október 1. 28.

[←138]

Mong 2012, 86–87.

[←139]

Bottom 2015, 102.

[←140]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Jegyzőkönyv Gergely Miklós gyanúsított kihallgatásáról, 1974. október 14. 119.

[←141]

A bizalmas jellegű rendkívüli kiadásokon az egyes szerződések megkötésével és bonyolításával, továbbá piacok és kontingensek megszerzésével és fenntartásával, illetőleg az áruforgalom bővítésével kapcsolatos olyan anyagi áldozatvállalást kell érteni, amelynek közvetlen vagy közvetett kedvezményezettje külföldi, és amely nem minősül az áruforgalommal kapcsolatos szokásos közvetlen vagy közvetett költségnek (árengedmény, jutalék, propaganda, reprezentáció stb.).” MNL OL XXIX-G-20-b 21. d. A külkereskedelmi miniszter 11/1968. KKM számú utasítása a nem szocialista viszonylatokban felmerülő bizalmas jellegű rendkívüli kiadások folyósításának rendjéről, 1968. április 14. Köszönöm Germuska Pálnak, hogy a dokumentumra felhívta a figyelmemet.

[←142]

Uo.

[←143]

Az alkotmányos költség államilag szabályozott intézménye egészen a rendszerváltozásig megmaradt. Németh Miklós visszaemlékezése szerint Horn Gyula 1988-ban el akarta érni, „hogy a külügyi képviseleteken dolgozó katonai elhárító tisztek és hírszerzők – természetesen a rájuk szánt pénzzel együtt – többé ne a Honvédelmi Minisztériumhoz, hanem a külügyhöz tartozzanak. Azaz rá akarta tenni a kezét az alkotmányos költségkeretre.” Oplatka 2014, 193.

[←144]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Feljegyzés az olasz kontingensek és alkotmányos költségek átutalásáról. 1974. november 11. 286.

[←145]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István önvallomása, 1974. október 16. 34.

[←146]

1974. januári árfolyamon ez az összeg megközelítőleg 3,9 millió forint volt, amelynek az inflációval növelt mai értéke (a nyugdíj megállapításához használt valorizációs szorzó segítségével kiszámolva) majdnem 260 millió forint.

[←147]

Uo. Az összegek nagyságának megítélésénél ki kell hangsúlyozni, hogy ez pusztán a Metalimpex által Olaszország felé bonyolított üzletekből származott, és a nehézipari termékekkel foglalkozó külkereskedelmi vállalatnak nem a mediterrán ország volt a legfontosabb partnere, hanem Nyugat-Németország. A Metalimpex ezzel tulajdonképpen a hivatalos politika által támogatott rendszerrel kicsit szembe is ment. A prioritás Dévai nyomására rendeződött át a vállalatnál, feltehetően azért, mert a titkos jutalékokból nagyobb összegeket tudott saját hasznára kivonni Németország tekintetében a személyes kapcsolatoknak köszönhetően, mint az olasz üzletkötésekből. Ráadásul az Olaszország felé folyó kereskedelem, mint az OKP támogatására életre hívott konspirált mechanizmus, sokkal inkább a titkosszolgálatok és a kommunista pártok ellenőrzése alatt állt, így egyéni haszonszerzésre kevésbé volt alkalmas.

[←148]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Dévai István gyanúsított kihallgatása, 1974. augusztus 8. 161.

[←149]

Történelmi Tár

[←150]

ÁBTL 3.2.1. Bt-463. Jelentés, 1959. március 31. 20.

[←151]

ÁBTL 3.2.1. Bt-463. Szolgálati jegy, 1961. augusztus 1. 19.

[←152]

Fennmaradt jelentéseit a következő dosszié tartalmazza: ÁBTL 3.2.3. Mt-719/1.

[←153]

ÁBTL 3.2.1. Bt-463. Javaslat, 1963. szeptember 11. 57.

[←154]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Dévai István gyanúsított kihallgatása, 1974. augusztus 8. 161.

[←155]

Bottom 2015, 90.

[←156]

Borvendég 2015a, 105–106.

[←157]

Práczki István visszaemlékezése alapján sokkal inkább saját vagyonának gyarapításával foglalatoskodott a szíriai küldöttség vezetőjeként, mint hírszerzéssel. Práczki 2014, 313–335.

[←158]

Borvendég 2015b, 90–107.

[←159]

Csillag Mátyás eredetileg lakatosként dolgozott, majd 1945-ben a Belügyminisztérium Politikai Osztályára került. 1948-ban irányították külkereskedelmi területre, először a Nikex, majd a Technoimpex Külkereskedelmi Vállalatokhoz. 1952–1958 között a pekingi kereskedelmi kirendeltség attaséja volt, majd a Technoimpex és a Mogürt munkatársaként végzett néhány éves hazai tevékenység után, újra külföldi kiküldetést kapott. 1967-ben tíz hónapra Kuvaitba küldték, onnan pedig milánói állomáshelyére érkezett, amelynek 1973. szeptember 27-ig volt a vezetője. ÁBTL 3.1.9. V-159884. A Külkereskedelmi Minisztérium átirata a BM részére, 1974. július 1. 24.

[←160]

ÁBTL 3.1.9. V-159884. Összefoglaló jelentés Csillag Mátyás és társa ügyében, 1974. augusztus 6. 122.

[←161]

A Philipp Brothers nevű amerikai vállalat magyarországi üzleti tevékenységéről lásd: Borvendég 2020a.

[←162]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés Csillag Mátyás disszidenssel kapcsolatban, 1974. június 13. 38.

[←163]

ÁBTL 3.1.9. V-159884. Jelentés Csillag Mátyás ügyében, 1974. június 4. 101.

