LUIGI MENGHINI

Láncreakció

GALAKTIKA FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER 
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Luigi Menghini: Reaaotte a catena
© 1977 by Editrice Nord Sdf. Via Rubens 25 20148 N
FORDÍTOTTA KARSAI LUCIA
AZ UTÓSZÓT KUCZKA PÉTER ÍRTA
A FEDÉL KORGA GYÖRGY MUNKÁJA
(© Karsai Lucia, l98l Hungarian translation

ELSŐ FEJEZET

  - 128-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 128-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
Frank ismét a kártyákba pillantott. Óriási kavarodás volt körülötte. Harci védőöltözékbe bújt emberek rohangáltak látszólag teljesen rendszertelen Összevisszaságban, eltűntek valahol, aztán meg ismét előbukkantak az űrhajó belsejében húzódó számtalan folyosó valamelyikéből.
  - Százzal megemelem a tétet.
A többi játékos megadta. Az asztalként szolgáló ládát hamarosan ellepték a megszálló hadsereg jelvényével ellátott plasztik lapocskák.
  -Jól van. Frank. Mid van?
  - 129-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 129-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
  -Tessék, parancsoljatok: dáma-full. 
  - A katona nevetve támasztotta, tenyerét a ládára. De valaki gyorsabbnak bizonyult nála.
  - Egy pillanat, barátom. Láttam, hogy leejtettél egy kártyát, miközben a vezényszóra figyeltünk. Frank úgy elsápadt, hogy homlokának bőre szinte beleolvadt hajának fehér színébe: igyekezett volna kivágni magát, de nem maradt rá ideje. A három űrhajós lefogta, és a fém térelválasztó falhoz szorította.
  - Rohadt fattyú, át akartál ejteni minket?!
  - Nem, nem igaz... Gazemberek, engedjetek el!
  - Hát ezek micsodák? - mondta az egyik űrhajós. Lehajolt, és néhány kártyát emelt fel a padlóról. 
  - Nézz csak ide: egy ász, egy király, egy kilences...
A katona nem várt tovább; a legközelebb álló űrhajóst egyetlen rúgással a főidre terítette, és vadul nekiugrott a másik kettőnek. Az első Ökölcsapás az orrát érte, a második a gyomrát, majd egy hatalmas lökés a térelválasztó falhoz nyomta vissza,
  - Mondd csak, velünk akarod a kemény legényt játszani? Az ember, akit Frank leütött, még nem állt fel. -Tartsátok, mert ki akarom herélni... - nyögte dühösen.
  - 130-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 130-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
  - Az én osztagom, mennem kell - mondta Frank kétségbeesetten. - Tartsátok meg a pénzt, de engedjetek el.
  - Mit képzelsz, kit fogsz átverni, te jómadár?!
Ezúttal négy ökölcsapás érte, mindegyik külön-külön is elég erős ahhoz, hogy elveszítse tőle az eszméletét. Még halványan érezte a padló jeges érintését az arcán, azután elájult.
  - Jobb, ha eltűnünk, fiúk. Ha valóban a 130-ashoz tartozik, keresni fogják.
  - Vegyük kezelésbe, azután meglépünk.
  - Nem, gyerünk, semmi kedvem a Katonai Rendőrség karmai közé kerülni, azok nem tréfálnak.
  - 135-ös osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 135-ös osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
„Vér, honnan jön ez a vér?... Jaj de fáj a gyomrom! 
  - Frank lassan kezdett magához térni. 
  - De hisz én vérzek... Ezek a rohadékok..."
Nagy nehezen feltápászkodott, a raktár ládáiba kapaszkodva, majd tántorogva elindult a mellékhelyiségek felé. Útközben valaki meglökte, de a katona addig nem állt meg, amíg meg nem tudott kapaszkodni a kád szélében.
  - Fattyúk! - mormolta a fogai között, és elszántan a kádba vetette magát. A víz fertőtlenítőszertől bűzlött, de kellemesen hűvös volt.
Sóhajtva engedte át magát a fájó tagjai köré műáramot vezető vibrátorok remegésének. Amint jobban lett, kiszállt a kádból. Lefeküdt a szárítóra; néhány másodperc alatt tökéletesen meg is száradt; csak a zsebeit felejtette el becsukni, amikor a vízbe dobta magát, így azok még nyirkosak voltak.
  - 137-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 137-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
Frank Sondar, az egyszerű közkatona soha nem volt kemény legény. Aprólékos gonddal elvégezte mindazt, amit bizonyos sajtótermékek diktáltak, ezek az alacsony kulturális színvonalú újságok, amelyek a galaktika alsóbb néprétegeit a legfeleslegesebb tömeghóbortok követésére ösztönözték. Teste azonban sovány és esetlen maradt.
Semmit sem ért, hogy fehérre festette a haját, akár a leghíresebb filmszínészek, semmit sem ért ezüstös szemöldöke; a sok színes kenőcs csak furunkulusokat, kiütéseket okozott minden hónapban; a plasztikai injekciók elvben arra lettek volna hivatottak, hogy a férfiasságát növeljék, de csak duzzanatokat okoztak. Frank továbbra is nyomorúságos környezetének szülötte maradt, minden idők szegényeinek türelmes sorstársáé.
A tükör előtt azonban, amely nyersen verte vissza képmását, a katona nem jutott állapotának tudatára. Azért vonult be a hadseregbe, hogy a nehéz bányászsors elöl meneküljön; a külső övezel valamelyik bolygóján ez várt volna rá. A hadseregben azután rádöbbent, hogy a szegények számára itt az élet még keményebb, de legalább a fizetése biztos volt. A pénzzel valahogy mindig lehetett enyhíteni a nehézségeken: egy nővel, aki nem sokat kéreti magát, egy nagyáruházban megvásárolható öltönnyel, és ha a szerencsejátékban némi szerencséje akadt, még Milétosz-porral vagy egyéb kábítószerrel is. Volt ezenkívül egy további jövedelemforrás, amit a hadsereg valamennyi katonája ismert: a hadizsákmány.
  - 138-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 138-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
Már nem folyt a vér az orrából, a fájdalmai is szinte teljesen megszűntek. 
„Ha legközelebb csalok a kártyában, jobban kell vigyáznom - állapította meg Frank a raktár kijárata felé indulva. - Ma már mind ravaszak."
A folyosóról egy sorszámozott ajtó nyílt, mindegyik a különböző osztagok kabinjához vezetett. Amikor a hangszóró monoton hangja kimondott egy számot, a megfelelő ajtóból futva indult ki az érdekelt szakasz. A katonák kettős sorokban érkeztek a folyosó végén nyíló terembe, ahol a kiszálláshoz szükséges járművek várakoztak. Frank a 150-es osztaghoz csatlakozott. Miközben várták, hogy szólítsák őket, vagy tizenöt ember kis csoportokba verődve beszélgetett. A tábori ágyak visszakerültek a megfelelő rekeszekbe, a szoba üres lett, csak az izzadság bűze töltötte be. Mab őrmester álldogált csupán egymagában, elkülönülve, futó pillantást vetett Frankre, aztán különösebb buzgalom nélkül tisztogatni kezdte a puskáját. Mab mindig kirekesztett ember volt.
„Sosem megy nőkhöz" - mondogatták róla, és ez több mint elegendő is volt ahhoz, hogy kizárják közösségükből. Frank a kabin közepe felé tartott.
Leo, barátja és testőre, kiérdemesült cirkuszi erőművészre valló hatalmas testével elállta az útját.
  - Hé, mi történt veled? Az egyik szemed bedagadt!
  - Törődj a saját daganataiddal! - vetette oda Frank szárazon, és megpróbált úgy tenni, mintha nem venné észre, hogy a többiek gúnyosan kuncognak.
  - Hadd, vegyelek egy kicsit kezelésbe - makacskodott Leo.
  - Menj a pokolba! - Frank erélyes mozdulattal lerázta magáról a vállára nehezedő kezet, aztán gyors léptekkel sietett a falhoz támasztott holmijáért. A bevetésre kerülő csapatok felosztása szerint a katonák párosával mentek harcba. Leo volt Frank társa. Birkózó korában sok ütést kapott, meglehetősen roggyant és kissé bamba volt. Frank ezt kihasználta, és kedve szerint irányította.
  - 141-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 141-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
  - Vigyázz!
Mindannyian vigyázzállásba merevedtek, amikor Corven főhadnagy belépett. Több mint két éve volt az osztag parancsnoka. Inkább jóságos családapához hasonlított, semmint marcona katonához: nagy, megértő szeme, festetlen őszülő haja és homlokán a néhány ránc egy filozófushoz tette hasonlatossá. De mindenki tudta már, hogy a jóságos arc mögött kegyetlen, vérengző agy rejtőzik. És féltek tőle.
  - Pihenj, pihenj! Öt perc a felkészülésre.
Az emberek gyorsan kinyitották a felszerelésüket, tartalmazó zsákokat, és öltözni kezdtek: rádiós sisak, aztán az első, a sugárvédő öltözék, majd a második, a golyóálló védőruha és az álcázó szkafander. Végül mindenki a társa fejére illesztette a tetőrostéllyal ellátott sisakot, és ellenőrizte, hogy tökéletesen illeszkedik-e a felszerelés többi részéhez. Négy perc múlva valamennyien felsorakoztak a szemlére, Corven megvárta, amíg letelik a hátralevő idő, aztán elvonult a sor előtt, alig pillantva rájuk. Az történt, amitől Frank tartott, előtte állt meg. - Mi történt az arcoddal?
  - Megütöttek, uram.
  - Valaki ebből az osztagból? - A tiszt arckifejezése elkomorult.
  - Nem, uram.
  - Nos, legközelebb vigyázz jobban. Remélem, semmid nem tört el.
  - Nem, uram, teljesen jól vagyok. - Frank kezdte érezni, hogy fél: zárkába kerülhet, és akkor búcsút mondhat a hadizsákmánynak. De megkönnyebbülten látta, hogy a tiszt mosolyog és továbbmegy. Corven érdeke is úgy kívánta, hogy valamennyi embere jelen legyen: a szokások értelmében az osztag zsákmánya után illette százalék.
  - Jól van, fiúk, hamarosan ránk kerül a sor. Tudjátok, mi vár ránk. Egyikőtök sem újonc, tehát remélem, megfelelően viselkedtek akkor is, ha bevetés közben szétszóródnánk: vegyétek fel. a kapcsolatot a központi egységgel. Kódjelünk ST 150. Van kérdés?
  - Uram! - Mab őrmester előrelépett.
  - Mi az?
  - Az információs szolgálat nem szól eléggé világosan arról, hogy milyen jellegű ellenállással fogunk találkozni. A jelentés leírja a bolygó fizikai tulajdonságait, de semmit sem mond a civilizáció típusáról, a fegyverekről...
Frank sosem törődött azzal, hogy mi vár rá. Nevetségesnek tartotta, hogy azon töprengjen, hány lábuk, karjuk és fejük van a bennszülötteknek, mivelhogy szabályszerűen legyilkolt minden lényt, amely mozgott. Az aprólékos információk beszerzéséről azután Leo gondoskodott.
  - Nyilván mindezt nem szükséges tudni a küldetés céljáról.
  - De ha esetleg a lakosok emberi lények? Ha...
  - Hagyja csak, őrmester. - Corven enyhe nyomatékkal ejtette ki a szavakat, és ez elég volt ahhoz, hogy a tisztes abbahagyja a kérdezősködést.
  - Igenis, uram - mormogta Mab egy cseppet sem elégedetten.
Abban a pillanatban az ő osztagukat szólították.
Egy bolygót megtámadni a XXV. században olyan vállalkozás volt, amely nem sok izgalmat okozott a flotta tábornokainak. A megtámadott világok nagyon ritkán haladták meg a civilizáció olyan fokát, ami már gondot jelentett volna számukra. A legtöbb esetben olyan népekkel kerültek szembe, amelyek lassú tüzelésű vagy egyenesen rugós vagy izommeghajtású fegyvereket használtak. Tehát a vezérkar többsége nem is tartott már a flottával, több millió fényévnyire fekvő villájukban maradtak, mindössze azzal törődtek, hogy időnként tájékozódjanak, hol tartanak éppen a hadműveletek. A tengernagyi űrhajók számítógépei elvégezték helyettük a parancsnokolás és a koordinálás feladatait, ráadásul kétség sem fért hozzá, hogy sokkal jobban, mint ahogy ők maguk végezték volna. Amikor azután az akció befejeződött, nem maradt más teendő, mint tájékoztatni a kormányt, hogy lett egy újabb, gyarmatosításra alkalmas bolygójuk. A hálás Állam a szokásos kitüntetésekkel és a hozzájuk tartozó jutalmakkal fejezte ki elismerését.
Az élet azok számára sem tartogatott különösebb izgalmakat, akik a flottánál harcoltak. A nagy űrhajók felderítő repülést végeztek a célpontul kiválasztott bolygó körüli pályán. Soha senki sem panaszkodott az előzetes felmérésekre, és senki sem vette magának a fáradságot, hogy elmélyültebben tanulmányozza őket. Azonnal akcióba léptek, és dühödt, pontosan beprogramozott bombázásokkal szétzúzták a településeket. Mikor a rombolás már majdnem tökéletes volt, megjelent a bevetésre küldött gyalogság. A katonák megállapították, hol vannak még épségben maradt területek, és befejezték a hadműveletet; a túlélőket azután a gyűjtőhelyekre hajtották. A bennszülötteket a gyarmatosítók vették kezelésbe. Megkezdődött átnevelésük, az a művelet, amely néhány évtized leforgása alatt kipusztítja majd őket. Végeredményben az emberi civilizációnak minden új világ harmincezer ember és vagy ötven űrhajó két- vagy háromhavi munkájába került.
Ami a költségeket illeti, volt, aki azt javasolta, használjanak robotosztagokat, sokkal hatékonyabbak és nem olyan költségesek, mint az emberek. De a javaslatot elvetették azzal az ürüggyel, hogy a hadsereg remek alkalmat nyújt a galaxis túláradó vérmérsékletű ifjúságának, hogy kitombolja magát, főleg azoknak, akik nem tudtak a különböző termelési folyamatokba beilleszkedni. Továbbá az sem volt titok, hogy a robotokat esetleg egyetlen monopóliumcsoport is ellenőrzés alatt tarthatja, míg a hadsereg köré többféle és egymással ellentétben álló érdekcsoport tömörült.
A rakéta sebessége csökkent; beálltak a leszállópályára.
  - Ötezer méternyire vagyunk - mondta kabinjából kihajolva a pilóta.
  - Helyes, leszálláshoz felkészülni! - Corven parancsnok felállt, és az órájára pillantott. 
  - A megszokott eljárás - tette hozzá. 
  - Kettesével haladjatok előre, minden pár tíz kilométernyire legyen a másiktól. Én a rakétával középen követlek, és jelzem az élőlények lelőhelyeit. Óránként húsz kilométeres sebességgel haladjatok délkeleti irányban. Ez minden. - Aztán eszébe jutott egy fontos részletkérdés. 
  - És ne vesztegessétek az időt azzal, hogy magányos bennszülötteket ejtetek foglyul. 
  - Jelentős pillantást vetett Mab őrmesterre, aki értett belőle, és lehajtotta a fejét.
  - Sisakrostélyt leereszteni! Próbáljátok ki a rádiót. Jó a vétel?
Mindenki bólintott. Aztán egy régi hagyományhoz híven, a rádió vidám indulót kezdett közvetíteni.
  - Oldalajtót kinyitni!
Kékes fény árasztotta el az űrhajó belsejét. Az álcázó szkafanderek rögtön magukba szívták a színt, és az emberek mintha azonnal eltűntek volna. Frank és Leo ugrott ki elsőnek. A gravitációs övek fenntartották őket a levegőben, miközben a rakéta eltávolodott, puha gőzcsíkot vonva maga után.
  - Milyen szép! - kiáltott fel a hajdani birkózó az alattuk kibontakozó föld látványára.
A láthatár szélén felkelő nap halványkék sugaraival átmeg átszelte a ködcsomókkal teli légréteget, sokszínű szivárvány bontakozott ki. Amint szintről szintre lejjebb haladtak, az emberek már ki tudták venni a rájuk váró világ részleteit. Erdő borította az alacsony dombok szabálytalan vonulatát. Az ősvadonon innen és túl megművelt rétek és földek tanúsították, hogy értelmes munkát végeznek itt. A talaj felszínét sok-sok árok szabdalta mértani formákra, főleg hatszögekre. Mindenütt a napnak ugyanaz a kék színe uralkodott.
  - Milyen undorító! - állapította meg Frank. Barátját be sem várva meggyorsította a leszállást, amíg meg nem érintette a talaj fölé tíz méterrel felnyúló növények lombozatát.
  - Várj meg, túl gyorsan haladsz - tiltakozott Leo.
  - Igyekezz, ostoba! És ne ordíts; hallani akarom, amikor élőlényeket jeleznek.
Abban a pillanatban érkezett rádiójuk fülhallgatójába Corven főhadnagy hangja:
  - Frank, tőled jobbra, kétezer méternyire bennszülöttek vannak.
  - Értettem. Hallottad, dagadt? Te menj előre, és igyekezz. Egyébként olvastad a felderítők jelentését? Milyenek ezek az élőlények?
  - Te miért nem olvasod el soha, Frank? Tudod, hogy nélkülözhetetlen; emlékszel, amikor azon a homokbolygón egy álló napon átkérődzők csordáira lövöldöztél, közben hagytad, hogy elszökjenek a növény formájú bennszülöttek? Egy ütegük váratlanul hátba is támadott.
Hogyne emlékezett volna rá. Egy hónapot kórházban töltött a sebeivel, kettőt meg börtönben. Ennek az epizódnak az emlékétől még zordabb lett.
  - Idefigyelj, te rakás szerencsétlenség! Azt kértem, mondd meg, milyen formájúak az élőlények, nem azt, hogy prédikálj.
  - Jól van, ne dühöngj. Akkorák, mint egy nagy teknősbéka, és hatszögletű prizmához hasonlítanak. Egy csomó vibráló szőrzeten közlekednek. Nincsenek végtagjaik, és nem
tudni, hogyan védik magukat. Úgy tetszik, nem veszedelmesek, legalábbis nem túlságosan.
Egy percnyi repülés után elérték a kijelölt területet: gyorsan siklottak egy sűrű cserje felé, és elbújtak a lombok között.
  - Látsz valamit?
  - Nem.
  - Körözz egyet.
Leo megpróbált tiltakozni, azután engedelmeskedett. Beigazította az öv vezérlőrendszerét, és ismét felemelkedett, egyre szélesebb köröket írt le a levegőben.
  - Észlelsz valamit?
Társa tagadó választ adott. Frank épp idejében dugta ki fejét a lombok védővonalából, hogy két golyó pendüljön sisakján. Az ütés a földre terítette. Káromkodások sorozata harsant.
  - Te rohadt fattyú! Itt vannak velünk szemben, eltaláltak!
  - Megsebesültél? - Leo siránkozása még jobban feldühítette Franket. Újabb golyók földcsomókat lövelltek fel a teste körül.
  - Lőj, te hülye, lőj!
  - De nem látom őket, nem látom! - kiáltotta Leo mentegetőzve.
Leo továbbra is a levegőben körözött, a rejtőzködő lövészek heves tűzzápora követte. Frank már attól tartott, hogy a védőöltözetet átlyuggatják a jégesőként hulló golyók, és hosszú ugrásokkal igyekezett lőtávolon túl kerülni. 
„Ezek kövek - mondta magában, amikor a körös-körül pattogó kemény tárgyak szabálytalan formáját megpillantotta. - Vajon hogy tudják ekkora erővel hajigálni?"
Észrevett egy árkot. Habozás nélkül gyors mélyrepüléssel belevetette magát; nagy toccsanással érkezett az árok mélyén húzódó olajos folyamba: két bennszülött volt ott félig elmerülve, és amint meglátták, tovasiklottak.
 „Itt vannak a rohadt fattyúk!" - gondolta dühöngve a katona. Megragadta a puskáját, és lőtt. A két élőlény nagy robbanással szertefoszlott, Frank agyában két terebélyes, hatszögletű pasztilla futó emléke rögződött róluk, szabályos négyszög alakú arcuk és sok vékony, állandó mozgásban levő tapogatójuk volt.
  - Most látom őket, most látom! - ordított Leo a magasból.
  - Hát akkor lőj!
Robbanássorozat remegtette meg a földet. Frank az árok partján lehasalt, és igyekezett újabb célpontokat felfedezni. Társának lövéseitől kigyulladt és már kezdett füstfelhőbe burkolózni egy kis, kúszónövényekből álló erdő. Öt bennszülött bukkant elő; az utolsó sebesültnek látszott; nehézkesen vonszolta magát tapogatószáracskáin, és a többiek hamarosan messze elhagyták. Az egyik élőlény mégis észrevette, futás közben gyorsan irányt változtatott, odaért társához, megállt mellette, és a hátára vette. Oly gyorsan történt, hogy Frank nem is értette, hogyan ment végbe. Mikor az élőlény a sebesülttel menekülni kezdett, a puska lövedékei egymás után eltalálták őket: furcsa, esetlen tömbbé váltak a mező középén. Frank a többi menekülőt is megölte. Aztán visszament, hogy jobban megnézze a tömböt: valóban furcsa képződmény volt a halál mozdulatlanságában egymásba csavarodó két alak; művészien hátborzongató szoborkompozíció.
Corven főhadnagy hangja riasztotta fel töprengéséből:
  - Frank, Leo, hogyhogy még ott vagytok? Mozgás!
  - Igenis, uram, meglehetősen nehezen sikerült lokalizálni az élőlényeket; itt minden halványkék,..
  - Semmi baj. Most siessetek előre, tíz kilométerrel lemaradtatok a többiektől.
  - Hallottad, Leo? Igyekeznünk kell - mondta Frank. A magasba emelkedett, és az egyre inkább a nap színét felöltő látóhatár irányába fordult. Hátvédje utolérte és dohogott.
  - Ezen a rémes helyen még egy törött cserepet sem találunk, hogy valamiféle érdemet szerezzünk. Láttad azokat a micsodákat? 
Ruhájuk sincs, sisakjuk sincs, egyáltalán semmijük; azt sem tudom, mivel lőttek ránk.
  - Nem volt fegyverük, egyszerű kövekkel dobáltak.
  - Kövekkel? Azt hogy csinálták, ha karjuk sincsen?
  - Egyetlen magyarázat lehetséges: bizonyára megvan rá a képességük, hogy az agyukkal vagy valami más hasonló módon irányítsák a tárgyakat; tehát azt hiszem, ránk hajigáltak mindent, ami csak az útjukba került, és micsoda erővel! Majdnem elrepedt a sisakom. Hallottál valamit, miközben legyilkoltuk őket?
  - Nem, azt hiszem, nem.
  - Én igen, mintha valaki nyöszörgött volna; akkor azt hittem, valami zörej van a rádióban, de most már nem vagyok olyan biztos benne... ezek az agyukat használják a kezek, a száj helyett... 
Leo nevetett.
  - Igazán kár, hogy le kell pörkölnünk őket - állapította meg.
  - Valamennyi csapatnak, valamennyi csapatnak, forduljatok az alakulat középpontja felé, egy város van arra! Közelítsétek meg, de ne támadjatok: úgy tűnik, van valami nehézség. Személyesen megyek oda a rakétával.

MÁSODIK FEJEZET

A gyűlésterem szokás szerint tele volt ifjú szektorvezetőkkel. Alar Desaix a szónoki emelvényre lépett, és igyekezett leküzdeni mélységes megrendülését; ez mindig elfogta, valahányszor ebben a megtiszteltetésben részesült. Bár a Carbonaria egyik legjelentékenyebb vezére lett, érintetlenül megőrizte egyszerűségét és félszegségét, ezért a tömegek rokonszenvesnek találták, és a legfőbb vezetőség is jó szemmel nézte. Kicsit pirulva várt, hogy a tapsvihar elüljön.
Aztán beszélni kezdett:
   - Barátaim, az ígéretek és a hatalmas tömegmegmozdulások ellenére a galaxis haderői megtámadtak egy újabb bolygót: ez a bolygó a Gelbelex.
A tiltakozó kiáltások kórusa nyomta el szavainak visszhangját; Alar megvárta, amíg csendlett, majd folytatta:
  - A VII. Flottát vetették be, amely hivatalosan gyakorlaton tartózkodik a külső övezetben; de hála hűséges informátorainknak, ez az álnokul végrehajtott hadművelet nem marad sokáig titokban. Aminthogy az a tény is hamarosan nyilvánosságra kerül, hogy azon a bolygón ott tartózkodik egyik emberünk, egy azok közül, akik saját életük kockáztatásával hívják majd fel a figyelmet erre az újabb felháborító és elítélendő bűntényre, amelyet valamennyi élőlény szabadsága és léte ellen követnek el. A közvélemény egyszer és mindenkorra lássa be ezeknek az agressziós támadásoknak kegyetlenségét és becstelenségét, amelyek következtében civilizációk egész sora pusztul el csak azért, hogy a kormányhoz és a hadsereghez kapcsolódó, üzletemberek spekulációit kiszolgálják. A féktelen terjeszkedési politika áldozatai között ezúttal hozzánk hasonlatos férfiak és nők is lesznek, ez pedig a támadók törvényei értelmében is bűntettnek számít. Alar egy percre elhallgatott, hogy mély lélegzetet vegyen, és csillapítsa növekvő izgalmát. Mikor arca visszanyerte természetes színét, folytatta:
  - De ne ringassátok magatokat illúziókba. Az út, amelyen elindultunk, akadályokkal teli. A kormány és a parazitákból álló szövetséges klikkjei minden eszközzel igyekeznek törvényen kívül helyezni bennünket, hogy eltiporhassanak. Valamennyien ismerjük provokációs módszereiket: sokunkra gyakoroltak már nyomást, sokunk ellen alkalmaztak erőszakot, és voltak, akik életükkel fizettek az igazságba vetett hitükért, Holnaptól még súlyosabb támadásokkal kell számolnunk. Holnaptól a galaxis valamennyi bolygóján tudomást szereznek az új agresszióról; információs szolgálatunk emberei elterjesztik a hírt, és feltárják a bizonyítékokat. Minden városban gyűlések lesznek. Ha minden jól megy, a kormány megbukik, és új választásokra kerül sor.
Szavait percekig tartó taps szakította félbe.
  - Mindennek tudatában is fel kell azonban készülnünk a legrosszabbra: nem hiszem, hogy ellenfeleink az erőszakos eszközök bevetése nélkül megadnák magukat, tehát óvatosságra intelek benneteket. Ettől a perctől kezdve a már ismert rendkívüli állapot törvényeit kell követnünk. Ki-ki, amint visszatér saját szektorába, a komputereink előírásai szerint cselekedjék. A biztonsági szolgálat emberei új védőszkafandereket és új fegyvereket kapnak. Felelősségük megnő: ne feledjük, az ő egyik fegyverük az erőszak. Holnap nagy harcra kerül sor; mindenki tegye meg a kötelességét, hogy diadalmaskodjék az igazság. Éljen Carboneria!
Kórusban felharsanó éljenzés töltötte be a termet. Alar lehajtotta a fejét, és kiment. Senkinek nem nézett a szemébe. Közben már egy másik szónok lépett fel a pódiumra. A folyosón robottestőre tisztelgésül zümmögött egyet.
  - Szép beszéd volt, uram.
  - Köszönöm. Vannak hírek a Gelbelexről? - kérdezte Alar. A kijárat felé indult, és a robot hosszú fémlábain melléje siklott, miközben agyberendezése a központi irányítókomputerrel kapcsolódott össze, hogy megkapja gazdája kérdésére a választ.
  - Igen, uram. A 21-es információs megbízott néhány bombázáshullámot észlelt a saját körzetében; a 6-os megbízottal nincs többé kapcsolat; a 15-ös és a 17-es megfigyelő gyalogsági támadásról küldött felvételeket; a többiek valamennyien bevetésre várnak. A mi informátorunk az első támadási akcióban vesz részt: igyekeznek vele kapcsolatba lépni.
A férfi aggódva kérdezte:
  - Ki volt a 6-os megbízott?
  - Vojin Abenus, egy fiatalember a középső övezetből. Nem tartozik az ismerősei közé, uram.
Alar arcán egy kis megkönnyebbülés tükröződött.
  - Azt hiszem, hazamehetünk. Jó kemény nap vár ránk holnap.
Mindketten a teraszon parkoló autóba szálltak. A város fényei kezdtek felgyulladni az új éjszaka közeledtére. A lakott övezetek különböző szintjein a közjárművek hosszú szerelvényei ontották magukból a névtelen dolgozók tömegeit, akik befejezték aznapi munkájukat. Alar mozdulatlanul ült a helyén, és szeme beitta a látványt. Hallhatta az arc nélküli emberek elmosódó beszédfoszlányait, a gyerekek éles kiáltozását, a színházakból kiszűrődő lágy zenét, a bordélyok kihívóbb muzsikáját, az eleven folyam egy részét lassan magába nyelő sok szórakozóhely reklámrikkantásait. Amint elnézte, hogy elevenedik meg az addig mesterséges mozdulatlanságba dermedt város, érezte, elfogja a rettegés.
  - Vajon megértik-e? - mondta ki hangosan gondolatát.
  - Nem tudok felelni a kérdésére, uram. Nincs meg hozzá az összehasonlítási kódom.
A robot válasza felriasztotta rövid kábulatából.
  - Bocsáss meg, nem állt szándékomban kérdést intézni hozzád. Induljunk.
Az autó halk zizzenéssel felemelkedett, és a mágneses futócsatorna felé haladt. Apró zökkenés jelezte, hogy bejutott. Alar és a robot várakozott néhány percig, míg szabad pályát jelöltek ki számukra, aztán a jármű rásuhant az égboltot átszelő láthatatlan útra. A város eltűnt, csak az este félszeg sötétsége maradt a helyén, ezt olykor-olykor megtörték az útjukat keresztező járművek reflektorfényei.
  - Célszerű lenne felölteni a védőszkafandert, uram.
  - Követnek minket?
  - Igen, uram. A Carboneria palotájából. Úgy látszik, valakinek nem tetszett a beszéd.
„Bizonyára ismerik már a terveinket, és nem akarják vesztegetni az időt - gondolta Alar, miközben belebújt katonai öltözékébe. 
  - Még szerencse, hogy nem közöltem pontos adatokat. A kémeik bizonyára mindenhová befurakodtak."
  - Jelezd a központnak, keressék, ki az áruló, és gondoskodjanak a helyettesítésemről, ha esetleg engem kivonnának a forgalomból. - Egy kis remegés fojtotta el a hangját. 
  - Egek! Azt hiszem, félek.
  - Ez természetes reakció, uram. Akar egy nyugtatót? 
  - Nem, semmi kábítószert: az ilyesminek mindig ellene voltam.
Az este éjszakába fordult, és furcsa hűvösséget árasztott. A robot rendíthetetlenül ellenőrizte a radargépen a távolságot, ami az üldöző gépkocsitól elválasztotta őket. Alar vakon bízott a robotban: a forgalomban levő legjobb gépek közé tartozott, és a szervezet további módosításokat hajtott végre rajta, hogy fokozzák teljesítőképességét. Már többször kimentette veszélyes helyzetekből; maga az a tény, hogy állandó kapcsolatban volt a párt komputereivel, azt az érzést keltette benne, hogy nincs egyedül.
  - Jobb lenne, ha nem menne haza, uram. Használhatjuk valamelyik titkos menedékhelyet.
  - Rendben van, menj, amerre a legjobbnak látod. Sikerül leráznod őket?
  - Lehetetlen, kémlelősugarakkal akaszkodtak ránk. Csak két választásunk van: 
  Vagy elhagyni az autót, vagy szembeszállni velük. Kérek felhatalmazást, hogy ölhessek, uram.
Semmitől sem iszonyodott jobban, mint az erőszaktól; ölni, ezt az igét igyekezett ritkán használni, és sohasem egyes szám első személyben.
  - Hagyjuk el az autót. Ami a kért felhatalmazást illeti: elutasítva.
A robot egy pillanatig hallgatott; Alar érezte, hogy kapcsolatba lép a mozgalom vezetőségével.
  - Sajnálom, uram, de a központ ragaszkodik hozzá, hogy szíveskedjék a felhatalmazást nekem erőszak alkalmazására megadni, amennyiben szükség lenne rá.
A férfi felsóhajtott. Megint félni kezdett. Megértette, hogy nem szabad elvi kérdések védőbástyája mögé húzódnia; közel a döntő összeütközés, és a Carboneriának szüksége van rá: engedett.
  - Felhatalmazás megadva.
Az autó lesiklott a mágneses pályáról, és a föld felé haladt.
  - Uram, amint lehet, kiugrunk ott az erdő fölött, ha előbb le nem lőnek minket.
A férfi arcán apró izzadságcseppek csurrantak lefelé, ingének nyaka elnyelte őket. Érezte, hogy száraz a torka, kezével önkéntelenül az ülés szélét markolta. Szeretett volna valahol másutt, a könyvei között lenni, mint akárki más, aki szereti a békességet, 
  a nyugalmas életet... - Megláthatnak, miközben leugrunk?
  - Megláthatnak, uram.
Az erdő sötétlő foltja gyorsan közeledett. Az autó súrolta a fenyőfák hegyes csücskeit, úgy imbolyogtak, akár egy viharos tó hullámai.
  - Három másodperc múlva ugrás, uram.
Alar a 6-os megbízottra gondolt, aki nem felel többé, meg a háború sújtotta bolygókon eltűnt többi emberre...
  - Most ugorjon, uram.
Az éjszaka hidege arcul csapta a sisak felemelt rostélya alatt; ösztönösen leeresztette, és belehullott a sötétségbe. Érezte a testéhez csapódó ágak kemény ütését; fulladozva
próbálta lassítani a zuhanást a gravitációs öv vezérlőrendszere segítségével. Egy vastag ág ütése elkábította. Amikor földet ért, csak aludni kívánt. Fejét a fűszőnyegbe fúrta, és élvezte a csendet. Néhány méterrel távolabb a robot simán földet ért, és csendben várta, hogy az ember magához térjen. Távoli robbanás jelezte, mi lett elhagyott autójuk sorsa.
  - Nem láttak meg, ugye?
  - Nem, uram, tovább követték az autót.
  - Rendben van, mehetünk. Ez még csak a kezdet, holnap keményebb feladatok várnak ránk. 
  - Most nem félt. Felállt, és követte a robotot. Háta mögött az erdő kellemes emlékké változott, egy pillanattá, amelynek az a sorsa, hogy lassan elenyésszen majd az emlékezetében.

HARMADIK FEJEZET

A láthatatlan akadály könyörtelenül meggátolta továbbhaladási kísérleteiket. Leo különösebb meggyőződés nélkül még egy utolsót lökött rajta a vállával.
  - Akárha gumifalnak ütköznék - mondta. 
  - Egyetlen lépésnyit sem tudok előbbre jutni.
Frank az árok fedezékéből intett neki, hogy térjen vissza. Azon a titokzatos akadályon túl egy város terült el, egyforma kék épületekből álló abszurd település; a civilizáció jelenlétének egyetlen bizonyítéka a leszállás pillanata óta. Semmiféle díszítés vagy jel nem segített, hogy egyik házat a másiktól megkülönböztessék. Mintha egy szeszélyes gyerekkéz dugdosott volna megannyi hasábot a földbe. A katona hiába próbált azon az egyhangú épületcsoporton bármit is felfedezni, ami gazdag hadizsákmányt ígér. A ragacsos nedvességből, amely a lábát nyaldosta, olykor-olykor előugrott egy apró kígyó, és igyekezett belemarni a lábikrájába. A védősugarakkal felszerelt szkafanderen azonban hiábavaló volt minden erőfeszítése. A kis állat elbizonytalanodva bukott vissza a vízbe, hogy aztán megújult erővel lendüljön újabb támadásba.
Leo teljes súllyal a társa mellé zöttyent.
  - Mit gondolsz, mi rejtőzik e mögött? - kérdezte.
  - Azt gondolom, hogy az átkozott agyukat használják: sok ezer agy koncentráltan ver vissza minden közelítő szilárd anyagot.
  - Persze egy szép kis sugárbombázás mindent megoldana.
  - Ostoba, akkor a levegőbe repülne az egész város, még szilánkjai sem maradnának. Hagyjuk, hogy Corven határozzon.
És a főhadnagy határozott: vakító villám csapott a lakott terület közepébe.
  - Annak a fattyúnak ugyanaz az ötlete támadt, mint neked.
Néhány ház teljesen eltűnt a lángok között, több másik füstölni kezdett. Újabb villámlás, újabb tüzek. Leo óriási izgalommal, elmélyülten szemlélte az eseményeket. Szép játék volt: a levegőt átszelő sugár, az égő házak, az égboltot elárasztó fekete füstcsóvák.
  - Előjöttek a kék pasztillák! - kiáltott.
Valóban, az üres utcák megelevenedtek, a tűz elől menekülő élőlények csak úgy nyüzsögtek. A parancsnok hangja törte meg a látványosság hangulatát:
  - Rajta, fiúk, most ti következtek! Nem hiszem, hogy volnának még akadályok.
Leo habozás nélkül előrelendült. Frank azonban várt, hogy lássa, talál-e újabb akadályokat a barátja. Mikor azután megbizonyosodott róla, hogy nem, követte. A távolban megpillantotta az első csapatot, amint már be is hatol a külvárosi háztömbök közé. Robbanások hallatszottak. Néhányan csekély ellenállást tanúsítottak. Amikor a katonák a házakhoz értek, szilárd testek lövedékzápora fogadta őket. Akrobatikus ugrásokkal igyekeztek kivédeni.
  - Ott vannak! - Frank társa néhány bennszülöttre mutatott, gyorsan siklottak tova 
  rendkívül mozgékony tapogatóikon.
  - Hagyd őket. Inkább próbáljunk behatolni valamelyik épületbe.
  - Mit gondolsz, hogyan lehet bemenni? Nem látsz valamiféle nyílást? 
Frank nem is figyelt rá. 
  „Lennie kell! - mondta magában. - Elvégre valahogy nekik is be kell menniük."
Körülrepült egy épületet, egyenként gondosan végigtapogatta a sima falakat. Nyomát se találta semmiféle bejáratnak. Átsiklott egy másik épülethez. Semmi. A barátja követte a magasban, gondosan tüzelt a bennszülöttek néhány kis merész csoportjára, akik a megszokott és ártalmatlan kövecskék hajigálásával próbálták megállítani őket.
  „Ezek a lakások bizonyára teli vannak holmival - gondolta Frank, miközben faltól falig repült. - Ha ők ki-be járnak itt, nekem is sikerülnie kell!" 
Mintegy gondolatai megerősítéseképpen, az élőlények megjelentek, majd eltűntek a semmiben, Leo puskatüze üldözte őket.
  - Frank, túlságosan előrementél. Kockáztatod, hogy mögéd kerülnek.
Corven hangjára megtorpant, abbahagyta a kutatást. Nem szívesen bár, de lefelé kezdett repülni, ott azután a menekülni próbáló hatszögletű lényeken töltötte ki haragját. Észrevett néhányat. Lőtt. Az egyik halványkék szilánkokra hullva robbant szét. Megcélozta a másikat, aztán hirtelen ötlettel mégsem lőtt. Megvárta, amíg az élőlény egy házhoz közelít, és egy kisebb lövéssel megsebesítette. Az élőlény megperdült saját tengelye körül, majd megállt. Frank gyorsan melléje siklott. Az oldalán, ahol a golyó eltalálta, mély seb keletkezett, sűrű, ragadós massza ömlött belőle, és a sebhely fölött rögtön megszilárdult.
  „Remélem, nem halt meg" -gondolta a katona.
Leo egy ház tetejéről kíváncsian szemlélte a jelenetet. A seb néhány perc múlva tökéletesen behegedt, és a pasztilla ismét megmozdult. Apró tapogatói bizonytalanul vizsgálgatták a talajt. Értelmetlen zümmögés jutott él Frank agyáig. 
  „Az ő agyműködésének hullámai. Talán megpróbál velem kapcsolatot teremteni." 
Valóban, szorongató súlyt érzett az agyában, mintha valaki át akarná vetíteni beléje saját szorongását. Aztán a furcsa lény megmozdult; a tapogatók kínkeservesen vonszolták előre a testét. A katona kis távolságból követte. Ismét érezte azt az agyi kapcsolatot, amely kavargó félelmet keltett benne. De tudta, mit akar. „Mozogj, kicsike. Menj be a házba szépen." Az élőlény egy épület sima fala felé igyekezett. Egyszerre csak semmivé foszlott.  
  „Elnyelte a föld... A föld alatt tűnt el.
A katona egy percet sem várt tovább, oda röppent, ahol a bennszülött eltűnt. Mikor leereszkedett ugyanarra a pontra, nem érzett talajt a lába alatt, és lezuhant az ürességbe.
  - Frank, hová tűntél? Nem látlak.
Leo hívása riasztotta fel a döbbenetből, amely elfogta abban a pillanatban, amikor lezuhant a sötét verembe. A meglepetéstől a gravitációs övet sem tudta működésbe hozni, és alaposan megütötte magát, mikor leesett. Három méterrel a feje fölött halvány hatszög jelezte a kívülről láthatatlan lyukat, amelyen át behatolt: ez volt tehát a bejáratuk.
  - Frank, élsz?
  - Persze hogy élek, te állat! - válaszolta elégedetten. 
  - Közöld a többiekkel: felfedeztem a módszert, hogyan lehet a lakásaikba bejutni. Mondd meg nekik, hogy járják körül mindegyik épületet néhány méternyi távolságra a faltól. Nem látnak majd semmit, de azután rábukkannak. És most hagyj dolgozni.
A sűrű sötétség miatt a katona kénytelen volt sisakjára csatolni az infravörös fényszórót. A lakóhely belsejében semmi nem okozott számára meglepetést. A hosszú évek alatt hozzászokott a rendkívüli eseményekhez és a legkülönösebb tárgyak látványához. Érdeklődése egyedül arra irányult, hogy felmérje mindannak értékét, amit lát.
Egy kis székecske emelkedett fel a padlóról, és keményen nekiütődött. A katona káromkodva terült el. A szoba közepén egy súlyos kőalkalmatosság indult meg lassan feléje. 
  „Agyon akar nyomni a fattyú! - gondolta a férfi rémülten. 
A kőből készült tárgy azonban nagy puffanással a helyére zökkent. - Nem sikerül neki, az ereje végén járhat." Frank megmarkolta a fegyverét, és az élőlényt kezdte keresni. Átment a szomszéd helyiségbe. Mielőtt még meglátta volna a pasztillát, már érezte a jelenlétét; határozottan észlelt egy szavakkal ki nem fejezhető üzenetet: izgalom volt benne, félelem, élni vágyás. Önkéntelenül felfogta: az az abszurd módon másféle teremtmény könyörületet kér. Megszánta. De csupán egyetlen pillanatra. Amint meglátta, lőtt. A következő percekben már a hadizsákmány után kutatott: unalmas, de gyakran kitapasztalt munka volt ez. Mikor visszatért a napvilágra, a csizmaszárára rögzített zsák félig tele volt.
Leo elégedetten várt rá; a zsák domborodásából nyilvánvalóan látszott, hogy társa kielégítő zsákmányt szerzett. Egyetlen katona sem gazdagodott meg az így összeszedegetett apróságokból, de a flotta orgazdáitól mindig lehetett értük valami pénzt kapni, amivel fizetésüket kiegészíthették.
  - Őszinte elismerés valamennyiünktől, vén róka - mondta a társ. 
  - Igyekezzünk, mielőtt a tűz szétrombolja a várost.
  - És mi lesz az élőlényekkel?
  - Menekülnek, mint a riadt birkák. 
  Egyenesen a 153-as osztag zónájába jutnak: egy gonddal kevesebb.
Harminc méter magasságba emelkedtek, ahonnan jól látszott, hogy pasztillák nyüzsgő tömege távolodik a lakott területtől.
  - Hamar megtanulták a leckét - állapította meg vidáman Leo.
Frank azonban nem figyelt rá, kiszemelt egy házat, és arrafelé indult. A fosztogatás ideje nem alkalmas a beszélgetésre. Gyorsnak kell lenni, megelőzni a tüzet, a bajtársakat, az elkerülhetetlenül felhangzó parancsszót, amely véget vet az akciónak. A katona lihegve járt ki-be az épületekben. Frank jól ismerte ezeknek a perceknek tébolyult mámorát: egy felmérő szempillantás, megkaparintani, ami tetszik, szétrombolni, ami útban van. A zsák természetesen alig tíz perc alatt színültig megtelt. De a kutatás nem maradhatott abba. Mindig újabb, nyilvánvalóan nagyon értékes holmit pillantott meg az ember, amit feltétlenül el kellett venni. Ilyenkor azután újra át kellett értékelni a már birtokba vett tárgyakat és gyakran - hogy az újabbnak helyet szorítson - eldobni azt, amit egy másodperccel korábban még felmérhetetlen értékűnek tartott. Így folyt a verseny az emberek és a lángok falánksága között. Groteszk látványosság, Corven főhadnagy távolról, a város fölött emelkedő domboldalról élvezettel figyelte. Neki nem volt arra szüksége, hogy részt vegyen ebben a munkában: a feladat végeztével bőséges százalék illette az összeharácsolt zsákmányból, Amikor úgy gondolta, hogy itt az ideje, visszatért a rakétába, és felszólította embereit: foglalkozzanak ismét katonai kötelességeikkel.
Frank és Leo a többiekkel egyszerre indult vissza harci állásához, zsákmánnyal megrakodva. Újra felsorakozott az alakulat átfésülésre, hogy továbbhajtsa a menekülő bennszülöttek rémült tömegét.
  - Gondolod, hogy sokat ér ez a holmi? - kérdezte az egykori birkózó, duzzadó zsákjára csapva.
  - Reméljük - felelte Frank. - De azt hiszem, ez minden másnál értékesebb... Ezer rongyot ér, vagy talán ötezret is. - Egy drágakövet vett elő szkafandere zsebéből. Mintha színes sugarak robbantak volna ki az ékkőből a napfényben.
  - Jaj, mamám, csodálatos! Mit gondolsz, gyémánt?
  - Valami olyasmi, és abban biztos vagyok, hogy az a szemétláda Corven nem kaparintja 
  a markába. 
  - Frank eltüntette a drágakövet.
  Abban a percben harsant fel a tiszt hangja:
  - Valamennyi osztagnak, folytatni az előrenyomulást! Igyekezzetek! A továbbiakban nem lehetnek problémák.
Ez a jóslat túlságosan optimistának bizonyult; alig néhány perccel azután, hogy elhagyták a lakott területet, Frank valami rendellenes dolgot észlelt. Csak egyetlen fénylő villanás volt, valami ezüstös csillogás, amely élesen kivált a bolygót elárasztó halványkékségből. A katona elbizonytalanodott, és bekapcsolta a rádiót.
  - Főhadnagy úr - kérdezte - van valamiféle élőlény előttünk?
  - Mi bajod van, fiú? A képernyő teljesen szürke. Látsz valami rendkívülit?
  - Semmit, legalábbis azt hiszem... Mintha valami fémszerű felület lett volna.
Menj oda, ellenőrizd közelről, és maradj a vonalban.
Frank engedelmeskedett. A hatalmas fák sűrű erdeje felé indult, ahonnan a gyanús csillámlás előbukkant.
  „Nincs ott semmi - mondta magában. - Igazán nincs ott semmi; egy kicsit hülyítem Corvent, aztán visszatérek."
Szélfuvallat simított végig a fák lombján, az egyik ág meghajlott, és újabb csillogás térítette el a katonát szándékától. Erősen megmarkolta a fegyverét, hogy bátorságot gyűjtsön. 
  „Nem lehet élőlény. Egy állat esetleg. Nem érdekel, hogy mi a fene az. Én lövök!" És lőtt. A golyók füstölgő forgácsokra darabolták szét a növényakadályt. A faágak kusza, lehulló kavargásából egy emberi alak zuhant eléje.
  - Egy ember! - kiáltotta Frank döbbenten.
Az ismeretlen szabvány katonai szkafandert viselt, de nem volt rajta semmiféle ismertetőjelzés. Nem látszott sérültnek. Néhány pillanatnyi habozás után az ember felemelte az ujjai közül kicsúszott tárgyat, ugyanazt, amelynek fémfelülete elárulta, és megpróbált menekülni. Frank nem engedte, hogy úrrá legyen rajta a meglepetés: teljes súlyával ráugrott, és gyorsan lecsatolta róla a gravitációs övet.
  - Állj meg, szépfiú, csak nem hagysz itt minket úgy, hogy be sem mutatkoztál?
  - Ki ez? - kérdezte Leo, miközben leereszkedett melléjük.
  - Illegális gyarmatlakó lehet. Értesítsd a parancsnokot, én közben szemmel tartom.
Hogy ne érhesse újabb meglepetés, hátba rúgta az embert, aki elterült a földön. Aztán kíváncsian megvizsgálta a szerkezetet, amit a fogoly ismét elejtett. 
„Olyan, mint egy tévékamera" - gondolta a katona. Abban a pillanatban, amint lehajolt, hogy megérintse, az ismeretlen rávetette magát. A katona könnyedén lerázta magáról ellenfelét, de annak volt ideje arra, hogy kitépje kezéből a gépet, és belehajítsa egy árok iszapos vizébe.
  - Rohadt disznó! - káromkodott Frank, miközben térdét ellenfele mellének feszítve, mozdulatlanságra kényszerítette. Gyanúsan lágy domborulatot érzett. Kezével kíváncsian és bizonytalanul érintette meg az ember mellét. 
  - Hogy szakadna rám az ég! Ez egy nő!
Hiába próbálta az arcát kifürkészni a homályos sisakrostélyon keresztül. Hogy utolsó kételyeinek is a végére járjon, tovább tapogatta a testet a szkafander vastag plasztikrétege alatt. A nő már nem is vergődött, hogy megszabaduljon, a katona meg nem hagyta abba a tapogatást. Tömör, rugalmas testet tapintott. Később, a parancsnoki rakéta fedélzetén Frank leemelte a védősisakot a fogoly nő fejéről. Lágy, hullámos fekete haj simult a kezére. Hosszú csend következett, mialatt a jelenlevők tüzetesen szemügyre vették egymást. A nő festetlen szeme mintha keleti származásról árulkodott volna: határozottan állta a főhadnagy haragos tekintetét. Valósággal néma párbajt vívtak, és az első összecsapás Corven főhadnagy vereségével végződött.
  - Kisasszony, hogy kerül erre a bolygóra?
  Frank sértődötten, mert róla tökéletesen megfeledkeztek, félrehúzódott, és mohó 
  pillantással nézte a nőt.
  - És maga, főhadnagy, miért van itt? - vágott vissza a lány.
Tiszta, nemes arcvonásai voltak, egészen más volt, mint azok a nők, akikkel Frank eddig összekerült. Talán éppen ez az újszerűsége tette olyan kívánatossá. Frank maga sem vette észre, hogy gondolatban már vetkőzteti is. Egyetlen kellemes pillanatig csupán; a tiszt kemény hangja visszazökkentette a valóságba.
  - Engedelmével én kérdezek. Mi a neve? Honnan jön? Miért filmezte le 
  a hadművelet jeleneteit?
  -  Nevezze népirtási jeleneteknek, az jobban illik ide.
  - Vigyázzon, hogy mit mond!
Az ellenőrző képernyőn megjelent egy fénylő pont, és magára vonta Corven figyelmét!
  - Frank - mondta - értesítsd Stanel csoportját, hogy vagy tíz élőlény van tőlük két kilométernyire.
  - Nem tudom, hogyan kell kezelni az ilyen típusú rádiót, uram.
Corven vadul elkáromkodta magát. A képernyőhöz ugrott, és lezöttyent az irányítópult előtti székre. Most Frank került a megvető pillantások célpontjába. A nő mereven nézte, ő pedig nagyon szeretett volna máshol lenni. Igyekezett fesztelen, katonás tartást felölteni, eltúlzott érdeklődéssel figyelte a motorok zümmögését, és figyelmesen szemlélte a kabin tárgyait. De képtelen volt rá, hogy ne vegye észre azt a két jeges szemet, amely mintha az agyába hatolt volna. A nő könyörtelenül támadt rá egy kérdéssel:
  - Gazdag zsákmányt ejtett, katona?
  - Idefigyeljen, ha mindenáron bajba akar kerülni, ez kitűnően sikerül magának.
Frank a szokottnál sokkal mélyebb hangon beszélt. Bizonytalannak érezte magát. Nagyon megkönnyebbült, amikor dühösen és bármiféle tréfára rendkívül alkalmatlan állapotban visszaérkezett Corven. A fogoly nőhöz fordult.
  - Tehát - mondta - halljuk a nevét és az adatait.
Honnan szerezte a katonai szkafandert? Kinek készítette a felvételeket?
Csend.
  - Frank, motozd meg.
A katona nem szívesen engedelmeskedett. Bármely más pillanatban boldog lett volna, hogy ilyen parancsot kap egy nővel kapcsolatban, de a fogoly lány megvető tekintete továbbra is zavarta. Amint megérintette, a nő undorodva megborzongott, aztán összeszedte magát, és nem tanúsított ellenállást. 
„Egyikünk sincs könnyű helyzetben, kicsikém" -gondolta a katona. 
A lehető leggyöngédebben fejtette le róla a szkafandert. Most ott állt egyszerű uniszex munkaruhában, amely jól kihozta harmonikus formáit. Az egyik zsebében Frank egy irattartó tárcát talált, a főhadnagy durván kitépte a kezéből.
  - Tehát maga Alexia Colbert, huszonhét éves, a Sixtus IV-ről - olvasta fennhangon. - Kicsit messzire került hazulról, igaz?
  - Semmiféle törvény nem tiltja, hogy utazzunk a galaxisban.
  - Ez itt hadműveleti terület, nem turistaközpont.
  - Értesüléseim szerint egyetlen felettese sem gondoskodott róla, hogy a lakosságot tájékoztassák arról, hogy itt harcra kerül sor.
A képernyőn újabb fények jelentek meg, és visszaszólították a főhadnagyot a parancsnoki posztra. Frank ismét egyedül maradt Alexiával.
  - Felöltözhetek? - kérdezte unott hangon a lány. 
  - Elegem van abból, hogy itt látványosságot nyújtsak. 
  - Azzal válaszra sem várva, belebújt a szkafanderba. Amikor a katona csizmaszárára kötött duzzadó zsákra pillantott, gúnyosan elmosolyodott.
  - Meglehetősen szép zsákmány! Vagyont szerez vele.
  - Hadizsákmányt ejteni jogunk van... - dadogta Frank.
  - Megszámolja, hány gyereket és öreget gyilkol le, hogy ezt a jogát gyakorolhassa? 
  - folytatta Alexia.
Frank elvörösödött dühében. Haragosan pofon vágta a lányt.
  -Bravó! - kiáltotta Corven, aki figyelte a szóváltást. 
  - Némely nőnek pontosan ez kell. Ettől úgyis csak pimaszkodást várhatunk, és nekem most túl sok a dolgom, semhogy tovább vesztegessem az időmet. Gondolod, hogy Leo egyedül is boldogul?
  - Igen, de... - próbált ellenkezni Frank.
  - Semmi de, te most itt maradsz, és egy pillanatra sem téveszted szem elől.
  - Uram, nem tudna kapcsolatba lépni az admiralitással, hogy jöjjenek érte? - javasolta a katona.
  - Már megpróbáltam, de egyelőre lehetetlen. A komputerek már nincsenek összeköttetésben velünk. Valami nagyszabású hadműveletre készülhetnek. A kérdést tehát lezártuk.

NEGYEDIK FEJEZET

O'Connor tengernagy huszonöt rubint viselt a mellén, egyet-egyet minden bolygóért, amelyet az ő flottája foglalt el. Most hirtelen úgy érezte, a lába alól kicsúszik a talaj, márpedig az ő száznyolcvan kilós súlyával ez nem csekély jelentőségű tény.
  - Hogy sikerült mindent megtudniuk? Hogy csinálták?
  - Egyszerű - mondta rosszindulatúan a belügyminiszter: nem volt egyetlen rubinja sem, de vastag köteg részvényt hordott a zsebében. A Suiyeto Társaság részvényeit, amely az Isteni Remény Testvérisége elnevezésű vallási mozgalom mezében harminc bolygót zsákmányolt ki a külső övezetben. - Az emberei közül valaki titkos információkat szolgáltatott ki.
  - Nem engedem, hogy bemocskolja a hadsereg becsületét! - ordította, Van Lee tábornok, tíz rubin, az Acél és Acélkészítmények Vállalat elnökének fia. 
  - Mi mindig teljesítettük a kötelességünket. Valahányszor új bányákra, szűzföldekre, a választásokon szavazatokra volt szükségük, azonnal szereztünk egy új bolygót, azt sem kérdeztük, mire kell, és a költségráfordítás is igen csekély volt.
  - Igen - mormolta nem túlságosan halkan a honvédelmi miniszter, az Uranium Company bizalmi embere. - Különösen ami az Acél és Acélkészítmények költségeit illeti.
A kormányzó kabinet dísztermének gobelinjei beleremegtek a kiáltásokba és sértegetésekbe.
  - Uraim, elég! - Sorasta elnök határozott hangja véget vetett a szópárbajnak. 
  - Fölösleges egymás között veszekednünk. A múltban többé-kevésbé valamennyien haszonélvezői voltunk azoknak a szolgáltatásoknak, amelyeket hadseregünk dicsőséges haditettei szereztek számunkra. Semmiképpen nem szabad ezt a hadsereget hibáztatnunk a jelenlegi helyzetért. Talán egy kicsit túlzásba vitték, csak a saját érdekeinket, saját jogos érdekeinket tartottuk szem előtt. A parlament bizalma következtében abban reménykedtünk, hogy egy bolygóval többet vagy kevesebbet megtámadni semmiképpen nem lehet botránykő. De hát, mint tudjuk, ellenfeleink képmutatása...
  - A Carboneria műve, el kellett volna pusztítanunk születése pillanatában.
  A közbeszólás nyomán a vádaskodások újabb kórusa harsant fel.
  - Csendet kérek! Próbáljuk megőrizni nyugalmunkat -mondta az elnök. Ő rendkívül nyugodt volt. Egyetlen rubinnal sem rendelkezett különleges érdemek fejében, nem tartozott egyetlen tőkésvállalathoz, nem volt semmiféle védelmezendő magánérdeke, mert az elnöknek valamilyen formában mindenki parancsolt. Politikai karrierje attól függött, képes-e eleget tenni a nagy monopolvállalatok követeléseinek.
   - A probléma most nem az - folytatta, hogy a régi hibákat elemezgessük, hanem hogy megoldjuk a jelenlegieket.
  - Ha új választásokat írnak ki, akkor nekünk végünk! -süvítette egy hisztérikus hang. Ezeket a szavakat nem követték a szokásos harsány visszavágások. Mindenki megborzongott; némán az elnök felé fordultak: neki kellett megmentenie őket. Végül is ezért fizették. A Galaxis Szövetség legfőbb vezetője a figyelem középpontjába került.
  - Igen pontos a megállapítás - jelentette ki Sorasta nyugodtan. 
  - A televíziós állomások arra készülnek, hogy az egész galaxisban sugározzák egy békés külső bolygó ellen intézett támadásunk legjelentősebb jeleneteit. És minden jel szerint elfelejtettünk felhatalmazást kérni a parlamenttől a támadásra. Ez a rendkívül banális kis mulasztás lehetővé teszi, hogy ellenfeleink olajat öntsenek a tűzre. Lesznek viták, sztrájkok, vizsgálatok, és valószínűleg akad majd, aki új választásokat követel...
Újabb borzongás futott végig a jelenlevők hátán.
  - Sajnos.- folytatta a legfőbb vezető - nincs itt közöttünk a tájékoztatásügyi miniszter. Olyan váratlanul hívtuk össze ezt a gyűlést, hogy nem érkezhetett meg.
Egy pillanatig mindenki Vodo Tana miniszterre és végeérhetetlen orgiáira gondolt, amelyek miatt tíz napból kilencen semmiképp nem volt elérhető.
  - De ha itt volna, minden nehézség nélkül megerősítené, hogy ha netán a szavazókat az urnák elé szólítanák, az ebben a légkörben jóvátehetetlen vereséget okozna csoportunknak.
Sorasta hosszú szünetet tartott, ezzel is hangsúlyozta a helyzet drámai voltát.
  - Csak azt mondtam, hogy netán, nem bizonyos. Mert csak akkor kerül sor választásokra, ha a Carboneriának sikerül a sugárzott képek hitelességét bizonyítania, azokét a képekét, amelyekről mi hivatalos jelentésben közöljük, hogy hamisítványok.
Úgy látszott, senki sem találja kielégítőnek Sorasta utolsó szavait. A tömegkommunikációs eszközök minisztere többször megcsóválta a fejét, majd közbeszólt:
  - Hogy gondolja ön, hogy ez sikerül? A parlament alakít majd egy semleges bizottságot; nyomozás lesz, ellenőrző látogatások a bolygón. Nem tudjuk eltussolni...
  - És ugyan mit látnak majd, miniszter úr? - kérdezte diadalmasan az államelnök. De válaszra sem várt. 
  - Egy holt bolygót találnak, amelyen nincs egyetlen élőlény, sem növény, sem állat. Egy világot a teremtés hajnalán, lávatengerrel borítva, amely halálos sugarakat áraszt. 
Egy égitestet, amellyel kapcsolatosan értelmetlenség az agressziót emlegetni.
  - Ez abszurdum - vetette ellene O'Connor tengernagy. 
  - A carbonarik már ott vannak a bolygón; még egy űrhajójuk is van, a kisbolygók között elrejtve, az figyelemmel kíséri a harci eseményeket.
  - Keressék meg és rombolják szét.
  - És az informátorok? A Carboneria emberei bizonyára a VII. Flottába is befurakodtak; bármelyik percben vádlókként léphetnek fel - mondta a tízrubinos tábornok.
Sorasta nem jön zavarba.
  - Hány ember szállt le eddig a Gelbelexen?
  - Csak az első eresztés: körülbelül tizenötezer.
  - Tizenötezer tanú. - Az elnök hangja mély meggyőződéssel csendült. 
  - Ők az egyedüliek, akik látták a bolygót, és cáfolhatják állításainkat. Akik az űrhajókon maradtak, mindössze azt tudják, amit olvastak vagy hallottak, csak amennyit, mint akármelyik más hadgyakorlaton. Számukra, mint bárki más számára is, a Gelbelexen végrehajtott hadművelet nem más, mint a komputerek szimulációs hadművelete.
  - És az a tizenötezer...
  - A flotta hadműveleti központja parancsot kap, hogy hagyják abba az akciót. Az elektronikus agyak kitörlik a bevetésre vonatkozó valamennyi adatot; minden esetleges, az üggyel kapcsolatos kérdésre azt válaszolják, hogy csak szimulációs művelet volt. Hála az égnek, senki nem cáfolhatja meg őket. Az űrhajókra behajózunk tizenötezer katonát, természetesen nem ugyanazokat, akik elindultak. Néhány kisiklás a visszatérési fázisban kelt majd egy kis zűrzavart, és senkit nem lep meg, hogy cserékre került sor. A VII. Flotta azután hosszabb űrutazást tesz a külső övezetben, és megvárja, amíg elülnek a hullámok.
  - De mit csináljunk azokkal a csapatokkal, amelyek leszálltak? - kérdezte a belügyminiszter. Még nem egészen értette az elnök szándékát.
Az elnök válaszra sem méltatta.
  - Van Lee tábornok, mennyi időre van szüksége, hogy készenlétbe helyezze a T bombát, és kilője a Gelbelexre?
Van Lee észrevétlenül összerezzent a döbbenettől és az ijedségtől.
Excellenciás uram, csak nem gondolja komolyan, hogy feláldozza azokat az osztagokat...
Mennyi időre van szükség? - ismételte meg az elnök.
  - Ezt a fegyvert még nem kísérletezték ki; beláthatatlan következményei lehetnek...
  - Uraim, úgy vélem, nem látják át a helyzet súlyosságát -mondta türelmét vesztve Sorasta. 
  - Bármelyik pillanatban a carbonarik bírósága előtt találhatjuk magunkat, hogy számot adjunk sok, túlságosan is sok eseményről. A vállalatokat és a gazdasági csoportokat, amelyek most támogatnak minket, bármely pillanatban államosíthatják. A legjobb esetben is az utcára kerülünk; a megvadult csőcselék martalékául ... Nem, nem szabad megadnunk magunkat. Minden azokon a katonákon múlik, igen: vagy mi, vagy ők!
Súlyos csend borult a teremre. Nehéz elhatározásra kellett jutni, és szükség volt egy kis elmélyült gondolkodásra, hogy legalább a látszatot mentsék.
  - Persze - mondta álszent szemforgatással O'Connor tengernagy - manapság nem ritkák a szerencsétlenségek. Szerény áldozatnak is lehet tekinteni tizenötezer emberéletet a haladás szolgálatában, a béke védelmében. Emlékszem, amikor a XI. Flotta meteorviharba került, egyetlen pillanat alatt több mint húszezer ember tűnt el.
  - És annál a földrengésnél Tantaliumban? Több százezer áldozatról beszéltek.
  - Itt azonban hatalmas tömegmészárlásról beszélünk, nem balesetekről. Nem határozhatunk egy magunk. Tanácskozni szeretnék a családommal.
  - A Carboneria a bűnös! Ők kényszerítenek minket ilyen drasztikus elhatározásokra.
  - Tábornok, még mindig a válaszára várok - figyelmeztette az elnök.
Van Lee hirtelen a száznegyvenkilenc événél sokkal öregebbnek látszott. Fejét két tenyerébe támasztotta, és szomorúan bámulta képernyőjén a célpontbolygóról adott térfogatvetítést. A vörös foltok, melyek az első támadási hullám megszállta területeket mutatták, minden másodpercben növekedtek. A hadművelet sikeresen haladt előre. Egy újabb rubin...
  - Két óra... Elég, ha egyetlen vezényszót betáplálunk a komputerbe, és egy személyzet nélküli űrhajó máris átviszi a szerkezetet a Gelbelexre. Tökéletesen automatizált... Azon a bolygón én is ott leszek.
Két bizonytalan könnypatak, keményítő festékkel keveredve, meggondolatlanul elindult lefelé sápadt arcán, rácsordult egyenruhája ezüstös gallérjára. Van Lee sírt. A honvédelmi miniszter, aki a jobbján ült, döbbenten és zavarodottan nézte, aztán barátságosan megveregette a hátát, hogy bátorságot öntsön belé.
  - Rendben - szögezte le az államelnök. 
  - Siessen! 
  - Aztán olyan mozdulattal, mint aki történelmet formál, a többiekhez fordult. 
  - Súlyos pillanat ez. Készen kell állnunk, hogy bármilyen árat megfizessünk népeink rendjének és békéjének megvédelmezéséért.
A kormány tagjai komoran bólintottak. Az elnök beérte ezzel a pompázatos szónoki fordulattal, felállt, a legbuzgóbbak azonnal felugrottak. Furcsa módon senki nem gratulált a megoldásához. Sorastának az volt az érzése, hogy elhúzódnak tőle. Csak O'Connor tengernagy lépett oda hozzá, és miután félrevonta, gyors mozdulattal az öreg Van Lee tábornokra mutatott, aki még mindig zokogott.
  - Mit kellene tennünk? Nyilvánvaló, hogy megpróbál öngyilkosságot elkövetni.
  - Feltétlenül meg kell akadályozni - suttogta a kormány elnöke. 
  - Túlságosan jelentős személy: eltűnése gyanút kelthetne. Állítsanak a sarkába valakit, és figyeljék. Holnapra jobban lesz. Mint mindenki egyébként.
  - Mindenki, kivéve őket - kuncogott gúnyosan a huszonkilenc rubinos, és felhívta az elnök figyelmét a bolygó térképén szétterülő vörös foltokra. Egy pillanattal később, amikor rádöbbent, hogy megjegyzése nem volt éppen helyénvaló, elkomorult, és azt mormogta: 
  - Ó, persze... Szegények.

ÖTÖDIK FEJEZET

Carboneria elektronikus központjában az izgalom a tetőfokára hágott. A legfőbb vezetők mind odagyűltek, hogy kövessék a robbanásig feszült helyzet kibontakozását. Gépi és emberi személyzet tolongott a komputerek különböző adatközlőinél, nagy zűrzavarban, ám ez csak látszólagos volt. A központi terem mellett a kis szobákban a futárok és az őrök türelmetlenül várták a küldetésükre vonatkozó parancsokat. A rádióhallgatókon át kapott jelzések alapján valaki egyszerre felállt, és eltűnt valamelyik folyosón, elnyelte az ott tömörülő sűrű embertömeg. Alar a vezérlőterem fölötti átlátszó gömbből figyelte a mozgást, miközben izgatottan várt az egyelőre késlekedő eseményre. Televíziós láncaik már több mint egy órája közvetítették a Gelbelex ellen intézett támadást. A Carboneria nyilvánosan népirtással és korrupcióval, vádolta a kormányt. De még nem történt hatékony ellenintézkedés. A fiatal vezetőn kívül a gömbben ott volt vele hűséges robotja; a központ felelőse: Tanaca, a kiváló matematikus; és Miko Benelli, a Carboneria elnöke.
  - A rendőrség szétverte a mieink tüntetését Afion Cityben. Néhány diák ellenállt, és sebesültek is voltak - mondta Alar, miközben a telexgépből előkúszó papírt tanulmányozta.
   -Hogy alakul a közvélemény? - tette hozzá.
Tanaca megvakarta nagy, kopasz feje búbját, és lehunyta a szemét, hogy zavartalanul kiolvashassa hatalmas agyának gondolatait.
  - Nagy vonalakban levonható az az eredmény, hogy a lakosság tizenöt százaléka közömbös; öt százaléka úgy gondolja, hogy az egész csak ámítás, tehát a kormány pártján áll; negyvenegy százalék bizonytalan, a további fejleményekre vár; végül harminckilenc százalék követeli, hogy mondjon le az államelnök, és írják ki az új választásokat. Jelentős lépést tettünk előre a legutóbbi közvélemény-kutatás óta; lemerném fogadni, hogy a kezünkben van a győzelem.
Úgy látszott, Benelli megnyugodott. Egy szolgálatos robotnak adott néhány utasítást az Afion-beli zavargásokra vonatkozóan, aztán felsóhajtott.
  - Tehát úgy tűnik, sikerült - suttogta. 
- A parlament egy órája már rendkívüli ülést tart, és a miniszterek még nem jelentek meg. 
Jó kis meglepetésben részesítettük őket!
- Ezt azonban furcsának találom - állapította meg Alar, még mindig a képernyő felé fordulva - a tegnap esti támadások kétségtelenül meglehetősen korlátozott ellenállásba ütköztek, ez azokra jellemző, akik félnek. De húsz óra elteltével már képeseknek kellene lenniük az ellentámadásra. Ez a hosszú csend egyre sűrűbb homályba borítja szándékaikat.
- Igen, igaz - mondta Tanaca. Mandulavágású szemét félig lehunyta, mint mindig, amikor agyának azt a részét használta, amely, akárcsak a robotoké, a központ elektronikus agyberendezésével állt összeköttetésben. Csak nagyon kevés agy volt képes ekkora erőkifejtésre, az ő agya ezek egyike volt. - A kormány mintha elaludt volna. Beérték egy bágyadt hangú cáfolat kibocsátásával; a támadást nem állították le; a Társaságok kezében levő városokból tévéállomásaink zavartalanul folytatják a közvetítést; a rendőrség alig avatkozik be; az állami televízióállomások szinte semmit sem mondanak. Gyakorlatilag olyan az egész, mintha nem rájuk tartoznék, ami történik. Valóban megmagyarázhatatlan. 
  - Egy pillanatra elhallgatott. 
  - Engedelmével felvetnék egy pszichológiai problémát..'.
  - Idefigyeljen, Tanaca, nincs vesztegetni való időnk a maga fejtörő problémáinak megfejtésére - tiltakozott az elnök. 
  - Inkább közölje máris a megoldást.
A tudós neheztelve kinyitotta a szemét, és néhány számot írt jegyzetfüzetébe. Végül, miután Benelli újabb szemrehányó pillantást vetett rá, megszólalt:
  - A kormány bizonyos benne, hogy átejt minket.
  - Pontosan ettől tartok én is. De hogyan?
A matematikus kiszámított lassúsággal mélyen beszívta a levegőt. Aztán mielőtt felettese sürgette volna, előadta, amit gondolt:
  - A mi támadási vonalunk két pontra támaszkodik: a lakott területeken levő szervezetre és arra, hogy a Gelbelexen ott vannak a mi információs szakembereink, akiket az ő katonáik akaratlanul is segítenek. Ahhoz, hogy győzzön, a kormánynak e két alapelem egyikét meg kell semmisítenie: vagy minket, vagyis a Carboneria százezer vezetőjét és aktivistáját, továbbá a sok millió párttagot és szimpatizánst, számolva azzal, hogy polgárháború tör ki; vagy meg kell semmisítenie azokat a személyeket, akik a Gelbelexen találhatók: ők az egyedüliek ugyanis, akik egy esetleges per során tanúsíthatják, hogy nekünk van igazunk. A mieink közül összesen vagy százan vannak ott, tőlük pedig több ezer katona.
  - Igen, de mindenképpen megmaradnak a dokumentum-filmfelvételek, amelyeket a televízióban közvetítettünk.
  - Sokkal valószerűbb háborús filmeket is láttam már - jegyezte meg lakonikusan Tanaca.
Benelli felpattant, és idegesen járkálni kezdett karosszéke körül.
  - Tehát úgy gondolja, hogy a bolygón lépnek akcióba?
  - Nyilvánvaló. Iktassuk ki eleve azt a feltételezést, hogy megadják magukat;
Na már most, tekintve, hogy minket a legkisebb támadás sem ér...
  - Mi újság a Gelbelexen? - kérdezte az elnök a szolgálatos robottól.
  - A felvételek jók. A hívójelre mindenki válaszol, kivéve a 6-os, a 17-es és a 20-as megbízottat. A többiek még látótávolságnyira vannak a tovább támadó alakulatoktól. Az ellenőrző űrhajó megerősíti, hogy minden rendben. Alarnak nagyot dobbant a szíve.
Sápadtan állt fel, és elfulladó hangon kérdezte:
  - Azt mondod, hogy a 20-as nem felel?
  - Azt mondom, uram - válaszolta a robot.
  - Egy hozzátartozója, Alar? - kérdezte mélységesen megértő pillantással Tanaca.
  - Nem... csak egy barátom.
  - Sajnálom.
  - Tanaca, azonnal indul a hadműveleti területre egy felfegyverzett űrhajóval, és valamennyi megbízottunkat visszahozza! - parancsolta Benelli, aki merev arccal állt a vezérlőterem közepén. 
  - A biztonság kedvéért kiadom a parancsot, hogy aki a Gelbelexen van, térjen vissza az űrhajókkal. Lehet, hogy felesleges elővigyázatosság, de inkább nem kockáztatok tovább.
  - Engedélyt kérek, hogy én is mehessek - mondta Alar.
Benelli egy pillanatig értetlenül bámult rá; aztán eszébe jutott a 20-as megbízott, és beleegyezett.
  - Rendben van, menjen, de legyenek nagyon elővigyázatosak. És maga, Tanaca, maradjon állandó kapcsolatban a központtal.
Rövid búcsút vettek a jelenlevőktől, azután a tudós és Alar, robotjaik kíséretében kimentek. A legsötétebb előérzetek kerítették hatalmukba őket; bár egészen más okokból, de mindketten arra a kis bolygóra gondoltak, amely váratlanul a rendkívül bizonytalan jövőre kitáruló ajtó kulcsává változhatott.
A Teodora űrhajó a teraszon várta őket; a küldetésükre vonatkozó parancs előbb ért oda, mint ők, és senki nem tett fel kérdéseket. Beszálltak, elfoglalták kijelölt helyüket, és várták, hogy a kilövés megkezdődjék. Alar és Tanaca mélyen elmerült saját előérzeteinek nyomasztó hangulatában; még mindig nem törte meg egyikük sem a kettőjük között feszülő csendet. Anélkül hogy látták volna, nézték az űrhajó alatt hófehér felhők óceánjába merülő várost. A felszállás folytatódott, és üres tekintetük előtt hamarosan már csak a bolygó tiszta körvonalai maradtak. Aztán a kozmikus űr mindent magába nyelő sötétsége.
A két hallgatag utas zavarba ejtette Vicos Vina parancsnokot és navigátort, néma pillantásokkal arról vallatták egymást, mi lehetett a hirtelen felszállás oka. De kíváncsiságuk nem elégült ki. Ahogy telt az idő, egyre jobban elfoglalta őket a jármű vezérlése. A Teodorát az űrhajóiratokba turistaűrhajónak jegyezték be; valójában néhány célszerű és titokban elvégzett átalakítással hatékony fegyvert csináltak belőle. A Carboneria arra használta, hogy ezen küldje a vezetőit olyan utakra, amelyeknél gyorsaságra és biztonságra volt szükség. Ugyanis, bár már egy ideje véget vetettek az űrkalózkodásoknak, mégis könnyen előfordulhatott, hogy egy űrhajó rosszindulatú ellenféllel találkozik pályáján. Különösen rendkívüli politikai feszültség idején. Hogy az űrhajó veszedelmes bevetésekben vett már részt, azt külső páncélfalán viselt sok sérülése is bizonyította, ezeket szándékosan nem tüntették el.
Tanaca elunta a várakozást, és úgy döntött, hogy megszólal.
Vicos kapitány, mikor érkezünk a Gelbelexre? - kérdezte.
Egy óra tizenhat perc múlva, uram. A tudós felhorkant. Az én számításaim szerint sokkal rövidebb idő kell hozzá.
Vicos Vina hozzászokott a politikusok türelmetlenségéhez, és Tanacához fordult, hogy felvilágosítást adjon.
  - Nagy a forgalom abban a zónában; az irányítóreflektor nehezen tud minket követni. Kénytelenek vagyunk csökkenteni a sebességet.
Tanaca azonnal felélénkült, és Alart is kizökkentette gondolataiból.
- Nagy a forgalom! Nem furcsa ez egy külső övezetbe tartozó bolygó esetében?
 Ez nem más, mint... a katonai flotta! - szögezte le, s szeme foszforeszkálva csillogott.
Ez azt jelenti, hogy a kormány újabb űrhajókat küld fel? - kérdezte Alar.
  - Nem, nem hiszem, hogy erősítést küldtek volna. A VII. Flotta egymagában is elég erős, hogy akár több bolygót is elfoglaljon; inkább annak a jele ez, hogy távoznak.
  - Beszüntették a támadást? - mormolta Alar. - De miért?
  - Úgy gondolom, el akarják tüntetni a bizonyítékokat.
  - Ez akkor sem sikerülhet, ha visszahívják a flottát.
  - Pontosan ez a probléma. Nem hinném, hogy ennyire ostobák. 
  - Aztán a Teodora parancsnokához fordulva hozzáfűzte: 
  - Igyekezzék a lehető leggyorsabban haladni. Kezdek a legrosszabbtól félni.
A parancsnoki kabinra ismét rátelepedett a csend, csak Tanaca törte meg, akit csillapíthatatlan idegesség fogott el, a központi számítógépektől kapott adatok alapján fennhangon ismertette a helyzetet; csak így tudta izgalmát levezetni. A hírek, úgy tetszett, megerősítik a kormány érthetetlen meghátrálásának tényét, de aztán...
  - Sorasta elnök beszédet mond a parlamentben néhány perc múlva - közölte a tudós. 
  - Úgy látszik, kitalálták a módszert, amellyel átverhetnek minket. 
  - És attól a pillanattól kezdve hallgatott.

HATODIK FEJEZET

Frank képtelen volt bármit tenni vagy mondani. Észrevette a villanást, amely szétroncsolta Corven főhadnagy fedetlen fejét, és épp idejében fordult meg, hogy lássa, Mab őrmester ráirányítja a fegyverét. Figyelte a lövedék röppályáját. A sugár ütésének hatására Frank összegörnyedt; egy pillanatra a szkafander mintha felfogta volna, de aztán szétrepedt; Frank húsába izzó fájdalom hasított. Az éles fájdalom elkábította. A férfi a földre zuhant. „A legerősebb töltetet használta - gondolta -, vagy hibás a szkafanderem..." Elájult. Alexia hajolt fölébe, és megcsókolta: Frank érezte száján a meleg ajkat, és teli tüdővel szívta magába izgalmas illatát. Jó volt így vele, nem akart kikerülni a lágy, meleg karok öleléséből. Akkor hát miért akarják felébreszteni, miért? Nem szívesen bár, de magához tért.
  - Visszanyeri az eszméletét - mondta a lány. Ugyanolyan mozdulattal hajolt fölé, mint az álmában látott nő, de most nem voltak csókok, sem illat, sem a testét körülölelő karok.
  - Gondolod, hogy életben marad? - kérdezte Alexia.
  - Nem tudom. Mindenesetre nem sokat tehetünk az érdekében - válaszolta az őrmester a vezérlőpult mellől. A rakéta szűk ellipszis alakú vonalban keringett a Gelbelex bolygó körül.
Frank kinyitotta a szemét, abban a reményben, hogy legalább egy mosolyban részesül; de a lány már nem volt ott. A sarokból, ahol feküdt, nem sokat láthatott, csak az égett hús elviselhetetlen bűzét érezte. Iszonyatosan fájt az oldala. Nyöszörgött. A lány ismét a látókörébe került. Elsősegély-ládikát tartott a kezében, és máris tevékenykedni kezdett a katona sebe körül. Frank üvöltött fájdalmában. Alexia reményvesztetten felállt.
  - Nem megy, félek.
  - Gyere ide a vezérlőrendszerhez, majd én ápolom -mondta Mab őrmester.
  A lány odament a vezérlőpulthoz.
  - Nézd - magyarázta Mab. 
  - Tartsd az irányt ezek szerint az adatok szerint; semmi máshoz ne nyúlj. 
  Ha nem gyújtjuk be a motorokat, a rakétánkat akár meteoritnak is nézhetik.
  - Rendben van... köszönöm, amit értem tettél.
  - Ostobaság. Az én feladatom véget ért, és hallottam a rádióban, hogy mi történik...
Frank újra felnyögött. Mab őrmester letérdelt melléje, és aggodalmasan nézte.
  - Hogy vagy? - érdeklődött. Majd válaszra sem várva folytatta: 
  - Sajnálom, amit tettem, de szükséges volt.
Úgy látszott, Mab zavarban van. Hány éve is harcolnak együtt? Öt, talán már hat is. Sosem voltak barátok, sőt Frank nemegyszer gúnyolta, bántotta is. Mégis kialakult közöttük valamiféle bajtársiasság, akár a többiekkel, és most... 
„Miért - kérdezte magában a sebesült katona -, miért?" A fájdalma csökkent. A tisztes ügyesen bekente az égési nyomokat és a sebhelyet egy vastag, szintetikus bőrréteggel; végül elégedetten szemlélte művét, és felállt.
  - Néhány óra múlva ismét formában leszel - mondta. Frankre mosolygott, rákacsintott, 
  aztán ellépett mellőle.
Amikor Frank magához tért bénultságából, első pillantása a holttestre esett: egy ponyvával félig letakarva Corven főhadnagy feküdt ott. Vékony fekete csík kígyózott a padlón, és kissé távolabb gyorsan száradó tócsába gyűlt. Mennyi idő telhetett el? Mintha minden mozdulatlanná dermedt volna odabent: a halott, ő maga, a csendes motorok, a rakéta. Majdnem ismét elszunnyadt, amikor valami felriasztotta. Furcsa vörös fény szűrődött be a kerek ablaknyílásokon túlról. Hallotta a lány gyorsan pergő szavait.
 - Nézd, Mab, a bolygó ég - mondta szinte zokogva.
 Mab a legközelebbi ablaknyílás felé fordult, hangosan káromkodott.
Frank kíváncsi lett, erőlködve felhúzta a könyökét, kicsit feltámaszkodott és kinézett. A célpontbolygó hatalmas vörös labdává vált az űrben; az ismerős halványkék szín helyett vad vörösbe borult az égitest. Eleven bíborpiros folt lepte el teljes terjedelmében, és a környező térségre is kezdett átterjedni. Olyan, akár egy kis nap - gondolta Frank, és kimerülten visszaesett a padlóra.
  - Hogyan történhetett? - kérdezte Alexia. Hangja aggodalomról, döbbenetről, tehetetlenségről árulkodott.
  - Nem tudom, el sem tudom képzelni - suttogta Mab.
  - Az a sok ember, az élőlények, a katonák...
  - Mennünk kell innen. Veszélyes lehet - mondta az őrmester, és begyújtotta a motorokat. - Hol az az űrhajó, amellyel érkeztél?
  - Egy közeli kisbolygón rejtettük el, hogy ne találják meg a flotta radarjai. Most nem tudom, hogyan juthatunk oda: a Gelbelexre kellett volna értünk jönniük...
Mab aggodalmasan csóválta a fejét.
  - Ezt a hadi űrhajót úgy tervezték, hogy azokon a bolygókon vessék be, ahol olyan az atmoszféra, amelyből energiát meríthet. Nem képes hosszú utat megtenni az űrben: az akkumulátorok csak rövid ideig szolgáltatnak energiát. Éppen csak annyit, amennyi elég ahhoz, hogy egy újabb égitest pályájára lépjünk, aztán... a többi már nem tőlünk függ.
  - Kapcsoljuk be a rádiót?
  - Rendben van. Sajnos, ahogy a mieink meghallják, úgy hallják majd a többiek is. Jobb lenne utolsó segélyforrásnak tartalékolni, amikor már az a kockázat fenyeget, hogy levegő nélkül maradunk.
Nem valami rózsás a helyzet - gondolta Frank. Kezdte felfogni, hogy mi történt.
A motorok zümmögése és egy kis lökés jelezte, hogy a rakéta eltávolodik az immár folyékony lávatömeggé változott bolygótól. Rövid ideig tartott az út: nem sokkal később az űrhajó ismét egy meghatározott pályán keringett, de már távolabb a Gelbelextől.
  - Eddig megvolnánk, most már csak reménykedhetünk -mormogta Mab halkan. - Egy óra múlva leadjuk a segítséget, kérő jelzést.
  - Éhes vagyok - szólalt meg Frank, nehézkesen feltámaszkodva.
A lány szó nélkül előszedett szkafandere zsebéből egy csomag vitamint, és a lábához hajította. A katona felnyitotta a dobozt, és néhány pasztillát a szájába tett.
  - Ki kell vinni azt ott - mondta az őrmester a holttestre mutatva. 
  - Nem valami vidám látvány. Behúzom a motorterembe; az ajtót nem szabad kinyitnunk: túlságosan sok levegőt veszítenénk. - Mielőtt kiment volna, megnézte, hogy van a sebesült, és odaadta a lánynak Corven főhadnagy pisztolyát.
  - Amíg odaát leszek, tartsd szemmel Franket: mindig nagyon ravasz ember volt.
A katona úgy tett, mintha nem hallotta volna, és teljes figyelmét a vitaminpasztilláknak szentelte. Mab kivonszolta Corven holttestét, és eltűnt a fedélzeti lejáróban. Frank becsukta a kis dobozt, és visszaadta a lánynak.
  - Köszönöm - mormolta fáradtan.
Alexia gondosan maga elé tartotta a fegyvert, és bizalmatlanul közelebb lépett a katonához.
  - Megtudhatnám, ki maga? - kérdezte Frank, amikor a nő odaért mellé. Kinyújtotta a kezét. 
  - Semmit sem kezdhet azzal a fegyverrel. Nincs kibiztosítva.
A lány ösztönösen lepillantott a pisztolyra. Elbizonytalanodásának ebben a pillanatában, nem törődve az oldalán sajgó sebekkel, Frank megragadta Alexiát, a padlóra rántotta, és könnyedén kitépte kezéből a revolvert.
  - Tessék, most már ki van biztosítva. - A csövet a lány halántékához szorította. 
  - Maradj nyugton, tudod, hogy nem vagyok gyengéd fiú.
Az őrmester visszatért, és dermedten megtorpant az ajtóban.
  - Gyere be szép lassan, és ne csinálj semmi ostobaságot, különben kilyukasztom a fejét - figyelmeztette Frank.
  - Ne hülyéskedj, mára már épp elég. a halottakból.
  - Hadd, tegye - mondta a lány. 
  - Ez a mestersége, máshoz sem ért, csak a gyilkoláshoz és a fosztogatáshoz.
A sebesültnek ismét olyan érzése támadt, mintha valaki gyomron vágta volna. Ez a nő továbbra is furcsa, bénító hatással volt rá; nagy nehezen türtőztette magát, hogy meg ne üsse, és ridegen intett neki, hogy menjen. Mab és Alexia némán álltak egymás mellett, a terem túlsó végéből figyelték. Frank nehézkesen feltámaszkodott a fal mellett, hogy egyetlen pillantással áttekinthesse az űrhajó valamennyi szektorát.
  - Mab, kapcsold be az SOS jelzést és a rádiót. Ha valami ravaszkodással próbálkozol, azonnal lövök.
Az őrmester megadással engedelmeskedett. Mikor végrehajtotta a parancsot, leroskadt a vezérlőpult székébe. Alexia továbbra is a katonát nézte, és tekintetében mélységes megvetés tükröződött.
  - Most mondjátok el nekem, mi az ördögöt csináltatok, és mi történik a Gelbelexen
  - rendelkezett Frank, és közben igyekezett leplezni, hogy a növekvő fájdalomtól egyre jobban elgyengül.
  - Hagyd csak, nem fontos - tért ki a válasz elől az őrmester.
  - Hogyisne, magyarázattal tartoztok: semmit sem értek. Hiszen úgy látszott, ez is csak olyan hadművelet, mint a többi - azzal a lányra mutatott -, amíg ez meg nem jelent. Aztán jössz te, és ránk lövöldözöl, akár az ellenség. Végül, pedig minden a levegőbe repül. Miért?
  - Csak annyit mondhatok, hogy ő meg én carbonarik vagyunk. Igyekeztünk mindent elkövetni, hogy ez a mocskos háború legyen az utolsó. A többit magunk sem értjük pontosan.
  - Carbonarik? - dadogta Frank. Nem volt újdonság számára az elnevezés. Hallotta már a filmhíradókban, amikor szabadságát töltötte. Egyszer látott egy tüntető tömeget, valaki azt mondta: carbonarik; a rendőrség szétoszlatta őket, és ezzel a tüntetés véget is ért. Frank két bevetés között igen kevéssé tudott politikával foglalkozni; túlságosan bonyolult dolog volt az egy magafajta zsoldos számára.
  - Carbonarik? És ti csináltátok ezt a világi rombolást ? -mondta a Gelbelex tűzbe borult korongjára mutatva.
  -  Mondtam már, hogy nem mi csináltuk. De minek magyarázzuk? Úgysem értenéd meg.
Valóban alig értett valamit, és ez a kisebbségi érzés roppant módon zavarta. Mint mindig, most is érezte, hogy csupán eszköz egy olyan akarat kezében, amelyet képtelen pontosan kifürkészni. Ilyenkor rájött, hogy szabadsága alig néhány mellékes cselekedetre korlátozódik: enni, aludni, szeretkezni... A többi, minden egyéb a ki tudja, merről rázúduló tervek sorába tartozik, és még a célok is ismeretlenek. Volt ugyan valamiféle halvány elgondolása arról, hogy valakinek haszna származik az ő akcióiból, ez a valaki lehetett a főhadnagy, az orgazda, esetleg a tengernagy, de most rájött, hogy itt vannak a carbonarik is. Igen ám, de mi a hasznuk mindebből a carbohariknak? Minek robbantanak fel egy egész bolygót? Egy pillanatig Leóra gondolt, és azon töprengett, bánkódik-e azért, mert meghalt; de nem érzett semmit, még egy kis fájdalmat sem. A fájdalom egyébként olyan luxus volt, ami nem is illett hozzá, és egy bajtárs halála éppen eléggé megszokott dolog volt az ő katonai életében. A csüggedés már-már a torkát szorongatta. „Istenem, ha volna valami innivalóm, ami feldobna, és esetleg egy nő, akivel kitombolhatnám magam! Hétvégén szabadságot kaptam volna: de kár, hogy így alakult. Lucia mama és a lányai tíz napra való pénzemet és energiámat szippantották volna el, aztán jobban érezném magam.
  - A képzeletében felmerült nőalakok ismét Alexia arcára terelték a figyelmét, ez az arc olyan szigorú és másféle volt... 
  - Nem, nem őt. Egy igazi nőt akarok, aki beleveti magát velem a kábítószerek mély barlangjába; aki megérezteti velem, hogy férfi vagyok, nem pondró. 
  - Rádöbbent, hogy lehunyta a szemét. 
  - Lázálmaim vannak, fáradt vagyok, ós kínoz a sebem. De nem szabad elhagynom magam; ezek ketten kicsinálnának."
  - Hamarosan elfogy a levegő - hangzott fel Mab szomorú figyelmeztetése. - A flotta emberei még nem jelentkeztek. Furcsának találom...
  - Majd ideérnek - válaszolta Frank. 
  - Ide kell érniük. Egyelőre csak aludjunk. Akkor kevesebb oxigént fogyasztunk.
  - Én ébren akarok maradni - mormogta szárazon Alexia. - Azok úgysem hagynak sokáig életben.
  - Én élni szeretnék - mondta a sebesült, és felmutatta a pisztolyt. - És ti is.
  - Ajánlatos engedelmeskedni neki, Alexia - bólintott az őrmester, és elővette az elsősegély-ládikát. Kivett belőle egy fecskendőt, és tartalmát, a színtelen folyadékot a lány karjába injekciózta. Aztán önmagán is megismételte a műveletet, majd gyorsan belebújt a védőszkafanderbe. Épp csak annyi ideje volt, hogy a ládikát Frank felé lökje, máris elterült a padlón, és mély álomba merült. A sebesült várt egy pillanatig, mielőtt a kábítószer okozta álomba, követte volna őket.
„Remélem, egy széplánnyal álmodom majd" - gondolta, miközben elrendezte testén az új szkafandert, és lefeküdt a piszkos fémpadlózatra. De a mesterséges álom nem hozott semmiféle erotikus látomást.