[←164]

Kenedi 2015, 103.

[←165]

Az IPV nevű cég egy brüsszeli székhelyű újságíró-szövetség, a FIJET tulajdonában állt hivatalosan, amely pedig a szovjetek által irányított Nemzetközi Újságíró Szervezet (NÚSZ) érdekkörébe tartozott, vagyis egy kiterjedt, nemzetközi titkosszolgálati háttérrel rendelkező vállalattal állunk szemben, amelynek alapítója és első igazgatója Siklósi Norbert volt, aki a BM információi szerint maga is megnyertként tevékenykedett a MÚOSZ főtitkáraként. Mindeközben a NÚSZ kincstárnoka és alelnöke is volt egyben, így a KGB-vel is kapcsolatban kellett állnia. Erről lásd részletesen: Borvendég 2015a. Az az információ pedig, hogy az IPV az MNVK-2. saját alapítású cége volt, Kis-Benedek József személyes közlése.

[←166]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István önvallomása, 1974. december 1. 84.

[←167]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Fogdaügynöki jelentés, 1974. augusztus 6. 340.

[←168]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István jelentése az MNVK-2-nek, 1974. március 13. 281.

[←169]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés a Metalimpex Külkereskedelmi Vállalat vezetőinek ügyében, 1973. október 31. 54.

[←170]

Andó 2010.

[←171]

Céginformáció

[←172]

Práczki 2014, 185–210.

[←173]

Kis-Benedek József megerősítette, hogy a katonai felderítésnek sok saját alapítású cége volt.

[←174]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István önvallomása, 1974. november 24. 70.

[←175]

Bottoni 2015.

[←176]

ÁBTL 3.2.5. O-8–157. Tájékoztató jelentés, 1966. november 9. 25.

[←177]

Práczki 2014, 194.

[←178]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1973. október 31. 59.

[←179]

Práczki 2015.

[←180]

Práczki 2014, 194.

[←181]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés Michalkó Lászlóval tartott találkozóról, 1974. május 9. 195.

[←182]

Pályaképe: ÁBTL Állambiztonsági archontológia.

[←183]

A konszignációs raktár lényege, hogy a beszállító a vevő által biztosított helyen, abban az országban, ahol a vevő székhelye van, létesít egy lerakatot, amelyből a vevő gyártási szükségleteinek megfelelően tudja felhasználni a termékeket. Tulajdonoscsere csak a raktári kivétel időpontjában történik, vagyis a fizetés is csak akkor válik esedékessé. Mindkét partner számára előnyös, hiszen a vevőnek nem kell egyszerre nagyobb összeget beruházni, de az eladó is spórolhat a szállítási költségeken.

[←184]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. március 2. 113–114.

[←185]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. május 8. 202.

[←186]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. május 8. 200.

[←187]

A magyar külkereskedelmi vállalatok számára a 28/1972. számú pénzügyminiszteri rendelet tette lehetővé, hogy külföldön gazdasági társaságokat alapíthassanak. Ezzel megkezdődött annak a vegyesvállalati rendszernek a kiépítése, amelynek a segítségével meghatározott gazdasági körök lefölözték a külkereskedelem hasznát. Erről lásd: Borvendég 2020a.

[←188]

Práczki 2014, 200.

[←189]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Társasági szerződés, 1973. április 17.

[←190]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Feljegyzés, 1973. augusztus 30.

[←191]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Feljegyzés Dévai István részére, 1973. november 8.

[←192]

Uo.

[←193]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Dévai István vezérigazgató-helyettes kérelme Szalai Béla külkereskedelmi miniszterhelyetteshez, 1973. február 23.

[←194]

Uo.

[←195]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Dévai István jelentése az Intereurop bécsi vegyes vállalatunknál folytatott vegyes tárgyalásunkról, 1974. július 8. 62.

[←196]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. június 5. 13.

[←197]

Náray Péter, aki a hatvanas évek második felében a Konzumex jogi osztályán dolgozott, majd 1972-től a Külkereskedelmi Minisztérium tisztségviselője lett, így fogalmazott a külkereskedelmi vállalatoknál felhalmozódott nyereséggel kapcsolatban: „A külkereskedelem szabályozóit úgy állították be az első években, hogy az túl sok nyereség felhalmozódását tette lehetővé a külkereskedelmi vállalatoknál. Ezt később többször korrigálták a kereskedelmi adó bevezetésével. 1971-től bevezették a bérfejlesztési adót, ami úgyszintén megszorítás volt. A Konzumex úszott a nyereségben. Emlékszem, hogy egyszer boldogan számoltam be a főkönyvelőnek, hogy megnyertünk egy nagy értékű pert. […] A főkönyvelő tajtékzott, »meg vagytok ti őrülve. Csináltok mesterségesen egy pert, azt ráadásul megnyeritek, amikor nekem már egyébként is nagyon nehéz elkönyvelni a rengeteg nyereséget.«” Náray 2010, 75.

[←198]

Uo. 12–13.

[←199]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Emlékeztető, 1973. október 18.

[←200]

Salusinszky István (1918–1984) diplomata, külkereskedelmi szakember. 1945 után a Magyar Nemzeti Bank tisztségviselője volt, majd 1947-ben Moszkvába került az ottani kereskedelmi kirendeltség vezetőjének. 1950–1958 között a Külkereskedelmi Minisztérium főosztályvezetője, majd római kereskedelmi tanácsos 1963-ig. 1964-ben kinevezték a Külkereskedelmi Bank vezérigazgatójának, amely pozíciót nyugdíjba vonulásáig, 1980-ig megőrizte.

[←201]

Bottom 2015, 95.