HETEDIK FEJEZET

  - A hatását látva azt mondanám, T bomba volt - mormolta Tanaca. Képernyőjén a tökéletesen elhamvadó Gelbelex képét nézte. 
  - Néhány évvel ezelőtt készítették ezt a fegyvert. Sohasem használták, mert túlságosan veszélyesnek és alkalmatlannak tartották. Elméletileg azt tudjuk róla, hogy sűrű, tartós antimatéria réteget fejleszt ki, amely olyan kemény, hogy áttörheti egy bolygó kérgét. Ezzel elérhető, hogy felszínre tör a folyékony magma, mintha valamiféle hatalmas vulkánkitörés történne. Az eltalált bolygó egy rövid időre kis nappá változik, majd újra kihűl. Felesleges hozzátennem, hogy eredeti állapotából nem sok marad meg: több millió évre van szükség, hogy a természet újra létrehozza az élet ciklusát. A legveszedelmesebb az, hogy nem tudni, milyen további fejlődésen megy keresztül az antimatéria; könnyen lehetséges, hogy elveszti aktivitását, de ugyanúgy az is, hogy kozmikus por formájában szétszóródik a világűrben; könynyű elképzelni, milyen következményekkel. Nem hittem volna, hogy a kormány ilyen felelőtlen és gátlástalan! - Tanaca ellépett a képernyőről sugárzó vörösség mellől. - Odafönt voltak az agressziós támadás bizonyítékai. De most már... - tette hozzá keserűen.
  - Gyilkosok! - sziszegte Alar dermedten. - Mocskos gyilkosok! De megfizetnek érte! Nem lehet, hogy mindent megsemmisítettek volna... Valaki csak megmenekült. A katonák, akik részt vettek a támadásban... megtaláljuk őket, beszélni fognak.
  - Kétlem, hogy sikerülne. A kormány emberei nem olyan naivak, hogy a kezünk ügyében hagynának néhány ezer tanút. Megértem a fájdalmát, de most realistáknak kell lennünk, és menteni, ami menthető. Vicos százados, meg kell próbálnunk lokalizálni az űrhajónkat, ha még valahol arrafelé van.
  - Aztán az ifjú Alarhoz fordult. 
  - Menjen az adóvevőhöz, és lépjen kapcsolatba valamennyi megbízottunkkal, akit csak sikerül megtalálnia. Indul az Alkony hadművelet, amelyet arra az esetre dolgoztunk ki, ha a Carboneriát törvényen kívül helyeznék. Legalább ebben megelőzzük őket. Én értesítem a központot.
Alar még be sem kapcsolta a rádiót, amikor a tudós leverten odaszólt neki:
  - Fölösleges. A rendőrség éppen ebben a pillanatban foglalta el a központot. A terv automatikusan életbe lépett, de már nem sokat segít.
Alar az újabb katasztrófa hírére káromkodni kezdett.
  - De hát hogy hozhatnak törvénytelen intézkedéseket? Ez az alkotmány durva megsértése.
  - Nem, az elnök beszédet mondott a parlamentben. Kijelentette, hogy hamis vádakkal illettük. Azt állítja, erre bizonyítékai vannak. Azzal vádol minket, hogy az egész ügyet csak kitaláltuk és így most mi lettünk a vádlottak. Külön bizottság fog megalakulni valamennyi politikai csoport jóváhagyásával. Ehhez idő kell, addig szervezetünket az Állam ellenőrzése alá veszik.
  - Nyilvánvaló, hogy a bizottság nem bizonyíthat semmit a kormány ellen, miután a bizonyítékokat megsemmisítették.
A bolygó fénylő korongja örökre elnémult sírbolttá változott. Sírbolttá, amely mindenkit elnyel, a carbonarikat is.
  - Igen, végünk van. A vád olyan súlyos, hogy az Inkvizíció elé jutunk. És egyetlen adatot sem tudunk felhozni védelmünkre.
  - Az igazsággépek kimutatják jóhiszeműségünket - emlékeztette a fiatalember.
  - Hogyne, egyénenként sok enyhítő körülményünk lesz. De a szervezetünknek, eszménknek nem lesz többé jövője: jóvátehetetlenül elveszti hitelét. Az elnök és klikkje viszont növeli presztízsét, hatalmát... Pontosan az ellenkezője történik annak, amit elhatároztunk.
Alar leverten csóválta a fejét. Az események tragikus játéka néhány óra alatt sűrítve zúdította rá az emberi élet legtragikusabb élményeit: a barátok halálát, elbukását az eszméknek, amelyekben hitt, a tehetetlenséget, a kétségbeesést. Szerette volna eltaszítani magától azt a valóságot, visszatérni a korához illő gondtalanságba, anyagi és szellemi gazdagságának biztonságába. De nem lehetett. Semmiféle menekvés nem volt, csupán egyetlen lehetőség: továbbhaladni, továbbra is embernek maradni.
  - Mi történik az embereinkkel a központban? - kérdezte Tanacától.
  - A rendőrség akcióba lépett. Megragadták az alkalmat, hogy megszabaduljanak tőlünk: Benelli és sokan mások már a kezükre kerültek. - A matematikus sóhajtott, és fáradtan dőlt hátra székében.
  - Valami baj van? Rosszul vagy? - kérdezte aggodalmasan Alar.
Tanaca csak nehezen tudott válaszolni, egyenként, nagy erőfeszítéssel ejtette ki a szavakat:
  - Megállították a komputereket, már nem vagyok kapcsolatban a komputerekkel. Szédülök... nem szoktam meg, hogy a saját agyamat használjam.
  - Megadjuk magunkat? Azt hiszem, nincs más választásunk, mint hogy követjük társainkat, osztozunk sorsukban.
  - Nem tudom...
Abban a pillanatban megszólalt a másodpilóta:
  - Vettem egy SOS jelzést, de nagyon gyenge intenzitású az adás. Mintha egy, a Gelbelex körül keringő tárgyról érkezne. Valószínűleg egy álló űrhajóról. Mit tegyünk?
Alar látva, hogy Tanacát teljesen hatalmába kerítette a csüggedés, magára vállalta a kezdeményezést.
  - Menjünk, nézzük meg - mondta. - Lehet, hogy csapda, de ennyi veszteség után miért ne próbálnánk meg?

NYOLCADIK FEJEZET

Két nap telt el azóta, hogy a rakéta három túlélőjét fedélzetére vette a Teodora, Frank már jól volt. A sebe tökéletesen behegedt. A katona újra erőre kapott, és kezdte elviselhetetlennek találni az életet abban a bezártságban. Elismerte, hogy a fogolykabin, bár roppant szűk, sok komforttal rendelkezik: légkondicionálás, puha heverő, képmagnó, hozzá elég tekintélyes mennyiségű kazetta; a mozgás hiánya azonban roppant módon idegesítette. Naponta csak félórára engedték ki az űrhajóból, akkor is szigorú őrizet mellett. Felesleges elővigyázatosság volt, mert odakint olyan ellenséges környezetet talált, a szökésre a legbátortalanabb kísérletet
se tette volna.
Kényszerű lustálkodása közben szabadon, szomorú nyugtalansággal keringett minden gondolata és képzelete Alexia körül. Ritkán, csak futólag látta, amikor a lány végigment az űrhajó folyosóin. És mindig annak az arisztokratikus külsejű -fiatalembernek a társaságában találta, a neve Alar, úgy látszott, mindenkinek ő a főnöke. Az ellesett beszélgetésekből világosan kiderült, hogy a dolgok nem valami jól állnak; gyakran hangzottak el olyan kifejezések, mint „a per" és „keresnek minket". De úgy látszott, a két galamb azért boldogan turbékol. Frank nem tudta, hol kötöttek ki: a bolygó lakatlannak tetszett, bár az atmoszféra alkalmas volt élőlények számára, olyannyira, hogy amikor kiment, csak ritkán tette fel a sisakját.
Aztán történt valami, ami megszakította a rabság egyhangúságát. Este volt, épp készült visszatérni fogolykabinjába, hogy lepihenjen. Megborotválkozott, bekente magát illatszerrel és kenőcsökkel, mint máskor, és épp készült leheveredni a testét puhán körülölelő ágyra, amikor nyöszörgésfélét hallott a cellán kívülről.
  - Ki az? - kérdezte az ajtó felé fordulva. Csend. A nyöszörgés megismétlődött, most már hangosabban. De nem volt igazi hang, és nem az ajtó felől jött; sokkal inkább valami érzékelésféle volt, a saját agyából kisugárzó szólítás. Első döbbenetét leküzdve felkészült rá, hogy lokalizálja az érthetetlen üzenet kiindulási pontját. „Meg kell őriznem a nyugalmamat. Olyan telepatikus hívásnak tűnik, mint a...
" Nyugodtan lefeküdt az ágyra, és igyekezett minden gondolatot száműzni az agyából; lassan-lassan, amint elengedte magát, az üzenet erősebbé vált, és értelmet nyert. Érzékelte az adást kibocsátó agy aggodalmát, világosan felfogta a félelmét, kétségbeesett segélykérését. „Nem tudom, hol vagy - koncentrált Frank erősen erre a gondolatra. De a másik nem értette, és továbbra is csak panaszosan nyöszörgött. 
 - A mindenségit... próbálj valamit világosabban üzenni. Hol vagy? Mit akarsz?
" Semmi, csak az a kétségbeesett segélyhívás, amely görcsösen ismétlődő hullámokban növekedve áradt felé.
Egyszerre csak mintha egy kéz határozottan megragadta és hátrafordította volna Frank fejét. A katona megfordult, és hátranézett: tekintete a falra akasztott harci öltözékén állapodott meg: a szkafanderen, amely még viselte a kapott lövés nyomát, és a zsákmánnyal teli zsákon. A carbonarik mindent meghagytak nála; nagyon becsületesek voltak, még a felső zsebében elrejtett kristályt sem kobozták el tőle. Pedig biztosan nagyon értékes... „Mozog!" - kiáltott fel magában. Néhány pillanatig döbbenten meredt a ruhára, és ismét látta, hogy az a duzzanat a mell magasságában könnyedén lüktet. Bizonytalanul és aggodalmaskodva tette meg a néhány lépésnyi távolságot, amely a szkafandertől elválasztotta, és egy rántással feltépte a zsebét.
A kis halványkék élőlény előugrott, és az ágyra gurult, ahol aztán mozdulatlanná dermedt. A nyöszörgés abbamaradt.
  - Egy pasztilla! - kiáltott fel Frank. - Hogy az ördög vinne el! Nem ékszer volt: csak egy tojás! Most velem van egy élőlény... apa lettem... - és teli torokból nevetett, csak akkor hallgatott el, amikor lépéseket hallott a folyosó felől.
  - Tanaca, maga is észlelte azt a szólításfélét? - hangzott Alexia hangja.
  - Igen, olyan volt, mint valamiféle telepatikus kontaktus, de nem értem, mit jelenthet. Szinte egy újszülött sírására emlékeztetett.
Valaki a kabin ajtajához lépett.
Minden rendben, Frank? - Ezt az a becsületes képű fiatalember, Alexia barátja kérdezte.
  - Igen, miért? - válaszolt udvariatlanul a katona, és egy percre sem vette le tekintetét a kis élőlényről.
  - Semmi, semmi, jó éjszakát! - A lépések eltávolodtak a kabintól.
A világoskék pasztilla egész éjszakán át nyugodt és mozdulatlan maradt; Frank időnként megérintette, hogy érezze, nem mozdul-e. „Remélem, nem halt meg - gondolta. Képtelen volt aludni, és mulatott önmagán, saját aggodalmán. Hány élőlényt ölt meg a Gelbelexen... de nem kívánta tovább elemezni ezt a furcsa bűntudatot.
  - Nos, ha eddig nem halt meg, nyilvánvaló, hogy ez az atmoszféra nem ártalmas számára."
A pihenésre szánt idő a végéhez közeledett, amikor váratlan gondolata támadt, és ettől hirtelen felült. 
„Mit fog ez enni? Azt sem tudom, hol a szája." Óvatosan az ujjai közé vette és megforgatta a kis lényt. Nem látott rajta semmiféle nyílást, csak rengeteg apró szőrszálat a tömör, világoskék felületen. Semmiféle életjelet nem észlelt, sem meleget, sem szívdobogást. „Talán csak oxigénnel él. Hm! Azon a bolygón mezők voltak; bizonyos, hogy eszik is valamit!"
Amikor bejött a robot, és a reggelit hozta, az aprócska élőlény még mindig mozdulatlanul kuporgott az ágyon. A robot a kihúzható íróasztalra helyezte a tálcát, aztán némán behúzta maga mögött az ajtót. Attól a naptól kezdve ugyanis, amikor a fogoly egy széket hajított a látómezőjéhez, a robot ridegen bánt vele. Frank sosem engedhette meg magának, hogy saját szolgát tartson. A mások szolgája most idegesítette.
A fogoly szokatlan gyöngédséggel vette kezébe a kis halványkék prizmát, és letette az étellel megrakott tányérok mellé: a szokásos műtej és kétszersült állt rajtuk. „Talán ízleni fog neki - mondta magában. - Minden kölyök élőlény tejet iszik." De az apró lény nem jelezte, hogy felébredt volna. Később Frank ismét érzékelte a jelenlétét; nem tudta pontosan megfejteni a telepatikus üzenetet, de felfogta, hogy a lény kétségbeesetten rimánkodik energiáért: éhes volt. 
„Próbáld magad megértetni - gondolta Frank. – Próbálj képeket közvetíteni." És türelmesen kezdte saját éhségérzetét összekapcsolni a tej, az energiahordozó pirulák, a hús képével. A kicsike minden képet pontosan ugyanolyannal megismételt. Megtörtént az első lépés.
„Ez már valami" -gondolta elégedetten a katona.
Érezte, hogy öröm sugárzik felé az élőlényből. Könnyen meg tudták teremteni az érzelmi kontaktust. Közvetlenül ezután a halványkék pasztilla olyan ennivalót kért, amilyet a katona képtelen volt azonosítani. Egyre nyilvánvalóbbnak látta, mennyire nagy szükség van rá, hogy képekben kifejezett és érthető párbeszédet alakítson ki apró barátjával. Tehát az elkövetkező órákban az eredetileg nagyon különböző, de egymás kölcsönös megértésének vágyától közel került két agy türelmesen fáradozott azon, hogy kialakítsanak valamiféle kezdetleges kommunikálási rendszert. A fiatal lény, mint általában a fiatalok, gyorsan felfogta mindazt, amit Frank közvetített feléje. A férfi azonban lassabban értette meg őt. Végül mégis sikerült kialakítaniuk a kapcsolatot. Frank felfogta, hogy alapvetően egy bizonyos világoskék füvecske hiánya okozza az élőlény éhségérzetét. Csüggedten értette meg vele, hogy képtelen megszerezni. A pasztilla azt kérdezte, miért, a katonát, pedig elfogta a lelkiismeret-furdalás. Meg kellett volna magyaráznia, milyen tragédia történt a Gelbelexen, mi volt az oka a népirtásnak, és főképpen azt, hogy mit tett ő maga... Ezt megkísérelni sem akarta.
Kis sóhajtással utalt rá, hogy fáradt, és elkezdett fel-alá járni a szobában. Az élőlény megijedt és elhallgatott. Frank a hirtelen támadt csendben ráébredt, hogy félelmetesen magányos. Szüksége volt rá, hogy beszéljen, mozogjon, csináljon valamit... Letépett néhány zöld levelet egy dísznövényről, és az élőlény mellé helyezte; aztán megpróbálta a képükkel együtt a jóllakottság érzését is közvetíteni a másik agynak. Az élőlény visszatükrözte a képeket, de nem mozdult. „Az ördög vinne el, hát nem látod? Ez étel! Ott van melletted." Felfogta, hogy nagyon nehéz a fogalmakat egyeztetni ezekkel a formákkal, mégis megpróbálta. Erősen elképzelte az arcát, a szemét, a szemek funkcióját, de a lény mindenre csak kérdőjelekkel válaszolt. 
„Persze, te nem látsz, nem hallasz, nem beszélsz. Csak az agyadat használod" - állapította meg csüggedten. Ekkor egy sor újabb feladatot adott neki: igyekezett a képeket szavakkal egyesíteni. Kevéssel utóbb az élőlény már a nevén szólította, és Frank úgy vélte, helyes, ha ezt azzal viszonozza, hogy ő pedig Marynek nevezi. A kicsike boldog lett az újdonságtól, és minduntalan elismételte a saját nevét, mondogatta akkor is, ha nem kellett. Mikor végre felfogta az éhség szó értelmét, minden mondatban használta.
Eltelt a nap, az éjszaka, és ismét reggel lett. A vezérlőteremben Alar, Tanaca, Alexia, Vicos parancsnok és szárnysegédje szokásos megbeszélését tartotta. Alar Alexia mellett ült, egymás kezét fogták.
  - Számunkra semmi újság - kezdte Tanaca. 
  - Az adások, amelyeket sikerül vennünk, csak a perről szólnak, amelyben az egész Carboneria fölött ítélkeznek. Egyetlen társunkkal sem tudunk összeköttetést teremteni; ez azt jelenti, hogy fogságban vannak, vagy ami még rosszabb, hittek a kormány felszólításainak, és kiléptek a szervezetből.
  - Ezúttal határoznunk kell - szólt Alar. 
  - Egyedül mi tudjuk bizonyítani, hogy a Gelbelexet valóban támadás érte. Három tanúnk van...
  - A fogolyra nem számíthatunk - szakította félbe Mab őrmester.
  - Az igazsággép alatt nem tud majd hazudni. Inkább az a probléma, hogyan jussunk el élve az Inkvizíció központjához, hogy sikerüljön fordulatot vinnünk a perbe.
  - A Teodorát nem használhatjuk - emlékeztetett rá a parancsnok - mindenütt keresik. Ha megpróbáljuk elhagyni ezt a bolygót, azonnal ránk találnak; azt sem értem egészen, hogy eddig nem bukkantak a nyomunkra.
  - Valószínűleg biztonságban érzik magukat - magyarázta Tanaca.
  - Épp abban áll a mi előnyünk, hogy nem tudnak róla: léteznek tanúk, és ezért nem sokat törődnek vele, hogy hiányzik két vezető meg egy űrhajó.
  - Csak Mab meg én élvezünk némi mozgási szabadságot. Ha megpróbálnánk lemenni a Földre... - javasolta Alexia.
Alar roppant izgatott lett, nem tetszett neki a javaslat, félbeszakította:
  - Nem, az túlságosan kockázatos. Különben is egyedül nem sokát tehetnék:
A fiatalember nem tudta volna meghatározni, mennyi része van az értelmének abban, hogy így gondolkozik, és hol kezdődik a félelem, hogy el kell szakadnia szerelmétől. Egymásra néztek, a férfi lesütötte a szemét. Alexia ragaszkodott elképzeléséhez.
  - Inkább kockáztassunk, mint tétlenül várjunk. Kérlek, hadd próbáljam meg.
  - Mielőtt határoznánk - szólt közbe Tanaca - minden lehetőséget mérlegelnünk kell. Azonnal zárjuk ki azt az ötletet, hogy saját űrhajónkat használjuk fel: túlságosan nagy lenne a kockázat. Nem marad más hátra, el kell jutnunk a legközelebbi légi támaszpontra, és valamelyik rendes járművet kell használnunk. Az után azt is el kell döntenünk, hogy csak a tragédia szemtanúit küldjük-e, vagy valamennyien együtt utazzunk. Végül ki kell dolgoznunk a stratégiát, amelynek segítségével eljuthatunk az Inkvizícióhoz. Kezdjük talán azzal, hogy Vicos százados szolgáljon felvilágosítással, az első ponttal kapcsolatosan.
  - A bolygóra, amelyen most tartózkodunk, egyetlen közlekedési vállalat küld járatokat - kezdte Vicos százados. 
  - Azt hiszem, nem lesz túlságosan nehéz elindulnunk, különösen a hét végén, amikor nagy a forgalom. Engem inkább az aggaszt, hogyan érkezünk meg.
  - Különleges ellenőrzés van?
  - Igen, különösén a központi övezet végállomásain, és a Föld ezek egyike. Olyan ellenőrzési rendszert állítottak fel, amelynek az a célja, hogy megakadályozza bűnözők és titkos vendégmunkások bejutását.
  - Van lehetőségünk rá, hogy ezt az akadályt leküzdjük? A százados elkomorult, és teljes nyíltsággal kezdte ismertetni a megoldás lehetőségeit.
  - Kevés. Nyugalmas időszakban felületes az ellenőrzés, és mindenkinek sikerül átjutnia: ez az első ellenőrzési fokozat, és csak bűnözőket, a börtönből szökötteket és kivételes személyeket tartóztatnak le. Esetleges előrejelzéseknél vagy a kormány rendelkezésére életbe léphet az előzetes riadókészültség, vagyis a második fokozat: minden utasnak, amint megérkezik, el kell haladnia egy tévékamera előtt, ez közvetlen összeköttetésben áll a biztonsági szolgálat archívumaival. Ha közülünk valaki szerepel a nyilvántartásban, semmi esélye rá, hogy megússza...
  - Mondjuk ki nyíltan, hogy Alar meg én nem menekülnénk: azonnal elkapnának - szögezte le keserűen a tudós.
Vicos bólintott és folytatta:
  - Ha viszont készültség van, bármilyen okból, életbe lép a harmadik fokozat. Ebben az esetben mindenkit alávetnek az igazsággép vallatásának: egyikünknek sem sikerülne átjutnia. De ezt a módszert ritkán használják; az ilyen egyéni ellenőrzésnek alávetve, az utasok áramlása összetorlódna, és megbénítaná a végállomások forgalmát.
A szavait követő csend súlyos gondolatokkal terhes volt. Alar, akit a csoportvezetőül elfogadott, azért szólt közbe, hogy egy kis bátorságot öntsön barátaiba.
  - Egyelőre szabadok vagyunk - mondta.
  - És megvan az az előnyünk, hogy meghatározhatjuk, melyik a legalkalmasabb pillanat a cselekvésre. Tanaca részletes tervet dolgoz majd ki számunkra. Meggyőződésem, hogy érdemes megpróbálni, és ha csak a legkisebb remény van a sikerre, azt neki sikerül megtalálnia. Egyetértesz?
A tudós igenlően bólintott.
A fiatal vezető a navigátorhoz fordult, aki a rádió mellett volt szolgálatban.
  - Van valami újság? - kérdezte.
  - Hallottam a legújabb híreket: összeült az Inkvizíció Legfelső Bírósága. A díszvendégek között a kormány valamennyi tagja jelen van.
  - Úgy látszik, nagy feneket kerítenek az ügynek.
  - A legszélesebb nyilvánosság előtt akarják lefolytatni a pert; azt hiszik, kezükben tartják a nyerő kártyákat. Pedig az aduk mi vagyunk.
  - Néhány nap múlva kerül sor a második tárgyalásra; célszerű lenne abban az időben odaérkeznünk, ha sikerül -mondta Tanaca. 
  - Jó lesz sietni. Arról is határoznunk kell, mi legyen a vendégünk sorsa.
  - Majd megfontoljuk - szögezte le Alar. - Érzékelt valaki további telepatikus jelzéseket?
Senki nem válaszolt. Csendben felálltak, és mindenki visszament a helyére, hogy tovább végezze munkáját.

KILENCEDIK FEJEZET

A nádast ritkás köd borította, bizonytalanná tette a táj körvonalait. Az űrhajó a mocsár egyhangú felületét itt-ott megtörő kis szigetek egyikéből úgy emelkedett ki, akár egy hatalmas csúszómászó. Néhány magas, lombos fa állta útját egy távoli nap halvány fényének, a fák törzseit zöldes moha és tömérdek színtelen gomba borította. A nádasban rejtőző állatkák tömegének fülsértő hangversenye hallatszott, néhány különálló éles rikoltással és egy meleg vizű forrás távoli csobogásával elvegyülve. Az űrhajó fékezőrakétái letarolták a környező földről a növényzetet: csak a láp vizébe fulladó, egymásba fonódott gyökerek maradtak épségben. A séta órájában ezen a területen igyekezett előrehaladni Frank, hogy eljusson a vagy tízméternyire levő folyóparthoz; ez volt az egyetlen magányos cselekvés, amit ebben az ellenséges környezetben megengedhetett magának. A rá felügyelő űrhajós ugyanis az űrhajó lépcsőjén üldögélt térdére támasztott puskával, bár úgy tett, mintha nem venne tudomást a fogolyról. Nagyon beszédes ember volt az őr, de Frank csak ritkán elegyedett szóba vele.
Azon a napon úgy döntött, hogy kiviszi Maryt a szabadba, hátha sikerül valami kedvére való növényt találniuk. Már túlságosan régen élt a kicsike evés nélkül. Ahogy múltak a napok, egyre gyengébb lett; bár a kabinban képes volt agyának irányításával elmozdítani néhány tárgyat, arra már nem volt ereje, hogy el is hajítsa őket mint lövedékeket, ahogy társai a Gelbelexen. Halaszthatatlanul élelmet kellett szerezni számára.
„Most kiveszlek a zsebemből" - mondta neki gondolatban Frank. Hogy könnyebben megértse, képek elképzelése formájában megismételte, mit szándékozik csinálni, Letérdelt, vigyázva, hogy az őrnek hátat fordítson, és letette a földre az élőlényt.
  - Keresel valamit? - kérdezte kíváncsian az őr.
  - Nem, a bogarakat nézem.
  - Vigyázz, bele ne ess a vízbe. Semmi kedvem hozzá, hogy vizes legyek miattad.
A katona morgott valamit válaszul, elkerülte a beszélgetést. Ismét Maryt figyelte. A puha talajon végtelen fáradsággal mozgott. - „Fáradtság... Frank..." - továbbította gondolatát.
„Keress valamit, ami ízlene, kicsike. Enned kell."
„Fáradtság... Frank, éhség... Fáradtság."
Frank egyre növekvő aggodalommal felemelte, és őrének kíváncsi pillantásait elkerülve, odament egy közeli, gombával borított fához.
„Próbáld itt, Mary. Próbáld meg."
„Frank... Frank... Nagyon éhes..." - és mozdulatlan maradt.
A katona jéggé dermedt a rémülettől. Azelőtt soha semmiféle más érzést nem ismert, mint gyűlöletet vagy valami futó, álszent szánalmat emberi lény iránt, nem emberi lény iránt pedig ennyit sem. Most viszont azt érezte, hogy az az aprócska halványkék prizma az egyetlen, ami egész létéből megmaradt. A Gelbelex máglyája szinte eltörölte múltját és jövőjét. Hirtelen rádöbbent, mennyire nincs értelme létének e nélkül a kis puha testecske nélkül, amit a véletlen neki juttatott.
  - Mi bajod? - kérdezte az őr. - Elsápadtál. Rosszul vagy?
  - Beszélni akarok velük - mormolta a fogoly az űrhajóra mutatva.
  - Nem mondhatod el nekem, amit akarsz?... Mit rejtegetsz a kezedben?
Frank néhány lépést tett a Teodora felé.
  - Kérlek szépen... Nagyon fontos.
  - Ne szórakozz velem! Maradj ott - parancsolta az őr, és rászegezte a puskát. Abban a percben Alar jelent meg az űrhajó ajtajában.
  - Mi történik itt? - kérdezte, amikor a lövésre kész puskát meglátta.
  - Úgy látszik, valami ravaszságon töri a fejét válaszolta az őr. - Az engedélyezett időnél korábban be akart menni az űrhajóba. Valamit rejteget a kezében.
  - Uram, beszélnem kell magával, sürgős szólt közbe Frank. Mielőtt megállíthatták volna, már a lépcsőnél termeti. Megmutatta Mary mozdulatlan testét. Elmesélte az egész történetet. Alar eleinte hitetlenkedve hallgatta, azonban olyan érzelmeket olvasott ki a katona szeméből, hogy nem maradtak kétségei. Intelt, hogy kövesse.
Nem sokkal később a Teodora teljes személyzete Tanaca köré gyűlt. A tudós mikroszkóp alatt vizsgálta az idegen lényt.
  - Azt mondja, hogy telepatikus kapcsolatban volt magával, és hogy a Gelbelexről származik?  - kérdezte.
  - Igen, uram.
  - Azt hiszem, igazat mond - erősítette meg a katona állítását furcsa-zavartan Alexia. - Én is láttam a megtámadott bolygón ilyen lényekkel, mint ez itt. Nem tudtuk, hogyan lehetne kapcsolatba lépni velük, és nem sikerült figyelmeztetnünk őket a katonák támadására. Az élőlények nem vettek tudomást rólunk. Amikor a katonák megjelentek, úgy védekeztek, ahogy éppen tudtak; azonban furcsa módon soha nem támadtak meg senkit a mieink közül: bizonyos, hogy meg tudtak különböztetni minket a katonáktól.
  - Következésképpen az a furcsa éhségérzet, amit az imént észleltünk, ebből a lényből származott - állapította meg Tanaca.
  - Mary a neve, uram - mormolta Frank.
  - Valóban különös. A teste különböző vastartalmú szilikátvegyületekből áll, kisebb százalékban más ásványi anyagok is keverednek benne, szabad szemmel nem látható hatszögletű pikkelyek borítják. Más nyílásfélék nincsenek rajta, tehát feltételezem, hogy a pikkelyeken keresztül táplálkozik...
  - El? - szakította félbe a fogoly aggodalmasan. Ügy látszott, most még a rászegeződő bizalmatlan pillantásokkal sem törődik.
A tudós közönyösen folytatta elemző fejtegetését:
  -...Igazán el sem tudom képzelni, hogy tudna szilárd táplálékot magához venni; valószínűleg savakat, űrit emésztés után, amelyek felbomlasztják, majd újra egyesítik az anyagot. Mindenesetre nem lesz nehéz összeállítanom azokat az alapelemeket, amelyekből a... a Mary teste összetevődik, aztán előállíthatok megfelelő mesterséges táplálékot részére. Természetesen jobb lett volna, ha előbb érkezik. -Beszédes pillantást vetett a katonára. Frank zavartan lesütötte a szemét.
  - Él még? - kérdezte Alexia.
  - Nem tudom - válaszolta Tanaca. - Egyelőre csak annyit mondhatok, hogy mozog, pontosabban igyekszik összehúzódni. Valószínűleg az élelem hiánya okozza ezt a folyamatot.
  - Menj csak vissza a kabinodba, Frank - mondta Alar. 
  - Mindent elkövetünk, hogy megmentsük, ne félj.
  - Köszönöm - suttogta a katona. Lehajtott fejjel ment ki a teremből, a navigátor, aki továbbra is gyanakodva figyelte, követte.
Alar tette fel a kérdést, amit az élőlény jelenléte valamenyiükben felébresztett:
  - Hasznos lesz számunkra Mary?
  - Meglehet - válaszolta a matematikus. 
  - Attól függ, milyen kapcsolata alakult ki azzal az emberrel. Ő volt az első személy, akivel találkozott; bizonyos, hogy valamiféle gyermeki érzelmeket keltett fel benne.
  - Úgy érted, hogy tőle függ? - szólt közbe Alexia.
  - Bizonyos értelemben igen - szögezte le Tanaca. 
  - A telepatikus kapcsolatok útján valószínűleg magába szívta már annak a katonának emberi lenyomatát. A jellem kialakulásában a gyerekeknél is alapvetően fontosak a születést megelőző és a születést követő hónapok. A mi esetünkben, miután egy különlegesen érzékeny lényről van szó, néhány nap is meghatározhat egy döntő folyamatot,
  - Mary úgy fog gondolkozni és cselekedni, mint Frank? -kérdezte Mab nyilvánvaló aggodalommal.
  - A szó teljes értelmében nem, de bizonyos, hogy a hatása alatt áll majd. Később meglátjuk, hogyan fejlődik.
  - Mindenképpen a mi javunkat szolgálja ez a lény, eggyel több érv van a kezünkben - állapította meg Alar, majd hozzátette: 
  - Hihetetlen elgondolni, hogy egy egész fajt kiirtottak! Mary segíteni fog, hogy bosszút álljunk.
Tanaca elégedetten simított végig a fején, majd ismét elkomorult.
  - Viszont nagyon veszedelmessé is válhat számunkra. Gondolkozzatok: mi biztosít minket arról, hogyan viselkedik egy ilyen agybéli adottságokkal rendelkező lény, amikor olyan gátlástalan fickóval áll függőségi viszonyban, amilyen az az ember?... Ahogy múlik az idő, a helyzetünk egyre bonyolultabbá válik. Legalább összeköttetést tudnék teremteni a komputerekkel... - Szomorúan hozzálátott, hogy valami ételfélét készítsen a jövevénynek.
  - El kell tennünk láb alól azt a katonát - szögezte le Alar.
  - Nem! - kiáltotta elszántan Alexia. - A gyilkolás nem tartozik a mi módszereink közé. Nem tehetjük.
  - De a halálától függhet vállalkozásunk sikere - magyarázta Alar. - Az a kötelességünk, hogy igazságot szolgáltassunk a Carboneriának, mártírjainak, mindenkinek, akik kockáztatták és ma is kockára, teszik szabadságukat és az életüket. Egyetlen győzelem, egyetlen áldozat, hogy emberek ezreit mentsük meg...
  - Milyen jogon dönthetünk mi életről és halálról ? Erre mi ad nekünk felmentést? - vágott vissza a lány.
  - A felmentést ők adják. Ők, akik megtámadtak, lecsaptak ránk, üldöztek minket, és most el akarják törölni szervezetünket a világegyetem felszínéről. Ők döntöttek helyettünk.
Alexia alig tudta visszatartani könnyeit, és egyetlen szó nélkül visszavonult kabinjába.
  - Sietnünk kell - mondta Tanaca. A tudós az ifjú Alar döntésével értett egyet. - Az élőlény hamarosan felébred.
Mab, aki mindeddig nem avatkozott a vitába, kivette puskáját a tokjából, és kifelé indult. '*
  - Majd én elintézem - mormolta.
  - Nem, az az én dolgom; ahogy javasoltam, úgy végre is hajtom! - kiáltott fel Alar, és elállta az útját.
-Öltél te már valaha? - kérdezte a tisztes. A fiatalember megrázta a fejét; kivette a fegyvert az őrmester kezéből, és szomorúan elindult a fogoly kabinja felé. Kopogtatott, majd benyitott.
Frank a képmagnója előtt üldögélt. Amint meghallotta, hogy Alar belép, felpillantott, és Maryről érdeklődött, de amikor meglátta a puskát, torkán akadt a szó.
  - Újabb séta? - kérdezte gyanakodva.
  - Igen - mondta ki nagy nehezen a carbonaro.
Frank csendben felállt és kiment. A folyosón tekintete Alexia után kutatott, de csak a többi férfi zavart pillantásával találkozott. Felfogta, hogy mi a helyzet: el kell tűnnie a képből. Úgy vélte, felesleges lázadozni. Sorsának tulajdonképpen a Gelbelexen, a támadásban részt vevő katonák első hullámával kellett volna beteljesednie. A haladék tehát most ért véget: követi őket. Néhány lépést tett, majd megtorpant.
  - Ne beszéljetek rólam semmit Marynek - fordult a többiekhez. - Olyan ő, mint egy kislány, nem tudja...
Kilépett az űrhajóból. A láp fölött a láthatár komor vonala mögött alkonyba hullott a szürke nap. Határozott léptekkel ment mindaddig, amíg lába nem kezdett süppedni a mocsaras földbe.
  - Elvégezheted itt - mondta a katona, és megfordult. Alar úgy érezte, lelkiereje végére jutott. Mindig sima és határozott arcán most a feszültség és borzadály ráncai jelentek meg attól, amire készült. Felemelte a puskáját, de a keze remegett.
  - Igyekezz pontosan eltalálni - mondta aggodalmasan Frank, amikor észrevette bizonytalanságát. - Nincs fájdalmasabb egy sugárfegyver, okozta sebnél. Jól el kell találni a
célpontot.
  - Meg kell tennem.... Érted? Minden ezen múlhat. A katona keserűen felnevetett.
  - Hagyd a szöveget. Nincs szükség rá.
A fiatalember azonban nem hallgatott el.
  - Csak mi menthetjük meg a szervezetet, és talán hozzájárulhatunk ahhoz, hogy az emberiség megváltozzék. Nem lehetünk nagylelkűek.
  - Idefigyelj, amikor én gyilkoltam, nem sokat prédikáltam előtte - szakította félbe ismét a katona.
  - Nálad ez más volt, te...
  - Én rohadt fattyú vagyok, tudom. Az biztos, hogy sosem voltak aggályaim. Azt mondták, lőjek, hát lőttem; fel kellett robbantanom egy házat, és én felrobbantottam; azon kívül raboltam, elraboltam mindent, amit csak tudtam, még a holttesteket is kifosztottam.  Nem voltak közben erkölcsi problémáim. - Frank érezte, hogy forr benne a harag: az elmúlt napok feszültsége, Mary, Alexia, minden együttvéve hozzájárult ahhoz, hogy megfeledkezzék a rászegeződő fegyverről, a rothadó fű szagáról, a gombák jellegzetes illatáról. Tovább beszélt. Ki kellett tombolnia magát, nem tehetett róla.
  - Semmi nem terhelte a lelkiismeretemet. Aljas gazember, igen, az vagyok, Igaz? Nálam ez más? Persze hogy más. Amikor te mint dédelgetett és pénzzel agyontömött ifjú valamelyik főiskolára jártál, én bányában dolgoztam. Tízéves koromban már engem szedtek elő, valahányszor egy nagy fúró elromlott. Én meg tudtam javítani, mert kicsi voltam, és oda is befértem, ahol a robotok nem jutottak keresztül. És a pénzzel, amit kerestem, még csak meg sem kívánhattam azokat a dolgokat, amikhez a hozzád hasonlók ingyen jutottak. Attól a naptól pedig, amikor elkészült egy nálam kisebb és ügyesebb robotgép, nem maradt számomra más, csak az éhezés. A becsületes nyomor és az elfogadható életforma közül nekem az utóbbi jobban tetszett; kezdtem lopni, csalni... Amikor elkaptak, csak a hadsereget választhattam a fegyházbüntetés helyett. Amint látod, valójában nekem soha nem volt választásom: számomra minden eleve elrendeltetett, minden...
Elhallgatott, a torkát fojtogató önsajnálat úrrá lett rajta. A két ember szemben állt az est halvány fényében, és egy végtelen percig csak nézték egymást. Aztán Alar lassan leengedte a puskacsövet, és intett Franknek, hogy kövesse. Lovaglóülésben elhelyezkedtek egy kidőlt fatörzsön, szemben egymással. Az ifjú carbonaro beszélni kezdett. Hosszan, nyugodtan beszélt, közben gyakran szünetet tartott. Nem kérdezett semmit; de végül mégis valamiféle válaszra várt. A fogoly azonban csak bólintott. Mindketten felálltak, nagyon megkönnyebbülten; kezet szorítottak, és visszatértek az űrhajóhoz.
Amikor beléptek a kabinba, mindenkinek az arcán csodálkozás és aggodalom tükröződött.
  - Nem fog elárulni minket - mondta Alar. Anélkül hogy bármit hozzátett volna, átment Alexia kabinjába.
Frank nagy zavarba jött, félszegen kezdte magyarázni, mi is történt. Képtelen volt egy összefüggő mondatot megfogalmazni, tehát abbahagyta, vállat vont, és odalépett a tartályhoz, amelyben valami színtelen folyadékban Mary teste úszkált.
  - Meghalt? - kérdezte elfulladó hangon.
  - Nem hiszem - válaszolta Tanaca.
  - Nem fulladhat meg ott?
A tudós türelmetlenül legyintett, aztán olyan hangon, mint egy buta tanítványához beszélő tanár, kifejtette következtetéseit:
  - Nincs szüksége lélegzésre, tehát nem fulladhat meg. A folyadék könnyebbé teszi a fickónak vagy a leányzónak, amennyiben nőnek tekintjük, hogy magába szívja a tápanyagokat, amelyekre szüksége van. Többet nem tudok, de azt állíthatom, hogy érlelődési folyamatát megszakították, ezért soha nem fog egészen kifejlődni, és nehezen fog növekedni. Egyszóval nem lesz teljesen normális lény. Mindent egybevetve talán jobb is így: fajtájának egyetlen megmaradt tagja lesz; jobb, ha nem jut ennek tudatára.
A katona komoran bólintott, megköszönte a felvilágosítást, és leült a matematikus mellé, türelmesen várakozva. Végtelen hosszúnak tetsző idő után érzékelte, hogy Mary felébred.
„Frank... - közvetítette a halványkék pasztilla. - Mary nem éhség."
„Nagyon örülök" - gondolta a katona.
A kis félőlény az elégedettség hullámainak kibocsátásával válaszolt. A matematikus észrevette, hogy mi történik, és közbeszólt.
- Fiatalember - morogta dühösen -, nem tudom, mit mondott magának Alar, de rengeteg munkát kell elvégezni itt a fedélzeten. Nem volna szíves rám bízni a pácienssel folytatandó kapcsolatokat?
  - Bemutatom magukat egymásnak, és máris visszavonulok - egyezett bele kényszeredetten Frank.
„Mary, megismerni másik embert. - Várt, amíg a kicsi lény felfogja, aztán folytatta: 
- Név Tanaca."
- Marynek hívják - emlékeztette a tudóst Frank egy kis féltékenységgel, aztán elköszönt mindkettőjüktől, és fegyelmezetten kiment.

TIZEDIK FEJEZET

A bolygó, amelyen tartózkodtak, a középső övezet egyik legkietlenebb világa volt. A lakott terület egyetlen városra korlátozódott, ez volt Antalia, e körül zajlott a csekély számú gyarmatlakók élete. A városközpont volt az egyetlen kapcsolati pont a galaxis civilizációja és a végtelen mocsarakban szétszóródott helybeli közösség között. A központból kaptak élelmet, szórakoztatást, energiát a gépek számára. Ők gyümölcsöt, virágot, halat adtak el a központnak. Egyhangú munkaciklus, nemzedékek óta egyformán ismétlődött. Igen ritkán volt egy gyarmatlakó1 elég értelmes vagy elég szerencsés ahhoz, hogy meggazdagodjék. A vidékiek minden hétvégén pontosan bementek Antaliába, hogy eladják munkájuk termékeit, azután minden pénzt, amit kaptak, azonnal el is költöttek nélkülözhetetlen és főként felesleges árucikkekre, amelyeket a város mulatóhelyei és üzletei oly ügyesen terítettek elébük. Mindebből viszont a Flor Associadon, a házak, a raktárak, az üzletek, és a világegyetemmel összekötő közlekedési vonal tulajdonosa húzta a hasznot. Általános mechanizmus volt ez a világok nagy részében, amelyeket a galaxis hadserege gyarmatosítás céljára megszerzett.
  - A kereskedelmi társaságok uralkodnak a Szövetség minden cselekedete fölött - magyarázta Mab Franknek. 
  - Az Állam magára vállalja a felfedezések és a hódító háborúk költségeit, a lakosságból lesznek a gyarmatlakók, és a társaságok fölözik le a hasznot.
A távolban kirajzolódtak a város szürkés körvonalai: a hatalmas cölöpépítmény-tömeg ott magasodott a mocsaras lapály fölött.
Az autó, amelyen utaztak, a Teodora egyik segédjárműve, lassított, és puhán siklott a föld felé. Vicos parancsnok és helyettese kelletlenül bár, de kénytelen volt az űrhajót elhagyni, és komor képük hozzájárult az amúgy is nyomott hangulat súlyosbodásához. Arckifejezésük cseppet sem illett vidám öltözékükhöz: feltűnő, piperkőc ruháik arra voltak hivatottak, hogy feltűnés nélkül elvegyülhessenek a helybeli gyarmatlakók között. Amint megállt az autó, Tanaca kiosztotta az utolsó utasításokat.
  - El kell válnunk egymástól - emlékeztette társait. 
  - Alar meg én szállunk ki elsőnek, robotjaink kíséretében; külön csoportban maradunk, mert minket könnyű azonosítani. Alexia és Vicos nyomban követnek minket. Mab, Mino, Frank és Mary a fedélzeten maradnak. Ha nem jön közbe semmi nehézség, találkozunk a Negyvennégyes, Föld felé induló járaton. Bármi történjék is egyikünkkel, ez nem térítheti el a többieket feladatuktól: mindenki csak magával törődjék. Mary igyekszik tartani a kapcsolatot a csoportok között. Ha célhoz értünk, Frank szabadon elmehet. Minden világos?
Kórusban, szomorúan hangzott az igenlő válasz. 
  - Helyes, akkor köszönjünk el egymástól - tette még hozzá a tudós.
Alar és Alexia olyan érzelmes ölelésben forrt össze, hogy a mögöttük ülő katona kellemetlenül érezte magát. Rájött, hogy féltékeny, és ettől még jobban szenvedett. Amikor a fiatal carbonaro tőle búcsúzott el, alig sikerült némi udvariasságot magára erőltetnie. Aztán a lánytól kellett elköszönnie. Mélyen egymás szemébe néztek: a lány tekintetében egy pillanatra szomorúság villant fel, de egy odaillő mondattal azonnal palástolta. A férfi megszorította a felé nyújtott kezet, és kísértést érzett, hogy ne engedje el. De a lány udvariasan kiszabadította és kiment. A jármű fedélzetén maradt három férfi csendben nézte barátaikat, akik a gravitációs öv segítségével felröppentek. Nemsokára már csak apró, sötét pontoknak látszottak, amelyek lassan szétfoszlanak a hajnal nyirkos levegőjében. - Gyerünk, mozgás! - mondta Mab. Antalia jellegzetes nagy gyarmati falu volt, gyorsan felépítették, hogy eleget tegyenek a jövevények szükségleteinek. A házak, nyomorúságos, jellegtelen tömbök, ott sorakoztak a néhány járható út mentén, reménytelenül és hiábavalóan várva, hogy a gazdagság szépít valamit homlokzatukon. A nyilvános szórakozóhelyek villogó cégéreiből merültek csak fel színes foltok: olcsó boldogságra hívogató hazug ígéretek.
A hajnal friss szellővel legyintette meg az első parasztokat, virágszedőket, halászokat, akik türelmetlenül indultak szórakozóhelyet keresni. Úgy látszott, senki nem veszi észre, hogy egy idegen jármű jelent meg, utasai ennek ellenére nem voltak nyugodtak.
  - Jobb lesz, ha elhagyjuk ezt a kocsit - mormogta Mab. -Túlságosan feltűnő.
  - Távolabb kell lennie egy parkolóhelynek, láttam a jelzést - javasolta Mino, a Teodora navigátora. Az űrhajósegyenruha nélkül riadt kisfiúnak látszott.
  - Helyes, ott elhelyezzük, és gyalog megyünk tovább. Ha majd leszálltunk, vigyázz, hogyan viselkedsz, Frank. Pisztoly van a zsebemben... - figyelmeztette az őrmester.
  - Ne félj, főnök. Megígértem, hogy néhány napig jól viselkedem - mondta a katona, bár nem nagyon bízott szavai értékében. Hihetetlennek találta, hogy valaki megbízik benne, és talán éppen ebből a hitetlenkedésből fakadt a vágya, hogy híven teljesítse, amit vállalt.
„Kezdek olyan lenni, mint ők" - gondolta mulatva.
Mary a korára jellemző ösztönös kíváncsisággal befurakodott gondolataiba.
„Frank, miért nem szeret téged Mab?"
„Szeret" - válaszolta a férfi.
„Nem, nem igaz" - makacskodott a kis lény.
„Tudod, hogy nem szabad mások gondolatait engedély nélkül kilesned" - szidta a katona. Nem akart a kérdés taglalásába belemélyedni. A halványkék pasztilla duzzogva megszakította vele az összeköttetést.
Sokáig csavarogtak a lassan-lassan benépesülő sikátorokban, és benéztek a szórakozóhelyekre is. Néhányszor találkoztak a többi csoportbeli társaikkal, de úgy tettek, mintha nem vették volna észre őket.
  - Itt rendőrök vannak - súgta hirtelen Mino.
A háztömb végénél valóban feltűnt egy egyenruhás ember, négy robotgép követte.
  - Az egyik robotnál fegyverkereső van - állapította meg aggodalmasan Mab. - Nekem, pedig itt a pisztoly a zsebemben. Távolodjatok el tőlem, igyekszem meglépni.
  - Ne légy ostoba - mondta Frank -, azonnal észrevennének. És ha elkapnak, mindannyiunknak végünk. Add ide azt a fegyvert. Társainak döbbent pillantása arra késztette a katonát, hogy hozzáfűzze:
  - Tudom, hogyan lehet megúszni az ilyen helyzeteket. Az őrmester legyőzte habozását, és engedelmeskedett.
Frank mosolyogva vezette be őket egy önkiszolgáló étkezdébe. Odalépett egy meglehetősen ütött-kopott külsejű automata ételosztóhoz, és működésbe hozta.
   - Megfelel egy adag hal? - kérdezte közönyös arccal kísérőitől. 
   - Régi trükk ez - magyarázta. 
   - Ezeknek a roncsgépeknek az elektromos kisülései zavarják a fegyverkeresőket. Ha az őrjárat vezetője nem túlságosan lelkiismeretes, akkor nem vesz észre semmit.
Az őrjárat, általános megkönnyebbülésükre, továbbhaladt. A három ember elégedetten ült le egy asztalhoz, és enni kezdtek.
  - Mit csinálunk a revolverrel? - kérdezte Frank.
  - Kidobjuk a piszkos tányérokkal együtt; most már nincs szükség rá - jelentette ki Mab, és hálás tekintetet vetett rá.
A pályaudvar indulási oldalának csarnokában vidám és lármás tömeg nyüzsgött, jobbára fiatalok, akik túláradó jókedvüket szórakozóhelyekben gazdagabb tájakon kívánták levezetni. Valamennyien türelmetlenül várták, hogy megnyíljanak az űrhajókikötő mólójához vezető ajtók. A terem egyik sarkában egy televízió, amelyre senki sem figyelt, képeket közvetített a pillanatnyilag legnagyobb port felverő eseményről: a Carboneria ellen folytatott perről. Ahogy Frank számított is rá, egykori őrei a tömegben elvegyülve
igyekeztek leplezni, milyen mélységes érdeklődést tanúsítanak a bemondó személytelen hangja iránt.
„...A tárgyalóteremben ma meghallgatták a Parlamenti Vizsgáló Bizottságot a védelemnek a Gelbelex bolygóra vonatkozó néhány állításáról. A helyzet vizsgálata során nem merült fel semmiféle bizonyíték, amely a Carboneria bolygóközi szervezetét felmenthetné a rágalmazás, az árulás és a közrend megdöntésére irányuló kísérlet vádja alól. Őexcellenciája Sorasta elnök úr egy interjúban kifejezést adott fájdalmas döbbenetének azon tény miatt, hogy milyen durva támadást intéztek ellene mindeddig becsületesnek tartott politikai ellenfelei. Ezután köszönetet mondott a népnek, amiért ismét bizalmat tanúsított iránta, és felszólította az Inkvizíció Legfelső Bíróságát, legyen nagylelkű a Carboneria második vonalbeli vezetőivel, hiszen ők maguk is a bűnös terv mit sem sejtő áldozatai. A Bíróság holnap ismét összeül, hogy..."
   - A Hold Kettő Negyvennégyes járatának utasait kérjük, fáradjanak a beszállási mozgópályához! - hangzott fel egy fémes csengésű hang, minden más zajt elnyomva.
A Teodora emberei hagyták, hogy a kitárt kapukon át beözönlő lármás tömeg magával sodorja őket a mozgópálya felé, ahol egy futószőnyeg vitte be az utasokat az útra kész űrhajó belsejébe.
  - Lesz itt ellenőrzés? - kérdezte halkan Mab Minótól.
  - Nem, ez jelentéktelen állomás. Az érkezésnél, a végállomáson vár ránk a legrosszabb: közvetlenül a rendőrség archívumaival összekapcsolt elektronikus ellenőrzések; de mi nem szerepelünk a nyilvántartásban. De Tanaca és Alar talán igen. Majd meglátjuk...
A turistaszakasz több fülkéből állt. Frank és két kísérője az egyik legutolsóban foglaltak helyet, ahonnan a kristályfalakon át kényelmesen figyelni lehetett a központi folyosót. Mások is beültek velük együtt, és a helyiség hamarosan benépesült. A szemközti ülésen egy párocska cseppet sem türtőztette magát, elárasztották egymást a gyöngédség jeleivel. A katona kényelmetlen érzésekkel nézte: teljes súlyosságával nehezedett rá a tény, hogy már nagyon régen szenved nő-hiányban. Arra gondolt, mit csináljon, ha majd megérkeznek. Természetesen nem érdemes azonnal jelentkezni egy kaszárnyában; jobb, ha vár, hogy lássa, miként végződik a per, ez alatt esetleg megengedhet magának egy kis kikapcsolódást valamelyik bordélyházban, hiszen a földi kuplerájok az egész világegyetemben híresek. A carbonarik tisztességes köteg pénzt ajándékoztak neki: hallgatólagos felszólítást jelentett ez, hogy viselkedjék jól egy darabig. A szemközt ülő lány nevetve hajtotta hátra a fejét, miközben a barátja a nyakát csókolgatta. Tekinteté véletlenül találkozott Frank pillantásával. A lány pimaszul szemezni kezdett vele. Mindketten mosolyogtak. 
„Meglehetősen csinos a kislány!" - gondolta a katona. A lány rákacsintott, aztán ismét kísérőjével kezdett foglalkozni; egyre fesztelenebbé vált.
„Jó húsban van. Egy kis diétával és masszázzsal - állapította meg Frank - Alexiához hasonlíthatna..."
Alexia neve gondolatok hullámzását indította el az agyában, kellemes és szomorú gondolatokét, amelyek a lány képéhez kötődtek. Maga előtt látta nemes, tiszta arcát: ez volt a legfőbb oka annak, hogy önzésének kemény páncélján egy kis repedés támadt. Emlékezett a lány hosszú hajára, sötét szemére, lágy keblére, csípőjének finom vonalára, és érezte, mennyire kívánja. Sóhajtva dőlt hátra az ülésen, és a vele szemközt ülő lány legnagyobb rosszallására, lehunyta a szemét. Alexiáról akart álmodni, látni akarta maga mellett, megadóan, sőt hívogatóan. Odáig merészkedett, hogy elképzelt egy csókot, egy simogatást. Eltűnt a sötét múlt, a bizonytalan jövő és a lármás jelen. Mindent elborított kettőjük szerelme.
Mary félénk jelentkezése zavarta meg, félbeszakította a férfi kellemes gondolatait.
„Frank.. Tanaca mondja, őrök az űrhajón." A katona dühösen megrázkódott, és visszatért a valóságba.
„Figyelmeztesd Mabot" - parancsolta Marynek. Rosszkedv öntötte el, agyában a csend korlátját emelte maga és a kis élőlény közé. Mary hiába próbált kapcsolatra lépni vele egészen a megérkezés pillanatáig.
A Hold Kettő űrállomás a Föld és a világegyetem többi része közötti személy- és áruforgalom csomópontja volt. Az öreg bolygó túlnépesedett városai képtelenek voltak biztosítani a csillagok közötti közlekedés óriási űrhajói részére a leszállási és felszállási körülményeket. A földi metropolisok kénytelenek voltak minden szállítandó személyt és tárgyat a legnagyobb mesterséges bolygó belsejébe ömleszteni, amit az emberiség valaha felépített. Innen azután tömérdek apró rakéta tartotta a kapcsolatot a földgolyó különböző országaival. Az utas a pályaudvart hangárok, mozgó hidak, cső alakú folyosók, felvonók zűrzavaros halmazának látta, ahol hangok, zajok, jelzések állandó bugyborékolása közepette keresztezik egymást emberek és gépek. Akit ez a lüktető gócpont magába szippantott, akaratlanul is egy áthághatatlan törvényekkel szabályozott szervezet részévé vált. Színes sávok, robotgépek, mozgó szőnyegek és a hangosbeszélők felszólításai választották szét, majd ötvözték újra egybe a legtökéletesebb hatékonysággal az emberek áradatát a várótermek, a beszállási mólók és az ellenőrzési állomások között. A Negyvennégyes járat űrhajója is belépett a Hold Kettő világába. Hosszú fémcsápok ragadták meg, és szilárdan ráhelyezték a kikötőperonra.
Frank még mindig kellemetlenül érezte magát, a többi utassal együtt besorakozott a kijárat felé tartók közé. A rendetlenül tolongó fiatalok elválasztották két kísérőjétől, és egyszerre csak Tanaca, Alar meg a robotjaik csoportja mögött találta magát. A többieket nem látta. Az alagút végében egy rendőrtiszt és egy robot meglehetősen felületes módon vizsgálta meg az utasokat. Alar nyugodtan átment, és megállt a rámpán, hogy megvárja a tudóst. Amikor Tanaca a robotgéppel egy magasságba ért, vörös fény világította meg, és a gép mechanikus karja elzárta az utat előle.
  - Kérem az iratokat ellenőrzésre - mondta a rendőrtiszt. Elvette a papírlapot, amit a matematikus odanyújtott, és a falra szerelt televíziós kamera objektívje elé tartotta.
„Ezt elintézték - gondolta Frank. - De az az ostoba Alar miért nem menekül? Mary! Mary!" A kis pasztilla azonnal válaszolt a szólításra: „Frank haragos?"
 „Hagyd, kicsike: figyelmeztesd Alart, hogy meneküljön" - parancsolta a férfi egyre nagyobb aggodalommal.
Az események azonban megelőzték az élőlény jeladását. Néhány rendőrrobot indult meg csendben arrafelé, ahol a tömeg várta, hogy az út szabaddá váljék. A rendőr Alarra mutatott. A fiatalember rájött, hogy hibát követett el, és rémülten igyekezett menekülni. Tanaca, hogy segítse, beavatkozásra késztette a saját robotját. A robot engedelmesen nekiment annak a gépnek, amelyik a gazdáját ellenőrizte, és ledöntötte a földre. Aztán a többi gépnek támadt. A következő pillanatokban elszabadult a pokol: az emberek üvöltözni kezdtek, minden irányba menekülni próbáltak, miközben a két gépszörnyeteg formátlan fémmasszává gabalyodva hempergett. Felbődült egy sziréna; lövés csattant. Franknek épp csak hogy sikerült kikerülnie egy acélkart, amely majdnem leütötte, miközben a levegőbe kaszált a feje fölött. Átugrott a személyforgalmi utat a csomaghordó szalagtól elválasztó korláton; sok utas követte példáját, ő pedig többé már semmivel sem törődött. A szalag meglehetősen gyorsan futott, a katona elvesztette az egyensúlyát, és legurult róla.
  - Vigyázz! - kiáltotta egy alatta kuporgó ember. Sebesen tűntek el egy alagútban.
  - Mi a csoda történik itt? - kérdezte a fiú, aki egy hatalmas bőröndbe kapaszkodott.
  - Nem tudom. Talán kiment a biztosíték valamelyik automatából. Csak azt láttam, hogy egy vasszörnyeteg ront nekem, és elfutottam - magyarázta egy másik utas.
  - Megsebesült valaki? - kérdezte egy aggodalmas hang.
  - Egy férfi a földön feküdt; nem tudom, meghalt-e - hallatszott a válasz.
Hamarosan a csomaggyűjtő teremben bukkantak elő, egyenesen a munkások igencsak meglepett csoportja közepébe. Az izgatott utasok csoportokba verődve tárgyalták az eseményeket. Frank közönyös arccal elvegyült közöttük, és igyekezett a tömegben felfedezni valakit az emberei közül. Meglátta a lányt: sápadt volt, és egész testében remegett. Frank megfeledkezett minden elővigyázatosságról, és odalépett hozzá.
  - Alexia, hát a többiek? A lány megrázta a fejét.
  - Rálőttek Alarra... - mondta, és továbbra is az alagutat bámulta, ahonnan a csomagok előjöttek.
  - Menjünk el innen. Gyorsan menjünk el.
  - Alar... - ismételte a lány.
Frank határozott mozdulattal megragadta a karját, és a kijárat felé vonszolta.
Pontosan abban a pillanatban rohant be néhány rendőr a raktárba lövésre készen tartott fegyverekkel, és visszalökték őket.
  - A 44-es járat valamennyi utasa menjen az ellenőrző terembe - mondta az egyik rendőr, aki őrmesteri rangjelzést viselt.
Szavait tiltakozó kórus követte.
  - Csend! - kiáltotta ingerülten az őrmester. 
  - Azon az űrhajón bűnözők utaztak. Rálőttek az őrségre, és feltételezzük, hogy a bűntársaik itt lehetnek. .
Az utasok egyenként vonultak el az őrök között a kijárat felé, egy tisztes haladt előttük, hogy utat nyisson számukra. Frank úgy érezte, elveszett. A szigorúbb ellenőrzés túlságosan sok mindent napvilágra hozhat: elsősorban azt, hogy katona, akinek nincs eltávozási engedélye. Talán dezertőrnek nézik. Szorultságában gyorsan kigondolt valamit. Alexiát átkarolva odalépett a menetet vezető rendőrhöz.
  - Uram - mondta -, a barátnőm rosszul van. Nagyon felizgatta, amit látott...
  - Ne aggódjon - mondta a rendőr bizalmatlanul - rögtön odaérünk.
  - Azt hiszem, hányni fog. Ha bemehetnénk egy mellékhelyiségbe, csak egy percre...
  - Igyekezett a lehető legkönyörgőbb arckifejezést ölteni. Alexia valóban rendkívül feldúlt és iszonyatosan sápadt volt. Az őr rövid habozás után megadta az engedélyt.
  - Rendben van, de siessenek. 
  - Aztán az egyik beosztottjához fordult. 
  - Menj velük, és ne veszítsd őket szem elől.
Ahogy a toalettbe értek, Frank egyetlen pillantással meggyőződött róla, hogy a helyiség üres, és máris cselekedett. Rávetette magát az őrre, a falhoz nyomta, és a saját puskájával fojtogatni kezdte. Az alig hallatott néhány bugyborékoló nyögést, a szeme forgott és kidülledt a hiábavaló igyekezettől, hogy levegőt vegyen, azután elájult. Teste elernyedt, leroskadt, de Frank csak akkor hagyta abba a fojtogatását, amikor egészen bizonyos volt benne, hogy nem árthat nekik többé. Csak akkor engedte lezuhanni a földre. Maga is meglepődött, milyen nyugodt. A lányhoz fordult.
  - Sajnálom... meg kellett tennem - mormogta, miközben elrejtette a rendőr testét.
Alexia egy szót sem szólt. Alig tudta könnyeit visszatartani, hevesen rázta a fejét, mintha el akarna felejteni mindent, és követte a katonát a kijárat felé. Nagyon fontos volt, hogy minél előbb kijussanak: el kellett hagyniuk a Hold Kettőt, mielőtt az őrség észreveszi, hogy megszöktek. A férfi meg a lány elvegyült a pályaudvaron nyüzsgő névtelen tömegben.
„Szereznünk kell idegen jegyeket, amelyekről nem ismerhetnek ránk - gondolta a katona. - Ez az egyetlen módja, hogy elkerüljünk bármiféle ellenőrzést, ha elindulunk innen. Mary, Mary, a csuda vinne el, hallasz engem?"
„Frank haragos... Maryre" - közvetítette az élőlény félve.
„Nem... bocsáss meg... Frank veszélyben van. El kell szöknünk innen."
„Veszély... rossz emberek."
A férfit mindig megdöbbentette, milyen gyorsan és milyen könnyedén fogja fel a pasztilla a helyzeteket. Most már úgy gondolkozott és úgy fejezte ki magát, akár egy emberi lény.
„Igen, okos vagy. Be kell hatolnod mindenkinek az agyába, aki a közelünkben van, és közölnöd kell velem, ha valaki bántani akar minket. Meg kell próbálnod szerezni két jegyet is a Földre. - Egy percig várt, hogy képi nyelvre lefordítsa a jegy fogalmát, aztán folytatta: 
  - Gondolod, hogy sikerül?"
„Igen, Mary... ügyes."
Alexia kezdett magához térni.
  - Meg kellene próbálnunk kapcsolatba lépni a többiekkel - javasolta.
  - Fogalmam sincs, hogyan - válaszolta szárazon a katona.
  - Mary megpróbálhatja telepatikus úton megkeresni őket. 
  - Ezen a pályaudvaron legalább 500 000 ember lehet. Legalább egy hónapra lenne szükség, hogy felismerje őket ebben a tömegben, feltéve, ha egyáltalán itt vannak még, és életben vannak. Nincs időnk.
A lány hirtelen haragra gerjedt, de azonnal megfékezte magát. Aztán határozott hangon azt mondta:
  - Én maradok. Maga menjen, ahová akar. 
  - A hangja olyan volt, mint mindig: rideg, személytelen. Éreztette a férfival, hogy féregnek tartja. A katona alig tudta visszafojtani egyre növekvő dühét, megpróbálta meggyőzni.
  - Ne csináljon ostobaságot. Néhány perc múlva felfedezhetik a rendőrt, akit kinyírtam: 
  akkor elvesztünk. Mindenképpen el kell szöknünk. 
  - És hogy ráijesszen, hozzátette: 
  - Próbáljon nem jelenetet rendezni, máris feltűnést keltünk, és néznek minket. 
  - Saját hazugságától bátorságra kapva megfogta a lány karját, és kényszerítette, hogy meginduljon vele a váróterem egyik sötét sarka felé. A félelem ismét megváltoztatta a lány hangulatát, engedelmesen hagyta, hogy a katona vezesse.
„Kezd megtörni" - gondolta a férfi kaján elégedettséggel, hogy első ízben fölébe kerekedik. Az egykor arisztokratikus és pimasz arckifejezést egy kislány gyenge és riadt vonásai váltották fel.
„Itt vannak a jegyek!" - szólt közbe Mary boldogan. A férfi két kis színes korongot látott lassan a lába elé csúszni a földön. Természetes mozdulattal lehajolt, hogy felemelje őket.
„Ügyes vagy - közvetítette a lénynek. 
  - Nagyon ügyes vagy. Nélküled elvesztünk volna."
Megtalálni az indulási mólót, felszállni a rakétára és várni, hogy véget érjen az utazás 
  - mindezt izgalmukban, félelmükben kínosan lassúnak érezték. Amikor egy óra múlva megérkeztek, minden jól végződött. Volt ugyan ellenőrzés az érkezésnél, de jegyük arról tanúskodott, hogy a Sidro IV-ről érkeznek egy turistacsoporttal, így nem keltettek gyanút. Most már az öreg földanya terült el a lábuk alatt!
Frank sosem járt még itt, és a veszélyes körülmények ellenére meghatódott. Hányszor hallott már róla, hány filmet látott, amelynek cselekménye a Föld városaiban, ősrégi emlékművei között játszódott! 
„Testem a csillagok között száll, de szívem a Földön maradt" - így szólt annak a dalnak a refrénje, amelyet a világegyetem hódító útjain kalandozó gyarmatosítók énekeltek. Frank nem is vette észre, hogy dúdolni kezdi. Alexia döbbenten pillantott rá, majd olyat tett, amit még soha: sírva fakadt.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A Galaxis Szövetség elnöke, Sorasta rendkívül rosszkedvű volt, mint mindig, valahányszor arra kényszerült, hogy az ősrégi bolygón tartózkodjék. Szomorúság fogta el a füstköd marta palotáktól, az apró üvegablakokkal ellátott, képtelenül fullasztó szobáktól, a nyomasztó színes díszítésektől, a roskadozó bútoroktól, a kényelmetlen székektől és a sok antik holmiból áradó illattól; mindez eszébe juttatta, hogy már nyolcvan év nyomja a vállát, túlságosan sok ahhoz a mardosó hatalmi vágyhoz, amit még ki akart elégíteni. A magány hosszú perceiben ott, az elaggott falak között védtelennek, bizonytalannak, magára hagyatottnak érezte magát, és sem az élénkítőszerek, sem a hipnotikus kezelések nem segítettek. Nem szabadul a rosszulléttől mindaddig, amíg az elnöki űrhajó el nem röpíti máshová. Sőt talán még akkor sem.
  - Sokkal kellemesebb beszédeket tartani a bányászoknak a holdakon, mint ezekben a patkánylyukakban élni 
  - mondta ki hangosan gondolatát, miközben egyre súlyosabban nehezedtek rá a palotát átitató történelem évezredei. 
  - A per egyébként néhány napon belül befejeződik: ott kell lennem. 
  - És ahogy eszébe jutott a Carboneria, amelyet végre a lába elé kényszeríttet, rögtön jobb kedve támadt. Felrémlett előtte azonban a rá váró beszélgetés, és szomorúan lenyelt egy nyugtatót. 
„Egy államelnöknek mindig a legjobb formájában kell mutatkoznia - védekezett önmaga előtt.         - Ki tudja, mit akar ez az ember?"
  - Engedjék be - mondta azon a nyugodt, higgadt hangon,
  amit a háziasszonyok annyira kedveltek az egész világegyetemben.
   - A földi rendőrség főparancsnoka, Ho Men tábornok és Howard százados a Hold Kettő biztonsági szolgálatától -jelentette be az elnöki robotgép hangja.
„Az rendjén van, hogy demokrata vagyok, de mégsem fogadhatok minden plebejust, aki kihallgatást kér!" 
  - gondolta az elnök az alacsony rangfokozatú emberkét figyelve, aki a főparancsnokot követte. Udvariasan bár, de eleresztette füle mellett a belépők alázatos köszöntését, nem ültette le őket, és máris megkérdezte:
  - Nos, tábornok, miért óhajtott ilyen sürgősen beszélni velem?
A tábornok szélesebben elmosolyodott, mint amennyire ajkának méretétől tellett. Az arcán ugyan plasztikai műtétet végeztek el, ám ajka mégsem tudta teljesen elrejteni a dicsőséges sebhelyet, amelyet a sok földi forradalom valamelyikében szerzett.
  - Rendkívül jelentős esemény miatt, uram - mondta. - De nem tudom, szabad-e... 
  - és a robotra mutatott, amely az ajtó mellett figyelte őket.
  - Beszéljen egészen nyugodtan - parancsolta az államelnök ingerülten. 
  - A titkáromnak mindenről értesülnie kell, tökéletesen megbízható. 
  - Valójában nagyon jól tudta, hogy a galád robot kapcsolatban áll a különböző kereskedelmi társaságok lehallgató központjaival, hiszen azok tartották őt mellette. 
  „Ez a hatalom ára" - gondolta filozófushoz illő higgadtsággal.
  - Rendben, uram. Akkor a legjobb lesz, ha figyelmesen meghallgatja Howard századost.
Ő a Hold Kettő biztonsági szolgálatának főnöke, és nagyon érdekes eseményt jelentett.
Az elnök kelletlenül az alázatosan félrehúzódó apró funkcionáriusra fordította tekintetét. Bólintással jelezte neki, hogy beszélhet. Howard engedelmeskedett, bár ez nem volt könnyű. Jelentését émelyítő mennyiségű szolgai hajbókolással tűzdelte teli. Amikor befejezte, addigra az államelnök már elfogyasztotta teljes nyugtatókészletét, de semmit sem használt.
  - Biztos benne, hogy ez az igazság? - mormolta elvékonyodott hangon.
  - Igenis, excellenciás uram - bólintott a százados. 
  - Egyikük, egy bizonyos Mino jutalom ellenében vallott, és az igazsággép megerősítette a vallomását. Bátorkodtam kutatásokat végezni a hadsereg archívumaiban is, nemcsak a Carboneria iratanyagában, mielőtt főnökömet, a tábornok urat zavarni merészeltem volna... 
Ez az igazság.
  - Elnök úr - szólt közbe Ho Men vádoló hangon - micsoda disznóságot követtek el önök ott a Gelbelexen? Feltétlenül szükséges volt azt a népet kiirtani? A Carboneria tehát jogosan vádolja önöket!
  - Tábornok, hogy merészel?! - kiáltotta az államférfi felháborodottan. - Ön hűséget fogadott az én személyemnek...
  - Arra esküdtem fel, hogy a Szövetséget és az alkotmányt szolgálom, nem önt! - vágott vissza a katonatiszt; semmi kedve nem volt most az óvatoskodáshoz.
  -Vigyázzon, mit beszél! - ordította ismét Sorasta, aztán halkabban folytatta: - Ejnye, hát ne veszekedjünk ilyen jelentéktelen dolgok miatt. Nem emlékszem, melyik társasághoz is tartozik ön, tábornok úr. Fox and Lion? Skoda? Trade Transport?
Ho Men arca tűzvörösre gyulladt. Kihúzta magát, és tomboló Karaggal mutatott a mellét borító kitüntetésekre.
  - A háborús érdemeimért lettem tábornok - mormogta, mereven az elnök szemébe nézve 
  - nem pedig támogatások vagy ajánlások útján. Elnök úr, én becsületes ember vagyok! Az államelnök lesütötte a szemét, és egy rövidke percig zavarba jött. 
„Úgy emlékeztem... - gondolta, és kezét az íróasztal lapja alá rejtette, hogy ne lássák, mennyire remeg.
  - Túlságosan sok kábítószert szedek, nem tudok már uralkodni magamon. Elvonókúrát kell tartanom." Némán várt egy kicsit, hogy pálfordulását hitelesebbé tegye. Majd mélyet sóhajtott, és elgyengülten hátradőlt karosszékében.
  - Rendben van, tábornok, igaz... az én vétkem ez a bűntény. .. Adjon egy kis gondolkodási időt; egy órán belül a kezében lesz a lemondásom. Ön győzött.
  - Felmenti a Carboneriát is? - kérdezte sürgetően a katonatiszt.
  - Igen. Lediktálok egy levelet, amelyben megvádolom önmagamat. Elmondom a teljes igazságot. Egy hangszalagot megtart ön, egy másikat elküldök az Inkvizíciónak. Várjon odakint.
  - Igenis, uram. - A tábornok vigyázzba merevedett. A két tiszt meghajolt és kiment. 
Az elnök pillantásával követte őket, ám ez a tekintet hirtelen egészen más kifejezést öltött, amint az ajtó bezárult a hátuk mögött.
  - Azonnal össze kell hívni a Minisztertanácsot - parancsolta a robothoz fordulva.
Hangja keményen csattant; - És gondoskodj Ho Men tábornok megsemmisítéséről. Túlságosan sokat tud, és nem tetszik nekem ez az ellentmondást nem tűrő hang. A kicsike azonban maradjon életben: ő sokkal befolyásolhatóbb, és még hasznunkra válhat. 
A neve... ej, nézz utána!
A következő percekben annyi emlékezetes pillanat gyülemlett fel, hogy Howard, a biztonsági szolgálat tisztje, az űr-közi közlekedések felelőse, harmincévi nyugalmas pályafutással a háta mögött, soha többé nem tudott volna elfeledkezni róluk. Bizonytalan léptekkel haladt át a termen. Mint az eltévedt vándor a menedékbe, úgy kapaszkodott a szék támlájába, amelyre az elnök atyai mozdulattal rámutatott. Kábultan leroskadt, miután előbb ezer alázatos meghajlásba tekerte derekát. Sorasta mellett néhány szigorú arcú ismeretlen személy állt. A mellüket díszítő rubinok szikrázásából azonban rájött, hogy a kormány van ott teljes létszámban. Valamennyien bizalmatlanul méregették. A szegény funkcionárius azt sem tudta, hová nézzen. Néhány perccel korábban tanúja volt Ho Men tábornok kivégzésének, és igen kevés reményt fűzött a saját jövendő sorsához. Engedte, hogy néhány robot rákapcsolja az igazsággépezetre, aztán tétlenül várta a további eseményeket.
  - Nem lehetett volna videoláncon át megtartani a gyűlést? - tiltakozott O'Connor tengernagy        - Éppen egy nagyon fontos gyakorlatozáson vettem részt.
  - Amit közölni akarok önökkel, azt nem lehet a tömeg
  - kommunikációs eszközökre bízni - mentegetőzött az elnök. 
  - Látom, hogy Vodo Tana hiányzik, mint rendesen.
  - A titkára itt van, excellenciás uram - szólalt meg egy robot mellette.
  - Rendben, akkor legjobb lesz, ha meghallgatjuk, mi mondanivalója van számunkra Howard századosnak, a Hold Kettő biztonsági szolgálatától. 
Beszéljen csak, ismételje el mindazt, amit tud - parancsolta.
A kis ember egyre zavarodottabban engedelmeskedett. Szavai elfulladtak, akadoztak; váratlan bugyborékoló hangok szakították meg a szótagokat; de erre hallgatóságából senkinek sem maradt ideje figyelni. Amint kiejtette a Gelbelex nevét, mindenki a legnagyobb figyelemmel hallgatta. Bár egyszer sem pillantott fel, mereven nézett a földre, Howard százados világosan érezte, hogy a félelem szele rázza meg a magas rangú hallgatóságot. Mikor előadását befejezte, elszabadult a pokol.
Vádaskodások, sértegetések robbantak ki hatalmas összevisszaságban. Ilyen mondatok, mint „én ott sem voltam" és „ugye én megmondtam", egyetlen tompa morajlásban olvadtak össze, és csak néha szakította meg a legizgatottabbak éles hangja. A szóviharnak az a természetes tény vetett véget, hogy a jelenlevő magas rangú személyiségek kifulladtak, és sorban egymás után kimerülten elhallgattak.
A nyugalmat kihasználva, Sorasta elnök akcióba lépett. Az egy órával korábbi állapotához viszonyítva húsz évet fiatalodott: ezt annak köszönhette, hogy személyi szolgálataira rendelt guruja hipnózisnak vetette alá, és energikus masszázsban is részesült, így már kellemesen érezte magát az öreg bolygón is.
  - Most, hogy ismerik a helyzetet, bizonyára megértik, hogy el kell. kerülni a felesleges vádaskodásokat... Nincs semmi veszély - mondta nyugodtan.
  - Mit beszél összevissza?! - kiáltotta Fjodor Natuvo, a közlekedésügyi miniszter.
  - Nincs semmi veszély! De hát felfogja, hogy öt űrhajó veszett oda a maga átkozott elgondolása miatt, és ráadásul még szemtanúk is előkerültek? Itt nemcsak a rangunkat, hanem a fejünket is elveszíthetjük!
  - Miért, űrhajók odavesztek? - kérdezte csodálkozva, Van Lee tábornok.
  - Ostobaság! Csak a szokásos balesetek, amelyek megalapozatlan feltételezésekre adnak okot 
  - Igyekezett a helyzetet enyhíteni az elnök.
  - Feltételezések, egy nyavalyát - folytatta a miniszter 
  - és csodálkozom, tábornok, hogy éppen maga, aki a T bomba bevetéséről gondoskodott, nem tud róla. Az az átkozott fegyver, amikor felrobbant, annyi antímatériával átitatott űrport szabadított el, hogy abban a szektorban most mindenfajta közlekedés megbénul. Minduntalan eltűnik egy-egy űrhajó, értik? Eltűnik! Ilyen körülmények között nem sokáig sikerül már féken tartanunk a sajtó kíváncsiságát. Nem kell túl nagy fantázia ahhoz, hogy a Gelbelexet összefüggésbe hozzák a T bombával! Elég, ha valaki csak céloz arra, amit csináltunk, és máris végünk.
  - Nem számítva az anyagi kárt - szólt közbe egy másik miniszter. - Itt sok milliárd részvény forog kockán. Az én társaságom...
  - Uraim, elég! - Az elnök nagyot csapott az asztalra, miközben így kiáltott.
  - Az űrporral kapcsolatos kellemetlen körülményeket már tanulmányozzák a szakemberek. Tudósaink bizonyára hamarosan találnak valami megoldást. Nem azért vagyunk itt, hogy vádaskodjunk, hanem hogy tisztán lássuk a helyzetet, és megoldjuk a veszedelmes szemtanúkkal kapcsolatos problémát. Őrizzük meg egységünket, mint mindig; a nemzet... 
  - Nem folytatta. A jelenlevők szkeptikus pillantásából kiolvasta, hogy ez a pillanat nem alkalmas magasröptű szónoklatokra, tehát inkább a konkrétabb tényeket kezdte ismertetni.
  - Howard százados - folytatta Sorasta - azaz Howard tábornok...
A szerencsétlen ember, amint ismét a figyelem középpontjában érezte magát, riadtan megingott a székében; előléptetése sem öntött belé több bátorságot.
  - Howard tábornok, amint mondottam, semlegesítette a Carboneria utolsó, még szabadlábon levő szellemi vezetőjét, Tanaca doktort, és megsemmisítette a legveszedelmesebb szemtanút, a hadsereg egyik őrmesterét. Amint látják, semmi ok a pesszimizmusra. Teljes bizonyossággal tudjuk, hogy mindössze két személy tudott megszökni a Hold Kettő ellenőrzése elől: egy nő és egy közkatona. Mindkettőjüknek sikerült leszállni a Földre, és ismertetőjeleik a birtokunkban vannak. Néhány napon belül a markunkban lesznek, és ezzel az ügy véglegesen lezárul.
  - Ki biztosít minket a felől, hogy még nem beszéltek esetleg egy újságíróval? - kérdezte az egyik magas rangú személy.
  - Ez kizárható - válaszolta a kormány feje. - A rendőrség elzárta a hírek lehetséges átszivárgásainak területeit. Éppen a biztonság okából egyedül Howard és néhány megbízható munkatársa volt jelen a foglyok kihallgatásánál. Felőlük biztonságban lehetünk, ugye, tábornok?
  - Természetesen, excellenciás uram - sietett helyeselni a kis ember.
  - Gratulálok az ügyességéhez! - mondta gúnyosan Natuvo miniszter. 
  - De hogyan akadályozza meg, hogy a szökevények mindenütt mindent elfecsegjenek?
  - Amint életjelt adnak magukról, megsemmisítjük őket, akár a többieket. Ebben a percben titkosszolgálatunk valamennyi embere utánuk nyomoz; nincs egyetlen újság vagy információs központ, amely ne állna ellenőrzés alatt. Tisztában kell lennünk azzal, hogy még mindig mi vagyunk a győztesek. Három nap múlva lesz a per utolsó tárgyalása. Az ítélet már biztos: a Carboneriának vége. Pontosan ez az a perc, amikor meg kell őriznünk egységünket. - Miközben ezt mondta, az Állam elnökének az immár közelgő választások jutottak eszébe: a Garboneria ellen emelt vádak nemigen növelték népszerűségét, és csak a gazdasági hatalom csoportjainak támogatásával érhette el, hogy újra megválasszák.
  - Mindenkit meg kell győznünk arról, hogy erőfeszítéseinket, áldozatainkat hamarosan siker koronázza. Megsemmisítettük egyik legfélelmetesebb ellenfelünket...
  - Elnök úr - szakította félbe a közlekedésügyi miniszter - a pillanat nem alkalmas választási beszédek megtartására. A kereskedelmi csoportnak, amelyet képviselek, elege van ebből az agyafúrt kegyetlenkedésből. Szerintünk ön elvetette a sulykot; a részvényeseink kezdik elveszíteni belénk helyezett bizalmukat, a közlekedési szektor deficites. A Carboneria akadályozott ugyan minket, de maga még sokkal nagyobb károkat okozott. Mikor kezdhetjük újra a külső övezet felé a terjeszkedést? Mikor leszünk valóban biztonságban?
  - Három nap, adjanak nekem három napot, és soha többé nem hallunk ezekről a problémákról.
  - Kívánom, hogy így legyen - válaszolta a miniszter. Felállt, és kísérői, a titkárai is felemelkedtek. Valamennyi jelenlevő követte a példáját.
„Rohadt fattyúk! - gondolta az Állam elnöke, miközben nézte, hogy kimennek. - Rám akarják hárítani a teljes felelősséget." Magára maradt Howarddal, és rajta töltötte ki rosszkedvét.
  - Tábornok, három napja van. Annak a két embernek a fejét követelem, különben a sajátját veszti el!
  - Meglesz, excellenciás uram, meglesz - biztosította Howard, olyan mélyen meghajolva, hogy majdnem elvesztette az egyensúlyát. Úgy jutott el a kijárathoz, hogy nem fordított hátat magas rangú jótevőjének, hanem beleütközött mindenbe, ami az útjába került.
Amikor kiért a folyosóra, megkönnyebbülten felsóhajtott, de biztonságérzete egy csapásra elmúlt, amikor egy képernyőről meghallotta feljebbvalójának nekrológját:
  - Ho Men tábornok ismeretlen lázadók aljas merényletének áldozata lett.
  - Nyilvánvaló volt, hogy nem valami rózsás jövő várt szegény Howardra. Szerencséjére az emberi értelem majdnem minden akadályt legyőz, Howardnak is sikerült. 
„Halottakat akar - gondolta. - Jó, hát megkapja őket!"
Amikor a harmadik nap a végéhez közeledett, a hivatalában rögtönzött halottaskamrában két holttestre ráillesztették a táblácskát Frank Sonder és Alexia Colbert nevével. Az elnök a videotelefon túlsó végén elégedett volt.
  - Gratulálok, tábornok, jó munkát végzett! Hamarosan megkapja a jutalmát.
A kis ember megnyugodva csak úgy dagadozott a büszkeségtől.
  - Ön túlságosan nagylelkű, excellenciás uram. Most már véglegesen eltüntethetem őket? 
  - kérdezte aggodalmas hangon.
  - Hát hogyne! Küldjön nekem részletes jelentést, és mellékelje a fényképeket. A holttestek nem érdekelnek.
  - Ahogy óhajtja, excellenciás uram.
  - Nagyszerű, viszontlátásra, tábornok! És ha egy szép látványosságra vágyik, üljön le a képernyője elé: az Inkvizíció nagytermében most fejeződik be a per. Hála önnek, a győzelem biztos.
  - Nem mulasztom el, excellenciás uram. 
  „Boldog az öreg - gondolta a rendőr. - Az a jó." 
És a képernyőről eltűnő látvánnyal együtt eloszlott maradék félelme is. Egy órával később egy névtelen bérgyilkos speciális fegyverétől eltalálva, ő maga is örökre megsemmisült.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