[←202]

MNL OL MNB TŰK XXIX-L-1-aa 471. d. Salusinszy István levele az MNB Devizaigazgatóságához, 1963. március 6. Köszönöm Germuska Pálnak, hogy figyelmembe ajánlotta ezt a dokumentumot.

[←203]

ÁBTL 3.2.3. Mt-8/1. Jelentés, 1961. december 4. 59.

[←204]

Bíró Géza fedőneve „Nagy István” volt.

[←205]

ÁBTL 3.2.3. Mt-8/1. 62/8 D. sz. utasítás. „Nagy István” ügye, 1962. május 7. 45.

[←206]

ÁBTL 3.2.3. Mt-119/1. Jelentés, 1964. június 10. 43.

[←207]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Devizahatósági engedély iránti kérelem, 1973. március 28.

[←208]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. július 23. 84.

[←209]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Feljegyzés, 1974. február 19. 278.

[←210]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Dévai István gyanúsított kihallgatása, 1974. augusztus 8. 161.

[←211]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Mádai István életrajza, 1968. augusztus 10.

[←212]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Jelentés, 1952. május 13. 118.

[←213]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Jelentés, 1951. március 19. 15.

[←214]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Jelentés, 1952. május 13. 118.

[←215]

Uo. 119.

[←216]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Feljegyzés Péter Gábor altábornagy részére, 1952. május 8. 140.

[←217]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Feljegyzés a honvédelmi miniszter elvtárs részére, 1952. május 9. 138–139.

[←218]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Szolgálati jegy, 1954. október 30. 147.

[←219]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Önéletrajz, 1968. augusztus 10. 171–172.

[←220]

ÁBTL 3.2.1. Bt-1134. Csapó Viktor vezérőrnagy átirata Rajnai Sándor BM III/L Csoportfőnök számára, 1975. június 19. 189.

[←221]

ÁBTL 3.2.3. Mt-1118/2.

[←222]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. A Metalimpex–Fercom–Intereurop-Export között kötendő társasági szerződés előzetes elvi engedélyeztetése, 1973. február 27.

[←223]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. június 3. 268.

[←224]

MNL OLXXIX-G-12-a 1. d. Jelentés a Metalimpex számára, 1975. szeptember 17.

[←225]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. augusztus 30. 141.

[←226]

Torkos 1999; Haas 2000; Haas 2001; Torkos 2003.

[←227]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Telefonfeljegyzés, 1976. június 23.

[←228]

A Winter Bank történetére vonatkozó adatok: History of Bank Winter.

[←229]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. augusztus 30. 141.

[←230]

Mivel az MNVK-2. hálózati anyagai nem kutathatóak, természetesen csak közvetett bizonyítékaink vannak arra, hogy egyes személyek megnyertjei voltak a katonai hírszerzésnek. Kertész esetében például a vallomások mellett találkozhatunk egy átirattal, amelyben a BM kérte a katonai hírszerzést, hogy járuljanak hozzá hálózati emberük kihallgatásához. ÁBTL 3.1.9. V-160338. Feljegyzés, 1974. szeptember 26. 169.

[←231]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. március 20. 129.

[←232]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. július 30. 89.

[←233]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Dévai István gyanúsított kihallgatása, 1974. augusztus 8. 159.

[←234]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. június 5. 12.

[←235]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István feljegyzése az MNVK-2. részére, 1973. október 11. 272.

[←236]

Uo.

[←237]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István feljegyzése az MNVK-2. részére, 1974. február 19. 278–279.

[←238]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Dévai István feljegyzése az MNVK-2. részére, 1974. február 27. 280.

[←239]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Dévai István gyanúsított kihallgatása, 1974. augusztus 8. 159.

[←240]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Úti jelentés, 1975. január 29.–február 1.

[←241]

MNL OL XXIX-G-12-a 1. d. Metex GmbH Bécs előtörténete, 1982. január

[←242]

ÁBTL 3.2.5. O-8–444/1. Dr. Dercze István r. százados elvtársnak, a BMIII/I-B. Önálló Alosztály vezetőjének, 1979. augusztus 8. 7.

[←243]

ÁBTL 2.7.1. Napi Operatív Információs Jelentések (NOIJ) 1984-III/I-34. 1984. február 16.

[←244]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1984-III/II-34. 1984. február 17.

[←245]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1984-III/II-52. 1984. március 14.

[←246]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Dr. Sárközi Sándor vezérőrnagy, az MNVK-2. csoportfőnökének átirata Karasz Lajos r. vezérőrnagynak, a BM. III. főcsoportfőnökének, 1974. augusztus 31. 149.

[←247]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. július 17. 71.

[←248]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/17. Javaslat dr. Szép Zoltán országgyűlési képviselő mentelmi jogának felfüggesztésére, 1974. június 5. 12.

[←249]

Dr. Szép Zoltán 1971 és 1975 között volt országgyűlési képviselő.

[←250]

Uo.

[←251]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Jelentés, 1974. július 3. 188.

[←252]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Jegyzőkönyv Gáfrik János meghallgatásáról, 1974. július 4. 190.

[←253]

Uo.

[←254]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Jegyzőkönyv Tóth István gyanúsított kihallgatásáról, 1974. július 5. 195.

[←255]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Universal Piackutató Iroda és a Lampart Zománcipari Művek közötti szerződés, 1972. március 30. 218.

[←256]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Universal Piackutató Iroda és a Lampart Zománcipari Művek közötti szerződés, 1973. január 8. 221.

[←257]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Jegyzőkönyv Gáfrik János meghallgatásáról, 1974. július 4. 193.

[←258]

ÁBTL 3.1.9. V-160869/21. Értékelő jelentés Tóth István és társai ügyében, 1975. december 18. 6.

[←259]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklós gyanúsított kihallgatása, 1974. október 14. 115.