  - A nép és az igazságszolgáltatás nevében a Carboneria galaxisközi szervezetét törvényen kívülinek nyilvánítom, árulás, ámítás és a rend megzavarása miatt.
A bíróság hatalmas amfiteátrumában senkin nem látszottak a csodálkozás jelei: az utolsó ülésen kihirdetett ítélet előre látható volt. Semmi nem változott, és a vád, megerősítve a ténytől, hogy a kormány ellen nem merültek fel bizonyítékok, cáfolhatatlannak bizonyult. De mint minden nagy port felvert jogi esetnél, senki nem volt elégedett: a vádlottak azért nem, mert elítélték őket; a vádlók pedig, mert súlyosabb ítéletet vártak. Az igazságszolgáltatás, a hatalmas, könyörtelen, megváltoztathatatlan igazságszolgáltatás megint egyszer elárulta, hogy itt-ott árnyékot vetnek rá a politikai megalkuvások, az államérdekek, és az ítéletben megmutatkoztak némely tökéletlenségek, s ez sok kételkedésre adott okot. Egyetlen vádlott sem vallott, senkit sem leplezett le az igazsággépezet. A bíróság pontosan meghatározta a bűnt, de nem tudta felmutatni a bűnösöket.
   - Ugyanezen okból kijelentem, hogy az Állam kobozza el javaikat. Benelli doktor, a fent említett társaság legfőbb képviselője bűnösnek nyilváníttatik, enyhítő körülménynek számít, hogy a bíróság előtt bizonyítást nyert jóhiszeműsége. Tízévi kényszermunkára ítéljük, és életfogytig eltiltjuk mindenfajta politikai jog gyakorlásától. A képernyők néhány percre közelképben mutatták a vádlott dúlt és megöregedett arcát; aztán ismét megjelent a fenséges inkvizítor, aki bírói emelvényének magasából tovább olvasta a többi vádlott nevét, és sorolta a kiszabott büntetéseket. Az információs szervek munkatársainak raja csak úgy nyüzsgött, rendkívül aktívak voltak. Az egész lakott világegyetem legnagyobb örömére lefotózták a tárgyalóteremben jelenlevő emberek különböző csoportjait: több mint ezer, a kulturális élet leghangzatosabb nevű személyiségei közül kiválogatott bíró. Volt ott; tanúk még nagyobb létszámban, egy kicsit valamennyien zavarban voltak; a képernyőkön megjelent a többi inkvizítor, egy csoport robotgép, amelyek egyedül annak köszönhetően, hogy nem emberi lények, és gépezetük precízen működik, biztosították a megcáfolhatatlan esküdtszéki ítéletet; és végül a kíváncsiak tömege, turisták és joghallgatók színes és lármás keretet adtak a különböző üléseknek. A per az évszázad egyik legnagyobb eseménye volt: száz tárgyalása alatt mind az általános érdeklődés, mind a nézettség mutatói szerint túlszárnyalta a gladiátorok versenyét és általában a többi tévéműsort.
  - Ez az ítélet megfellebbezhetetlen, megváltoztathatatlan és örök érvényű. Aki vallott, érdemeket szerzett a bíróság előtt; aki hallgatott, hallgasson el örökre - fejezte be mély hangján beszédét a legfelső bíró. Ezzel a pert lezártnak lehetett tekinteni.
  - Ez nem igazság, nem igazság! - zokogta Alexia. - Oda kellett volna mennünk nekünk is, meg kellett volna mentenünk őket. Frank szenvtelenül hagyta, hogy a lány kitombolja fájdalmát. Nem tudott neki semmit mondani, aminthogy nem is tett semmit, hogy segítsen. Közös életüknek ebben a néhány napjában csak arra várt, hogy a lány ereje felmondja a szolgálatot, ahogy az oroszlán várakozik, hogy a beteg állat szakadjon el a csordától. Mindenhová követte felesleges zarándokútjain városról városra, rés után kutatott a hatalmas rendőrövezeten, amely körülkerítette az egész területet, ahol a tárgyalás folyt. Cselekvését mindössze arra korlátozta, hogy Mary segítségével figyelmeztette a csapdákra, amelyek néhány helyen várták. De nem szólt hozzá egyetlen szót, egyetlen bátorító mondatot sem.
Szenvedett, ahogy látta, mint válik a lány egyre levertebbé, egyre gyengébbé és kimerültebbé, de ez a lassú agónia csak növelte benne a vágyat, hogy meghódítsa. Minden megszűnt a lány számára: a Carboneria, az eszmék, a harc. Elveszett nő volt csupán egy ismeretlen bolygón, Frank, pedig férfi, az egyetlen, akire számíthatott. Hagyta, hadd sírjon a kikapcsolt képernyő előtt, hogy még jobban érezze, milyen súlyosan nehezedik rá a magány. Közönyösen nyújtott Marynek egy keveset táplálékából.
„Miért Alexia sír?" - kérdezte a kis lény, befurakodva Frank gondolataiba.
„Szomorú" - válaszolta a férfi. „Miért szomorú?" - makacskodott az élőlény. 
„Úgysem értenéd meg..." - próbálta lezárni a beszélgetést Frank. 
„Mary érti, Mary tudja."
„Ugyan mit tudsz te? - gúnyolódott a katona. - Kicsi vagy még."
„Mary tudja: az emberek jók és rosszak. A jók olyat tesznek, hogy jól vagy, a rosszak olyat, hogy sírsz. Te jó vagy." 
Mintha láthatatlan marok szorította volna Frank torkát. Egyetlen pillanat alatt újra átélte a legutóbbi napokat, és rájött, hogy az maradt, ami volt: féreg.
„Ne olvass tovább a gondolataimban" - közölte sietve. A kis kék pasztilla engedelmeskedett, és kezdte magába szívni táplálékának cseppecskéit. A katona nagy akaraterővel megparancsolta önmagának, hogy őrizze meg nyugalmát, és visszatért a szomszéd szobába. Alexia már nem sírt. Mintha várta volna. Gyorsan rendbe szedte, kicsit ki is festette az arcát, eltüntette a sírás nyomait, és szemében furcsa elszántság villogott.
- Megyünk? - mormogta a férfi, és nem nézett a lány szemébe.
A lány beleegyezően bólintott, és kezdte összeszedni az apróságokat, amiket csomagjukban magukkal hoztak.
„Miért nem hagytam sorsára, amint megérkeztünk a Földre? - gondolta a katona. 
  - Most nem volna ennyi gondom... Ez a baba valósággal a vérembe hatolt, és már magam sem tudom, mit csináljak."
  - Hová megyünk? - kérdezte fennhangon.
  - Szeretnék visszatérni az én bolygómra: a Sixtus IV-re. Ott van az otthonom, ott vannak a barátaim... - válaszolta a lány.
   - A per befejeződött. Felesleges itt maradni azzal az állandó kockázattal, hogy lelepleznek.
  - Neked nehéz lesz elhagynod a Földet. Még ha szerzünk is pénzt az utazáshoz, a beszállásnál mindig vannak ellenőrzések. Veszélyes.
  - Ugyan, hát érdemes még félni? Az utóbbi napokban olyanok voltunk, mint az űzött vadak: mást sem tettünk, csak menekültünk és bujkáltunk, semmi hasznosat nem végeztünk. Belefáradtam. Nem érdekel a kockázat.
  - Azonnal megölnének - szakította félbe Frank. 
  - És az nem vezetne semmire.
  - Egyedül vagyok, és most már senkinek sincs szüksége rám - ismerte el keserűen Alexia.
  - Akkor sem számítok semmit, ha életben maradok.
Úgy ejtette ki a szót: „egyedül", hogy az áramütésként érte Franket. Ránézett, igyekezett szomorúságot színlelni.
  - Én mindig melletted voltam - mormolta.
  - Lehet. Talán könyörületet éreztél, szánalmat; talán azért voltál mellettem, mert neked sincs senkid. De nem osztozol az én eszméimben, és soha nem volt egyetlen közös gondolatunk, hiába voltál mellettem.
  - Ez igaz - állapította meg a férfi. 
  - De ha együtt maradunk, több lehetőségünk van rá, hogy megússzuk, és ki tudja, talán egy idő múlva tehetünk is valamit. Az ellenőrzések majd csökkennek, mert a per véget ért, és már biztonságban érzik magukat. Ha sikerül a még szabadlábon levő carbonarikkal kapcsolatot találnunk, lehet rá reményünk, hogy új fordulatot adunk a játszmának. Mindketten értékes tanúk vagyunk, és a közvélemény kellő megmozgatásával, ki tudja... talán a nagy Inkvizítor elrendeli a perújrafelvételt. A lány ajka erőltetett mosolyba rándult.
  - Segítenél ebben? - kérdezte hitetlenkedve. 
  - Igen.
  - Miért?
  - Miattad - suttogta nagy nehezen a katona.
Alexia elkomorodott, és elfordította a tekintetét. Ismét kettőjük közé emelkedett a csend áthatolhatatlan fala, amely zarándokútjuk során is mindig elválasztotta őket egymástól. A férfi többször is megpróbálta őt magával vonni a saját világába: az egyszerű, sivár, szexualitásból és felületes érzelmi és létfenntartási reakciókból álló létformába. A lány azonban mindig szembeszegezte vele a maga eszményekből, kultúrából és reményekből összetevődő létformáját. 
Elkerülhetetlen volt, hogy - mint ebben a pillanatban is - kölcsönösen elutasítsák egymást.
  - Ha el akarsz utazni, jobb, ha egy kicsit itt maradunk még pihenni - mondta végül a férfi. 
  - Holnap eladjuk az autót. A pénzből vehetsz egy jegyet magadnak. Én itt maradok. Alexia közölte, hogy egyetért.
Úgy telt el a nap, hogy egyetlen szót sem váltottak. Frank óránként ellenőriztette Maryvel a környéken járkáló emberek gondolatait. De semmi rendkívüli esemény nem zavarta meg az idő egyhangú múlását. Késő délután egy öreg, nyikorgó automata felszolgálta nekik az ebédet. A Földön nem voltak automataszolgáltatások, és ez a tény hozzájárult ahhoz, hogy az új és másféle szenzációkat kereső turisták számára minden még romantikusabb színezetben tűnjék fel. Népes csoportokban érkeztek a galaxis minden tájáról, hogy megízleljék a régiségeknek azt a kis borzongató varázsát, amit az ő frissen gyarmatosított világuk nem nyújtott: egy kőtányért, régi recepteket, furcsa, csörömpölő és nehézkesen használható evőeszközöket. Minden apró részlet nagy izgalmak forrásává vált.
A két szökevény akkor is néma maradt, mikor a pincér már eltávolodott. Keveset és gyorsan ettek. Csak hosszú szünet után szólalt meg Alexia. Kérdése egy kis idegességről árulkodott:
  - Mennyi valószínűség van rá, hogy sikerül, a tervem, és kijutok ?
  - Nem tudom - mormolta a katona. 
  - Természetesen sokkal kevesebb, mint amikor érkeztünk. Most már ismernek, azelőtt nem ismertek minket.
  - Perbe foghatnak?
  - Talán láttad Tanacát vagy bármelyik társunkat a vádlottak között?
Frank bosszúsan állapította meg, hogy a lány Alarra gondol, és attól félt, újra sírni kezd. De Alexia fegyelmezte magát. Dühösen kiitta a szőlőlevet, ami még a poharában volt, és felállt. Elszántan a szoba közepére ment, és vetkőzni kezdett. Frank úgy érezte, nyomban elájul: szíve szabálytalanul kezdett verni.
Döbbenten nézte, hogyan siklik a padlóra halk, fémes csendüléssel a hosszú, színes tunika. Mohó szemekkel méregette a lány meztelen lábainak vonalát; eljutott az átlátszó selyemből készült kombinéig, amely alig rejtette el a nő lágy és csábító testét. Aztán a kombiné is lehullott. Alexia meztelenül és lihegve, kihívó tekintettel meredt rá.
  - Megtartod, amit ma ígértél? - kérdezte elfulladó hangon.
A férfi bólintott és felállt. Számára az egész világegyetemből semmi más nem létezett most, csak a lány.
  - Veled maradok - mondta habozás nélkül a nő.
Frank odalépett hozzá. Keze finoman rásimult a bársonyos vállra, és hitetlenkedve ott is maradt. A férfi attól félt, álmodik, és meg akart róla győződni, hogy ami történik, mégis valóság.
  - Valóban bízol bennem? - suttogta. 
  - Igen.
Frank gyengéden simogatta. A lány lehunyta a szemét, feszült arcvonásai kisimultak. Ajka könnyű mosolyra nyílt. Összeölelkeztek, a tisztán csak testi vágy feszültségének vonzásában. Ajkuk összeforrt egyetlen mély sóhajtásban. A katona nem bírt már vágyakozásával, az ágyhoz vonszolta. Ledobta magáról a ruháit, és a lány testét kereste. Az nem volt tapasztalt szerető, nem tartozott azok közé a nők közé, akikkel eddig találkozott. Érezte, hogy tiszta, gyakorlatlan teremtést tart a karjában, aki azonban odaadja magát anélkül, hogy bármit is kérne cserébe; a szerelem titkai ugyan megfélemlítik, de kész megismerni őket. Ajkát a lány puha nyakára szorította, aztán átengedte magát a természet törvényeinek. Amikor kielégülten elheveredett a lány mellett, tudta, érezte már, hogy szerelmes belé.
  - Frank, nagyon szép volt - suttogta a nő. Ujjával Frank bordáinak kiálló vonalait cirógatta.
  - Köszönöm - mondta a férfi, és hogy a jövője felől megnyugtassa, még hozzátette: 
  - Meglátod, együtt sikerülni fog.
  - Remélem... de most ne gondoljunk rá.

TIZENHARMADIK FEJEZET

New York képviselte a legjellegzetesebben a földi urbanisztikát: antik hangulatot árasztó cementépületek kaotikus tengere, amit valósággal ellep a modern fémépítmények kusza halmaza. Végeláthatatlan területen sorakoztak a legkülönbözőbb és egymással élesen ellentétes stílusban készült létesítmények. New Yorkban több mint kétszázmillió lakos élt, dolgozott, és tért örök nyugalomra. A Galaxis Liga egyetlen más bolygóján sem voltak hasonló városok. Nagysága csak a benne uralkodó nyomorral vetekedett. Mint a földi városok nagy része, New York is a gyarmatosított bolygók adóiból élt: a szállítási vállalatok sztrájkja vagy egy egyszerű űrbaleset éhínséget okozott, és a legszegényebb sorsú lakosok számára a véget jelentette. De a metropolis alsóbb rétegeiben, ahová a fény lámpák segítségével jutott el, és a levegőt légtorkokkal pumpálták be, ott váratlan fordulatok nélkül is egész sor aggasztó drámai eseményre lehetett állandóan számítani: gázömlésekre, járványokra, nélkülözésre és mindezek természetes következményeképpen a bűnözés elterjedésére.
  - Egy ekkora labirintusban nyugodtan élhetünk - mondta Frank, miközben az autót az egyik mágneses útra irányította, a hatalmas kiterjedésű város azután magába szippantotta valamennyit. 
  - Szinte lehetetlen, hogy a nyomunkra akadjanak.
  - Tudod, hová kell menni? - kérdezte Alexia.
  - Azt hiszem, igen. De előbb szeretnélek valami biztonságos helyen hagyni.
  - Nem, veled megyek.
  - Vigyázz, rossz hírű helyeken akarok körülnézni - figyelmeztette a katona. 
  - Biztos, hogy nem éreznéd kellemesen magad. Nem is beszélve a veszedelmekről.
  - Együtt vállaljuk a kockázatokat - szögezte le Alexia. 
Úgy vélték, erről nem kell tovább beszélni.
A szórakozóhelyek negyede a város központjában épült: mint valami éhes gyomor, ahol gazdagok és szegények hagyták, hogy eleméssze javaikat, egészségüket és gyakran az életüket is. Bordélyházak, kábítószer-kereskedések, játékkaszinók, kocsmák és ezer más lebuj kínálgatta a legizgatóbb és legkülönlegesebb élményeket. A gyönyör örök szertartásainak színhelyei voltak ezek, egymás hegyére - hátára nőttek a színek, zajok és illatok görcsös boszorkány táncában.
„Mindenütt egyforma ez a világ, valamennyi bolygón" -gondolta Frank egy kis nosztalgiával. Visszaemlékezett egykori szabadságaira, az őrült napokra, amikor elszórta a zsoldját, és a bolygókon hónapokig folytatott harcok során szerzett teljes hadizsákmányát. Már-már meghatódott, amint eszébe jutottak a mámoros lerészegedések és a fékevesztett orgiák, amelyek után bárgyún elheveredett az ismeretlen mocskos utcák járdáján. Leóra is gondolt, és arra, milyen testvéri szeretette ment mindig érte, hogy visszavezesse a kaszárnyába.
„Szegény dagadt, meghaltál, és azt sem tudtad, miért -mondta magában. 
  - De talán magam sem tudom. Azt sem értem, amit most csinálok. A fejembe vettem, hogy hősként akarok tündökölni egy nő előtt, csak azért, mert kedvem van néhányszor lefektetni. Elvégre nem ő az egyetlen szép nő a világon... És azokat a rafinált titkokat sem ismeri, amelyek annyira felfokozzák a férfi gyönyörét. Sőt semmi, tapasztalata... Na, majd lesz!" Nem gondolkodott tovább. A mellette ülő Alexiára nézett, és becsületesen elismerte magában, hogy rendkívül ostoba töprengésekbe bocsátkozott. Megálltak egy játékkaszinó előtt.
  - Itt kezdjük - határozott Frank. 
  - Végül is mindegy, egyik olyan, mint a másik.
Kiszálltak az autóból. A teraszon fülsiketítő volt a lárma. Alexia döbbenten nézett két félmeztelen nőt, amint bevonszolnak egy részeg embert a lebujba. Miközben a jelenetet bámulta, nem figyelt másra, és belebotlott egy másik férfi testébe, aki a földön feküdt.
Megrémült, amikor látta, hogy a szájából vékony vörös patakocska folyik.
  - Vérzik! - kiáltotta.
  - Hagyd csak - intette Frank. 
  - Meghatározott időközönként jönnek a „szemétgyűjtők"; majd ők gondjaikba veszik.
Alexia borzongva kapaszkodott a katona karjába, védelmet keresve. Frank egy mosollyal bátorította. Az ismerős környezet és a lány bizonytalansága növelte saját fontosságának, nélkülözhetetlen voltának tudatát.
  - Gyengéden vezette, nem is leplezve elégedettségét; bejutottak egy félhomályba borult nagy terembe.
Pornográf fényképek és pénznyelő játékgépek borították a helyiség falait. Néhány naplopó lézengett határozott cél nélkül egyik géptől a másikig, nézték a szerencsét, próbáló játékosokat. A katona kiválasztott egy meglehetősen néptelen sarkot, és határozott léptekkel oda indult.
  - Aprópénzzel kezdjük - mormolta; egy kis színes planetáriumra mutatott.
  - Nagyon egyszerű a játék - magyarázta.
  - Be kell dobni a pénzt, megnyomni a gombot, és a kék kilövőállomásról elindul egy miniatűr rakéta. Ezekkel a vezérlőgombokkal kell irányítani a kisbolygók útvesztőin át az egyik vörösre festett bolygóig. Minden világnak száma van, azzal kell megszorozni a feltett pénzösszeget. Ha azonban az űrhajó beleütközik egy kisbolygóba, felrobban. És akkor a játékos elveszti a pénzét. Nézd. Bedobott egy érmét a nyílásba, aztán nem sok meggyőződéssel bár, de megmarkolta az irányítórudacskát. A kis űrhajómodell apró füstfelleget hagyva maga után, elindult a bázisról, a kisbolygók, pedig összevissza kezdtek cikázni a játék világűrterében. Rövid repülés után a rakéta színes robbanás közepette eltűnt.
  - Lehetetlen nyerni ebben a játékban - állapította meg a lány.
  - Majdnem lehetetlen - helyesbített a férfi. 
  - Itt-ott van néhány szabad átjáró, ahol meg lehet próbálni eljutni egy bolygóig. Egy kis szerencsével és Mary segítségével természetesen.
„Kicsike, képes vagy megállítani a kisbolygókat, amíg én a rakétát irányítom? - kérdezte a zsebében rejtőzködő élőlénytől. 
  - Egy csomó aprópénzt nyerhetnénk, ha megteszed." Aztán megmutatta neki, milyen műveleteket kellene elvégeznie.
„Megpróbálom - ígérte a pasztilla. - De úgy félek, hogy elhibázom."
„Ne aggódj, meglátod, nem nehéz."
  - Sikerül neki? - kérdezte Alexia.
  - Rögtön meglátjuk.
Újabb űrhajó indult el, és ezúttal minden nehézség nélkül be tudott ékelődni az űrben lebegő apró, mozdulatlan testecskék közé. Végül leszállt egy vörös bolygóra.
  - Nyertünk! - ujjongott Frank. 
  - Nem sok pénz, de a következő tét majd nagyobb lesz.
Az élőlény érzékelte a két ember gondolataiból feléje sugárzó hálát, és túláradó boldogsággal viszonozta. Többször megismételték a játékot, és csak akkor hagyták abba, amikor már féltek, hogy gyanút keltenek. Átmentek egy másik kaszinóba, más típusú pénznyelő gépekkel játszottak, és alig néhány óra múlva már egész szép összegei gyűjtöttek. Frank rendkívül elégedett volt önmagával. Az ezüstpénzek csörgése, a hatalom érzete és Mary ujjongó izgalma mind hozzájárult elégedettségéhez. Alexia jelenléte pedig, mámorító pillantásai, örömsikolyai és a bizakodó mosoly, amellyel a jövőbe tekintett, ahol neki döntő szerepe van, valósággal megrészegítette. A dezertőr katona ráébredt, hogy személye másoknak is fontos.
  - Most már elég az aprómunkából - mondta. Az utolsó nyereségüket nagyobb címletű bankjegyekre váltotta. 
  - Menjünk, játsszunk komolyan.
  - Hol? - kérdezte a lány.
  - A játékbarlangokban. Egy itt van épp az emeleten. Ezeken a helyeken korlátlan létekben lehet játszani.
  - Nem kockáztatjuk, hogy mindent elveszítünk? -jegyezte meg kétkedve a lány.
  - Titkos ütőkártyánk van, he feledd. Gyere, maradj mindig mellettem.
Átmentek a termen a felvonókhoz. Egy rossz arcú fickó fémkarja zárta el útjukat, és goromba hangon kérdezte:
   - Hova mennek?
   - Szerelnénk befektetni a pénzecskénket - mondta kis gúnyos mosollyal a katona.
   - Klubtagok? - makacskodott a félkarú nyomorék.
   - Nem, nem vagyunk földbeliek - jelentette ki Frank.
Ugyanakkor máris kapcsolatba lépett a halványkék pasztillával.
„Mary, mire gondol ez a pasas?"
„… Nagyon rossz ember. Azt hiszi, te rendőr vagy. Azért tartóztat a karjával, hogy egy rejtett videogép közben alaposan átkutathasson."
„Jó! Van, kicsike, figyeld továbbra is, nehogy valami rossz tréfát csináljon velünk" - mondta neki a katona.
  - Oké. Menjenek csak - kuncogott a nyomorék. 
Úgy látszott, elégedett az elektronikus kontroll eredményével. 
  - Sok szerencsét kívánok!
„Hazug ember - szögezte le az élőlény -, biztos benne, hogy elveszíted a pénzedet."
„Gondoltam - nevetett Frank. 
  - Ezeknek a gengsztereknek az a mesterségük, hogy kifosszák a vendégeket."
Beszálltak a felvonóba, és egy légpárna az első emeletre emelte őket. Ovális teremben találták magukat, sok asztal állt benne, komor és csendes tömeg csoportosult körülöttük. 
  - Eljött a mi időnk - suttogta a katona. A lány egy mosollyal válaszolt.
Az események túlszárnyalták elképzeléseiket. Frank állandó kapcsolatot tartott Maryvel, és egymás után fosztotta ki az izgalomra vágyó, az asztalnál egymást váltogató gazdag turistákat. Aztán a hivatásos játékosokra került sor, akiket a katona előtt halomban magasodó zsetonok vonzottak oda. Végül valamennyien kénytelenek voltak vesztesként visszavonulni. Alexia a számolással volt elfoglalva: szétválogatta a különböző zsetonokat, és amikor már túlságosan sok gyűlt össze valamelyikből, elment, és beváltotta bankjegyekre. Az első percek izgalmát egyhangúság, majd fáradtság követte. A kaszinó igazgatósága úgy látta, túlzás, hogy valakinek ekkora szerencséje legyen. Odahívták az ellenőrző robotokat. De bármennyire kutattak is ravasz eszközeikkel, az automata gépek semmi szabálytalan tárgyat nem találtak: sem tükröt, sem nagyítót, se mikrorádiót. Frank hagyta, hadd végezzék dolgukat, csak 
olykor-olykor fejezte ki halkan ellenkezését vagy türelmes beletörődését.
Késő éjszaka, amikor abbahagyták a játékot, Alexia közölte vele, hogy milliomosok lettek. Halk moraj kísérte őket a kijáratig. Az ismerős nyomorék elhúzódott a felvonó ajtajából, hogy utat engedjen nekik. Nem szólt, de gondolatai nem kerülték el az élőlény figyelmét.
„A rossz ember bántani akar minket - közvetítette a katonának. 
  - Odakint vár két társa, hogy ránk támadjanak. Ő majd utánuk jön. Nagyon félek..."
„Én is, kicsike" - ismerte be Frank.
  - Valami baj van? - A lány észrevette kísérőjének aggodalmas arckifejezését.
  - El akarnak intézni minket - felelte ő. 
  - Túlságosan nagydarabot szeltünk a tortából, és most csak arra várnak, hogy kilépjünk, és behajthassák rajtunk az árát.
Alexia megőrizte nyugalmát; bizalommal szorította meg a katona karját, és azt kérdezte:
  - Mit csinálunk?
  - Nincs sok választásunk - döntött a férfi. 
  - Fegyvertelenek vagyunk. Legjobb lesz, ha visszamegyünk, és elveszítjük az egészet.
  - Nem! - tiltakozott a lány. 
  - Ilyen könnyen nem adhatjuk meg magunkat: harcolnunk kell. Azt ígérted, segítesz...
  - Az életünket kockáztatjuk - figyelmeztette Frank. 
  - Nem érdemes. Holnap ravaszabbak leszünk, és elölről kezdjük.
Alexia nem nyugodott bele; kihívóan a szemébe nézett, és azt mormolta:
  - Én nem félek! Te maradj, ha akarsz.
A férfi ebből a pillantásból rádöbbent, mennyire laza még az együtt töltött órákban kiépült kapcsolatuk. Ha megtagadja, hogy követi, a lány örökre kilép az életéből. Csupán kellemes emléke marad egy létformáról, arról, hogy így is lehet szeretni, vagyis másképp, mint amihez addig szokott. Ez túlságosan kevés. Vállalta a kockázatot, mert a jutalom megérte.
  - Rendben van - mondta halkan a katona - talán igazad van, és én ostoba vagyok. 
Maradj mellettem, amíg kidolgozom a tervet.
Közönyös arccal lépett egy pénznyelő géphez, és a helyzetükön töprengett. Nem tartotta lángésznek magát, de az élőlény segítségével valahogy megoldhatják a helyzetet.
„Mary - kérdezte - biztos vagy benne, hogy a rossz ember társai odakint csak ketten vannak?"
„Igen, Frank... Mary fáradt" - Válaszolta a halványkék pasztilla.
„Még egy kis erőfeszítés - kérlelte Frank.,
- Meg tudod állapítani, fel vannak-e fegyverkezve?"
„Pisztoly van a zsebükben - közölte Mary -, de az öklüket akarják használni. Nagyon gonoszak."
„Jól figyelj rám, kicsike, és ne félj. Képes volnál megmozdítani a pisztolyuk ravaszát?"
„Nagyon fáradt vagyok... de megpróbálhatom" – ígérte az élőlény.
„Nagyszerű! Ha szólok, intézd úgy, hogy lőjenek" - közölte Frank. Aztán Alexiához fordult.
  - Talán megússzuk, csak meg kell őriznünk a nyugalmunkat. Menjünk ki, mintha mit sem sejtenénk. A lány bólintott, és odanyújtotta a kezét. Áthaladtak a játéktermen. Néhány lépés után Mary közvetítette:
„A vaskarú ember követ minket. Nagyon rosszat akar neked tenni." Aggódott.
„Légy nyugodt, semmit sem tehet - nyugtatta a katona. 
  - Te csak a fegyverekkel törődj és azzal, amit mondtam."
Az éjszakai órákban növekedett a lárma. A távolban egy csoport robotgép szedte össze az embereket, akik különböző okokból nem tudtak a lábukon megállni, és kíméletlenül belökték őket a köztisztasági-szolgálat mentőautóiba.
Alexia és Frank kilépett a járdára, és úgy tettek, mintha nem vennék észre az út forgalmát szórakozottan szemlélő két bérgyilkost. A lány kezének remegése elárulta, milyen sebesen ver a szíve: a katonához simult, hogy bátorságra kapjon. Továbbmentek.
  - Hé, barátocskám, sokat nyertél odafent, igaz?! - kuncogta az egyik ismeretlen. 
  - Hogy lehetséges, hogy ilyen disznó szerencséd van ?
„Most, Mary. Most!" - kiáltotta gondolatban a katona.
Két lövés csattanása hallatszott. A bérgyilkosok felordítottak a fájdalomtól, és értetlenül bámulták a mellükön kirajzolódó vörös foltot. Frank nem várt tovább: ellökte maga mellől Alexiát, és kemény rúgásokkal támadt a két fickóra. Nem volt nehéz földre terítenie őket.
  - Rohanj az autóhoz! - kiáltotta a lánynak. 
Kíváncsiak tömege kezdte széles gyűrűben körülfogni őket.
Dühös fújtatás hallatszott Frank háta mögött, ez eszébe juttatta, hogy van egy harmadik támadó is. De már túl késő volt, hogy az ütést kikerülje: a fém végtag a nyakán találta el. Megingott. A gengszter újabb csapásra emelte a karját, de hirtelen ellökte egy robbanás, amely feltépte rikító színű selyemingét. Döbbenten próbálta ép kezével leszorítani a sebet. Aztán felüvöltött a fájdalomtól, és a földre rogyott. Frank kihasználta a helyzetet, utat tört a tömegben, és eljutott az autóig. Alexia már a volánnál ült.
  - Meneküljünk! - parancsolt rá. 
  - Bármelyik percben ideérhet a rendőrség.
A lány engedelmeskedett. Az autó nem sokkal később már az éjszaka zűrzavaros forgatagában száguldott. Amint biztonságban érezték magukat, csökkentették a sebességet, és a vezetés feladatát átengedték az automata sofőrnek. Megszámolták az este folyamán szerzett nyereséget.
  - Elég lesz ez a pénz? - kérdezte a lány.
  - Ez még csak a kezdet! - kiáltotta mámorosan a katona. 
  - Egy hét múlva sokkal több lesz.
  - És mikor kezdünk a többi dolgunkkal foglalkozni?  
  - Alexia hangja elárulta, hogy nagyon aggasztja a jövő.
  - Már elkezdtünk - felelte Frank. Kezét a lány térdére támasztotta. Alexia mintha egy pillanatra megmerevedett volna, de gyorsan erőt vett magán. Nem is került nagy erőfeszítésébe, hogy viszonozza a katona mosolyát. Később pedig, a hotel nyugodt környezetében tökéletesen és önként engedte át neki magát. 

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Harminc napig maradtak a Földön: ez a lázas tevékenység időszaka volt. Egyetlen céljuk: pénzt gyűjteni. Minden eszközt felhasználtak, a hazárdjátéktól a befektetésekig. A jövedelmek és a nyeremények gyors ütemben követték egymást. Mary időközben továbbfejlesztette képességét, hogy olvasni tudjon az emberek agyában, pontosan feltárta Frank előtt az Űrbörze pénzembereinek és spekulánsainak legértékesebb titkait. Ha Franknek sikerült este a kártyával összeszednie néhány milliót, a megfelelő részvények megvásárlásával több százmilliót is tudott keresni, minden kockázat nélkül.
Alexia foglalkozott az adminisztrációs munkákkal. Ahogy előre tervezték, igyekezett megvásárolni mindent, ami segítségére lehetett a Carboneria ügyének. Fegyverkészleteket és a legkülönfélébb szállítmányokat helyeztek biztonságba a galaxis legkülönbözőbb területein, titkos raktárakban. A tőkét a Szövetség határszéli bankjaiban helyezték letétbe. Szédítő összegek voltak, a katona egész élete során, se mert volna ekkora pénzekről álmodni. Ennek ellenére sohasem lépett fel egyéni igényekkel, és tiszteletben tartotta a megegyezést. Természetesen nem tudott megfeledkezni titkos, tudat alatti vágyáról: hogy úgy élhessen, akár egy nábob, a nővel, akit szeret.
A gazdasági ügyekre fordított idő rövidebb lett, mint tervezték: Mary felfedezte, hogy az Adóügyi Rendőrség kezd érdeklődést mutatni szemérmetlen szerencséjük iránt. Mielőbb el kellett tűnniük. Úgy hagyták el a Földet, hogy nem kerültek a szokásos ellenőrzések alá. Nem volt túlságosan nehéz kibúvót találni, megkönnyítették a rendelkezésükre álló anyagi eszközök. Hogy a feladat még könnyebbé váljék, váratlanul szabaddá tették az űrutazásokat, a kormány kiadta rá a rendeletet, miután a Carboneria elleni per lezárult.
Hogy még nagyobb biztonságban legyenek, Frank helyesnek vélte a titkos emigráció útvonalainak igénybevételét; itt mindig lehetett bármilyen célra felbérelhető űrhajókat és parancsnokokat találni. A város alvilágában rátaláltak a megfelelő emberre: Samson kapitány a kozmikus útvonalak régi navigátora volt. Bízvást lehetett volna állítani, hogy Samson a világűrben született, és hogy a csillagközi űrben tanulta meg, hogyan kell szabadulni mindenfajta, akár erkölcsi, akár jogi korlátozástól. Nem volt szükség Mary elemzésére, hogy rájöjjenek: ez az ember tolvaj és részeges. Mégis Frank és Alexia egyaránt rokonszenvesnek találták, és megbíztak benne. Viszont sokkal kevésbé volt bizalomgerjesztő a tulajdonában levő űrhajó: az első űrrepülések korszakából származó tákolmány, vezérlőrendszere elavult és gépezete hibás volt. Az öreg pilóta azonban azzal nyugtatta meg őket, hogy részletesen beszámolt eddigi vállalkozásairól. A meghatározott napon az űrhajó felszedte a horgonyt. Samson régi, kipróbált technikájával szorosan egy, a Hold Kettőre tartó rakéta nyomába szegődött. Ez a manőver azt a célt szolgálta, hogy elterelje az ellenőrző radarok figyelmét. Amikor kiértek a felügyelet hatóköréből, szabadon szálltak tovább az űrben. Az utazás egy teljés napon áttartott, és az órák egyhangúságát csak a pilóta ivászatainak bugyborékoló hangja törte meg. Mire a célpont látótávolságába érkeztek, az űr öreg rókáján már nyilvánvalók voltak a részegség jelei.
  - Annyi bizonyos, hogy valóban bolondok, így kockára tenni az életüket, amikor annyi pénzük van! - hebegte. 
  -Ugyan már, mire jó ez? 
  - Nem kapott választ. Nevetve csóválta a fejét, és visszafordult a vezérlőpulthoz.
  - Mikor szállunk le a Sixtus IV-en? - kérdezte Frank.
  - Hamarosan. Előbb azonban a bolygó egyik holdján, húzódunk menedékbe - magyarázta Samson kapitány. 
 - Meg kell találnunk az átjárót a radar jelzőrendszerei között.
Fél kézzel kihúzta a dugót egy újabb almapálinkás üvegből, és Alexia nem tudta leplezni aggodalmas pillantását.
  - Ne ijedjen meg, asszonyom - mondta az öreg. 
  - Könnyű kis likőr ez, épp csak arra jó, hogy a torkomat megnedvesítse. 
  - És szemmel, látható elégedettséggel egy szuszra kiitta az üveg tartalmát.
  - Képesek bemérni a helyzetünket? - kérdezte Frank.
A katona kérdése fokozta a kapitány jókedvét.
  - Fél, ugye? - mondta csukladozva. 
  - Hogy őszinte legyek, van rá némi esély, hogy valamelyik ellenőrző állomás felfedezzen minket, és rakétákat lőjön ki ellenünk. De őszintén mondom, velem még sosem fordult elő. A radarhullámokat könnyű eltéríteni: elég kiválasztani az alkalmas pillanatot, levetődni, akár egy meteorit, aztán... reménykedni. Én ötven éve reménykedem, és íme, még itt vagyok, élek és virulok. Bízni kell, gyermekeim. 
  - Magasra emelte az üvegét, ismét valamely megnevezhetetlen istenség egészségére ivott, majd folytatta: - Rendben, akkor hát leszállunk. Jobb, ha bekötik magukat, mert egy pillanatra felgyorsítok.
Valóban alázuhantak a gravitációs térségbe, az emberi szervezet és a hajó felépítménye ellenálló képességének határait súrolva. Amikor a fékezőrakéták végre működésbe léptek, az egyetlen, aki megőrizte önuralmát, Samson volt, boldogan dudorászott, és újabb üvegekből rántotta ki a dugót. Észrevette a két ülésen elterült testet, és megjegyezte:
  - Ezek a tacskók mind egyformák: minden apróságtól elájulnak.
Mielőtt az űrhajóból kiszállt volna, Frank megismételte utolsó figyelmeztetéseit Samsonnak:
  - Ha huszonnégy órán belül nem jelentkezünk, tekintse magát szabadnak, és menjen el.
  - Persze, persze. De biztos vagyok benne, hogy visszajönnek: túlságosan szimpatikus emberek, semhogy eltűnhetnének. - Az öreg parancsnok megint nevetett.
„Mire gondol, Mary?" - érdeklődött bizalmatlanul a katona.
„Nagyon furcsa ember. Csak inni akar" - nyugtatta meg a pasztilla.
  - Jó, akkor menjünk - mondta a katona.
Az est friss levegője kellemesen cirógatta. Elégedetten, teli tüdővel szippantott belőle. A Földön töltött hónapok után már elszokott az oxigénben ennyire gazdag, illatokkal teli levegőtől. Ellenőrizte, hogy az antigravitációs övek rendben vannak-e, és segített a lánynak az űrbe ugrani. Követte. Együtt repültek lefelé, közeledtek a ponthoz, amelyre Alexia mutatott: a területet ismerősnek találta.
A katona mohó szemmel bámulta az alattuk elterülő tájat : a nagy kiterjedésű erdőségeket és a távoli hegyláncokat, amelyek mintha lángra gyulladtak volna a nap utolsó sugarainak foszforeszkáló visszfényében.
Földet értek.
Frank körülnézett.
  - Szép ez a hely - mondta.
  - Igen, nagyon szép - helyeselt a lány meghatottan. 
  - Sokan jönnek ide vakációzni. 
  - Sötétlő növényekkel borított magaslatra mutatott. 
  - A szüleim háza ott van, a mögött a domb mögött.
  - Biztosan nagyon gazdagok - szaladt ki a férfi száján.
  - Meglehetősen. Apám az egyik legelső gyarmatosítók leszármazottja. Fiatalkorában óriási farmjai voltak. Most viszszavonult erre az eldugott vidékre.
  - Sokáig éltél itt?
  - Itt töltöttem a gyerekkoromat. Akkor költöztem a városba, amikor elkezdtem az egyetemet. Aztán már csak rövid vakációkra jöttem haza.
Frank keserűen gondolt vissza kísérleteire, hogy felvegyék a katonai akadémiára. Álma, hogy altiszt lehessen, nyomorúságosan hajótörést szenvedett már születése pillanatában. Sosem sikerült komolyan foglalkoznia tanulmányokkal, nem tudott elolvasni egy könyvet anélkül, hogy bele ne fáradt volna. Ilyen körülmények között nem volt képes semmiféle műveltséget szerezni. Hogyan lehetséges, hogy most beleszeretett egy lányba, aki ennyire különbözik tőle? Mély pesszimizmus kerítette hatalmába. Kis, eldugott ösvényen mentek a fák között.
  - Alexia, mit mondasz majd rólunk?
Szavait csend követte. Frank úgy érezte, nyilvánvaló, hogy a lány már töprengett ezen a problémán, de még nem oldotta meg.
  - Majd meglátjuk, ha ott leszünk - válaszolta nem sok
meggyőződéssel Alexia. A katona nem érte be ennyivel.
  - Szégyellsz? - A kérdés már egy ideje égetően foglalkoztatta. Végre sikerült kimondania.
  - Miket beszélsz? Frank, csak nem gondolod, hogy... Ismét csend nehezedett rájuk. Gyors ütemben mentek, amíg meg nem látták a nagy házat. Nagyúri villa volt, mint amilyeneket a gyarmatok gazdag ültetvényein játszódó filmekben látni. A hófehér falakon széles ablakok hatalmas freskókkal váltakoztak. Az épület viruló kertben magasodott. Az egzotikus növények levelei közé elrejtett lámpák diszkrét fénye kiemelte a házat a dombos táj álmos árnyaiból.
  - Valóban pompás - állapította meg a férfi. Alexia megállt.
  - Frank, kérd meg Maryt, ellenőrizze a ház belsejét. Lehet, hogy ott van a rendőrség.
A lány furcsa módon még nem került bizalmas kapcsolatba az élőlénnyel. „Csak nem féltékenyek egymásra?" - töprengett Frank; aztán magában mosolygott ezen az abszurd ötleten. A halványkék pasztilla nem észlelte gyanús egyének jelenlétét a villában. Alexia és Frank a kerítés kapuján át belépett. Már leszállt az éj. Az út fehér kavicsai csikorogtak a lábuk alatt. Alexia felment a bejárati kapuhoz vezető lépcsőkön, Frank kis távolságból követte. A lány csengetett, aztán várt. A ház kivilágosodott. Az ajtó túlsó oldaláról egy robotgép szabályos lépései hallatszottak. A kapu félfáján kigyulladt a képernyő, és egy fémarc fürkészte őket: először a lányt nézte meg, aztán a férfit, majd ismét a lányt.
A robotinasnak szinte emberi hangja volt:
  - Kisasszony, nagy öröm önt viszontlátni. Jó, hogy viszszajött.
  - Köszönöm, Andreas. Itthon vannak a szüleim?
A kapu könnyedén félresiklott, eltűnt a falban. A bentről kiszűrődő borostyánszínű fény visszatükröződött az arcukon.
  - Lépjen be, lépjen be - hívta a gépszolga. 
  - Azonnal szólok nekik.
Az egyik szomszédos kis szobából ebben a pillanatban kilépett egy arisztokratikus külsejű asszony. Megállt a küszöbön, s mintha elállna a lélegzete.
  - Alexia, te vagy? - kérdezte szinte hitetlenkedve.
  - Mama!
A két nő egymás karjába borult. Összeölelkeztek, és meg sem próbálták könnyeiket elrejteni.
A katonának feltűnt, milyen rendkívüli közöttük a hasonlatosság. 
„Mintha nővérek volnának" - gondolta. Alexia mellett édesanyja kicsit törékenyebbnek, vékonyabbnak hatott. Arcvonásai viszont pontosan ugyanolyanok, alig látszott rajtuk az évek múlása. Csak a haja volt túlságosan fényes és sötét, semhogy természetesnek tarthatták volna, ez árulkodott bizonyos mesterséges szépészeti műveletről: a kozmetika okos alkalmazása lehetővé tette, hogy az ifjúság képét tartósan megőrizze. De ezt nem mindenki engedhette meg magának.
Frank pillantása egy férfiéval találkozott, aki időközben csendben belépett a szobába. Magas volt, karcsú, tartása elárulta, hogy mindig parancsnoki funkciókat tölthetett be. A katona tudta, hogy csak Alexia apja, Colbert úr lehet. A két férfi egy percig némán méregette egymást: mindketten megértették, hogy két különböző, kibékíthetetlenül ellentétes világhoz tartoznak. Ösztönösen nem vettek tudomást egymásról. Colbert úr feltűnően sántikálva odalépett a két nőhöz, és megölelte a lányát.
A katona félrehúzódott, és a berendezést kezdte szemlélni: finom bútorok, értékes képek és a vitathatatlan jó ízlés egyéb jelei. Ez tehát Alexia természetes környezete. És ezek a szülei.
„Vajon az én szüleim élnek-e még?" - gondolta Frank.
De magában azonnal megállapította, hogy nem nagyon érdekli: sohasem látta őket.. Colbertné asszony zokogott.
  - Már halottnak hittünk - mondta, Alexia kezét szorongatta. 
  - De hát miért... miért?
  - Mama, ez hosszú történet - mormolta a lány. 
  - Ha akarod, később majd elmondom.
Alexia édesapja alig tudta meghatottságát palástolni.
  - A rendőrség hosszú ideig figyelt minket - mondta. 
  - Végül a hivatalos szervek közölték, hogy megöltek téged egy harcban. Azóta nem jelentkeztek.
Belefeledkeztek örömükbe, teljesen elfelejtették, hogy ott van az idegen, aki csendben nézte a találkozást. Alexia szülei leültek egy karosszékbe, és a lánynak ekkor eszébe jutott Frank.
  - Mama, papa - mondta, finom mozdulattal a férfira mutatva - ő az én... vőlegényem, Frank Sondar.
A házaspár némán ránézett. Arcukról eltűnt a mosoly, elmélyült és alapos mérlegelő kifejezés váltotta fel. Szinte vizsgálatnak vetették alá Franket. Úgy látszott, lányuk választása nem lelkesíti őket túlságosan. De nagyon udvariasak voltak. Colbert úr őszinte szívélyességgel szorította meg a katona kezét.
  - Örülök, hogy megismerhetem - mondta. 
  - Aki a lányomat szereti, azé minden szeretetünk.
  - Köszönöm - viszonozta az udvariasságot Frank. Aztán megpróbált néhány, a helyzethez illő mondatot eldadogni, de képtelen volt bármi alkalmasat megfogalmazni.
Az anya tartózkodóbban fejezte ki érzelmeit, inkább szertartásos volt a mosolya, amikor Frankhez fordult.
  - Frank úr - mondta -, nagyon örülünk, hogy itt van körünkben. 
  - De úgy tett, mintha nem venné észre a katona felé nyújtott kezét.
„Köztudomású, a nők érzéke kifinomultabb az ilyen helyzetekben - szögezte le magában a katona. - Úgy látszik, nem vette be a mesét."

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Az asztal mellett ülve Frank rádöbbent, hogy ez a luxusvilla az első emberi otthon, amelybe befogadták, amióta kikerült az árvaházból. Szinte elragadtatott ámulattal szemlélt minden részletet: az ezüst evőeszközöket, a kristályokat, a felszolgáló robotinas néma, kifogástalan viselkedését.
Alexia az űrben és a bolygókon átélt eseményeket mesélte a szüleinek. Colberték némán hallgatták.
„Család! - gondolta Frank. - Itt vagyok egy rendes családban. .. egy igazi otthonban!"
A gondolatbeli közlés eljutott a zsebében," a dobozkájában rejtőzködő apró élőlényhez. Mary néha meglehetősen indiszkrétnek bizonyult.
„Mi az otthon?" - kérdezte.
„Olyan hely, ahol barátságos emberekkel élünk együtt, ahol jól érezzük magunkat, és ahol szeretkezünk."
„Tehát szép hely!"
„Gyönyörű" - szögezte le a férfi.
Alexia elbeszélésének végére jutott: drámai eseményekről beszélt, véres, pusztító, kegyetlen eseményekről. Ezekben a történetekben Franknek meghatározott és jelentős szerep jutott. Alexia lelkesedéssel és hálásan beszélt róla. Szavai nyomán a zsoldosból a hős, a megmentő képe bontakozott ki.
„Jó pontokat szerzek" - gondolta a katona, és mosollyal viszonozta Colberték hálás pillantását. A beszélgetés hamarosan a politikára fordult. Ha eddig Frank nem akart semmit mondani, most már nem is volt mondanivalója.
  - Szégyen, gyalázat! - kiáltott fel Colbert papa.
  - Sorasta elnök és gazemberekből álló csőcseléke megrendezte azt a hazug bohózatpert, és sok fiatalt tartóztattak le a Carboneriával összeköttetésben álló területen. Az általános helyzet súlyosbodott, a gazdaság szétzüllik, és a nagy társaságok bekebelezik a kis vállalatokat.
  - Nehéz időket élünk - tette hozzá a felesége. 
  - De úgy látszik, a nép még nem jött rá: költekeznek, részegeskednek, és megfeledkeznek minden jóról, amit a Carboneria tett.
  - Szabadlábon maradt valaki a régi társaim közül? - kérdezte Alexia. 
  - Valaki, akivel újra felvehetnem a kapcsolatot a szervezet érdekében? Kérdése aggodalmat okozott az édesanyjának.
  - De ez veszedelmes - mormolta.
  - Miért akarsz újabb kockázatot vállalni? Itthon vagy, biztonságban vagy. Apád fontos személyiség, ő megvédelmez.
  - Asszony, ne beszélj így! - szólt közbe Colbert úr. - Alexia a lányom! 
Járja a saját maga választotta útját: nem akadályozhatjuk benne. 
  - Aztán Alexiához fordult. 
  - Néhány nappal ezelőtt szabadlábra helyezték a carbonarik egy csoportját. Bizonyára ismered őket, együtt jártatok iskolába. Megfigyelés alatt tartják valamennyiüket, de azért segítségedre lehetnének. Azt is tudom, hogy az Autaron néhány elszigetelt sejt tagjainak sikerült elmenekülniük a rendőrség elől, és most titkos társaságokat szerveznek. Azok után, amiket ezekről a gazemberekről hallottam, én is segíteni akarok neked: öreg vagyok, de jó összeköttetéseim vannak.
  - Köszönöm, nagyon drágák vagytok, de nem szabad a biztonságotokat kockáztatni 
  - válaszolta Alexia. 
  - Franknek és nekem megvannak már a terveink; elég, ha egy időre vendégül láttok.
  - Ostobaság! - tiltakozott az apja. 
  - Sosem szerettem túlságosan a politikát, de gyáva nem vagyok. Amikor a nagyapád erre a bolygóra érkezett...
  - Ne untasd őket az örökös fecsegéseddel - szakította félbe azonnal a felesége. 
  - Nem látod, hogy fáradtak? Bizonyára szeretnének lepihenni. Épp elég időnk lesz a beszélgetésre.
Frank megkönnyebbült: elege volt abból, hogy némán figyelje a jelenetet. Eszébe jutott Samson parancsnok, aki légi járgányán várakozik rájuk, és megszólalt:
  - Ha nem veszik rossz néven, értesítenünk kellene azt az embert, aki idehozott minket.
  - Természetesen a vendégünk lesz ő is - mondta az apa. 
  - Frank, nem mennénk együtt érte? Így az asszonyok nyugodtan kibészélgethetik magukat.
  - A háta mögött mozdulatlanul álló robothoz fordult, és kiadta a parancsot: 
  - Andreas, hozd az autót.
  - Külön szobákba ágyaztassak, vagy együtt alusztok? - kérdezte színlelt közönnyel az édesanya. A két fiatal gyors pillantást váltott, azután a lánya válaszolt;
  - Együtt alszunk, mama. Frank és én elhatároztuk, hogy összeházasodunk.
  - Helyes! - szólt közbe lelkesen az apa. Kiáltására jó hangulat támadt, és mindenki nyugodtabb lett. 
  - Én nem vagyok puritán, de úgy vélem, helyes, hogy aki rálépett egy útra, járja is végig. Ma mindenki szeretkezik, és senki sem házasodik; nem akarnak már gyerekeket, bolygóink elnéptelenednek. Legyen minél több sokgyerekes család, és rögtön jobb lesz a világ!
 - Colbert, kérlek, ne használj ilyen kifejezéseket - hangzott az asszony szemrehányása.
 - Igen, te sosem akartad... - ismerte el keserűen az idős férfi.
A robotinas megjelent, és a házaspár mosollyal vetett véget a kis családi perpatvarnak.
A két férfi gyorsan elköszönt a hölgyektől, azután beültek a villa mögött parkoló autóba, és elindultak. Colbert úr most sokkal beszédesebbé vált; mesélt családja történetéről, Alexia gyerekkoráról és más témákról, így a katona egyre fesztelenebbül érezte magát, mintha máris a család tagja lenne. Samson kapitány széles mosollyal fogadta őket. Itallal kínálta az érkezőket, de nem volt hajlandó elhagyni az űrhajót. Késő éjszaka lett, mire elbúcsúztak tőle. A visszafelé vezető úton Colbert úr olyan fordulattal kezdte a beszélgetést, ami váratlanul érte Franket.
  - Szereti a lányomat? - kérdezte kertelés nélkül.
Talán, mert a férfi mély rokonszenvet ébresztett benne, talán mert nagyon fáradt volt, vagy talán mert ez az újfajta életforma újra felkeltette benne a vágyat, hogy őszinte legyen, a katona nyíltan válaszolt:
  - Colbert úr, bizonyára észrevette, hogy én nem tartozom az önök köreihez; nem tudok szép szavakkal beszélni, a múltam nem olyan, hogy fesztelenül lehetne róla mesélni, és bizonyos vagyok benne, hogy ha őszintén elmondanám magamról az igazságot önnek, meggyűlölne. De szeretem Alexiát, legalábbis azt hiszem, mert tudja, én még életemben nem szerettem senkit, és most érzem, hogy ez más. Ebben bizonyos vagyok.
  - Értem - bólintott Komolyan az öreg. 
  - Egyébként a mai világban és mindazzal, amit terveznek, jobb is így. Nem illenek egymáshoz, ez nyilvánvaló, de ha szeretik egymást, és lesz idejük rá, hogy alaposabban megismerkedjenek, sok minden megváltozik majd. Előkészítettem egy szép szónoklatot, ahogy egy jó szülőhöz illik, de lehet, hogy holnap már valamennyien halottak leszünk, tehát ennek sincs értelme: nem lesz szónoklat. Mindenesetre köszönöm, hogy megmentette a lányomat.
„Kezdek hülyülni - gondolta Frank. Mély meghatottságot érzett, és nem akarta még jobban leleplezni magát. Amikor később lefeküdt kedvese mellé, fölé hajolt, és gyöngéden megcsókolta a haját. - Valóban szerelmes vagyok!" - ismerte be magában. Aztán boldogan mély álomba zuhant.
Reggel ugyanolyan boldogsággal ébredt, szinte mámorító nyugalom töltötte be a lelkét. Kitárta az ablakokat, és hagyta, hogy a nap meleg fénye elkápráztassa. Mikor hozzászokott az új reggel világosságához, tekintetét hosszan pihentette a viruló domboldalak hullámvonalain. Váratlanul rátört a vágyakozás, hogy felöltse az antigravitációs övét, és fölébük repüljön, érintve a fák zöldellő lombozatát. Látott már szebb tájakat is viharos élete folyamán, de most mindent vonzóbbnak talált, mert saját szemlélete változott meg. Egy otthon, egy asszony, egy cél: birtokában volt mindaz, amit oly sok éven átrabolni próbált, mocskos körülmények között. Mosolyogva bújt vissza a takarók közé, és odasimult a
lányhoz. Alexia sóhajtott egyet, és nagy nehezen kinyitotta a szemét.
  - Hány óra van? - kérdezte.
  - Egy, a mienk! - válaszolta a férfi, és összekócolta a lány haját.
   - Az az óra, amikor szeretlek.
Alexia szelíden elmosolyodott, és felült az ágyban.
  - Tetszenek neked a szüleim? - kérdezte még egy kissé álmos hangon.
  - Igen, nagyon. De hallottad, amit mondtam?
  - Mit?
  - Hogy szeretlek. A lány arcán egy kis kétkedő vonás jelent meg.
  - Komolyan mondod? - kérdezte.
  - Igen, őszinte vagyok. És apádnak is megmondtam.
  - Figyelmeztetlek, nem kell semmiféle kötelezettséget érezned a házassággal kapcsolatban. Tegnap este csak azért beszéltem róla, hogy megnyugtassam a szüleimet.
  - De én szeretnélek feleségül venni.
  - Ó, Frank, te igazán nagyon jó vagy! De a mi egyezségünk téged semmire nem kötelez. A tied vagyok, amíg akarod, de bármikor rám unhatsz. Találhatsz egy másik nőt, ha már minden feladatunkat elvégeztük. A boldogság, amilyen gyorsan jött, úgy tova is tűnt. A férfi máris úgy érezte, hazugságokkal, rablásokkal és megaláztatásokkal teli régi világában találja magát. Megint olyasminek a kifosztására készül, ami nem a sajátja, mint amikor a Földön kívüli bolygókat támadta meg, mint amikor bordélyokba járt, és mint amikor csalt a kártya-játékokban. Nem lépett ki megszokott magatartásformáiból: azt hitte, kezében tartja a nyerő lapot, holott ezúttal éppen vesztésre állt.
  - Te nem szeretsz engem, igaz? - mormolta szomorúan.
  - Nem, legalábbis még nem - ismerte be Alexia őszintén.
  - Csak azért vagy velem, mert a szavadat adtad, és mert szükséged van rám az ügyed érdekében? - kérdezte keserűen a katona.
  - Igen. Te azonban már nem vagy olyan, mint régen. Észrevettem, hogy megváltoztál. Talán egy napon meg is szerethetlek.
  - De nem most. - A férfi leverten öltözködni kezdett.
  - Nem akarsz velem szeretkezni? - javasolta a lány kedves szemérmetlenséggel. 
  - Az nekem jólesik veled, tudod.
  - Nem. - Frank a fejét rázta. 
  - Nekem nem elég a tested, Alexia; túlságosan sokat akartam, és most rádöbbenek, hogy valójában semmim sincsen.
  - Hát akkor mit akarsz tenni? El akarsz hagyni?
A katona ismét kipillantott az ablakon: mintha megsebezték volna, olyan éles fájdalommal hasított belé a tudat, hogy az ott nem az ő világa, és soha nem is lesz az övé.
  - Ki kell robbantanunk a forradalmat, nem? - sziszegte gúnyosan. 
  - Hát akkor robbantsuk ki, de minél hamarabb!