[←260]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Dévai István gyanúsított kihallgatása, 1974. július 19. 136.

[←261]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklós gyanúsított kihallgatása, 1974. október 14. 117.

[←262]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklós gyanúsított kihallgatása, 1974. október 14. 117.

[←263]

Köszönöm Germuska Pálnak a kiegészítést!

[←264]

A következő tanulmányokat foglalta le a BM Dévai páncélszekrényéből: A színesfémek világpiaci helyzete; A rézpiac helyzete 1973-ban; Tőkés országok vasérc és mangánérc konjunktúrájának alakulása 1973-ban; Nyersvas és fémötvözött acélok valamint hengerelt lemezek piaci konjunktúrája és 1972. évi perspektívái; A réz világpiaci helyzete; Az európai és afrikai rézbányászati olvasztó és finomító kapacitás fejlesztéséről; Vaskohászati termékek tőkés piacának konjunktúrája 1970-ben és a fejlődés perspektívája 1971-ben; Nyersanyagbeszerzés Afrikából: a bauxit esete. Ezeken kívül néhány jelentést az acélpiac helyzetéről. ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Jegyzőkönyv házkutatásról, 1974. július 15. 64–65.

[←265]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklós gyanúsított kihallgatása, 1974. október 14. 119.

[←266]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. július 17. 72.

[←267]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/2. Kimutatás, 1974. november 1. 245.

[←268]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Tanúkihallgatási jegyzőkönyv, 1974. szeptember 20. 77.

[←269]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. március 20. 123.

[←270]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Bozsik Pál tanúkihallgatása, 1974. szeptember 5. 46.

[←271]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. szeptember 9. 174.

[←272]

Uo.

[←273]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. A BM III/II. Csoportfőnökségének tájékozódása, 1974. március 14. 10.

[←274]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Feljegyzés, 1974. november 12. 175.

[←275]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Bozsik Pál tanúkihallgatása, 1974. szeptember 5. 48.

[←276]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. A BM III/IL Csoportfőnökség kérése Kondi László r. alezredeshez, a Borsod Megyei RFK III/IL Osztály vezetőjéhez, 1974. március 14. 9.

[←277]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. LKM ötvözött acél üzlet, 1970. március 11. 7–8.

[←278]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Bozsik Pál tanúkihallgatása, 1974. szeptember 5. 47.

[←279]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. szeptember 9. 175.

[←280]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Feljegyzés, 1974. november 12. 187–188.

[←281]

Dévai a mellé telepített fogdaügynök jelentése szerint így fogalmazott: „Két konkurens vállalat ajánlata közül ő azt fogadta el, amelyik többe került a Metalimpexnek. Ő azért ezt az ajánlatot fogadta el, mert ettől a vállalattól ajándékokat is kapott.” ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Fogdaügynöki jelentés, 1974. július 9. 307.

[←282]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/9. Feljegyzés, 1974. november 12. 188.

[←283]

Az 1970-es évre érvényes nyugdíj valorizációs szorzóval kiszámított, vagyis az inflációval növelt 2022-es értéke ennek az összegnek közel 5 milliárd forint.

[←284]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Bárd Károly meghallgatása, 1974. április 2–26. 157.

[←285]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Értékelő jelentés „Sigmund” D-00690/1. sz. dossziéjáról, 1974. július 17. 78.

[←286]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Az MNVK-2. feljegyzése, 1974. augusztus 31. 146.

[←287]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Az MNVK-2. átirata dr. Rédei Miklós r. alezredes elvtársnak, a BM III/II. Csoportfőnökség helyettesének, 1974. június 25. 45.

[←288]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés, 1974. augusztus 29. 347.

[←289]

Uo.

[←290]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Feljegyzés, 1974. május 14. 204.

[←291]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Szendrői Lóránt információi, 1974. május 20. 226.

[←292]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Bárd Károly meghallgatása, 1974. április 2–26. 157.

[←293]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Javaslat „Magyar” fedőnevű személy vámellenőrzésére, 1974. április 19. 140–141.

[←294]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. Névtelen feljelentés másolata, dátum nélkül. 8.

[←295]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Összefoglaló jelentés, 1974. június 3. 258.

[←296]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Realizálási javaslat Michalkó László ügyében, 1974. június 5. 271.

[←297]

6 db 1000-es címletű SFr, 22 db 100-as címletű SFr, 12 db 1000-es címletű DM, 22 db 100-as címletű DM, 7 db 10 000-es címletű LIT, 2 db 500-as címletű DM, 13 db 1000-es címletű LIT, 3 db 50 000-es címletű LIT, 1 db 5000-es címletű LIT, 1 db 10-es címletű USD, 31 db 20-as címletű USD. ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jegyzőkönyv, 1974. május 3. 169–171.

[←298]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés „Örsi” fedőnevű ügyben titkos kutatás végrehajtásáról, 1974. május 21. 227–230.

[←299]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. június 3. 255.

[←300]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Jelentés, 1974. június 3. 269.

[←301]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Realizálási javaslat Michalkó László ügyében, 1974. június 5. 273.

[←302]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Fogdaügynöki jelentés, 1974. október 14. 368.

[←303]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Feljegyzés, 1974. június 24. 25–26.

[←304]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Az MNVK-2. átirata dr. Rédei Miklós r. alezredes elvtársnak, a BM III/II. Csoportfőnök-helyettesének, 1974. június 25. 41–48.

[←305]

Uo. 47.

[←306]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Javaslat, 1974. június 27. 34–35.

[←307]

Práczki 2014, 206–207.

[←308]

Wolters Kluwer Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye, 23/2003. (VI. 24.) BM-IM rendelet.