TIZENHATODIK FEJEZET

A Carboneria túlélői szinte valamennyien fiatal fiúk voltak, akiket a rendőrség azért nem tartóztatott le, mert nem tartotta veszedelmesnek őket. A szervezet tagjai nagy titokban érkeztek a bolygó minden tájáról. Most egy barlangban gyülekeztek, amelyet teljesen elrejtett az erdő buja növényzete. Alexia, aki a vidéket jól ismerte, maga választotta ki ezt a helyet titkos szervezkedésük főhadiszállásául. Frank félrehúzódva ült Samson kapitány mellett, és gyanakvással figyelte a barlang falára felfüggesztett zseblámpák halvány fényében csillogó aranyfürtös fejeket és a nagy, ártatlan szemeket. A fiatal carbonarik arcán őszinte, megható és naiv bizakodás tükröződött.
„Ezek csak izgatott gyerekek - gondolta a katona. - Sosem jutunk semmire velük!"
A szomorú ébredés után Colberték villájában mélységes csüggedés vett erőt rajta. Hiszen véget ért valami, mielőtt igazán beteljesedett volna. Mary érzékelte a férfi rosszkedvét, és igyekezett nem beavatkozni a gondolataiba, hogy ne zavarja. Ám a kis élőlény ez alatt beható megfigyelési munkát végzett, fürkészett a jelenlevők agyában, hogy rátaláljon az esetleges kémekre és provokátorokra. Alexia is kényelmetlenül érezte magát. Miután elhagyták a villát, nem volt többé alkalma, hogy Frankkel néhány szót váltson. Bizonytalan bűntudatot érzett, és alig mert a katona szemébe nézni.
A lány fellépett egy sziklára, és kissé határozatlan hangon felszólította az egybegyűlteket, hogy figyeljenek rá. A fiúk elhallgattak és körülvették. Alexia beszélt. Szavai hitelesen és hatásosan csendültek: miközben összefoglalta az eseményeket, újra átélte és a többiek is vele együtt újra átélték a Gelbelex megtámadását követő viharos pillanatokat, a televíziós felvételeket, a bennszülöttek legyilkolását, a carbonarik visszavonulását a Sixtus IV-re.
„Még a végén mindenki sírva fakad" - morfondírozott magában a katona.
A beszéd végén azonban szenvedélyesen heves hangulat támadt.
  - Átkozottak! - kiáltott az egyik ifjú. - Bosszút kell állnunk!
  -A kormány az egész Szövetséget elárulta! - visszhangozta egy másik.
Mindenki talpra ugrott, az öklüket rázták, kiáltások, vádak, a legközelebbi jövőre vonatkozó javaslatok viharzó kórusa töltötte be a barlangot.
  - Kirobbantjuk a forradalmat!
Alexia gyorsan letörölte az arcán végigcsorduló könnyeket, és megvárta, amíg a fiúk lecsillapodnak. Nem rendelkezett egy igazi politikai vezető egyéniség képességeivel, de mindent elkövetett, hogy a kezében tartsa a helyzetet.
  - Barátaim, nyugalom! - próbált kiáltani, de túlságosan hangos volt a lárma, szavai elvesztek a hangzavarban.
A szokatlan módon józan Samson kapitány Frankhez fordult.
  - Ezeknek a pelyhedző állú ifjoncoknak az élére egy férfi kellene - mondta.
Mély ráncokkal barázdált arcán aggodalom tükröződött. 
  - Tele vannak lelkesedéssel, de fogalmuk sincs róla, hogy mi az az önfegyelem. 
Mit gondolsz, mi lesz ebből?
  - Tőlem kérdezed? - szólt szárazon Frank. 
  - Miért nem fordulsz a lányhoz?
Az űr öreg rókája döbbenten és kíváncsian meredt rá.
  - Azt hittem, ti ketten összetartoztok... vagyis hát hogy szövetségesek vagytok.
  - Tévedtél - szakította félbe gorombán a katona.
  - Rendben van, tévedtem - sóhajtotta a parancsnok. Meglepett pillantást vetett a férfira, és gyors mozdulattal, ki tudja, honnan, elővarázsolt egy üveg almapálinkát.
  - Akarsz egy kortyot? - kínálta.
  - De mennyire! - fogadta el Frank.
  - Nem értelek én téged, fiú - kezdte újra Samson, miközben odanyújtotta neki az üveget.
  - Egy rakás pénzed van, és úgy látom, nem vagy sem szent, sem forradalmár, mégis ilyen dolgokba keveredsz; bármelyik pillanatban otthagyhatod a fogadat. Minek teszed?
Frank nem válaszolt. A pálinka vigasztaló meleget keltve csúszott a gyomrába, majd égetni kezdte. Nagyon régen nem ivott már, és a hirtelen felhajtott alkohol hatására még jobban érezte saját feleslegességét.
Samson visszavette az üveget, és zsebre dugta.
  - Azt hiszem, értem - mondta. 
  - Alaposan beleestél abba a lányba... Mondd meg, ha tévedek.
Frank ridegen válaszolt:
  - Barátom, törődjön mindenki a maga dolgával, rendben?
  - Rendben, hát hogyne! - egyezett bele a parancsnok. Aztán megrázta a fejét. 
  - Öregszem, és talán túl sokat fecsegek.
Alexia még mindig ott állt az emelvényül szolgáló nagy sziklán, némán és csüggedten nézte a barlangban támadt zűrzavart. Úgy látszott, semmiképpen nem csillapodik az izgalom. A hallgatóság harsányan vitázó csoportokra oszlott, a legkülönfélébb bosszúterveket tárgyalták. Volt, aki merényleteket és gyilkosságokat javasolt, mások a békés mozgalmak elméletét bizonygatták, sztrájkokat, nyilvános tüntetéseket tervezgettek. Mindenki beszélt, szabadjára engedték indulataikat, de semmiféle konkrét és megvalósítható elhatározásra nem jutottak.
Alexia megpróbálta újra magához ragadni az irányítást. De már alig volt hangja. Pillantása a barlang mélye felé siklott, és találkozott Frank tekintetével. A katona egy percre megint olyannak látta, mint abban a szállodai szobában, New Yorkban - meztelen, védtelen, kész felkínálni fiatal, izgató testét. Pontosan úgy, mint akkor, Alexia most is őt kereste, sápadtan, elbizonytalanodva. Ekkor Frank felállt, és még mindig a szállodai jelenet emlékével eltelve, odalépett hozzá. Alexia nem értette. A katona sem értette. De az öreg Sámson kitalálta, mi zajlik le a lány meg a férfi lelkében, és abbahagyta az ivást.
Frank abban a pillanatban döntött: 
„Majd én ellátom ezeknek a lármás ifjoncoknak a baját - gondolta. 
  - Úgy fogok velük bánni, ahogy azok a kiképzők bántak velünk, akik móresre tanítottak minket az akadémián. 
Felállt a sziklára Alexia mellé, és teli tüdőből elkiáltotta magát :
- Csend, idióták!
A zaj félbeszakadt. A váratlan csendben sok szempár fordult felé.
A katona ki akarta használni a nyugalmas pillanatot.
  - Mindaz, amit eddig hallottatok - mondta határozott hangon - több mint elegendő kellene, legyen ahhoz, hogy egy kis világosság támadjon a tökfejetekben. Amit itt elmondtak nektek, azt kellene, hogy bizonyítsa, hogy ha úgy viselkedtek, mint a nyivákoló csecsemők, az nem ér semmit. Azért vagyunk itt, mert férfiakra van szükségünk. Titeket választottunk ki a Carboneria megmentésére.
Egy értelmes képű fiú felkiáltott: 
  - Készen állunk!
Szavait a többiek helyeslő kórusa követte. Frank azonban nem engedte, hogy ismét zűrzavar támadjon.
  - Nagyon helyes - mondta. 
  - Van azonban egy részletkérdés, amit figyelembe kell vennetek. Alexia Colbert meg én vagyunk az egyedüli tanúk, akik képesek lehetünk szembeszállni a nagy Inkvizítorral. Ti egymagatokban újra kezdhetnétek a szervezkedést. De mert nincsenek bizonyítékaitok, semmiképpen nem győzhettek. A közvélemény nem adna hitelt a szavatoknak, és ugyanúgy végeznétek, mint a perbe fogott carbonarik.
  - Mit kell tennünk? - kérdezte az értelmes képű fiú.
  - Ha az a szándékotok, hogy segítitek a Carboneriát, hagyjatok fel minden rögtönzött forradalmi tervvel. Semmi gyerekeskedés, semmi botorság. A túl heves visszavágás ellenfeleinknek kedvezne, ők úgyis mindig készen állnak arra, hogy a carbonarikat felelőtlen lázadó tömegnek tüntessék fel. Fegyelmezetteknek, egységeseknek és könyörteleneknek kell lennünk.
„Még néhány dicsérő szó, aztán kész" - gondolta a katona. Folytatta:
  - Bátorságotokban és becsületességetekben nem kételkedem. Tökéletesen megbízom bennetek. Most felelnetek kell a kérdésemre: bíztok Alexia Colbertben? Lelkes „igen" visszhangzott kórusban a barlang szűk falai között.
  - Nagyszerű. Ami engem illet, közlöm veletek, hogy sohasem voltam a Carboneria tagja, és nem is tudom pontosan, mit képvisel ez a szervezet. Mégis nyilvánvalónak érzem, mit kell tennem, hogy kivívjam a saját szabadságomat és a tiéteket is. Most pedig hagyjuk abba a fecsegést.
  - Mit kell tennünk? - kérdezte egy hang a csoportból.
  - Megalakítottátok egy szervezet magvát: itt az alkalmas pillanat ennek kihasználására. Oszoljatok csoportokra aszerint, hogy honnan jöttetek. A továbbiakban mi majd mindegyik csoportnak átadjuk a részletes akció tervét.
Többet nem mondott. Leszállt a szikláról, hogy visszatérjen a helyére, az utolsó sorokba. Világosan érezte a levegőben, hogy hullámokban árad felé a csodálat, ez tükröződött a fiatalok arcán. Lesütött szemmel leült. Szeretett volna felnézni és visszafordulni, hogy lássa, hogyan tekint rá Alexia. De büszkesége megakadályozta benne.
Sámson a füléhez hajolt.
  - Igazán nagyszerű voltál! - mondta.
Frank ridegen vállat vont.
Az éjszaka úgy telt el, hogy a fiatal carbonarik valamennyi csoportjával sikerült beszélnie. A fiúk figyelmesen és fegyelmezetten viselkedtek. Frank akaratlanul is minden fontos határozat eldöntésénél vezető szerepet játszott. Alexiára és néhány társára bízta azokat a feladatokat, amelyekhez megfelelő politikai képzettségre volt szükség.
Ő csak a katonai kiképzés felelősségét vállalta magára. Hiszen végül is a puskák és rombolóeszközök használata volt az egyetlen munka, amihez valóban megfelelő felkészültséggel rendelkezett. Úgy érezte, ő hivatott rá, hogy megtanítsa a többieket is a halált osztó eszközök kezelésére.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A következő napokban az első gyűlés alatt kidolgozott tervek kezdtek megvalósulni. Samson ütött-kopott űrhajója nagyon hasznosnak bizonyult, állandóan úton volt a titkos fegyverraktárak és a barlangot rejtő erdő között.
Valamennyi feladat irányítási központja a barlangban kapott helyet. A fiúk raktárakat, lakóhelyiségeket és bunkereket építettek ki benne. A fegyvereket és harci felszereléseket megfelelően elrejtették és álcázták. Újraalakultak és megelevenedtek egy szervezet alapjai, amelynek a lehető leghatásosabb tevékenységet kell majd kifejtenie.
Az egykori katona, Frank Sondar szokatlan vezéri szerepében visszatért régi kaszárnyabeli életformájához. Egy hét alatt sikerült a legkészségesebb fiatalokból ügyes harcosokat faragnia. Úgy dolgozott, ahogy azelőtt soha; egyrészt, mert a munka váratlan örömök forrásának bizonyult, másrészt, mert lázas tevékenységében találta meg annak a módját, hogy ne gondoljon Alexiára. Különböző időbeosztásuk ürügyén már napok óta nem aludtak együtt. Ritkán látták egymást, és mindig csak mások jelenlétében. Hogy így elszakadtak egymástól, ez segített a férfinak, hogy a fájdalmas kísértéseket, a bánatos vágyakozását elkerülje.
Azon a reggelen a szokástól eltérően a lány a villa ebédlőjében, a reggelinél várta. Ott volt vele Colbert úr és felesége is. A robotinas a megszokott gépies pontossággal szolgálta ki őket.
A Colbert házaspár felpillantott, amint a katona belépett, ő üdvözölte őket. Szívélyesen viszonozták. Leült közéjük; ismét az az illúziója támadt, hogy van családja és otthona. Alexia, aki szebb volt, mint valaha, rámosolygott.
A robot Frankhez lépett.
  - Mit óhajt reggelire?
  - Kávét, köszönöm - válaszolta udvariasan. Lassanként már elsajátította a jó modort.
A lány lopva rápillantott, így próbálta magára vonni a férfi figyelmét. De az úgy tett, mintha csak arra figyelne, ami ott áll előtte az asztalon. Colbert urat zavarba hozta a két fiatal érthetetlen némasága. Végül megköszörülte a torkát, és megszólalt:
  - Alexia, nem mondasz semmit Franknek?
  - Miről, papa?
  - Arról, amit mára elhatároztunk.
  - Hagyjuk előbb nyugodtan megreggelizni - tiltakozott
Colbertné asszony.
  - Miattam ne zavartassák magukat - mondta Frank.
  - Történt valami, ami rám tartozik?
Alexia felnézett.
  - Ma nagyon fontos találkozónk lesz - közölte. - Apám megbeszélte Staben admirálissal, hogy fogad minket.
  - Régi barátom - mondta Colbert úr.
  - Nagyon tisztességes ember, aki még a per előtt rokonszenvezett a Carboneriával. Úgy gondolom, hasznos lehet számunkra. Meglehetősen nagy a tekintélye katonai körökben. Ha sikerül meggyőzni ügyünk igazáról, ez lesz az első győzelmünk.,
  - Bízhatunk benne? - kérdezte gyanakodva az egykori katona.
  - Természetesen - jelentette ki Colbert úr. 
  - Gyerekkorunk óta ismerjük egymást. Ha elmondjátok neki mindazt, amit tudtok, nem habozik, hogy a segítségetekre siessen, akár egy háború kirobbantása árán is. Franken látszott, hogy meggyőzték.
  - Nekem is jelen kell lennem? - kérdezte.
  - Azt hiszem, helyes volna - jelentette ki Alexia.
  - Rendben van. Akkor menjünk.
Elköszöntek a Colbert házaspártól, és kimentek. Továbbra is kerülték egymás pillantását.
Tiszta és vakító fény árasztotta el a dombot. Könnyű szellő mozgatta a fák lombjait, és illatokkal töltötte be a levegőt: moha, érett szőlő és vetés szaga keveredett benne.
„Ez megfelelő hely lett volna, hogy itt várjam be késő öregségemet is" - gondolta szomorúan Frank. Beszálltak az autóba, amelyet a robot kihozott a garázsból. Alexia ült a volánhoz. A jármű a magasba emelkedett. Nem sokkal később a villa már el is rejtőzött az erdős dombok hajlatai mögött. A kocsi halk zümmögéssel lelassult, aztán lágyan ereszkedni kezdett egy bozótos mellett, és megállt. Frank kérdőn nézett a lányra.
  - Beszélni szeretnék veled - mondta Alexia halkan.
  - Nem beszélhetünk útközben? - javasolta a férfi. A szíve rendetlenül kezdett verni.
  - Jobb lenne itt. A találkozót késő délelőttre beszéltük meg. Rengeteg időnk van.
  - Hát akkor mondd - egyezett bele Frank, de a hangja cseppet sem volt bátorító.
  - Szeretném neked megköszönni mindazt, amit tettél -suttogta a lány.
  - Igazán csodálatos voltál: mindent tökéletesen megszerveztél, és bizalmat öntöttéi a fiúkba. Tudod, hogy valósággal imádnak?
  - Jobb is így.
  - Frank, nem tudom, hogyan lehetséges, hogy régen olyan rosszul ítéltelek meg. Bűnösnek érzem magam...
Hiába várt valamiféle segítségre, egyetlen szóra, ami megkönnyítette volna, hogy tovább beszéljen. A férfi tüntetően másfelé nézett, nem szólt közbe.
  - Többször is megmentetted az életemet... - folytatta Alexia.
  - Semmi szükség rá, hogy itt most hálálkodj - szakította félbe a katona.
  - Ami volt, rég elmúlt. Most a jelennel kell törődnünk.
  - Kérlek, Frank, próbálj megérteni. Valami mást szeretnék neked mondani. Az utóbbi időben kerülöd velem a találkozást...
Egy rádió adó-vevő jelzése vágta el Alexia szavait.
- Valami súlyos dolog történhetett! - kiáltott fel az egykori katona. Kis gépet vett elő a zsebéből, és bekapcsolta.
Látszott, hogy aggódik, ugyanakkor meg is könnyebbült, hogy kivonhatja magát a zavarba ejtő beszélgetésből.
  - Halló, itt F 1 - mondta a mikrofonba. - Mi történik? -F 1, itt Lavis... - hallatszott a rádióból.
  - Hülye, a titkos jelet használd! -Bocsáss meg, F 1. Itt az L 2 megfigyelő. 
Vigyázat! A rendőrség egy gépe épp most lép ki a területemről, a lőtér felé tart. Már elrendeltük a riadót. Úgy gondoltam, helyes, ha értesítelek.
  - Értettem, L 2. Köszönöm. Vége.
  - Valami baj van? - kérdezte Alexia.
  - Talán igen. A lőtéren láthatók az utolsó gyakorlatok folyamán keletkezett robbanások nyomai. Ha a. rendőrök nem hülyék, rájönnek, hogy mi történik ott. Riadóztatnak... Ott kell lennem. Staben admirálist intézd el te.
Egy percet sem vesztegetett tovább, felcsatolta az antigravitációs övet, és kiszállt a kocsiból. Mielőtt eltávolodott volna, még eszébe jutott valami.
- Vedd magadhoz Maryt - mondta a lánynak. - Hasznosabb lehet számodra, mint számomra.
Átnyújtotta Alexiának a kis dobozt, amelyben az élőlény tartózkodott, és mindkettőjüktől elbúcsúzott. A lány szomorúan, - mozdulatlanul ült az autó volánja mellett. Pillantásával követte a férfit, amint sebesen repül a fák lombos koronái között.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A csend szemfedélként borult a tisztásra. Az álcázó szkafanderbe öltözött emberek eltűntek a bokrok között. Amint felhangzott a riadó, mindenki a fejére húzta a sisakot, amely az agykutatást végző radar ellen is védelmet nyújtott. De a lőtér felszaggatott terepén tisztán látszottak jelenlétük nyomai. Frank egy fatörzsnek támaszkodva a láthatárt kémlelte. Körülötte a fák között elrejtőzve várakoztak a gyakorlásra soron következő osztag fiataljai, és azon izgultak, hogy a bokrok alól kirajzolódó égbolton megjelenik-e a rendőrség űrjárműve.
A csoportfelelős odalépett hozzá. Elfogulatlanul viselkedő, viruló, telt, szőke lány volt, szinte pimaszul mutogatta a szkafanderen át is kidomborodó formás testét, öltözékének cipzárja nyitva volt. Idegesen rágcsált egy faágat, de nem látszott rajta, hogy félne, és elégedetten pillantott végig a lombok között kuporgó ifjakon.
  - Gondolja, hogy errefelé tart? - kérdezte a katonától.
  - Remélem, nem - mondta a férfi bizakodva. Ha ilyen lakatlan területre jönnek, amilyen ez, akkor valószínű, hogy valamit vagy valakit keresnek. Feltehetően nem gyanítják, hogy mi itt vagyunk, különben nem egyetlen járművet küldtek volna.
Ez a túlságosan magabiztos lány némiképp zavarba ejtette.
  - És ha idejönnek, mit csinálunk? - kérdezte tovább makacsul a lány.
Frank átgondolta a helyzetet, és határozott.
  - Ki kell nyírnunk őket: ha felfedezik, hogy itt vagyunk, végünk. Samson mikor érkezik?
  - Azt mondta, a nap folyamán hoz egy újabb szállítmányt - válaszolta a lány. 
  - Csak nehogy épp most érkezzen! 
  - Rövid szünet után hozzátette: 
  - Kénytelenek leszünk megölni őket? Nincs más megoldás?
  - Nincs - szögezte le a katona. 
  - Félsz?
  - Én ugyan nem - csipogta az osztagparancsnok. 
  - De a társaim egy kicsit begyulladtak: nem hiszem, hogy képesek lesznek emberi lényekre lőni.
  - Majd meglátjuk - mondta Frank. 
  - Most mindenesetre oszd szét őket a tisztás mentén.
A lány engedelmeskedett. Nemsokára diadalmasan tért vissza.
  - Volna egy tervem - szólt halkan.
  - Halljam.
  - Ha hagynánk, hogy leszálljanak, sokkal könnyebb lenne megsemmisíteni őket, még mielőtt leadnák a riadójelzést.
  - Hogy képzeled, hogy leszállásra lehetne késztetni őket?
  - Látványosan elhelyezkedhetnénk a tisztás közepén mi ketten, mint egy szerelmespárocskát Ők gyanútlanul leszállnak, hogy érdeklődjenek, és... bumm! - kinyírjuk őket.
  - De mi van akkor, ha amint meglátják a lőteret, megriadnak, és ránk tüzelnek?
A lány vállat vont és nevetett.
  - Ugyan már, mikor lövöldöztek a rend őrei ártatlan szerelmespárokra? Azon kívül én nem félek a kockázattól. Ha rájönnek, mi folyik itt, nekünk mindenképpen végünk.
Frank döbbenten nézett rá. A lány terve jó volt. Látszott, hogy készen áll mindenre. Nem maradt más hátra, mint elfogadni.
  - Menjünk - mondta. - Le kell vennünk a sisakot és a szkafandert. A fegyvereket viszont magunk alá rejtjük. Egyébként mi a neved?
  - Anna - válaszolta a lány. Egy pillanat alatt ledobta a súlyos harci felszerelést, és ott állt egyetlen átlátszó ingben.
Kimentek a napfénybe. Frank meglehetősen zavarban volt, míg a lány ajkán gúnyos kis mosoly játszadozott. Kiválasztottak a réten egy jól látható helyet. Anna odanyújtotta a kezét, és lehúzta a katonát maga mellé. Egy fűcsomó alá rejtették a puskákat, azután az eget kémlelték. Nem kellett sokáig várakozniuk.
  - Ott van! - mutatott fel a lány.
  - Épp errefelé tart. 
  - A láthatáron egy kis sötét folt egyre növekedett, a reaktorok
zümmögése kísérte.
  - Hamarosan épp fölénk érnek - mondta Anna. - Jobb, ha máris elkezdjük a nagyjelenetet.
Nem hagyott időt, hogy a katona válaszoljon, magához ölelte és megcsókolta. Mindez túlságosan gyorsan zajlott, semhogy Frank kellően felkészülhetett volna rá. Miközben a lány ajkát csókolta, hamarosan nem tudta már megkülönböztetni, hol kezdődik a valóság, és hol végződik a komédia. Megőrizte önuralmát, nehogy teljesen belemerüljön az élménybe. Szükség volt rá, hogy hideg fejjel, cselekvésre készen álljon. 
„Remélem, hamar ideérnek - mondta magában. - A drága kislány valóban érti a dolgát."
A légi automobil zaja erősödött. Már nem lehetett úgy tenni, mintha nem vennék észre. Anna kelletlenül bontakozott ki az ölelésből. A rendőrség járműve pontosan föléjük érkezett, majd hirtelen irányt változtatott, és lejjebb ereszkedett.
Kitárt ajtajában egy rendőr szigorú arca jelent meg. -Kik vagytok?! - kiáltotta. - Mik azok a lyukak odalent? Anna és Frank fel sem állva, hevesen rázták a fejüket,
hogy jelezzék, nem hallják a rendőr hangját.
Az még dühösebb képet vágott, és visszavonult a kabinba. Egy perccel később a légi autó leereszkedett, néhány méternyire tőlük földet ért. Ketten voltak benne: míg az egyik a vezetőülésen maradt, a másik kiugrott az ajtón, és feléjük futott.
  - Azt kérdeztem, kik vagytok! ? - ordította.
„Túlságosan közel van - gondolta Frank.
  - Az autó is túl közel van. A fiúk nem tudnak rálőni, mert esetleg minket találnának el."
  - Főnök, mi a baja? - szólt békés hangon az egykori katona. 
  - Nem csinálunk mi semmi rosszat.
Közben egy pillanatra sem tévesztette szem elől a kocsiban maradt rendőrt, aki túlságosan közel ült a rádiókészülékhez. Meg kell ölni, mielőtt bármit leadhatna a bázisnak.
  - Mit tudtok azokról a lyukakról? - kérdezte a rendőr, aki feléjük tartott.
  - Mintha kézigránátok nyoma volna.
  - Kézigránátok?! - kiáltott fel Anna. Meglehetősen jól játszotta a döbbent és riadt ártatlanka szerepét.
  - Bizony - folytatta a rendőr. 
  - Két nappal ezelőtt egy vadász jelentette, hogy heves robbanásokat hallott errefelé. Úgy látszik, igaza volt. 
  - Az autóban maradt kollégájához fordult. 
  - Értesítsd a központot, hogy megtaláltuk a helyszínt. Mondd, hogy küldjenek egy fegyverszakértőt, aki majd megállapít...
A lövések belefojtották az utolsó szavakat. Anna és Frank gyorsan előkapták a puskákat a fűcsomó alól. A lány gyors sorozattal a járművet vette célba, míg Frank a feléjük közeledő rendőrre célzott. Nagy puffanással zuhant a puha talajra.
Az erdő fölé ismét csend és nyugalom borult.
  - Nagyszerű voltál - mondta az egykori katona Annának. Megvizsgálta a két rendőr holttestét. 
- Meghaltak, állapította meg.
A lány mintha nem hallotta volna. Kiengedte kezéből a fegyvert, és undorodva megborzongott.
  - Sosem öltem még meg senkit - nyöszörögte. Már nem látszott olyan fesztelen és bátor lázadónak, mint néhány pillanattal előbb. Egyszerű, riadt kislánnyá változott.
  - Végy erőt magadon - mondta Frank.
  - De ez rettenetes!
  - Tudom, hogy rettenetes. De idővel mindent meg lehet szokni.
Gyöngéden magához ölelte, hogy bátorságot öntsön belé, és hogy elvezesse a füvön elterülő véres test mellől.
  - Én sosem fogom megszokni - mondta Anna halkan.
A környező fák közül előbukkantak a fiúk. Hitetlenkedve közeledtek a holttestekhez. Bár különböző mértékben, de valamennyiükön ugyanaz a félelem és undor vett erőt. Volt aki félrehúzódott hányni.
„Előbb vagy utóbb csak fel kell nőniük - gondolta az egykori katona. - Ez a legalkalmasabb pillanat egy kis beszéd megtartására."
Mikor az első percek izgalma lecsillapodott, maga köré szólította őket. Pontosan tudta, hogy nyugodtan és szemérmetlenül hazudik.
  - Figyeljetek rám - kezdte.
  - Tudom, mit éreztek. Amikor először éltem át ugyanezt, én is rosszul voltam. Sajnos az ügy, amelyért harcolunk, ezt is megköveteli. A játék, amibe önkéntesen kezdtünk bele, nem követi a közerkölcs szabályait. Csak két eshetőség van: vagy mi öljük meg őket, vagy ők ölnek meg bennünket. Gondoljátok, hogy ez a két rendőr megkímélt volna minket?
A fiúk fátyolos szemmel meredtek rá. Aztán a fejüket rázták, katonai kiképzőjük meggyőzte őket.
  - Egy napon, ha majd győztünk - folytatta Frank - büszkék leszünk arra, amit tettünk. Ha veszítünk, akkor viszont nem lesznek már ilyen problémáink.
Úgy látszott, a fiatalok megnyugodtak, és másképp látják már a halált. A merészebbek, a vállalkozó szelleműbbek munkához láttak, hogy a füvön fekvő holttestet a rendőrségi járműbe helyezzék.
  - Úgy intézem majd, hogy lezuhanjon, messze innen -mondta Frank. 
  - Balesetnek kell tűnnie. Ti addig tüntessétek el a gödröket. Egy időre felfüggesztjük a robbanóanyagokkal történő gyakorlatozást: óvatosabbnak kell lennünk.
  - Elkísérlek - javasolta Anna. És mielőtt a férfi visszautasíthatta volna, már beszállt előtte a légi járműbe. 
  - Jobban ismerem ezt a vidéket, mint te: van egy hágó, ahol erős szelek fújnak, eszményi hely balesetek számára.
  - Ahogy akarod - egyezett bele a katona. 
  - Még a mai nap folyamán visszatérünk. Találkozunk a barlangban szólt a többiekhez fordulva. Elbúcsúztak a fiúktól, és elindultak. Mintha az örökkévalóságig tartott volna az utazás. Egyetlen szót sem váltottak közben. Mindketten tudták, mit akarnak és mit fognak csinálni, és ez a tudat lehetetlenné tett bármiféle természetes beszélgetést. A férfi ostobának, a lány butának érezte magát. Csak miután a feladatot elvégezték, amikor a jármű egy hegyoldalhoz csapódva füstölgő fémlemezek halmazává vált, akkor kezdték érezni, hogy szabadok. Gravitációs övük segítségével a terület fölött keringtek, majd egy kiszáradt patak kavicsos medrébe ereszkedtek, le. A lány leült, és kibújt szkafanderéből. Mosolygott. Frank félszegen állt mellette, és nézte. A lány fiatal volt, friss és kívánatos. Nyugodtan hagyta, hogy a férfi nézze, semmiféle álszemérem nem volt benne. Élvezte a csodáló pillantásokat, és ösztönösen engedte át magát nekik.
  - Olyan férfi vagy, amilyenről mindig álmodtam - mondta. Kinyújtotta a kezét, a katona olyan gyengéden szorította meg, mintha virágszál volna.
  - Nem szoktam meg, hogy engem kívánjanak - válaszolta a férfi.
  - Értem - mondta Anna. 
  - De te is kívánsz engem. És nem látszol éppenséggel megrögzött puritánnak.
  - Azt akarod mondani talán, hogy sötét alak vagyok? -tréfálkozott Frank.
Anna leültette maga mellé.
  - Pontosan - bólintott gunyorosan.
  - Tökéletesen igazad van.
Csókjukban vágy volt és kétségbeesett kívánság, hogy belefeledkezzenek a teljes, tartózkodás nélküli gyönyörbe. Testük egymásba fonódott.
Az alkony leszálló árnyai már körülrajzolták az erdők vonulatát, amikor visszatértek a menedékhelyre. Itt a megszokott nyüzsgés fogadta őket. A különböző csoportok a fegyverekkel teli ládák körül foglalatoskodtak, amelyeket épp most szállított le Samson űrhajója. Néhányan a napiparancsot készítették, amelyet azután a valamennyi kontinensen megalakult különböző központoknak kellett szétosztani. A két szemtanú részletes beszámolójának volt köszönhető, hogy a Carboneria rendezhette sorait, ezt természetesen a hatalmas anyagi lehetőségek is elősegítették. Néhány önkéntes a legnagyobb titokban átrepült más bolygókra, hogy felvegye a kapcsolatot a szervezet egykori tagjaival. Továbbra is a barlang volt a központ, innen irányították az egész mozgalmat. A munkák és követelmények növekedése megkívánta, hogy újabb folyosókat ássanak; embereket és anyagokat kellett elhelyezni. Alexia, amint meglátta, hogy Frank belép, rámosolygott. De mosolya azonnal lehervadt, amikor észrevette a mellette álló lányt: nagyon fiatal volt, de ártatlan külseje felnőtt női öntudatot rejtett. És túlságosan bizalmasan viselkedett Frankkel. Alexia igyekezett leplezni zavarát. Barátságosan üdvözölték egymást, mintha csak együtt harcoló bajtársak volnának. Anna viszonozta Alexia köszöntését. Mary a boldogság hullámaival árasztotta el Frank gondolatait: „Szervusz!"
„Szervusz, kicsike - válaszolt a katona. - Minden rendben?"
„Teljesen rendben. Ő beszélni akar veled, ő majd elmondja."
Frank bizonytalanságban maradt, és nem mert több kérdést feltenni.
„Ki Anna?" - kérdezte zsarnoki kíváncsisággal az élőlény.
„Nem gondolod, hogy túlságosan kíváncsi vagy?" - dorgálta meg a férfi.
A kis világoskék pasztilla a dobozban megneheztelt és elhallgatott.
Alexia fátyolos, szomorú szemmel nézett fel rá.
  - Hogy sikerült? - kérdezte.
  - Minden rendben - válaszolta Frank. - És nálad? Mit mondott Staben admirális?
  - A pártunkon áll. Segíteni fog. De más hírek is vannak. Gyere haza velem. Mindent elmondok, Itt mára úgyis véget ért már a munka.
Frank különösebb lelkesedés nélkül beleegyezett, és bemutatta a mellette álló lányt.
  - Ismered Annát? A keleti szektor egyik csapatvezetője. Ma nagyon nagy segítségemre volt.
  - Persze hogy ismerem. Egy iskolába jártunk - jutott Alexia eszébe.
  - Igen, igaz - tette hozzá a lány. 
  - Alexia a felső tagozatba járt, amikor én még az alsóba.
A korkülönbségükre tett célzás apró nyílvesszője célba talált, de Alexia nem mutatta. Türelmesen várt, amíg a férfi és a lány elbúcsúzik egymástól, és úgy tett, mintha nem venné észre, Anna milyen jelentőségteljes pillantásokat vet Frankre. Együtt indultak a kijárat felé.
Néhány perc múlva, amikor már kettesben ültek Alexiával a Colberték háza felé száguldó autón, Frank megkérdezte:
  - Tehát milyen újságok vannak?
  - Nagyok - válaszolta a lány.
  - Az admirális beszélt az antimatéria gázfelhőjéről, amely kezdi megbénítani a forgalmat némelyik szektorban. Amikor beszámoltam neki a Gelbelexen történt kataklizmáról, azt mondta, semmi kétség, hogy T bomba okozta. A kormány egyre válságosabb helyzetbe kerül, és a nagy társaságok közül jó néhány már nem támogatja Sorasta elnököt. Ha a mi tanúvallomásunk megfelelően széles körben nyilvánosságra kerül, a hadsereg is minket támogat majd.
  - Most, hogy ennyi ember mutat érdeklődést irántunk, nem áll fenn annak a veszélye, hogy lelepleznek, mielőtt felkészülnénk a cselekvésre? - vetette fel a katona.
  - De igen, és épp ezért gyorsabban kell végeznünk, a dolgainkat. Az admirális rendelkezésemre bocsátotta bázisának kalkulátorait, és elküldött a lakásomra egy robotot, amely kapcsolatban áll a központtal. Javasolt néhány akciót, amit addig kell elvégeznünk, mielőtt még a nagy lépést megkísérelnénk.
  - Miféle akciókat? - kérdezte a férfi.
  - Elmondta nekem, hol, melyik területen tartják fogságban a Carboneria legnagyobb csoportját. Támadással kiszabadíthatnánk őket. Staben flottájának néhány űrhajója segítene. Azok a foglyok az egykori szervezet irányítói, a legaktívabb emberek. Velük nagyon megerősödnénk.
  - Kockázatos vállalkozásnak tartom, de könnyebb, mint eljutni az Inkvizítorhoz - ismerte el Frank. - Aztán?
  - Aztán felszólított, hogy vegyem fel a kapcsolatot a kormánnyal szemben álló társaságok néhány képviselőjével: szükségünk lesz a támogatásukra, hogy elkerüljük a győzelem után esetleg bekövetkezhető zűrzavart.
  - Ha eljön az az idő -jegyezte meg keserűen Frank. A lány szomorúan elmosolyodott.
  - Számomra nagyon fontos, hogy eljöjjön - mormolta. 
  - Túlságosan sok társam halt meg: sikerülnie kell!
  - Eszembe juttatod azt, amit Alar mondott nekem azon az estén, amikor meg kellett volna ölnie - állapította meg fáradtan a katona. 
  - Talán most kezdem csak megérteni, de nekem már minden mindegy. Azt hiszem, hogy ha az ellenfeleink oldalán harcolnék, ugyanezt tenném. Én mindig csak egyik napról a másikra élek. Alexia kérdőn pillantott rá, majd megszólalt:
  - Ma is, Annával?
  - Ma is, Annával.
  - Ha én szerelmes volnék beléd, megváltozna valami? -kérdezte a lány gyengéden.
  - A múltkor reggel azt hittem, igen - mormolta a katona. - De még nagyon álmos voltam.
  - Ó, Frank, ma akartam neked megmondani, hogy annyira sajnálom; rendesebbnek kellett volna lennem hozzád.
  - Nem, úgy gondolom, a hazugság rosszabb volna.
  - Számomra minden olyan hirtelen történt - próbálta megmagyarázni a lány.
  - Azonkívül félek, hogy összetévesztem a szerelmet azzal a heves fizikai vonzódással, amit irántad érzek. Igazán nem tudnám megmondani, szeretlek-e, de azt tudnod kell, hogy nagyon becsüllek.
  - Nos, ez is valami. De most figyelj rám. Akkor este a Földön azt ígérted nekem, az enyém leszel, ameddig csak akarom. Nos, felmentelek a kötelezettség alól - jelentette ki a férfi.
  - Kívántalak, mert olyan életformát képviseltél, amely soha nem volt az enyém, mert más voltál, mert talán már akkor szerettelek. De most már nem akarok miattad szenvedni, nem érdemes. Azelőtt jobban éreztem magam.
Hazugság volt, csak azért vetette oda, hogy befejezzen egy már túlságosan kellemetlenné váló beszélgetést; vagy csak azért, hogy a lány ne érezze úgy, hogy adósa neki; vagy talán mind a két ok közrejátszott benne. Alexia elfordult, és teljes figyelmét a jármű vezetésének szentelte.
Hazáig többé egy szót sem szóltak.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Samson öreg űrhajójának rakterében nyüzsögtek az emberek, nagy volt a lárma, a zűrzavar, az izgalom.
  - Veled megyek - makacskodott Alexia.
  - Nem, neked itt kell maradnod - mondta Frank. 
  - Nem vállalhatjuk mind a ketten ezt a kockázatot. Legalább egyikünknek élve kell eljutnia a nagy Inkvizítor elé. Nem jöhetsz.
A katona száraz és határozott hangja véget vetett a vitának. Alexiát meggyőzte. Frank a fiúkhoz fordult.
  - Vegyétek fel a harci szkafandert! - parancsolta.
A carbonarik készségesen engedelmeskedtek. Türelmetlenül, feszülten, figyelmes tekintettel várakoztak. Néhányan harsány és hisztérikus zajongással próbálták idegességüket leplezni.
Frank ellenőrizte, hogy az ifjú összeesküvők végrehajtották-e az utasításait. Nem akart gondatlanság vagy tapasztalatlanság miatt veszteségeket kockáztatni. Megnyugodva engedte le sisakellenzőjét.
Samson kapitány utat tört a már felszerelésbe öltözött fiatalok között.
  - Előkészítettem a dekompressziós kabint - jelentette. 
Frank intett neki, hogy megértette, elégedett volt, és a fiúkat a beszállási ajtók felé terelte.
  - Kezdjetek beszállni! - parancsolta. 
  - Nincs sok hely a kabinban, össze kell szorulnotok. Mindenkinek el kell férnie, hogy ne kelljen kétszer bevetésre indulni. Mindenképpen el akarom kerülni azt, hogy szétszóródjunk.
Samson kétkedő arcot vágott, barátságos és tréfás fintorral jegyezte meg:
  - Bízol ezekben a pockokban? Nem mondhatnám, hogy a helyzet magaslatán állnak. De hát te tudod.
  - Ugyan, ugyan, ne aggódj - mosolygott Frank. 
  - Inkább azon igyekezz, hogy pontos légy, amikor visszatérünk. És tartsd nyitva a szemed: az első gyanús jelre pucolj innen! Alexia életét nem szabad kockára tenni.
  - Nyugalom - intett határozottan a kapitány, 
  - Hanem igazán kár, hogy az ilyen öregeket, mint én, itthon hagyjátok. Nekem is kedvem támadt egy kis verekedésre.
  - Majd eljön az idő, amikor akad dolog mindenki számára - jósolta Frank.
  - Sok szerencsét! - kívánta Samson. Segített a katonának beszállni a dekompressziós kabinba. Amikor az ajtó becsukódott mögötte, Frank ellenőrizte a felszereléseket. A fiúk szorosan összebújva, aggodalmasan és csodálattal nézték.
  - Mikrofonpróba. Itt F 1. Minden rendben. Jelentkezzetek sorrend szerint!
  - Minden rendben, F 1. Itt A 1 - válaszolt elsőnek Anna. Frank mosolygott magában, amint elképzelte, hogy a lány
most biztosan rákacsint. „Remélem, nem ragad rám túlságosan" - gondolta.
  - Minden rendben, F 1. Itt L 7 - követte egy másik hang. A fiatalok egymás után valamennyien ellenőrizték, hogy tartani tudják vele a kapcsolatot. Hangjukban egy kis megilletődöttség érződött; az intenzív előkészületek hetei után ez volt az első vállalkozásuk: eljött a próbatétel pillanata, a harcé, amelyből vagy férfiakká válva, vagy elesett hősökként kerülnek ki.
  - Mindenki készen áll - állapította meg Frank. 
  - Nyissátok ki az ajtót.
A padló szétnyílt, és az összekapaszkodott emberek fürtje szétbomlott az űrben. A világűr csendje és sötétsége elnyelte őket, és az űrhajó lassan eltűnt mögöttük. A katona ellenőrizte, hogy embereinek jelzőlámpái mind égnek-e, és egy kis aggodalommal figyelte a semmiben lebegő sokszínű fények tömegét.
  - Itt van, jön! - kiáltott egy ifjú carbonaro; izgalmában megfeledkezett róla, hogy előbb az ismertetőjelet kellene leadnia. A Szövetség jelzését viselő cirkáló sötéten bontakozott ki a csillagmilliárdok közül, és mozdulatlanul megállt. Néhány kisebb légi jármű szakadt ki a belsejéből, és indult a lebegő emberek felé. Fénycsóva törte meg az űrt, és fénylő kúpot rajzolt bele.
  - Itt RX. Mondjátok a jeleteket! - csikorogta egy fémes hang a fülhallgatóban.
  - F 1 és társai - válaszolta Frank.
Néhány perc múlva valamennyien a hadi űrhajó parancsnoki termének vendégei voltak. A személyzet robotokból állt. A kapitány volt az egyetlen emberi lény. Elébük sietett, és szívélyesen nyújtotta a kezét.
  - Üdvözlöm önöket a fedélzeten, uraim. Bemutatkozom: RX vagyok. Sajnálom, hogy nem mondhatok többet, de ez a feladat megköveteli a legszigorúbb titoktartást.
Nyílt, mosolygós, hosszú vöröses szakállal keretezett, bizalomgerjesztő arca volt.
 „De mégsem eléggé - állapította meg Frank gyors megfigyelés után.
   - Mary, olvass az agyában!" - parancsolta az oldaltáskájában rejtőzködő élőlénynek.
  „Miért baj, ha magamtól olvasok valakinek az agyában, és miért jó, ha akkor teszem, amikor te kéred?" - kérdezte a lény bosszúsan.
„Majd egyszer megmagyarázom. Most tedd, amit mondtam."
„Jó ember - közölte a kis lény. 
  - Nagyon kíváncsi, és szeretne többet tudni rólunk, de nagyon fejlett a kötelességérzete. Furcsa gondolatai vannak Annával kapcsolatban, amilyenek neked is vannak néha Alexiával..."
„Jól van, hagyd. Most pihenj. Sokat kell még dolgoznod ma" - emlékeztette Frank, aztán RX-hez fordult. - F 1 vagyok, és ők a társaim. Köszönjük, hogy nem várakoztatott minket.
A kapitány kritikus szemmel vizsgálgatta a katonát. Néhány percnyi csönd után nyilvánvalóvá vált, hogy elemzésének végeredménye negatív. Gyors bólintással válaszolt a köszönetre, és az út hátralevő részében nem vett többé tudomást Frankről.
„Úgy látszik, nem tetszem neki - gondolta Frank kissé zavartan; megdöbbentette ez a viselkedés. - Mary, hogy ítél meg ő engem?"
„Az az első benyomása, hogy te ellenszenves és talán nem becsületes ember vagy" közvetítette a halványkék pasztilla.
„Nem hittem volna, hogy ez ennyire meglátszik" jegyezte meg a férfi.
Gondolatának nyomán Mary tiltakozásban tört ki:
„De hisz hazugság! Te nagyon is rokonszenves vagy. Ő nem ért meg téged, nem ért semmit."
„Köszönöm, kicsike. Azt hiszem, te vagy az egyetlen, aki becsülsz engem ezen a mocskos világon" - jelentette ki a katona.
Érezte, hogy örömhullámok árasztják el az agyát. Aztán Mary megpróbálta érzéseit emberi fogalmakkal kifejezni:
„Én szeretlek nagyon - közölte. 
- De Anna és Alexia is szeretetet érez irántad. Úgy látszott, ennek az élőlény nem túlságosan örül.
„Te még nem tudod egymástól megkülönböztetni az emberi érzelmeket - figyelmeztette Frank. - Anna kislány, és engem hősnek tekint; Alexia viszont csak olyan embert lát bennem, akinek hálával tartozik. De egyikük sem szeret engem igazán."
„Akkor valóban csak én maradok!" - ujjongott a kis kék pasztilla. Észrevette, hogy a keserűség árnyéka suhan át a férfi gondolatain, elkomorodik, és ártatlan lényének jelenlétével megpróbálta vigasztalni:
„Miért vagy szomorú? Én melletted vagyok."
„Magam sem tudom - ismerte be a katona. - Mindenkinek vannak ilyen rossz pillanatai."
„Te azonban mindig szomorú vagy."
„Különleges eset vagyok, krónikus elégedetlenségben szenvedek."
„Sajnálom... - makacskodott Mary. 
  - Ha tudnék rajtad segíteni, megtenném. Azt akarom, hogy jól érezd magad. Az apám vagy, neked köszönhetem az életemet."
Az utolsó szavak fájdalmasan hasítottak a férfi lelkiismeretébe. „Ne nézz bele most már a gondolataimba, Mary -sietett gyorsan közvetíteni Frank. 
  - Ne nézz bele!"
Gondolatain kérlelhetetlenül szárnyaltak át a halál képei. Újra látta a robbanásokat, az égő házakat, a menekülő élőlényeket és saját magát, amint lő, lő... Csak amikor célhoz értek, akkor tudott elszakadni azoktól a keserves emlékektől.

HUSZADIK FEJEZET

Beta 1, a Galaxis Szövetség börtöne szomorú hírnévre tett szert; arról volt ismert, hogy milyen rendkívül kegyetlen körülmények között tartják vendégeit. A törvények lehetetlenné tették, hogy a rendszer véglegesen megszabaduljon ellenfeleitől, tehát arra használta ezeket a politikai börtönöket, hogy elhallgattassa a kényelmetlenné váló ellenzékieket. Ez a módszer olyan régi, akár a világ, de mindig roppant hatásos.
Az épület egy lakatlan, atmoszféra nélküli bolygón állt: a hatalmas aszteroida állandóan árnyékban volt. Az ember kiuzsorázza minden erőforrását, ha az a célja, hogy elnyomja embertársait, tehát addig fúrtak és ástak ezen a bolygón, amíg teljesen átalakították fémmel borított folyosók labirintusává. Odabent a hőmérséklet az elviselhetőség határán ingadozott; a gravitáció hiánya és a tárnák szűk falai miatt minden hirtelen mozdulat veszedelmes lehetett; az a tény, hogy bármiféle cselekedetre képtelenek voltak, fokozatosan megsemmisítette a foglyok akaraterejét. A Beta l-en eltöltött hosszabb idő után a foglyok emberi lárvákká, immár ártalmatlan lényekké váltak.
Abban a pokolban egyedül az őrök érezték kellemesen magukat: az Antel gyarmatosítóinak fiai. Ez a név egy évszázaddal korábban lezajlott botrányhoz fűződött.
Nagy port felverő esemény volt, roppant fájdalmas utóhatással. Antel a középső övezet egyik bolygója volt, gyors katonai támadással kebelezte be a Szövetség. Rövid vizsgálat után a Gyarmatok erre a célra kijelölt bizottsága lakhatónak nyilvánította. A bányavállalatok ezrével küldték oda az embereket, hogy az altalaj kincseit felkutassák. A bolygóról azonban hamarosan kiderült, hogy radioaktív csapda, néhány év alatt valamennyi gyarmatosító halálát okozta. Csak a gyermekeik maradtak életben: a fajtaváltoztató elemek áldozataiként, szerencsétlen, gyámoltalan lények lettek, végtagok nélkül jöttek a világra. A kormány megkésett szánakozással és érdekeit nagyon is szem előtt tartva, tárt karokkal fogadta a nyomorékokat, és börtönőrnek alkalmazta őket. A bolygó gravitációhiánya ugyanis lehetővé tette számukra a máshol elképzelhetetlen mozgási szabadságot. Ezen kívül a börtönőri feladat lehetőséget nyújtott, hogy természetes alacsonyabbrendűségi érzésüket azokon a szerencsétlen normális embereken töltsék ki, akiket gondjaikra bíztak.
A kínzóhelyről a kapitány részletesen beszámolt, ez növelte a carbonarik harci kedvét. A megadott pillanatban felszálltak a kirepülő rakétákra; minden mozdulatuk elárulta, hogy csak úgy forr bennük a méreg, és mindenre elszántak. Frank különösebb lelkesedés nélkül követte őket, és abban reménykedett, hogy a kirobbanó pusztító szenvedély nem okoz majd valami súlyos balesetet.
  - Egy órányi időtök van - emlékeztette őket RX kapitány.
  - Ezalatt működésbe hozom az elektronikus zavaró-berendezéseket, hogy minden kapcsolatot megakadályozzak a Beta 1 és a világegyetem többi tája között. Aztán ha nem kapok tőletek jelzést, kénytelen leszek elmenni. Abban az esetben, ha netán vereséget szenvedtek, nagyon kínos lenne megindokolni az admiralitásnál, miért van jelen itt egy hadi űrhajó ilyen körülmények között. Sok szerencsét!
  -Köszönjük! - válaszolták kórusban a fiatalok. Néhányan, hogy a várakozás hosszú percei alatt felgyülemlett feszültséget levezessék, rázendítettek egy katonai indulóra, a többiek azonnal csatlakoztak hozzájuk. Frank kényelmetlenül összekuporodott oldalt egy padon. Az űrhajó ismerős környezete nehezen elfeledhető emlékek valóságos hullámát kavarta fel benne. A biztonsági lámpák lilás fénye, a rakétát az űrbe röpítő motorok zümmögése, a csupasz falak, amelyeken ismeretlen kezek obszcén üzeneteket hagytak: rég letűnt és mégis még oly közeli világ. Szinte várta, hogy megpillantja Leo hatalmas termetét, és meghallja Corven éles hangját... A többiek beszélgetése rántotta vissza a valóságba.
  - Mindjárt megérkezünk, F 1- figyelmeztette a vezérlőpultnál ülő robot.
  - Kiugrásra felkészülni! - parancsolta a katona.
  - Készen állunk! - válaszolta a robot. - Rajta!
A bolygó sötét tömege betöltötte az űrhajó rámpáján, szabadon maradt derékszögű nyílást. A katona, mint már oly sokszor, kiugrott. A fiúk követték. Szétszórtan felfejlődtek alakulatokba, úgy várták, amíg mindenki kiugrik, aztán gyors zuhanórepüléssel célozták meg az égitestet, amely sötét foltként vált ki aranyszínű környezetéből. A bolygó felszínén a becsapódott meteoritok nyomai látszottak.
Amikor földet értek, porfelhő csapott fel körülöttük. Mintha a csillagok halvány fényében egy megfoghatatlan, szétfoszló kísértet jelent volna meg, majd amilyen lassan született, úgy el is halt, szétfoszlott, eltűnt. Az épület egy sziklafal tövében magasodott. Egyetlen életjel: egy kis nyíláson át világosság szűrődött ki a belsejéből. Miközben az ifjú carbonarik beleolvadtak az éjszaka sötétjébe, Frank az épülethez közelített, és vigyázott, nehogy rávetődjék a nyílásból kiszűrődő fény nyalábja. A fémfalhoz támaszkodott, és kezével ellenőrizte, milyen szilárd a bejárati kapu.
„Mary, van valaki odaát?" - kérdezte a katona a pasztillától.
Az élőlény agyával végigvizsgálta a területet.
„Nem, nincs ott senki" - válaszolta.
„Helyes! Most majd az agyamban meglátod, milyen ez a kapu belülről. Gombokat kell megnyomni ahhoz, hogy kinyíljon, de nem tudom pontosan, hányat, melyiket. Meg kell találnod a megfelelőket."
„De ha olyan sok van!" - közvetítette Mary aggodalmasan.
„Nyomd meg mindegyiket" - biztatta Frank. Várakozott.
  - F 1, mire várunk? - hangzott fel a fülhallgatóban Anna sürgető hangja.
  - Csend! - parancsolta a férfi.
A riadójelzés fülsiketítő süvöltése megelőzte a kapu kinyílását. Egy percig sem várt tovább, biztos volt benne, hogy az élőlény felfedezte a megoldást, a katona hősies kiáltással berohant:
- Utánam!
A terem közepén mereven állt egy robot. Lőtt.
„A fene... - gondolta a katona. - Mary nem tudja érzékelni az automaták jelenlétét!" 
A sugár elérte, lezuhant a földre. A háta mögött valaki viszonozta a tüzet.
  - Robbantsátok fel a kaput, nehogy újra bezárják! - kiáltotta Frank az utolsó pillanatban, mielőtt elvesztett az eszméletét. Aztán öntudatlanul belehullott a sötétségbe.
„Frank, rosszul vagy? - szólongatta Mary. - Mit csináltak veled?"
A katona agya éppolyan néma maradt, akár az ajka. Tudat alatti gondolatai szabadon szárnyalhattak, távoli, sötét, zűrzavaros világot kezdtek felépíteni körülötte.
  - Gyáva gazemberek! - kiáltott egy felbőszült ember. Egy asztal tetején állt. Dühösen üvöltött, és egy félig üres üveget szegezett Frank sápadt arcának; olyan volt, akár egy óriási, vádolóan kinyújtott mutatóujj.
  - Átkozott gyáva gazemberek! - ismételte az izgatott ember.
Frank még mindig ájultan feküdt, fáradtan megmozdította a fejét. Arcok kerültek látóterébe: vörös képű, nevető részegek, ráncos, fáradt prostituáltak arcvonásai. Egyre több ironikus, kegyetlen szempár villogott lebegve fölötte.
Az önkéntes bíró ismét eredeti rendeltetése szerint használta az üveget, majd megtörölte a száját, és könyörtelenül folytatta:
  - Gyáva gazemberek, megismételem. Én csak tudom, mert közéjük tartoztam valamikor. Igen, uraim, magam is katona voltam. De igazi katona. 
  - Amilyen öreg vagy, még az ötödik világháborút is végigharcoltad! - kuncogott az egyik vendég. A szónok várt, amíg a nevetés elcsendesedik, majd folytatta:
  - Te csecsszopó, figyelmeztetlek, hogy én már a nagyanyáddal is szeretkeztem, az anyáddal is, a nővéreddel is, és szeretkezni fogok a lányoddal is, ha egyáltalán képes vagy gyereket nemzeni! Tiszteld azokat, akik a Vénusz-lakókat megakadályozták abban, hogy trágyát csináljanak az emberiségből! Az én időmben a hadsereg emberi lényekből állt, nem, pedig gyilkosokból. Akkor még számított valamit a fizikai érő és a bátorság. Öltünk, és magunkat is kitettük annak, hogy megöljenek. Védőszkafandereink nem voltak biztonságosak, és könnyen lángra lobbantak; a puskák pedig. .. néhány lövés után már kiürült a tárjuk, és én nemegyszer ezzel a saját két kezemmel olyan szúrófegyvereket használtam, amilyeneket ma már csak a múzeumokban látni. Férfiak voltunk, értitek? Férfiak! - Mély lélegzetet vett.
A kocsma közönsége nagy érdeklődéssel hallgatta szavait.
  - Igazi ellenségek ellen harcoltunk, velünk, egyenrangúakkal, olykor nálunk magasabb rendűekkel is, és büszkék voltunk rá. Kérdezzétek meg ettől... ettől a terűtől, kik ellen harcolt, amikor ezt a rangjelzést megszerezte a paroliján. Rajta, mondd el nekünk! Csend. 
Frank megpróbált mozdulni, felkelni. Mindene fájt: a feje, az ízületei, még a beszédet is fájdalmasnak érezte.
  - Hallgatsz? Hát majd beszélek én. Ma a hadsereg a civilizáció szemetesládájává változott. Tolvajok és csalók csapata, akik agyafúrt, kifinomult felszerelésükkel primitív fegyvertelen emberekre támadnak, népirtásokat rendeznek. Hogy valamelyik aljas politikus érdekeit szolgálják, rombolnak, gyilkolnak és rabolnak, eszükbe sem jut az egyenruha becsülete, amelyet viselnek. Íme, ilyenek a mi katonáink. Íme, ilyen ez az egyén.
  - Bravó! Tovább! - ordította a felbolydult tömeg.
A katonának, bár úgy érezte, szétrobban a feje, sikerült megmozdulnia. El kell mennie innen...
A vén alkoholista másodszor is fejbe vágta az üveggel. Mindenki nevetett. Frank nyöszörgött.
  - Sózz oda a gyáva disznónak! Sózz oda! - üvöltözték körülötte a részegek.
Frank érezte, hogy helyzete egyre rosszabbra fordul: bizonyos, hogy megölik.
„Nem tehetik, ez nem igazság - gondolta. -Vagy... lehet, hogy igazuk van?" Érezte, hogy magányos és védtelen. A lábak sorompója felé vonszolta magát. Egy rúgás visszapenderítette a terem közepére. Elterült. Aztán egy hang túlkiabálta az általános zajongást. Leo könyökkel tört utat magának az elnémuló emberek tömegében. Hatalmas alakjának láttán mindenki megriadt. Fél kézzel és nem túl nagy fáradsággal átröpítette a botcsinálta bírát, a vendéglőt a bordélytól elválasztó palánkon. Aztán a barátja fölé hajolt.
  - Hogy érzed magad? - kérdezte gyöngéden.
  - A fejem.,. fáj... meg akartak ölni... de te, te nem haltál meg?
Társa elmosolyodott. Kerek, aránytalanul széles képén gyermekes kifejezés rajzolódott ki. Nagy, ártatlan szeme szeretettel pillantott a katonára. Felemelte, és magával vitte.
„Pedig hát meghalt - mondta magában Frank. - Eltűnt a Gelbelexen, abban a tűzkohóban, sok társunkkal együtt."
Mindenki eltűnt: a csapat, az ő osztaga, az élőlények. Mindenki, kivéve őt, Maryt, Alexiát ... Milyen rengeteg halott! Túlságosan sok! Túl sokan voltak azok is, akiket ő ölt meg. Különben is miért? A halál... Ő viszont még életben van! Tűszúrás érte a karját, ettől megrázkódott.
  - Leo... te is élsz? - mormolta Frank.
  - Magához tér! -kiáltott valaki fölötte.
Nem ismerte fel a zárt sisakkal fedett arcukat, de rájött, hogy valamennyien carbonarik. Egy komoly képű fiatalember húzta le az inge ujját, majd becsatolta rajta a védőszkafandert. Gyöngéden segített neki felállni.
„Hogy vagy?" - közvetítette Mary.
„Rosszabbul, mint egy órával ezelőtt - válaszolta fáradtan a férfi. 
  - De még állok a lábamon, kicsike. Hogy megy a támadás?"
..Nem tudom. Mindvégig a gondolataidra kapcsolódtam, hogy tudjam, milyen állapotban vagy."
„Sok mindent kiolvastál belőlük?" - érdeklődött Frank.
„Igen." És a katona keserűen állapította meg, hogy nem érződik öröm a kis lény közvetítésében. Inkább nem akarta kutatni, mi az oka ennek a változásnak, és társaihoz fordult. A legközelebb állótól kérdezte:
  - Mennyi ideig feküdtem ájultan?
  - Egy negyedóráig. A szkafandere állta a lövéseket, de ha az a robot egy pillanattal tovább tüzel, akkor nem menekül meg.
  - Igen, valóban szerencsém volt - ismerte el gunyorosan a katona. Ha vele lett volna a társa, mindez nem így történik: Leo haladt elöl mindig.
„Miért vagyok én itt? Ki kényszerít rá?" - kérdezte magában keserűen Frank.
  - Hogy áll a harc? - érdeklődött.
  - Minden leállt, főnök, mert a vízhatlan válaszfalakat eltorlaszolták - jelentette Anna. 
  - De maga hogy tudta kinyitni azt a kaput? Valóságos csoda.
  - Történnek még más csodák is - biztosította a lányt a katona, és nagy erőfeszítéssel igyekezett támasz nélkül megállni a lábán.
„Hanem ezúttal nem leszek az első sorban!" - határozta el.
Megpróbált kapcsolatba lépni az élőlénnyel.
„Mary, megint szükségünk van a segítségedre. Hajlandó vagy együttműködni?"
„Megteszem - egyezett bele a kicsike meglehetősen szárazon.- De az emberek nem jók."
A katona ügyet sem vetett Mary megjegyzésére. Előre is megköszönte a segítséget, és a fiatal carbonarikhoz fordult.
  - Készüljetek fel. Hamarosan átjutunk majd. De figyelmeztetlek, hogy vigyázzatok. Lőjetek, hogy szabaddá tegyétek magatok előtt az utat. És mielőtt az őrök megpróbálnák újra bezárni a kapukat, rohanjatok be olyan gyorsan, ahogy csak tudtok.
A fiúk kórusban helyeseltek. A falakhoz simulva megfelelő elszántsággal szorították a puskájukat. Jól kiállták a tűzkeresztséget. Első félelmüket leküzdötték. Most már csak a csatát kellett megnyerni. Frank türelmetlen volt. „Sikerül?" - kérdezte Marytöl. 
„Igen" -jelentette ki a kék pasztilla. Heves szélroham söpört végig valamennyiükön; a szomszédos helyiségből, a kinyíló szerelőablakon át áradt be a levegő.
Egyszerre nyitottak tüzet, összevissza lövöldöztek az immár nyitott kapun túlra. A lövések villanásai egy pillanatra megvilágítottak egy döbbent arcot: egy őrét, aki épp darabokra szakadva zuhant az űrbe néhány robottal együtt.
  - Fiúk, rajta, tovább! - parancsolta a katona. Egy film nagyjelenetét utánozta, és miközben kiabált, rájött, milyen patetikusan nevetséges.
A fiatalok üvöltve rohantak előre. Frank sántikált, a puskájára támaszkodott, úgy követte őket. Gyorsan behatoltak a szomszédos helyiségekbe, nem találtak ellenállásra. Aztán egy hosszú folyosóra jutottak, majd egy kör alakú térségre, ahonnan különböző irányokban föld alatti utak nyíltak.
  - Mindegyik szakasz válasszon egy útvonalat - parancsolta Frank. 
  - Ha baj van, szóljatok nekem, rádión. Én itt maradok tartaléknak az l-es szakasszal,
A carbonarik bólintottak, és fiatalos nemtörődömséggel vetették magukat a mindenfelé szerteágazó tömlőnyílásokba. A föld alatti utak alig voltak megvilágítva. A gyors lépések zaja elhalt a csöndben: a nagy némaságot csak olykor-olykor törte meg a távolban zajló harcok néhány váratlan robbanása, lövöldözése és az ordítás, amelyet a fémfalak vibrálva visszavertek. A különböző csapatok hamarosan kezdték leadni jelentéseiket az összecsapásokról. A katona azonnal válaszolt, hogy ne lassuljon le az akció.
  - Itt a 6-os osztag. Törpékkel találkoztunk, megadták magukat. Mit kell lennünk?
Állítsatok melléjük őrséget, és küldjétek ide őket. - 8-as osztag. Egy sebesültem van: rosszul érzi magát. Visszakísértetem.
  - 2-es osztag. A folyosó szűkül, csak hason csúszva lehet továbbhaladni...
  - Hagyjátok el. Keressetek egy másik átjárót.
Az állandóan, folyamatosan érkező jelentésekből úgy tetszett, a helyzet nyilvánvalóan kedvezően alakul a támadók számára. Világos, hogy az őrök nem voltak felkészülve külső támadásra.
Néhány fiatal elővezette az első Antel-beli foglyokat. Láb nélküli törzsükön ugrándozva érkeztek. A jelenlevők az első percben felkacagtak. De a nevetés azonnal elhalt, szánakozó csend követte a vidám hangulatot.
Frank odalépett ahhoz az Antel-lakóhoz, amelyiken látszott, hogy még a többieknél is jobban meg van ijedve.
  - Hol a rádióközpont? - kérdezte kemény hangon.
  - Nem tudom, nem tudom - válaszolta gyorsan a nyomorék. Megfordult, társai tekintetében keresett tanácsot.
A katona teljes hosszúságában fölébe magasodott; fél kézzel megragadta ujjak nélküli egyenruhájának gallérját, és felemelte a földről.
A másodbörtönőr reszketett izgalmában.
  - Nem tudom, nem tudom! - sivította riadtan.
  - Te féreg! - kiáltotta egy másik őr.
A katona nem törődött vele, alaposan megrázta a szerencsétlent.
  - Ajánlom, hogy beszélj, ha nem akarod, hogy egy rúgással a falhoz kenjelek - sziszegte.
  - Hallgass! - válaszolt egy másik Antel-beli, akibe több bátorság szorult. 
  - Úgysem mer megütni,
De Frank fenyegető magatartása arra késztette a kérdezettet, hogy adja fel utolsó állásait.
  - A főfoglárnál vannak a parancsnoki központ kulcsai, nyöszörögte.
  - Ő tud mindent, amire maga kíváncsi. De ne rajtam álljon bosszút... Én soha semmi rosszat nem tettem senkinek, csak parancsokat teljesítettem...
A katona megragadta azt, akire az Antel-beli rámutatott, amikor a főfoglárral beszélt, és a parancsnoki központhoz vezettette magát. Nem volt nehéz megsemmisíteni a rádió-berendezéseket és arra kényszeríteni az Antel-lakót, hogy a védelemre rendelt robotgépeket visszairányítsa a raktárakba. Nem sokkal később valamennyi területén szétszóródva, a; támadó osztagok hatalmukba kerítették a bázist. Győztek.
  - Most szabadítsuk ki a foglyokat - mondta Frank. A fő-foglárhoz fordult. - Hol vannak?
Az Antel-lakónak már alábbszállt hetykesége.
  - Nem adnak minket a kezükre, ugye? - kérdezte szinte könyörögve.
  - Az tőled függ - válaszolta keményen Anna.
A szerencsétlen körülnézett, a többi őrtől várt bátorítást, de csak ellenséges arcokat látott. A carbonarik is könyörtelenül meredtek rá. Végül engedett.
  - Jöjjön - mondta. 
  - De maradjanak mellettem, szeretném, ha védelmeznének.
A folyosókon véget ért a lövöldözés. Miközben Frank csoportja előrement, a többi osztagbeliek összegyűltek, lelkes kiáltások tarkították az ünnepi hangzavart. Mindenki el akart mondani élményeiből egy-egy epizódot barátainak. A szétrombolt robotok füstölgő roncsai is tanúsították elbeszéléseiket. Volt, aki már úgy beszélt, akár egy veterán. Az erőszak az azonnali győzelem kellemes köntösében mutatkozott meg előttük, és ettől fellelkesültek.
A padlón tátongó négyszögletes kútnyíláshoz értek, amely a bolygó belseje felé mélyült. Egy vaslépcső vezetett a mélybe, a sötétségbe. A főfoglár karcsonkjával a nyílásra mutatott.
  - Íme, ez az első szinthez vezető bejárat - mormolta.
  - Hány szint van? - érdeklődött Anna. A lány természetesen éppen olyan izgatott volt, mint a többi fiatal.
  - A bírói ítélet alapján - válaszolta a félember - jelölték ki a foglyoknak a különböző föld alatti szintek valamelyikét...
  - Hány szint van? - makacskodott Anna.
  - Három - válaszolta halkan az őr.
  - Menjünk! - szakította félbe Frank.
  - De odalent rendkívül alacsony a hőmérséklet! - tiltakozott a főfoglár. 
  - Továbbá mi nagyon nehezen tudunk lemenni a lépcsőkön...
Az Antel-lakó mégis engedelmeskedett. Vöröses arca egyre sápadtabb lett, amint ugrándozva haladt lefelé a lépcsőn. Bizonyára rendkívül hideg volt. A carbonarikat védte a szkafander, nem érzékelték. Tapogatózva mentek a sötétben.
  - Miért nincs világítás? - kérdezte Anna.
  - Ez a pihenőidő - válaszolta az őr.
Az egyik ifjú tudni akarta, miért nem fűtik úgy a föld alatti helyiségeket, mint a bázis felső területeit.
  - A bolygón csak egy rendkívül régi generátor működik -magyarázta dadogva az őr. - Nem tud elég energiát szolgáltatni...
Leszálltak az első szintig. A helyiség bizonytalan körvonalai alkonyi fényben rajzolódtak ki. A carbonarik egymás után pillantották meg a körülöttük nyíló fali üregeket. Több száz volt belőlük. Minden nyílásból vagy tíz merev, döbbent arc bámult kifelé. A cellákba bezsúfolt sok ezer rab valósággal egymásba gabalyodott, hogy egy kicsit felmelegedjenek. Szemükben mintha teljesen kihunyt volna az értelem fénye. Arckifejezésükön csupán a hosszú szenvedés és félelem okozta tompa közöny tükröződött.
Az egyik carbonaro karját lengetve kiáltotta a foglyoknak:
  - Szabadok vagytok! Azért jöttünk, hogy kiszabadítsunk titeket!
A foglyok nem mozdultak. Mintha nem is értették volna az ifjú szávait.
A fiúk csoportokra oszlottak, és igyekeztek felrázni a rabokat az értelmüket és izmaikat egyaránt megbénító dermedt állapotból. Izgatottan magyarázták, hogy kicsodák ők, és mi a küldetésük.
  - Ne vesztegessük az időt - emlékeztette Frank a mellette maradottakat.
  - Menjünk tovább, a többi föld alatti szakaszba.
Továbbhaladtak. A másodbörtönőr előttük bicegett, egyre rémültebb volt. Foga a hidegtől összeverődött, és nagyon ügyelt rá, hogy legyőzőjének védelmező közelségében maradjon.
A felszabadítási jelenet másodszor is megismétlődött, és hamarosan kimerült, meleg gyapjútakarókba burkolt emberek tömege indult hosszú sorokban, a megmentők kíséretében, a magasabban fekvő emeletek enyhe meleget árasztó helyiségei felé.
Hátravolt még a harmadik szint. A carbonarik csendben haladtak a spirálvonalban kanyargó lépcsősoron egyre lejjebb, a bolygó szívébe.
  - Hányan vannak idelent? - kérdezte Frank.
  - Kevesen. Azok, akik alkalmatlanok a közösségi életre; külön cellákban tartjuk őket - válaszolta az Antel-lakó, miközben nehézkesen ugrándozva haladt előtte.
  - Miért alkalmatlanok?
  - Mindig akad néhány erőszakos egyén, aki képtelen megmaradni a közös cellákban. Saját társaira is veszélyessé válik, és ilyenkor el kell különítenünk. Aztán vannak különleges esetek... de nem...
  - Különleges esetek? - mordult fel a katona.
  - Igen. Azok, akik felsőbb parancsra kötelesek elszigetelten élni. Nekünk engedelmeskednünk kell a parancsoknak.
Mikor az utolsó lépcsőfokokhoz értek, az őr megállt, mintha nem volna hajlandó továbbmenni.
  - Mi a baj? - kérdezte Frank.
  - Nemrégiben csőrepedés történt itt - hebegte a másodbörtönőr -, és a víz elöntötte a legalsó emeletet...
  - Mikor?
  - Hát... itt nagy késéssel érkeznek a szállítmányok és a cserealkatrészek...
Frank nem hagyta, hogy befejezze. Egyetlen lökéssel lehajította a lépcsőn. A félember elfojtott kiáltással zuhant alá. Hangja az iszapos víz csobbanásának visszhangjába fulladt. A föld alatti terület teljesen víz alatt állt.
  - Átkozott fattyúk! - morogta fogcsikorgatva a katona. 
  - Hagytátok, hogy a vízben rohadjanak!
A főbörtönőr állig elmerült a híg iszapban, kétségbeesetten hadonászott karcsonkjaival. Köhögött és tüsszögött, miközben próbált kiemelkedni az itt-ott széles olajfoltokkal borított vízből. De képtelen volt elmozdulni onnan, ahová bezuhant. Szánalmasan tekergő teste lebegett a felszínen. Az őr siránkozott, segítségért kiáltozott, szája már telement iszappal.
A fiúk a falba vájt résekhez siettek. Súlyos fémajtók zárták el a bejáratot. Frank a főbörtönőrhöz fordult.
  - Hogy nyílnak ezek a cellák? - kérdezte.
  - Húzzanak ki... segítsenek!
  - Előbb felelj! Hogy nyílnak ezek a cellák?
  - Odaát a folyosó torkolatánál van a központi emelőkar...
Frank megragadta a börtönőrt, és ráhelyezte a lépcsőre. Nem tudott gyűlöletet érezni iránta, de szánalmat sem. Az egyik fiatal carbonaro megtalálta az emelőkart, és leengedte. Az ajtók kezdtek elfordulni az ósdi, nedvességtől megrozsdásodott sarokvasakon. Az ajtónyílásokban a hidegtől eltorzult, a nélkülözésektől meggyötört emberi arcok jelentek meg. A csonttá fagyott, zöldes-sápadt, lázasan kidülledt szemű foglyok nem mozdultak. Frank nehézkes léptekkel gázolt át a vízen, és az egyik cellához lépett. Felfedezett egy görnyedt, a túl bő és súlyos rabköpeny alatt roskadozó alakot, a többi emberi lárva között. Ráismert, és kővé dermedt. Alar volt az, a Carboneria ifjú vezére, fénytelen szemmel meredt rá, nem ismerte fel.
„Ez valóban a borzalmak napja!" - állapította meg magában Frank.
Kínos érzések valóságos áradata kavarodott fel benne: döbbenet, csalódás, harag és tehetetlenség vegyült a megelőző napok okozta kimerültség érzetébe. Nem állta tovább Alar tekintetét. Szerette volna leinni magát, lerészegedni, aludni és végre megszabadulni mindezektől a képtelenül kegyetlen élményektől. Sorsa kezdettől meg volt határozva: hitvány fattyú volt, és nem változhatott át hőssé. Alexia, az elérhetetlen nő emléke suhant át benne.
Megpróbált úrrá lenni lehangoltságán. Közönyös hangon szólította magához a szakaszvezetőket.
  - Gondoskodjatok a foglyok kiszabadításáról. Mindenekelőtt pedig értesítsétek RX-et, hogy a vállalkozás sikerült. Adjátok ki a rendelkezést, hogy küldjenek mentőűrhajókat ezeknek a szerencsétleneknek az elszállítására.
A szakaszvezetők jelezték, hogy megértették.
  -  Mit csináljunk a másodbörtönőrökkel? - kérdezte egyikük.
  - Zárjátok a cellákba őket. Ha a rádiózárlat feloldódik, a riadójelzés elér a legközelebbi bázisra. Mi akkor már messze leszünk a Beta 1-től. A kormány emberei majd gondoskodnak kiszabadításukról. Sántikálva ment fel a felső emeletekre vezető lépcsőn. Nem is törődött a körülötte kavargó jövés-menéssel. A foglyok lassan magukhoz tértek az első megrázkódtatásból. A fiatal carbonarik, miközben segítettek nekik kijutni a cellákból, bátorították őket. Sok fiatal meghatottan ölelte meg a kiszabadított rabokat, gratuláltak nekik a Carboneria soraiban, a múltban végzett politikai munkájukhoz. A foglyok a szervezet múltjának képviselői voltak, míg a fiatalok a jelent és a jövőt képviselték. A két generáció most egységben forrt össze, a közös harc jegyében barátkoztak egymással, és megszilárdítot-ták a szolidaritás szellemét. Frank nem vett részt az örömujjongásban, a lelkes mámorban. Csak futólag- pillantott a fiatalok csoportjaira, amint a karjukban viszik a volt foglyokat az első mentőűrhajókhoz, és továbbment a bázis kijárata felé. RX rádión szólította, de nem válaszolt neki. A falnak támaszkodva várta, hogy valamelyik szállítórakéta visszavigye a cirkálóűrhajó fedélzetére. Minél hamarabb el akart menni erről a börtönbolygóról. Minél gyorsabban el akarta felejteni. Amikor átkerült az űrhajóra, lekuporodott egy sarokba, még a sisakját sem vetette le. Teljesen elszigetelődött a többiektől. Mary több ízben megpróbált vele kapcsolatot létesíteni. Frank minden erejével megakadályozta, hogy a kis lény beszélgetésbe kezdjen vele. Végül Mary duzzogva elhallgatott. Anna egy csoport fiatal fiú társaságában a következő csapatszállítmánnyal érkezett. Izzadt volt, iszaptól mocskos, az egyenruha rendetlenül lógott rajta, de csak úgy áradt belőle az erő és az életöröm. Felismerte Franket, és odalépett hozzá. Ösztönösen megölelte, és ez nemcsak a csodálatát fejezte ki.
  - Főnök, nagy voltál! - mondta. 
  - Győzelemre vezettél minket... Frank vállat vont. A fiúk is meg akarták ölelni.
  - Egyikünk sem hitte, hogy sikerül - jelentette ki az egyik szakaszvezető.
  - De lám, mégis győztünk!
  - Féltem ám, tudod? - folytatta Anna. 
  - Amikor egyedül levetetted oda magad, bebizonyítottad, hogy igazi vezér vagy.
  - Aztán ösztönös mozdulattal leemelte a katona fejéről a sisakot. 
  - Frank, meg akarlak csókolni - suttogta.
  - Hagyj békén - válaszolta durván a katona.
Anna figyelmesen nézte. Észrevette, milyen kemény, kétségbeesett vonások rajzolódnak ki az arcán.
  - De hiszen te rosszul vagy! Mi bajod?
  - Semmi.
  - Sápadt vagy. Talán lázad van.
  - Ha mondom, hogy semmi bajom. Inkább nézz utána, tudsz-e valami erős innivalót szerezni.
A lány nyugtalankodott.
  - Frank, biztos, hogy nincs szükséged orvosra?
  - Tedd, amit mondtam!
A lány engedelmeskedett. Néhány perc múlva visszatért egy üveg pálinkával, amit valószínűleg a cirkálóűrhajó raktárából lopott. Frank megragadta az üveget, és az ajkához emelte. Inni és lerészegedni: nem volt más vágya. Az ital felét egy kortyra lenyelte, és a külső világ máris lebegni kezdett, lassacskán elmosódott és eltűnt a lágy, absztrakt dimenziókban. A lány mellette maradt, hallgatott. Rövid volt a Sixtus IV-re visszavezető utazás. Anna segített a katonának lábra állni, és támogatta, amikor elindultak.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Az erdő sötétsége a virágok, és gyümölcsök friss illatával fogadta őket. Anna elvezette a katonát egy tisztásra, ahová a fiatal carbonarik nemigen jártak. Lefektette egy nagy fa tövébe, és ő is melléje kuporodott. Frank tovább ivott. Aztán Összefüggéstelenül, zavarosan beszélni kezdett. Majd ismét ivott egy-egy kortyot. Amikor eszébe jutott, hogy ott van mellette a lány, egy pillanatra ránézett, megsimogatta a haját, majd folytatta hosszú, értelmetlen szónoklatát. Végzett az üveg tartalmával, és ezzel a beszélhetnékje is elmúlt. Mintha minden véget ért volna. Hosszú csend után felemelte a fejét.
  - Miért maradsz itt? - kérdezte a lánytól elcsukló hangon. - Nem hiszem, hogy valami lelkesítő látványt nyújtok!
  - Az apám örökösen részeg volt - vallotta meg suttogva a lány. 
  - Alkoholista volt, én mégis szerettem. Hasonlított hozzád...
  -  Persze... ő is hős volt! - jegyezte meg Frank kis kuncogással. A lány nem vett tudomást gúnyos megjegyzéséről.
  - Nem volt hős. Csak egyszerű ember. Nem találta meg a maga útját, és végül elveszítette a reménységét. Nem is próbálta visszaszerezni többé. Kábítószert szedett és ivott... De nem volt rossz ember. A katona felsóhajtott, és megcsóválta a fejét.
  - Én rossz ember vagyok, de ugyanúgy iszom. Igenis jelentem alássan, Frank Sondar, a 150. harci egység 3-ik zászlóaljának tüzére rossz ember... nagyon gonosz ember. És még mindig boldog rossz ember volnék, ha nem esem bele egy jó... egy áldott jó lányba. Akkor az után a fejembe vettem, hogy jó leszek én is. De mindig újra meg újra azon kapom magam, hogy rossz vagyok, boldogtalan rossz... a fene ebbe a rohadt világba! Anna szomorúan mosolygott.
  - Frank, szerintem nincsenek külön jók és rosszak.
  - Igazán?
  - Emberek vannak. És mindenki úgy él, ahogy tud. Némelyek rátalálnak a nekik megfelelő útra, és véges-végig követik.
  - És a többiek?
  - Nem tudom, Frank. Azt hiszem, a többiek nehezebben tudják a saját szerepüket elfogadni. És ilyenkor várnak.
  - De hát mi az ördögre várnak? Mire várok én?
  - Talán egy napon adódik olyan szerep, amely alkalmas neked. Mindannyian a saját egyéniségünkhöz, vágyainkhoz, lehetőségeinkhez illő szerepre vágyunk... De ennek eléréséhez nagy szerencse kell, másképp lemaradunk róla.
  - Természetesen! Senkinek sincs szerencséje, soha senkinek... 
  - Frank lassan lehunyta a szemét, az üveg közben kicsúszott az ujjai közül, és ő belezuhant egy boldog világba, ahol álmában ő is eljátszhatta volna a szerepet, amelyre vágyott.
Anna letörölte a katona arcáról a könnyeket, és hagyta, hogy aludjék.
Frank nagyon rosszul érezte magát, amikor felébredt. Levert volt. Szörnyű fáradtságot érzett, fájt a feje, a részegséget erős migrén követte. Tágra nyitott szemmel pillantott körül.
A Colbert-házban találta magát. Felismerte a fényűzően berendezett szobát, ahol annyi éjszakán át aludt. Mellette az ágyon, ezernyi tapogatóján csúszkálva Mary mozgolódott. Az élőlény még mindig éppolyan picike volt, mint azon a napon, amikor egyenruhája zsebébe rejtette. Tanaca, a tudós kijelentése igaznak bizonyult: Mary nem tudott úgy kifejlődni, mint a Gelbelex többi lakója. Nem próbált kapcsolatot létesíteni vele. Várakozott. Úgy érezte, a feje forog, akár egy pörgettyű, mégis csodálatosan könnyűnek érezte magát, és furcsa módon tudott tisztán gondolkodni is. Oly hosszan tartó mértékletesség után mégiscsak jó volt valamire a lerészegedés!
„Nos, ma lesz a leszámolások napja - határozta el. - Kezdjük Mary elirányításával." 
A kis kék pasztilla gyengéden hatolt gondolataiba: „Frank, ébren vagy?"
„Igen, kicsike. És azt hiszem, elérkezett a pillanat, amikor beszélnünk kell egymással. 
Te most már nagy vagy, és úgy gondolkodói, mint egy felnőtt élőlény. Nem kell rejtegetnem
előtted a valóságot." A lény hirtelen elszomorodott.
„Ne beszélj, Frank. Nagyon jól tudom, mit akarsz mondani. Te a gonosz emberek között voltál, akik megölték a hozzám hasonlókat. Közéjük tartoztál." „Honnan tudod?"
„Érzékeltem, amíg ájultan feküdtél. Hosszú időn át arra gondoltál, ami az én bolygómon történt."
„Igen, igaz - ismerte be sóhajtva Frank. - Én is részt vettem abban, hogy legyilkolják a hozzád hasonló lényeket. És téged csak azért vettelek magamhoz, mert nem tudtam, hogy élő vagy... Összetévesztettelek egy drágakővel. Nehezemre esik megvallani, de ez az igazság."
Úgy látszott, Mary újra bezárkózik, körülburkolja a szomorúság.
„Miért voltál azelőtt kegyetlen? Miért vagy most jó? Hogy lehetséges, hogy ti, földbeliek annyira érthetetlen lények vagytok?"
„Nem tudom, Mary. Nem tudok neked válaszolni. Jól megvoltunk együtt, igaz? De most már úgy gondolom, jobb, ha elválunk egymástól." 
„Miért, Frank?"
„Neked vannak olyan barátaid, akik mindig jól fognak viselkedni. Mindig jók lesznek, bármi történik is." „Kik azok a barátok?"
„Alexia, Alar meg a többiek. Velük majd jobban érzed magad. Igaz ügyért hasznosíthatod képességeidet... és sok szép dolog történik még veled, amit nem is tudok elmagyarázni!"
Frank félbeszakította áradó gondolatait. Észrevette, hogy Mary nem hallgatja már. Mintha az élőlény teljesen magába zárkózott volna. Felállt az ágyról. Szeretett volna megint lerészegedni, hogy oldódjék a torkát szorongató gombóc. De ahhoz, hogy ismét olyan emberré váljék, amilyen azelőtt volt, gyilkolásra, bolygók fosztogatására mindig készen álló zsoldos, előbb meg kellett szabadulnia minden ránehezedő súlytól. Gyorsan felöltözött, és igyekezett tisztán megőrizni gondolatait. A civil zakót vette fel, amit akkor viselt, amikor ideérkezett, és felcsatolta antigravitációs övét is. Pisztolyát zsebre dugta, abba, ahol mindeddig az élőlény rejtőzködött. Aztán ellenőrizte, megvan-e a bankbetétkönyve: kettőt is talált a sok közül, amelyeket a Carboneria nevére nyittatott. Egy utolsó pillantást vetett a szobára, nem nézte meg, hová rejtőzött el Mary, aztán kilépett a folyosóra.
Colberték villájában szokatlanul nagy volt a nyüzsgés. Emberek jöttek-mentek a lépcsőkön és a földszinti szalonban. Frank sok, azelőtt sosem látott arcot vett észre. Abból, hogy olyan sápadtak és soványak, arra következtetett, hogy a Beta 1-ről kiszabadított foglyok lehetnek. Közönyösen utat tört magának közöttük, és bement a konyhába. A robotinas - kifogástalanul, mint mindig - épp felszolgálta a reggelit néhány idegennek. Frank leült egy asztalhoz az oszlopcsarnokban, csatlakozva a többiekhez.
A robothoz fordult.
  - Andreas, hol van Alexia?
  - A támaszponton, uram.
Gyorsan kiitta a gyümölcslét, és az erdő felé indult. Igyekezett elkerülni a találkozást Alexia szüleivel. Gyorsan lépkedett a fák között, mintha valami kelepcétől tartana, aztán futni kezdett az erdő belseje felé. A támaszpont táborát jól elrejtették a zöldellő növények. Az őrök azonnal felismerték a katonát, és köszöntötték. Kelletlenül viszonozta, szinte erőfeszítésébe került a beszéd. A titkos gyűlések barlangja mellett meglátta Samson öreg űrhajójának ismerős körvonalait. Gyorsan szökési tervet eszelt ki. Elhatározta, hogy itt hagyja ezt a világot, amely sehogyan sem illik az ő lehetőségeihez és személyiségéhez. Kiutat kellett találnia. Elvégre Anna is nem épp egy olyan szerepről beszélt, ami számára alkalmas? Nem voltak világos elképzelései, de azt tudta, hogy elege van a Carboneriából, a tökéletesen tiszta, nemes és hősies környezetből. Ő jó szándékokkal eltelten lépett be ide. Most összekuporgatott pénzével szándékozott kilépni, a szerény fizetséggel, amely arra volt jó, hogy ennek a túlságosan is tiszta világnak a képviselőivel egyenrangúnak érezze magát. Egy ismerős hang hallatára mozdulatlanná dermedt. Férfihang volt, a nevén szólította. Alar Desaix: egyike azoknak az embereknek, akikkel nem szívesen találkozott. Még mindig sápadt volt, a szeme karikás, de jól ápolt külsejű. A Carboneria fiatal vezetője kezét nyújtva lépett hozzá, arca csak úgy ragyogott.
  - Frank! Végre üdvözölhetlek.
  - Üdvözöllek, Alar. Hogy vagy? - válaszolta a katona. Megszorította a kezét, és bízott benne, hogy arckifejezése nem árulja el, mi körül forognak a gondolatai.
  - Frank, meg kell mondanom neked, hogy valóban rendkívüli ember vagy - folytatta Alar. Barátságosan karon fogta, és a barlang felé vezette.
  - Emlékszel arra az estére ott, a mocsárban?
  - Igen, emlékszem. A foglyod voltam.
  - Mi mindent mondtunk egymásnak akkor, és távolról sem gyanítottuk, hogy hamarosan fordul a kocka, szerepet cserélünk. Te leszel az egész szervezet vezetője, én pedig elevenen eltemetett rab!
  - Alar, hogy kerültél el élve a Hold Kettőről? A carbonaro mosolygott.
  - Magam sem tudom. Csak arra emlékszem, hogy megsebesültem. Később a rendőrségen sokáig vallattak. A végén úgy döntöttek, hogy nem vagyok különösebben veszedelmes személyiség. Nem voltam szemtanúja a Gelbelexen történteknek, érted? 
Így életben hagytak, börtönbe zártak a Beta 1-en. Már a barlanghoz értek.
  - Lépj be, Frank. Nagyon sokan szeretnének téged megismerni.
A katona megpróbálta visszautasítani a meghívást, de Alar sürgető mozdulatokkal kísérte be a barlang kapuján. Odabent a Carboneria régi vezetői, akiket nemrég szabadítottak ki a börtönbolygóról, épp gyűlést tartottak. Vagy tíz ember nézett fel, homlokukat ráncolva bámultak a katonára.
  - Ez itt Frank Sondar - mondta Alar. 
- Az az ember, aki megmentette az életünket.
Szavait széles mosolyok követték. A sok jelenlevő közül Frank csak Alexiát ismerte. A lány zavartan pillantott először rá, majd Alarra,.
  - Gyere beljebb, bemutatlak - hívta azután. 
  - Ez doktor Benelli... A fáradt arcú idős ember mosolygott, és a katona elé lépett.
  - Bárcsak tudnék most egy hosszú beszédet tartani - mormolta. 
  - De ebben a percben csak ennyit tudok mondani: köszönöm!
Őszinte meghatottsággal átölelte. Sorban egymás után odamentek a többiek is, valamennyien tisztelettel fejezték ki elismerésüket, hálájukat bátorságáért, ügyességéért. Mikor végre valamennyien visszaültek a helyükre, az idős elnök ismét Frankhez fordult.
  - Nagyszerűen megszervezték az akciót - jelentette ki. 
  - Olyan lelkes fiatalokat találtam itt, mint a szervezet megalakulásának idején. A Carboneria újjászületett, és kész elfoglalni azt a szerepet, amit a társadalom megkövetel tőle; maga és Alexia új alapokra helyezték a jövőnket. Mindez arra késztet minket, hogy azon töprengjünk, hogyan folytassuk azt, amit maguk elkezdtek. Társaim és én egyhangúlag úgy határoztunk, hogy át kell vennie a legfelsőbb irányítást. Tehát kijelentem, hogy az alkotmány biztosította jogom és hatalmam alapján magát, választottuk a Carboneria elnökévé.
A világ forogni kezdett a katonával; épp most, amikor már úgy döntött, hogy mossa kezeit, és meglép?
„Ezek átvernek - gondolta szomorúan. - De nem hagyom."
  - Nagyon kedves önöktől, hogy engem jelöltek - mondta gúnyosan. 
  - De nem fogadhatom el...
  - Ez nemcsak hálánk jele - vágott közbe Benelli - hanem erényei, képességei és a jelen helyzet komoly mérlegelésének eredménye.
  - De talán nem tudják, ki voltam én azelőtt... azon kívül nem is érzek magamban képességet az elnöki tisztség betöltésére.
  - Nagyon jól tudjuk, kicsoda, és hogy ki volt. Ami pedig a képességeket illeti, minden rendben - folytatta Benelli. -Mi, öregek túlságosan sok hibát követtünk el. Mindent elrontottunk. Hagytuk, hogy játsszanak velünk, akár a gyerekekkel. Nem, Sondar úr, maga visszaadta nekünk szabadságunkat, magában bíznak a fiatalok, maga lesz a mi vezetőnk. Olyan elszántságról és józan ítélőképességről tett tanúbizonyságot, hogy bizonyosan győzelemre vezet minket. Ha követni szándékozik tanácsainkat, annak igen fogunk örülni, de maga foglalja el a helyet, amelyet a sors és mi jelöltünk ki a maga számára.
Bölcs tekintete valósággal lenyűgözte a katonát. Franknek semmiféle ellenérv nem jutott eszébe. Mégis kiutat keresett.
  - Nagy hibát készülnek elkövetni - válaszolta.
  - Alexia mindig velem volt, ugyanolyan érdemei vannak, mint nekem, és ráadásul méltóbb is rá, hogy elfogadja a megbízatást.
  - Ezt figyelembe vettük - bólintott Benelli. 
  - Ezért ő kapja az elnökhelyettesi tisztséget. Ma reggel döntöttünk így. Kérem tehát, fogadja el kinevezését. Amint egy kissé tisztul a politikai helyzet, ratifikáltatjuk a szervezet tagjaival, ahogy máskor is szoktuk. Frankét kétségek gyötörték. Nem értette a helyzetet: úgy látszik, már megint tőrbe csalják. Nem, ezt többé nem hagyja! Mindenáron el kell menekülnie.
Úgy tett, mintha engedne, és azt kérte, adjanak neki néhány percet, hogy átgondolja a dolgokat. Nagy megértéssel beleegyeztek; Alexia azonban legnagyobb bosszúságára követte. Kiment, mély lélegzettel szívta magába az erdő levegőjét. Látszólag szórakozottan lépett az űrhajót elfedő álcázott kerítéshez. A lány utolérte. A katona elhatározta, hogy szembenéz vele: tisztázni akarta, legalább a lánnyal, hogy semmi szándéka sincs beadni a derekát.                                    - Meg akarsz szökni, mint mindig! - támadt rá Alexia, arra se hagyva időt, hogy a katona megszólaljon. Meglepte a lány éles és kemény hangja, szinte a szája is tátva maradt. „Vajon honnan tudja? - gondolta. Nagyon csodálkozott. - Mary... bizonyára Mary árult el! Lám csak, hová tűnt a kis kém! Már átállt az ő oldalukra." 
  - Ne sértegesd azt a kis lényt, már épp elég fájdalmat okoztál neki - szidta a lány.
A férfi rájött, hogy egyedül van két ellenféllel szemben, védtelenül, tehát lemondott minden ellentámadásról. Némán állt, hagyta magára zúdulni Alexia haragját.
  - És most menj csak, menekülj, idd le magad, kövesd a magad értelmetlen útját. De egyszer s mindenkorra hagyj fel a hamis játékkal. 
  - A lány arca megfeszült, szemét elöntötték a könnyek. 
  - Jobban szereted ezt a féreghez méltó életformát? Akkor ne maradj tovább az emberek között, ne játssz tovább az első szerencsétlen nőnek az érzelmeivel, aki egy pillanatra megértést mutat irántad... Mit gondolsz... te vagy az egyetlen, aki úgy érzi, határozatlan, nem találja a helyét, furdalja a lelkiismeret, szeretne itt hagyni mindent, és visszahúzódni a csigaházába? 
  - Hangját elfojtotta a zokogás, aztán még hevesebben folytatta: 
  - Persze, könnyebb lesz számodra az élet, ha megmaradsz katonának. Nem kell majd döntened, sem gondolkodnod. Csak parancsokat kell teljesítened, és kielégítheted legalantasabb ösztöneidet, vágyaidat. De amikor magadra maradsz, amikor felelős helyre állítanak, íme, máris visszavonulsz, az Önsajnálat kellemes melegét élvezed. Úgy látod, minden túlságosan bonyolult, tehát megszöksz, elmenekülsz, ahogy a gyávákhoz illik. 
Te... te... - Alexia képtelen volt tovább beszélni. Frank döbbenten érzékelt ebben a dühkitörésben egy olyan felé áradó üzenetet, amely hevességében még a vádak áradatát is felülmúlta. Kérdőn nézett a lányra, és így szólt:
   - Miért mondod ezt? Miért akarod, hogy maradjak? Miattam teszed, vagy a Carboneria ügyéért?
  - Ne kezdd a szokásos zsarolásaidat - zokogta Alexia, akiből már elszállt minden energia.
  - Nem tudok neked semmi egyebet felajánlani, csak egy kis szeretetet.
  - De azon a reggelen...
  - Azt a reggelt sok más reggel követte, sok új pillanat, és bennem már akkor alakulóban volt valami, egy érzelem, aminek kibontakozásában te bizony egy cseppet sem segítettél; próbáltam közeledni hozzád, tudtodra adni, de mindig túlságosan önző voltál, semhogy megérthetted volna.
  - És Alar... ti szerettétek egymást - mormolta a katona.
  - Ugyan, mit tudsz te a szerelemről? Azt hiszed talán, könnyű megkülönböztetni a barátságtól, a rokonszenvtől, az egyszerű fizikai vonzalomtól? Nem néhány játékos perc műve volt, amíg választani tudtam közted és egy másik férfi között, nem annyi, mint csak odavetni egy igent vagy egy nemet, aztán... minden kész, a problémák megoldódtak. Frank hitetlenkedve szorította két keze közé a lány arcát, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.
  - Nem valamiféle szerepet játszol, hogy meggyőzz: maradjak itt? - suttogta bizonytalanul.
  - Így nem tudsz becsapni. Mondd meg nyíltan, hogy szeretsz, mondd ki. A lány megremegett, és hevesen pofon vágta.
  - Mit képzelsz? Hogy én olyan vagyok, mint te?! - kiáltotta. 
  - Persze hogy szeretlek. De gyűlöllek is. Gyűlöllek, érted?! Egy ifjú carbonaro figyelmét felkeltette a szokatlanul hangos szóváltás, és megállt, hogy figyelje a jelenetet: a férfi és a no összeölelkezett, az egyik kivörösödött arccal nevetett, a másik vigasztalhatatlanul zokogott. Az egybeolvadó, szerelemmel és gyűlölettel teli szavak megdöbbentették a kíváncsi fiút, aki véletlenül tévedt az erdőnek abba a sarkába. Nem tudott logikus magyarázatot találni arra a különös idillre, és úgy vélte, jobb, ha odébbáll, nehogy megzavarja a furcsa szerelmespárt.
Alexia kibontakozott Frank karjából.
  - Most már akár el is mehetsz - mondta. 
  - Szabad vagy. Ha majd minden elrendeződik, utánad megyek és megkereslek.
Frank Alarra gondolt. Nem tudta, hogyan mehetett végbe a szakítás a fiatal vezér és Alexia között. Csak azt tudta, hogy Alar erős lélekkel lemondott a lány szerelméről. Lehet, hogy nagyon szenvedett, de mindig méltóságteljesen viselkedett Alexia elindult a bázis központja felé. Frank követte.
  - Túlságosan nehéz volna tőled távol élnem - ismerte el. Már nem nevetett. Tudta, hogy valami nagyon fontos, életbevágóan fontos dolgot veszíthet el, amit soha többé nem
- találhat meg azután. - Alexia!
A. lány lehajtott fejjel megállt, és néhány lépésnyire tőle várakozott.
  - Gyáva féreg vagyok, ez igaz - mondta a katona. 
  - De nem veszíthetem el életem egyetlen tiszta érzését...
Alexia felpillantott, és a szeme még mindig tele volt könnyel.
  - Azonkívül - tette hozzá Frank - végül is én vagyok az elnök!