[←309]

Az állambiztonság így határozta meg az intézkedés fogalmát: „Szignalizáció: a megelőzés és a büntetőeljáráson kívüli differenciált felelősségre vonás módszere. A társadalomellenes tevékenységről jelzésadás az illetékes párt, állami, társadalmi, gazdasági szerveknek (szervezeteknek).” Gergely 1980, 177.

[←310]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974 július 6. 50.

[←311]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Értékelő jelentés, 1974. július 22. 88–91.

[←312]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Jegyzőkönyv házkutatásról, 1974. szeptember 16. 22–29.

[←313]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/3. Gergely Miklósné panasza, 1974. szeptember 19. 46–47.

[←314]

Dévainál és Michalkónál végrehajtott házkutatások jegyzőkönyvei: ÁBTL 3.1.9. V-160338/1. 48–85.

[←315]

Központi Statisztikai Hivatal: Foglalkoztatottság, munkaerő, keresetek (1960–2014).

[←316]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Benkei András átirata Bíró Józsefnek, 1974. szeptember 23. 186.

[←317]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Emlékeztető a fegyelmi bizottság első üléséről, 1974. november 19. 78–79.

[←318]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Gergely Miklós fegyelmi ügye, 1974. december 10. 82.

[←319]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Feljegyzés, 1974. december 30. 209–212.

[←320]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Karasz Lajos levele Sárközi Sándornak, 1974. augusztus 9. 102.

[←321]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés, 1974. szeptember 12. 176.

[←322]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Feljegyzés, 1974. augusztus 8. 115.

[←323]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. [Az] MNVK-2. átirata a Vám- és Pénzügyőrség Országos Parancsnokságára, 1974. május 27. 116.

[←324]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Sárközi Sándor vezérőrnagy átirata Karasz Lajosnak, 1974. augusztus 31. 147–148.

[←325]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés, 1974. július 17. 84.

[←326]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/1. Összefoglaló jelentés, 1974. június 3. 263.

[←327]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Jelentés Tatár Istvánné svájci állampolgár ügyében, 1974. augusztus 10. 108.

[←328]

ÁBTL 3.1.9. V-160074. Jegyzőkönyv gyanúsított kihallgatásáról, d. n. 142.

[←329]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Jelentés, 1975. február 12. 275.

[←330]

ÁBTL 3.1.9. V-160074. Jelentés 1975. február 12. 351.

[←331]

Uo. 276.

[←332]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/2. Kivonat „Koszorús” fn. tmb. 1974. augusztus 30-i jelentéséből, 1974. augusztus 30. 139.

[←333]

ÁBTL 3.1.9. V-160074. Jegyzőkönyv gyanúsított kihallgatásáról, 1975. március 11. 138.

[←334]

ÁBTL 3.1.9. V-160074. Igazságügyi szakvélemény, 1975. február 26. 206–208.

[←335]

„Az ügyben az MNVK-2. Csoportfőnökség érdekeire és a cselekmény tárgyi súlyára tekintettel a Be. 139. § (1) bekezdése alapján a nyomozás megszüntetését és a gyanúsítottaknak a Btk. 60. §-a szerinti figyelmeztetését javasoljuk.” ÁBTL 3.1.9. V-160074. Jelentés, 1975. április 30. 362.

[←336]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Feljegyzés, 1975. március 12. 284–285.

[←337]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Benkei András átirata Bíró Józsefhez, 1974. július 19. 87.

[←338]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Szakértői vélemény Dévai István és társai ellen indított bűnügyben, 1974. november 14. 83–167.

[←339]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Jelentés, 1974. november 27. 74.

[←340]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. A szakértői bizottság kiegészítő jelentése, 1974. december 5. 171.

[←341]

Uo. 172.

[←342]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/3. Jelentés, 1975. január 15. 217–218.

[←343]

ÁBTL 3.1.5. O-16586/4. A Budapesti Katonai Bíróság ítélete, 1974. június 30. 70–123.

[←344]

Kis-Benedek 2016.

[←345]

Ezt a feltételezést megerősítette Kis-Benedek József is, aki szerint a Metalimpex korántsem a katonai felderítés legjelentősebb vállalatai között szerepelt.

[←346]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés, 1974. november 15. 224.

[←347]

ÁBTL 3.2.5. O-8–444/1. Feljegyzés, 1986. március 11. 105.

[←348]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jegyzőkönyv, 1976. július 13. 139.

[←349]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jelentés, 1970. augusztus 7. 30.

[←350]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jelentés, 1974. november 11. 57.

[←351]

Uo. 54.

[←352]

Kiss Ernő (1921–1987) Budapesten szerzett gépészmérnöki, majd gazdasági mérnöki diplomát. 1943 és 1951 között a csepeli fémműnél dolgozott, majd a Középgépipari Minisztériumban osztályvezető lett. Később vezető beosztásokat töltött be a Mechanikai Laboratóriumban, majd a Szerszám- és Készülékgyárban. 1962-ben került a Kohó- és Gépipari Minisztériumba, ahol 1970 és 1975 között miniszterhelyettes volt. 1975-től 1980-as nyugdíjazásáig az Elektromodul vezérigazgatói tisztét töltötte be.

[←353]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Értékelés, 1974. október 29. 84.

[←354]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jelentés, 1974. november 11. 57.

[←355]

Uo. 58.

[←356]

Uo. 60.

[←357]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jelentés, 1974. július 12. 102.

[←358]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jelentés, 1974. november 11. 58.

[←359]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Jelentés, 1975. február 10. 136.

[←360]

ÁBTL 3.1.9. V-160338/7. Jelentés, 1974. november 15. 225–226.

[←361]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. CIA tevékenységre utaló feltételezések dokumentálása, 1982. június 21. 47.

[←362]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. Javaslat „Desmond” fh. társadalmi kapcsolat ügyében, 1987. június 2. 144.

[←363]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. CIA tevékenységre utaló feltételezések dokumentálása, 1982. június 21. 48.

[←364]

Uo. 46.

[←365]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. CIA tevékenységére utaló feltételezések, 1982. június 2. 51.

[←366]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. CIA tevékenységre utaló feltételezések dokumentálása, 1982. június 21. 47.

[←367]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. Jelentés, 1983. november 13. Oldalszám nélkül.

[←368]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. CIA tevékenységére utaló feltételezések, 1982. június 2. 51.

[←369]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. Gaál Ferenc javaslata, 1983. február 26. 69.

[←370]

Uo. 71.

[←371]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. Vélemény Gaál Ferenc javaslatáról, 1983. február 28. 72–73.

[←372]

ÁBTL 3.2.4. K-3247/1. Az új alkotmányos kapcsolat hasznosításáról, 1983. február 18. 74.

[←373]

Uo. 75.

[←374]

1956-ban az MNVK-2. állománya 254 főből állt, ez a szám a későbbiekben sem változott számottevően. Okváth 2008, 61. A BM III. Főcsoportfőnökségének létszáma 1963-ra megközelítette az ötezer főt, és bár ez egy kicsit ingadozott, a két szerv közötti különbség arányaiban változatlan maradt a teljes időszak folyamán.

[←375]

A hadseregen belüli elhárítás 1950. január 31-étől volt a frissen átszervezett ÁVH egyik főosztálya, annak a sztálini kívánalomnak megfelelően, hogy a csatlós államok mindinkább centralizálják államvédelmi apparátusukat. Ez a szervezeti megosztás jóval túlélte a rendszerváltást is. Okváth 2013, 19.

[←376]

Ezen kívül embercsempészetben, kábítószer és fegyverkereskedelemben is aktívan szerepet vállalt az állambiztonság. Terrorszervezeteket is segített, legismertebb ilyen történet Carlos gyakori megjelenése Magyarországon. Erről a témáról lásd: Hankiss 2016; Orbán–Schwarczkopf 2016.

[←377]

ÁBTL 3.2.1. Bt-3729. Jelentés, 1987. augusztus 31. 303.

[←378]

ÁBTL 3.2.1. Bt-3741/2. melléklete, 2. kötet. Javaslat, 1985. április 25. 119–120.

[←379]

ÁBTL 3.2.5. O-8–444/1. Feljegyzés, 1983. június 20. 62.

[←380]

Az ENSZ iparfejlesztési szervezete (United Nations Industrial Development Organization). Székhelye Bécsben van, és elsődleges feladata a fejlődő országok gazdaságának támogatása, az ipari fejlődés gyorsítása.

[←381]

Feltehetően a KHD Humboldt Wedag nevű cégről van szó, amely a világ cementiparának legjelentősebb vállalatai közé tartozik.

[←382]

Dunai Kőolajipari Vállalat, Százhalombatta.

[←383]

ÁBTL 3.2.5. O-8–444/1. Jelentés Tatár István ügyében, 1983. március 8. 47–48.

[←384]

ÁBTL 3.2.5. O-8–444/1. Jelentés Tatár István ügyében, 1983. június 7. 57.

[←385]

Pályaképét lásd: ÁBTL Állambiztonsági archontológia.

[←386]

Jegyzőkönyv az 1988. február 24-i vezetői értekezletről. Közli: Soós 2014, 99.

[←387]

Ujváry Sándor (1904–1988) író, költő, könyvkiadó volt. 1923–1925 között a Fáklya szerkesztőjeként dolgozott, majd a harmincas évek végéig több lapot is szerkesztett. 1938-ban alapította a Griff Kiadót, amely Ujváry Griff Kiadó névvel 1952-től Münchenben működött tovább. Elsősorban magyar, de külföldi szerzők műveit is megjelentette. Kiadott könyvei között megtaláljuk például Márai Sándor, Cs. Szabó László, Faludy György, Fenyő Miksa, Szász Béla, Méray Tibor, Mikes Imre műveit is. Magyar Életrajzi Lexikon.

[←388]

ÁBTL 3.2.5. O-8–821. „Hontos” jelentése, dátum nélkül, 47.

[←389]

Dalmady György (1948–2016) 1969-ben technikumi érettségit szerzett, majd katonai szolgálata után felvételét kérte a Belügyminisztérium III. Főcsoportfőnökségére. Kétéves képzés után 1974-ben a III/I-7. (Emigrációs) Osztály operatív munkatársa lett. Működési területe az NSZK-ban élő jobboldali emigráns közösség megfigyelése volt. Az általa tartott ügynökeivel közösen gazdasági visszaéléseket követett el, amelynek következtében 1989 tavaszán felfüggesztették, és eljárást indítottak ellene. 1990-ben öt és fél év fogházbüntetést szabtak ki rá: többrendbeli vesztegetés; folytatólagosan elkövetett, súlyos hátrányt okozó államtitoksértés; folytatólagosan, különösen nagy értékre, üzletszerűen és bűnszövetségben elkövetett devizagazdálkodás megsértése; huszonhat rendbeli hivatali visszaélés; orgazdaság és sikkasztás bűncselekmények miatt. ÁBTL 2.8.2.1. 731. Dalmady György személyi gyűjtője; MTI Hírarchívum: 1991. február 8. Nem kapott kegyelmet dr. Dalmady György elítélt, a volt hírszerzőtiszt.

[←390]

Borvendég 2014.; Orbán–Schwaczkopf 2008.

[←391]

ÁBTL 3.2.1. Bt-3729. Javaslat „Kolter” fn. hírszerző ügynök kizárására, 1988. október 31. 315.

[←392]

ÁBTL 3.2.3. Mt-2296/1. Egy hangkazetta anyaga, melléklet.

[←393]

ÁBTL 3.2.3. Mt-2296/1. Jelentés, 1989. április 17. 3.

[←394]

ÁBTL 3.2.3. Mt-2296/1. Bejelentés, 1989. május 24. 24–25.

[←395]

Az Ungvár Jenő által elkövetett bűncselekményekről részletesen: Tabajdi–Ungváry 2008, 428–435.

[←396]

Jelentéseit ma négy kötetben őrzi az ÁBTL. ÁBTL 3.2.1. Bt-3735/1–4.

[←397]

Siklósi Norbert (1924–2008) eredetileg bőrdíszműves szakmát tanult. A háború után belépett a kommunista pártba, 1950-től már újságíróként a Szabad Nép szerkesztőségében dolgozott. 1956 elején a Minisztertanács Titkárságának Sajtócsoportjában találjuk, de kulcsszerepet a politikai életben a forradalom után kapott, amikor a MÚOSZ és az írószövetség kormánybiztosának nevezték ki, azzal a feladattal, hogy levezényelje az írótársadalom jogon kívüli megtorlását. 1973-tól 1989-ig – nyugdíjazásáig – a Lapkiadó Vállalat, majd jogutódja, a Pallas Lap- és Könyvkiadó Vállalat vezérigazgatója volt.

[←398]

Borvendég 2015a, 48–53. és 108–112.

[←399]

Takács 2012, 119–127.

[←400]

MNL OL XXIX-I-50 10. d. 9/1990. sz. vezérigazgatói utasítás, 1990. március 27.

[←401]

ÁBTL 3.2.5. O-8–821. Társasági szerződés, 1989. január 15. Melléklet.

[←402]

ÁBTL 3.2.5. O-8–821. Jelentés, 1988. november 16. 95.

[←403]

ÁBTL 3.2.5. O-8–821. Jelentés, 1989. május 12. 195.

[←404]

MNL OL XXIX-1–50 10. d. Jelentés az Interedition Idegennyelvű Folyóirat Kiadó Leányvállalat 1990. II. félévi mérlegének vizsgálatáról, 1990. szeptember 21. 11.

[←405]

ÁBTL 3.2.5. O-8–821. Jelentés, 1988. november 16. 96.

[←406]

MNL OL XXIX-I-50 10. d. 1/1989. sz. vezérigazgatói utasítás, 1989. január 2.

[←407]

MNL OL XXIX-I-50 10. d. 10/1990. sz. vezérigazgatói utasítás, 1990. április 19.

[←408]

MNL OL XXIX-I-50 10. d. 18/1990. sz. vezérigazgatói utasítás, 1990. június 26.

[←409]

MNL OL XXIX-I-50 10. d. 9/1990. sz. vezérigazgatói utasítás, 1990. március 27.

[←410]

Borvendég 2015b.

[←411]

ÁBTL 3.1.5. O-19826. A Minisztertanács 3106/1983. sz. határozata a Novotrade Rt. részvénytársaság alapításához való hozzájárulásról, 1983. május 2. 9.

[←412]

ÁBTL 3.1.5. O-19826. Jelentés, 1986. augusztus 28. 21.

[←413]

Borvendég 2020a.

[←414]

ÁBTL 3.1.5. O-19826. A BM III/II-8-A Alosztály határozata, 1987. május 4. 7.

[←415]

ÁBTL 3.1.5. O-19826. Felderítő jelentés, hadigazdasági információ, 1986. január 2. 13.

[←416]

ÁBTL 3.1.5. O-19826. Jelentés, 1986. március 18. 18.

[←417]

Rényi Gábor hálózati tevékenységének beazonosításakor szerencsés helyzetben van a kutató, ugyanis 6-os kartonja és saját kézzel írott jelentései is fennmaradtak.

[←418]

Germuska 2014.

[←419]

Ungváry 2009, 387.

[←420]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. „Kékesi Péter” jelentése, 1980. július 17. 129.

[←421]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1980-BRFK-23. 1980. február 20.

[←422]

ÁBTL 3.1.5. O-15913. A BRFK Útlevélosztályának adatlapja, 1973. november 22.

[←423]

ÁBTL 3.1.5. O-15913. Prioráló lap, dátum nélkül. 34.

[←424]

ÁBTL 3.1.5. O-19025. Összefoglaló jelentés, 1974. november 25. 112.

[←425]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1980. január 29. 91.

[←426]

Uo. 94.

[←427]

Pulai Miklós (1925–2020) 1948-ban tért haza a hadifogságból. Először a Honvédelmi Minisztérium tolmács tanfolyamán tanult, ezt követően került a Pénzügyminisztériumba, ottani munkája közben közgazdasági diplomát szerzett. Főbb megbízatásai: 1956 február-1957 február között pénzügyminiszter-helyettes, 1968-1980 között az MNB első elnökhelyettese volt, majd ezt követően az Országos Tervhivatal elnökhelyettesi posztját töltötte be. 1988-ban a Minisztertanács Gazdasági Reformbizottságának elnökhelyettese, majd következő évben a Magyar Bankszövetség főtitkára lett. 1982 és 1989 között a Világbank magyarországi képviselője volt. Történelmi Tár.

[←428]

Drecin József (1929–2014) Eredetileg esztergályosként dolgozott, majd 1945 után tagja lett a Magyar Kommunista Pártnak, és elvégezte a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemet. 1952-ben, a diploma megszerzése után, az Országos Tervhivatal munkatársa lett, ahol 1970-től elnökhelyettesi pozíciót töltött be. 1980. június 30-án kinevezték a Művelődési Minisztérium gazdasági és tervezési miniszterhelyettesének, 1983-tól 1987-es nyugdíjazásáig pedig művelődésügyi minisztériumi államtitkár volt. Történelmi Tár.

[←429]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1980. november 25. 148.

[←430]

ÁBTL 2.7.1. NOU 1980-III/II-63. 1980. március 25.

[←431]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ Névmutató karton, 6099. Winter Bank.

[←432]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1983-III/II-17. 1983. január 25.

[←433]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1983-III/I-44. 1983. március 3.

[←434]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1983-III/II-75. 1983. április 18.

[←435]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1983-III/II-75–76/17. 1983. április 18.

[←436]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1988-III/II-253. 1988. december 28.

[←437]

ÁBTL 2.7.1. NOIJ 1986-III/I-108–108/1. 1986. június 4.

[←438]

Teljes nevén: Börzsöny Mgtsz. Budapesti Szolgáltató Főágazata.

[←439]

Mézes László szintén régi MNVK-2-es kapcsolatokkal rendelkezett, akárcsak Griga Ferenc. Az Interaghoz kerülése előtt ugyanis a Római Kereskedelmi Kirendeltség dolgozója volt, éppen azokban az években, amikor Salusinszky István töltötte be a kereskedelmi tanácsosi munkakört. Mézes jó kapcsolatokat ápolt az Olasz Kommunista Párt Soresco nevű vállalatának vezetőjével, Vittorio Savival is, akinek köszönhetően a Mézes által okozott közlekedési baleseteket elsimították. ÁBTL 3.2.3. Mt-119/1. Jelentés, 1964. június 10. 42.

[←440]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1981. június 24. 173.

[←441]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1982. március 25. 246.

[←442]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1982. szeptember 9. 248.

[←443]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1982. október 12. 249.

[←444]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. „Kékesi Péter” jelentésének értékelése, 1983. október 26. 270.

[←445]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1983. július 19. 253.

[←446]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1984. szeptember 6. 285.

[←447]

Uo. 284.

[←448]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. „Kékesi Péter” jelentésének értékelése, 1984. szeptember 10. 290.

[←449]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1983. július 19. 254.

[←450]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1983. október 26. 269.

[←451]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. „Kékesi Péter” jelentésének értékelése, 1984. augusztus 29. 274/b

[←452]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Zengő Zoltán r. alezredes elvtársnak, a BRFK III/II. Osztály vezetőjének, 1984. július 25.

[←453]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1985. március 27. 324.

[←454]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1984. május 24. 278.

[←455]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés „Kékesi Péter” fn. tmb.-vel tartott találkozóról, 1984. december 18. 304.

[←456]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Megvesztegetés, lekötelezettség állapotának megteremtésére irányuló magatartás, nyílt információszerzés, katonai vonatkozású érdeklődési kör, 1985. február 6. 311.

[←457]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1984. szeptember 6. 289.

[←458]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés „Kékesi Péter” fn. tmb.-vel tartott találkozóról, 1984. december 18. 303.

[←459]

ÁBTL 3.1.2. M-40999. Jelentés, 1985. március 27. 324.

[←460]

Uo.

[←461]

ÁBTL 3.1.5. O-19826. Jelentés Rényi Gáborral, a Novotrade Rt. igazgatójával történt beszélgetésről, 1986. március 18. 18–19.

[←462]

Pénzintézeti Központ

[←463]

Dévai István

[←464]

Sebestyén János ellen indított operatív adatgyűjtés.

[←465]

Állambiztonsági Minisztérium (NDK)

[←466]

Állami Fejlesztési Bank

Tartalom

- BEVEZETÉS

- A DÉVAI-ÜGY

- A METALIMPEX MINT BÁZISSZERV

- Hírszerzés „üzleti” alapon

- A külkereskedelem új utakon

- A Metalimpex nyugatnémet kapcsolatainak gyökerei

- A „megnyerő” titkosszolgálat

- Titkos elköteleződések

- Cégek és ideológiák

- VALUTAKITERMELÉS

- Titkos jutalékok rendszere

- Titkosszolgálati vállalatalapítások és offshore cégek

- A fantomcég fiktív tanulmányai

- Fix áras korrupció

- Autóbeszerzések

- A bukás felé: udvariatlan beléptetés

- Szignalizáció

- A felelősségre vonás

- Vég nélkül

- TŐKEERŐS (BELÜGYI) ÜGYNÖKSÉGEK

- LEMARADVA

- A GRIFF TITKAI

- AZ ELSŐ TŐZSDECÁPA

- ZÁRSZÓÁLLAMOSÍTOTT ALVILÁG

- DOKUMENTUMOK

- 1. Markóczi Jenőnek, az Általános Értékforgalmi Bank Rt. munkatársának megjegyzései az Intereurop Wienről

- 2. Jelentés a Dévai István irodájában végzett házkutatásról

- 3. Terv Michalkó László felhasználására

- 4. A BelügyminisztériumIII/II. Csoportfőnökségének az MNVK 2.Csoportfőnökségéhez intézett kérdései

- 5. Az MNVK 2. Csoportfőnökségének válasza a BM III/II. Csoportfőnöksége kérdéseire

- 6. Jelentés Dévai István MNVK-2-es beszervezési és munkadossziéiról

- 7. Jelentés Franz Kirchfeldről

- 8. Az MNVK-2. újabb válasza a BM III/II. Csoportfőnökségnek

- 9. Rényi Gábor jelentése Griga Ferencről és Sandy Brownról

- RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

- FORRÁSOK ÉS IRODALOM

- Levéltári források

- Irodalom

- Cikkek napilapokból, folyóiratokból

- Interjúk

- Internetes adatbázisok