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A füves lapályon az óriási fa csodát rejtegetett. Travers, a szállításügyi miniszter nyári villája állt ott. A házat úgy építették a fába, ahogy egy ritka és különleges drágakövet illesztenek foglalatba. Az építőművészet remeke volt, zseniális műalkotás, amely úgy tett eleget a természet iránti szeretetnek, hogy közben nem mondott le a legkülönlegesebb kényelmi követelményekről sem. Fa és lakóhely egyetlen valóságos egységbe olvadt.
A fa hatalmas koronája néhány száz méterrel a talaj fölé emelkedett. Távolról nézve semmi nem árulta el, hogy ágas-bogas testébe beépítették Travers luxusvilláját. De aki kisebb távolságról figyelte, felfedezhette a kristályüvegek visszatükröződését, amint elővillannak a sűrű lombok közül. És észrevehette az óriási, sok ezer éves ágak közé beékelt teraszok sorát. A megmunkált fémfalak térfogatjátékai látszólagos rendetlenségben törtek utat maguknak a fatörzs ráncos kérgében. Acél- és kristályfelületek választották el a kényelmes belső térségeket a körös-körül elterülő vad, buja növényzettel borított világtól.
A szavanna ott terült el a fakolosszus lábánál, s egészen a láthatár széléig húzódott. Kis, alacsony cserjék és füves-száras növények remegő, széltől ostorozott csomói szinte áhítatos várakozásban ölelték körül az óriási fát. Halk, távoli zümmögés törte meg a csendet. A katonai repülőgép megjelent a láthatáron, és közeledett a fához. Néhány perccel később leereszkedett a kusza lombozat közül kiemelkedő lapos térségen, a fa legmagasabb pontján.
Amikor a reaktorokat kikapcsolták, a lapos térség visszahúzódott a fa belsejébe, és terhével együtt eltűnt. A töretlen csendben csak a szél zúgása hallatszott. Alar, Frank és Benelli, Staben admirális kíséretében, követték a szolgálatot, teljesítő robotokat; ezek folyosók során keresztül vezették őket a gyűlésterembe. Egy kerek asztal körül vagy tíz ember ült vadászöltözékben. Amikor sor került a bemutatkozásokra, a katona rájött, hogy fontos, igen fontos személyiségek közé került: admirálisok, tábornokok, miniszterek, a részvénytársaságok nagy részvényesei voltak ott. Benelli úgy mutatta be őt, mint a Carboneria elnökét, és Frank érezte, hogy térdei remegni kezdenek. Az egybegyűltek úgy néztek rá, mint egyenrangú félre. „No, ez is először fordul elő velem" - gondolta. Bizonytalan mosollyal viszonozta üdvözlésüket, és elindult, hogy valahol oldalt helyet foglaljon. De Alar a kerek asztal mellett mutatott helyet neki, Travers miniszterrel szemközt, és úgy ült le mellé, mint egyszerű munkatársa. Travers nem tudta teljesen leplezni döbbenetét.
  - Azt mondta, ön Frank Sondar? - kérdezte.
  - Nos... én... - motyogta a katona, de képtelen volt értelmes mondatokba ölteni szavait.
Benelli sietett a segítségére.
  - Igen, valóban ő az - válaszolta.
A miniszter továbbra is Frankhez fordult.
  - Talán maga az a katona, aki a Gelbelexen megmenekült a pusztulásból?
  - Igen... én vagyok az... - mormolta a katona. Igyekezett elkerülni a tábornokok fürkésző pillantásait.
  - Nekem biztos értesülésem volt arról, hogy ön meghalt...
  - Magam is azt hittem! - állapította meg Frank. De tréfás megjegyzése nem keltett mosolyt, és ettől még jobban zavarba jött. Elég lett volna, hogy a sok magas rangú tiszt közül egy elkiáltsa magát: vigyázz! - és ő bizonyosan azonnal vigyázzba vágja magát.
Alar megérezte, hogy társa fél.
  - Természetesen több más szemtanú is van - hazudta ügyesen, diplomatikusan.
Frank megkönnyebbült sóhajjal engedte át a szót az ifjú vezetőnek, és kihasználta az időt egy kis lazításra. Kezét zakója zsebéhez emelte. Már nem érezte magányosnak magát. Mary szeretetteljes jelenlétével biztonságérzetet adott neki: a kis lény sokkal készségesebben meg tudott neki bocsátani, mint ahogy valaha remélni merte volna. És most titokban folytatta mellette szokásos segítő munkáját.
- Bizony, az önök kiszabadítása igen merész vállalkozás volt! - állapította meg az egyik tábornok a Carboneria egykori vezetőjéhez fordulva. 
  - Önt most lázadónak tekintjük.
  - Igen, ez így van, ám az önök kormánya még veszedelmesebb játékot űzött, uram. Amint az Inkvizítor előtt leszünk, meglátjuk, kinek van szüksége mentegetőzésre.
  - Az nem fog maguknak sikerülni! - szólt közbe az egyik admirális. 
  - A világegyetem minden táján üldözik magukat: valamennyi űrhajónk a menedékhelyük után kutat. Csak órák kérdése, és megtaláljuk.. Mary gyorsan tájékoztatta az újdonsült elnököt, hogy a közbeszóló hazudik, és ő, bár némi nehézség leküzdése árán, úgy döntött, közbeszól.
  - Hazudik! - sziszegte elvékonyodott hangon Frank. Valamennyien rámeredtek. De nem törődött velük.
  - Hogy mondta? mormolta döbbenten a magas rangú tiszt.
  - Hazudik! - ismételte a katona.
  - Légierejük fele ebben a pillanatban az antimatéria felhőjének nyomában van, hogy korlátozza a szerencsétlenségeket, a hadi űrhajók másik fele bénultan vesztegel a kilövőtereken, nehogy tönkremenjen. Az antimatéria porfelhője már tíz bolygót elszigetelt; másik kettőről nincsenek hírek, mert az űrmassza a rádiószondák működését is akadályozza.
Abból, hogy az admirálisnak tátva maradt a szája, látta, hogy kezében tartja a helyzet irányítását. Hála Marynek, a magas rangú tisztek gondolatai nyitott könyvként tárultak elé. Úgy érezte, mintha újjászületett volna, és folytatta:
  - Továbbá a hadsereg ellenőrzése is kicsúszik a kezükből: propagandánk aláásta a kormány tekintélyét; a Gelbelexen történt népirtás önöket terheli. Óráik meg vannak számlálva.
Alar és Benelli arcán angyali mosoly terült szét. A tekintélyes urak arca viszont kétségbeesést tükrözött.
  - Honnan van tudomása minderről? - szaladt ki az admirális száján.
  - Sokkal nagyobb hatalmunk van, semmint gondolnák -hazudta Frank.
A szállításügyi miniszter gyorsan visszanyerte önuralmát.
  - Uraim, őrizzük meg nyugalmunkat! Nem azért vagyunk itt, hogy egymást riogassuk, hanem hogy egyetértésre jussunk céljaink elérése érdekében: igazságot szolgáltatni a Carboneriának..: - azzal jóindulatú pillantást vetett Benellire - és átalakítani a kormány vezetőségét, mert sok hibát követett el. - Ekkor barátai felé fordult. Várt, amíg mindenki elgondolkozik szavain, majd folytatta: - A jelenlevők közül, engem is beleértve, senki nem vádolható közvetlenül a vérontásért: valamennyien távol voltunk, és társaságaink, amikor értesültek a helyzetről, ellentétbe kerültek Sorasta elnökkel. Bátran állíthatjuk tehát, hogy tiszta lelkiismerettel cselekedhetünk. Egyébként arra nem is gondolhatnak önök, hogy egyedül hatalomra juthatnak, anélkül hogy a gazdasági világ legalább egy része ne támogatná ügyüket. Ezt a támogatást kívánjuk mi megadni.
  - És cserében meg akarják tartani, sőt növelni kívánják részesedésüket a hatalomból... - tette hozzá Benelli.
  - Mondjuk úgy, hogy épségben meg akarjuk őrizni a jelenlegi politikai rendszer szerkezetét - szögezte le Travers.
  - Tegyük fel, hogy így van - szólt közbe Alar. Végeérhetetlen vita kezdődött, amelyet néhány mondat után Frank már nem tudott követni, annyi élesen különböző és kétértelmű érvelés hangzott el. Az élőlény is úgy érezte, kizárták a diplomáciai játékból, amelyben a szavak és a gondolatok, igazság és hazugság között olyan logikai szálak húzódtak, amelyek csak a legravaszabb és leghozzáértőbb emberek számára követhetők. A Carboneria vezetői viszont elemükben voltak, és aktívan részt vettek a végtelen hosszú vitában. Végre a katona nagy megkönnyebbülésére valaki azt javasolta, tartsanak szünetet. A résztvevők teljesen megfeledkeztek arról, hogy néhány perccel korábban még hajba kaptak, úgy mosolyogtak egymásra, mint régi jó barátok, és csoportokba verődve tovább beszélgettek. Néhány robot lépett be tálcákkal, szép rendben sorakoztak rajtuk italok és különféle ínyencfalatok.
Frank kelletlenül vett el egy pohár italt, és vigyázott, hogy ne távolodjék el túlságosan társaitól. De azok egymás után tűntek el a szomszédos teraszokon. A katona magára maradt Traversszel és egy tábornokkal, akinek nem emlékezett a nevére. Félt, hogy szorult helyzetbe kerül kettejük között, és az élőlényt hívta segítségül.
„Mary, értesítsd Alart, hogy bajban vagyok."
„Azt mondta, ne aggódj" - válaszolta azonnal az élőlény. Miután tisztán látta már a helyzetet, rendkívül könnyedén teremtett kapcsolatot az emberekkel, és már nemcsak a katonával állt érintkezésben.
  - Frank úr, szeret ön vadászni? - kérdezte a szállításügyi miniszter, és karon fogta.
  - Sohasem vadásztam - válaszolta Frank; zavarba hozta ez a közvetlenség.
  - Szolgálati beosztásából azonban tudom, hogy ön kiváló lövész - jelentette ki a magas rangú tiszt.
„Azt is tudja, hogy részeges voltál, fegyelmezetlen és kötekedő alak. 
De ezt nem mondja" - tette hozzá pimaszul Mary.
A kis lény már megbocsátott neki, de kapcsolatuk megváltozott. Inkább bajtársiasság fűzte őket össze, semmint szeretet, és az élőlényhabozás nélkül piszkálta, amikor csak kedve támadt rá. Ez egyáltalán nem volt kellemes, különösen, mert lehetősége volt bármikor behatolni a férfi gondolataiba.
  - Igen, uram, meglehetősen jó lövész voltam - bólintott Frank.
  - Jó, akkor jöjjön ki a teraszra - hívta Travers.
Az újdonsült elnök nem szívesen engedelmeskedett, de hagyta, hogy egy különleges mintákkal díszített függöny mögött rejtőző folyosón át kivezessék egy üres balkonra.
A nap átsütött az ágak és lombok sűrű szövevényén, és finom fények vibráltak a fényes kőpadlón. A három férfi néhány szót váltott az időjárásról, és a korlátnak támaszkodtak. A miniszter elvette a látcsövet, amelyet egy robot nyújtott oda neki, és a látóhatárt kezdte fürkészni.
  - Nem eszményi ez az évszak - állapította meg - de azért még akadnak errefelé vadak.
A tábornok közben egy szekrénykéből kiválasztott néhány puskát, és vizsgálni kezdte a szerkezetüket. Frank tovább kortyolgatta az italát, és élvezte a szép kilátást, de egyre nyugtalanabb lett.
  - Fogja! - mondta a miniszter, és átnyújtott neki egy fegyvert. 
  - Tudja, hogyan kell kezelni?
  - Tudom - válaszolta Frank. 
  - Régi, szúrógolyókkal működő modell, modernizált változatban. Vadászathoz kiváló, mert igen apró lyukakat üt, és így nem teszi tönkre az állat bundáját.
  - Pontosan - erősítette meg a magas rangú tiszt. A miniszter hamarosan észrevett valamit.
  - Megvan! Valami mozgást látok ott, a nádas szélén - jelezte.
Mindhárman megragadták a puskájukat, és a kémlelőnyíláson át figyelni kezdték a jelzett területet. Az apró videonyílások a fegyver csövével egy vonalban az irányzószerkezethez voltak illesztve.
  - Próbáljuk 50-szeres nagyítással - javasolta a tábornok. Miért nem 25-össel? - vágta rá Frank. A játék kezdte szórakoztatni.
  - Legyen 25-szörös, de nincs túl jó szemem - egyezett bele Travers.
Az apró képernyőkön hamarosan megjelent néhány csíkos szőrű, óvatosan előlopakodó állat.
  - Hagyjuk meg vendégünknek a vadat, amely vezeti a csordát - javasolta a miniszter.
Köszönöm - válaszolta a katona.
  - Helyes, akkor hát rajta! - biztatta a tábornok. Három lövés zaja törte meg a hatalmas fa csendjét, és madárraj röppent a magasba. A lövészek egyike sem találta el a célpontot, és a riadt vadállatok megtorpantak, a levegőt szaglászták. Újabb lövések vertek fel porfelhőket körülöttük. 
  - Túlságosan nehéz - tiltakozott Travers. 
  - Nem tudok jól célozni az így beállított nyíláson át. Prédáik ez alatt nagy ugrásokkal menekültek. Egyre nehezebb volt követni őket az apró kémlelőnyíláson keresztül.
  - Ne veszítsük el a bátorságunkat; még hátravan néhány hasznosítható lövedékünk-, figyelmeztette őket Frank. Ez a primitív sport valósággal elbűvölte, és szeretett volna jól szerepelni. Nyugodtan várt, amíg kiválasztott példánya oldalról fordul felé, majd lőtt. A lövés talált: az állat a földre zuhant, nyakán sötét folt jelent meg; nagy nehezen ismét felállt, és patájával konokul kapálta a füvet. A férfi még egyszer rálőtt, és ezzel leterítette.
A társai is eltaláltak egy-egy prédát. Mary azonban észrevette, hogy titokban ötvenszeres nagyításra állították be fegyverük kémlelőnyílásának távcsövét. Visszatértek a terembe, és koccintással ünnepelték meg a sikeres vadászatot.
  - Üljünk le itt - javasolta Travers elégedetten. Várjuk meg, amíg a robotok behozzák az állatok bőrét. Érdekes volt a vadászat? - kérdezte.
  -Igen, nagyon izgalmas - válaszolta Frank.
  - Képzelje, a Szövetség elnökének mondta nemtörődöm hangsúllyal a miniszter - pontosan ilyen villája van, vagy ezer kilométernyire innen.
„Azt akarják neked javasolni, hogy légy a Szövetség elnöke" - közölte Mary, aki állandóan készenlétben állt, hogy beavatkozzék a beszélgetésekbe.
„Ugyan, ne mondj ilyen ostobaságot!" - intette le haragosan a katona.
„Nem ostobaság. Várj csak, majd meglátod" - makacskodott sértődötten a kis halványkék pasztilla. A tábornok jeges itallal teli kelyhet nyújtott át a vendégnek, és folytatta:
  - Az csak egy kis ajándék, amit az egyik kereskedelmi társaságtól kapott a születésnapjára, igazán csekélység ahhoz képest, amit még a munkájáért kap.
  - Nagyon érdekes. Bizonyára roppant boldog ember - mondta az újdonsült carbonaro.
  - Az elnök már túl öreg ahhoz, hogy boldog lehessen - vágta rá Travers. 
  - Azonkívül kábítószert szed.
„Ők is azt szednek" - tette hozzá az élőlény.
„Hadd figyeljek arra, amit mondanak" - szólt rá Frank.
A Szövetség két jelentős személyisége bizalmaskodva hajolt felé, és terveiket kezdték fejtegetni. Egymás után beszéltek, egyre halkabban, míg már csak fojtott suttogásuk hallatszott.
  - Gondolja át alaposan: olyan megbízás ez, ami öt évre szól, óriási hatalommal jár. Minden a keze ügyében van. És megkapná a mi gazdasági támogatásunkat, továbbá a saját szervezetéét is - fejezte be mély sóhajtással Travers.
  - Nem nagyon értek a politikához - mondta gunyorosan a katona. 
  - De képtelenségnek tartom ajánlataikat. A tábornok jóindulatúan csóválta a fejét.
  - A nép magát hősnek tartja, mi bizalmi emberünknek tekintjük, a Carboneria vezetőjéül választotta. Fiacskám, maga minden ütőkártyát a kezében tart, hogy történelmi személyiséggé váljék.
  - Azt akarják talán, hogy eláruljam a társaimat? - kérdezte Frank naiv mosollyal.
  - Micsoda nagy szavak! Egyszerűen csak ajánlatot tettünk. Nem kell mindig mindenben rossz szándékot látni. - A miniszter szeme apró résnyire szűkült, abból semmit nem lehetett kiolvasni. 
  - Közülünk senki sem csaló gazember... no de egyikünk sem szent.
„Jön valaki, aki szerintük segít majd neked a gondolkodásban" - szólt közbe Mary.
Lágy, finom illat árasztotta el a termet. A szállításügyi miniszter lassan megfordult, majd sugárzó mosollyal tárta ki a karját.
  - Drágám, micsoda véletlen! Hát maga itt van?
Frank is megfordult. Gondolatban megfogalmazott egy sor cifra bókot, amelyeket azonban ebben a környezetben úgysem, mert volna hangosan kimondani. Felismerte az épp belépő fiatal nőt. Számtalanszor látta már a háromdimenziós képernyőkön. A fiatal agglegények számára készült képeslapok az egekig magasztalták szépségét, szexuális vonz erejét, de ez semmiség volt a valósághoz képest. A férfiak bámulatához hozzászokott színésznő mosolyogva várt a pillantások kereszttüzében, majd elegáns mozgással a három férfihoz lépett.
  - Miniszter úr - csipogta -, hallottam a lövéseket, és gondoltam, eljövök, megnézem a zsákmányt. Tudom, hogy ön kiváló vadász.
  - Elke, engedje meg, hogy bemutassam Contaor tábornok urat - mondta Travers. 
  - Ennek a fiatalembernek azonban a névtelenség homályába kell burkolóznia. Államtitok, bizonyára megérti... De biztosíthatom, hogy igen jelentós személyiség lesz majd belőle.
   - A katonához fordult, majd folytatta: - Ön valószínűleg ismeri már Elke Star kisasszonyt, színésznő és táncosnő: az én, vagyis a mi kedves vendégünk.
  - Üdvözlöm, Mister X. - szólt a nő. - Hogy ment a vadászat?
Frankét elkápráztatta az áttetsző ruhás tökéletes női test bubája. Elke Star ezüstszálakból szőtt tunikát viselt, ez vékony, színesen csillámló kalitkába burkolta.
„Ne légy hülye - tiltakozott Mary dühösen, amikor a férfi szexuális fantaziálásokba feledkező gondolataiban olvasott. 
  - Vigyázz, meg akarnak zavarni, félrevezetnek. Azt hiszik, könnyű zsákmány leszel."
„Ha ezzel a lánnyal lefeküdni egyértelmű azzal, hogy félrevezetnek - vágta rá Frank - én azt sem bánom." Az élőlény nagyon mérgesen válaszolt:
„Ez a lány kurva. Csak az érdekli, hogy bezsebelje a pénzt, amit felajánlottak neki, ha sikerül téged az érdekeiknek megnyernie. Ne mondd nekem, hogy azt akarod..." A katona nem hallgatott rá. Viszonozta a színésznő mosolyát, és válaszolt a kérdésére:
  - A vadászat? Egész jól ment. Sajnos, arra mindig nagyon kevés idő jut.
  - Értem, értem - mondta gunyoros pillantással a nő. 
  - A politikai feladatok... Nem tudom, mi jót találnak maguk, férfiak a politikában. Mintha nem volnának izgalmasabb dolgok, amelyekkel, teljes odaadással foglalkozhatnának...
  - De mennyire hogy vannak! - szaladt ki Frank száján.
Az élőlény heves helytelenítéssel fogadta ezt a kijelentését.
Úgy látszott, Elke Star jól szórakozik. Látszólag véletlenül és ösztönösen ringatta csábítóan a testét, mintha valami kellemes társasjátékban venne részt.
  - Nagyszerű! - mondta. 
  - Talán még találkozhatunk később... Csodálatosan szép itt az éjszaka: hat holdból áradnak hihetetlenül sokszínű fények és furcsa mágneses kisugárzások. .. Tudja, hogy az éjszaka harminc órán át tart?
  - Harmincórás éjszaka - ismerte el Frank -, valóban rendkívüli élmény lehet.
  - Most elnézésüket kérem - mondta a színésznő. 
  - Talán zavarom rendkívül fontos munkájukban az urakat.
Lágy könnyedséggel megfordult, gyors, ígéretes pillantást vetett a katonára, és eltávozott.
A három férfi néhány pillanatig némán ült, és élvezettel tekintett a karcsú, tökéletes női alak után, amint eltűnt az ezüstös csillámlás forgatagában. Contaor tábornok kiürítette a poharát.
  - Rendkívüli nő - állapította meg.
  - Miről is beszéltünk éppen? - kérdezte a miniszter.
  - Egy nem túlságosan távoli jövő konkrét képeit vázoltuk fel fiatal barátunknak.
Franket új ambícióinak kibontakozása megbizsergette. Miféle jövendőt tartogatnak számára ezek a hatalomhoz oly közel álló emberek? Olyan jövőt, amely forradalmi átalakulást hozna az ő szerencsétlen zsoldoskatonaként töltött életébe - ez kétségtelen.
  - De azért jobb, ha kiterítjük a kártyákat az asztalra, hangsúlyozta határozottan.
  - Ez a beszéd! Rögtön meglátszik, hogy ön vérbeli katona - dicsérte a tábornok. 
  - Tisztán akar látni, hát arra lesz lehetősége.
  - Sondar úr - kezdte Travers miniszter - nyilvánvaló, hogy a Carboneria a nemes eszméivel együtt se számít sokat. A szervezet elnökének lenni bizonyára nagyon szép és lelkesítő rang. De ha nem áll mögötte valóságos hatalom, igencsak keveset ér. Mi sokkal tekintélyesebb posztot ajánlunk önnek. A válságból, amely bizonyosan kitör, ha Sorastat és munkatársait menesztik, fokozatosan kibontakozik majd a bizalmatlanság a kormány és a Galaxis Szövetség szervezetei iránt. Gyakorlatilag egy olyan világegyetemet kellene majd vezetnünk, amelyik nemkívánatos személyeknek tekint minket. Frank bólintott.
  - És akkor mi történhet? - kérdezte türelmetlenül. Azt szerette volna, ha Travers azonnal a lényegre tér.
  - Mary most is megmutatkoznak elszakadási törekvések több bolygón - magyarázta Travers.     - A különböző intézményeket ért újabb csapás bátorságot és lendületet ad majd az ellenzéknek, és ezúttal bizonyára nem érik be néhány nyilvános tüntetéssel. 
  - Szomorúan sóhajtott majd folytatta: 
  - Tehát voltaképpen katalizátorra van szükségünk, egy új ember személyében, aki fiatal, a tömegek szemében rokonszenves, és egyszerű környezetből származik. 
„Rólam beszél?" - kérdezte magában Frank.
  - Olyan emberre van szükségünk, akinek a keze mindenfajta politikai botránytól tiszta maradt, és lehetőleg körülveszi a hősiesség titokzatos dicsfénye, mint a társadalmi igazságosság lelkes védelmezőjét. Olyan ember kell nekünk, kedves Sondar, aki megszerezheti a jelen történelmi pillanatban a két leghatalmasabb csoport bizalmát és támogatását.
  - Vagyis az önökét és a Carboneriáét? - érdeklődött a katona.
  - Pontosan. Mi magát akarjuk a Galaxis Szövetség elnöki posztján látni. Megvannak hozzá az eszközeink, hogy szándékunkat elérjük anélkül, hogy új választások, kiírásához kellene folyamodnunk. Sondar úr - fejezte be minden szót külön hangsúlyozva a miniszter – rész-szesedést is ajánlunk önnek kereskedelmi társaságaink hasznából. Más szóval: különleges jövőt kínálunk fel önnek. A javaslatoktól elbűvölt és megrészegedett katona Maryt figyelmeztette gondolatban: „Megtiltom, hogy erről a beszélgetésről beszámolj a többieknek. Ez parancs!"
„Frank, valóban el akarod árulni a barátaidat?"
„Egymagam akarok dönteni és szabadon - helyesbített a férfi - bármi legyen is a döntésem."
A halványkék pasztilla nem tiltakozott többé.
„Ahogy kívánod" - egyezett bele, de üzenetében nagy szomorúság érződött.
A katona Travers miniszterhez fordult.
  - Tegyük fel, hogy mérlegelem ajánlatukat. Mit kívánnak tőlem cserébe?
A tábornok válaszolt:
  - A támogatását. Maga, mint a Szövetség vezetője, biztosít nekünk... hogy is mondjam... bizonyos kiváltságokat.
  - Például?
  - Nos hát: a jelenlegi miniszterek közül néhányat le akarunk váltani, de nem akarjuk, hogy kitörjön a forradalom, vagy akár csak forrongás legyen. Éppolyan jól tudja, mint mi, hogy nagy ára van a forradalmaknak, és hosszan tartó gazdasági válságokat okoznak.
Mary makacs pimaszsággal megint jelentkezett: 
„Vigyázz, Frank. Az a szándékuk, hogy bábot csináljanak belőled, és kijátsszanak a konkurrens társaságok ellen."
A katona nem vett tudomást az üzenetről. Újabb kérdéssel fordult a miniszterhez:
  - És ha nemet mondok?
  - Ugyanezeket a javaslatainkat Benelli elé tárjuk - felelte azonnal Travers.
  - Biztosak vagyunk benne, hogy keményebben szívóskodna. De végül ő is csak ember, nem gondolja? Sondar úr, maga nem olyan naiv, amilyennek látszani szeretne. Nagyon is jól tudja, mi az, ami igazán számít az életben. Frank elnézte a végtelen messzeségig terjedő szavannát. Néhány robot éppen hozta a megölt állatok bőrét. Kezdett leszállni az alkony, és a lilás homályban eltünedeztek a bokrok, cserjék árnyai. Hamarosan, ha beköszönt a harminc órán át tartó éjszaka, megjelenik majd az égbolton a hat, színes fényű hold.. .
  - Gondolkodhatom egy percig? - mormolta a katona.
  - Csak, tessék - egyezett bele nyilvánvaló elégedettséggel a miniszter. 
  - De ha megengedi, közlöm a véleményemet: ne kérjen tanácsot a barátaitól. Elképzelheti, milyen választ javasolnának. Más rovására valamennyien puritánok vagyunk, az erkölcs bajnokai. Félórával később a Carboneria és a kereskedelmi társaságok képviselői között a forró vita légkörében folytatódott a megbeszélés. Az üléstermet ismét kiáltások, javaslatok, és ellenjavaslatok lármája töltötte be. Frank megpróbált elszigetelődni, hogy saját gondolataiba merülhessen.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Mire a carbonarik visszatértek a Sixtus IV-re, véget ért az éjszaka, és a bolygórendszer vöröses színű napja felkelőben volt. Roppant kimerültek voltak. A barlang bejáratánál Alexia mosolyogva fogadta őket. Nem ölelte meg Franket, nehogy megbántsa Alar érzékenységét. Csak a kezét szorította meg hosszan, melegen.
  - Hogy sikerült? - kérdezte végigpillantva valamennyiükön.
  - Jól - mondta Benelli. Fáradt sóhajjal vetette magát egy karosszékbe.
  - Újabb győzelmet könyvelhetünk el. Mindez a kis Mary érdeme. Sikerült diadalmaskodnunk fölöttük: feltétlenül megkapjuk támogatásukat. Frank megvárta, amíg mindenki kényelembe helyezkedik, aztán leleplezte az érem másik oldalát.
  - Van valami, amit még nem tudnak - mondta halkan.
  - Felajánlották nekem a Galaxis Szövetség elnöki tisztségét.
  - Állta a rászegeződő hitetlenkedő tekinteteket, és elmesélte, milyen beszélgetést folytatott Traversszel és Contaorral. Csak Elke Starról és a hat holdról nem tett említést.
Alar várta a legizgatottabban, hogy hallja, hogyan végződött a tárgyalás.
  - Elfogadtad? - kérdezte.
  - Gondolkodási időt kértem - válaszolta őszintén a katona.
  - Neked kell határoznod - folytatta a fiatal vezető.
  - És bizonyára nem lesz könnyű dolgod.
  - Hasznotokra lehetek a barikád túlsó oldalán? - kérdezte Frank. Benelli a fejét rázta.
  - A Szövetség elnökeként nagyon nehéz kettős játékot folytatni: olyan ellenőrzéseknek vetnek alá, amelyek lehetetlenné teszik. Kábítószerek és egyéb kellemetes kényszerítő eszközökhöz folyamodnak. Ez természetesen nem zárja ki, hogy jó államférfi váljék belőled. Alarnak igaza van: csak te dönthetsz ebben a kérdésben.
  - Ha Sorasta kiiktatása után átallsz a társaságok oldalára, ellenfelünkké válsz - tette hozzá Alar. 
  - De akkor sem veszítenéd el nagyrabecsülésünket. A katona Alexiát figyelte, a lány viszonozta pillantását, és rámosolygott. Bízott benne, és nem szólalt meg: hagyta, hogy szabadon döntsön. 
„A Sixtus IV-nek egyetlen holdja sincs - gondolta Frank. - Igazán kár!" És csak ezt sajnálta.
- Tartsatok ostobának, de veletek maradok -jelentette ki. Benelli felállt, odalépett hozzá, és ugyanolyan őszinte szívvel ölelte meg, mint azon a napon, amikor először találkoztak. A katona észrevette, hogy a férfi nagyon megöregedett: a börtön és a kemény munka kikezdte hajdani ifjonti erejét. 
„Egy napon majd én is olyan leszek, mint ő - gondolta magában. 
  - Igazán nagy barom vagyok!"
  - Frank - mondta az idős vezető a meghatottságtól elcsukló hangon - amit te ma képes voltál véghezvinni, valószínűleg nem kerül bele a történelemkönyvekbe. De következményei döntő jelentőségűek lehetnek az emberiség, az emberi haladás és a civilizáció számára. Sohasem fogjuk elfelejteni: hálánk állít neked emlékművet. Nagyszerű vezető vagy, a szervezetnek nem volt még nálad méltóbb elnöke. A kis híján napóleoni pályafutást elért férfi nem sokkal később kisétált szerelmével a napfényre. Fiatalok ünneplő tömege gyülekezett köréjük. Megtudták, mi történt, és még mielőtt Frank gunyorosan elháríthatta volna, már fel is emelték a magasba, és diadalmenetben vitték végig a táboron. Ha csak egy órára is, de a galaxis-hadsereg dezertőrje a dicsőség csúcsára jutott: ez az óra véglegesen homályba borította a sokszínű holdak és a varázslatos sivatag emlékét. A háromszögletű piramis belsejében a galaxis parlamenti képviselői járkáltak, hangosan beszélgettek, amíg a miniszterek érkezésére vártak. A rendszer életét irányító bonyolult érdek összefonódások valamennyi képviselője jelen volt: a népi pártok küldöttei szándékosan szerény öltözetben és szerényen félrehúzódva; a szélsőséges ellenzéki mozgalmak fiataljai hóbortos ruhákban, lármázva; az egyházi rendek kivételezett csoportjai papi méltósággal és örökös egyforma mosollyal. A Galaxis Szövetség valamennyi intézményének központja volt ez a monumentális épület, domború falai között most ott sorakoztak egymás mellett egy sokarcú és ellentmondásos világ legkülönfélébb jelenségei. A közönség számára fenntartott erkélysoron Frank társaival együtt izgatottan várakozott. Travers miniszter nagyon bosszúsan fogadta, hogy a katona visszautasította ajánlatát, mégis vállalta, hogy támogatja a szervezetet. Segített nekik abban is, hogy kihallgatást kapjanak a parlamentben. Cserében azt kérte, dolgozzanak ki egy olyan tervet, amely lehetővé teszi, hogy elkerüljék egy veszélyes forradalom kirobbanását. Benelli elfogadta a javaslatot.
  - Az egyetlen mód, hogy elkerüljük a polgárháborút, ha a kormányt a parlamentben támadjuk meg - javasolta az öreg carbonaro. És mindenki meggyőződéssel hitte, hogy igaza van. - Csak a parlament foszthatja meg tisztségétől az elnököt, vagy legalábbis kérheti, hogy helyezzék vád alá. Így eljuthatunk az inkvizíció elé anélkül, hogy fegyvert kellene használnunk, és véres összetűzésekre kerülne sor a lakosság körében.
A szervezet mégis felkészült a harcra. Staben admirális megígérte, hogy flottája támogatja őket, és Travers kereskedelmi társaságai hadi űrhajókat szállítottak neki, s felvonultak a világűr legjelentősebb stratégiai támaszpontjaira, készen arra, hogy heves ellenállás esetén teljes súllyal bevessék magukat a harcba. Ezalatt fiatal carbonarik seregei szivárogtak be a városokba, hogy széles körű propagandamunkát fejtsenek ki a lakosság körében, megmagyarázzák az embereknek, mi készül.
  - Jön Sorasta elnök - mormolta Alexia.
Frank kihajolt az erkélyen, hogy jobban lássa. Figyelmesen megnézte a férfit, akinek majdnem a riválisa lett. Megpróbált gyűlöletet érezni iránta. Hiába: csak tekintélyes idegennek látta. Még csak ellenszenvet vagy irigységet sem keltett benne.
Sorasta kortalannak látszott a rafinált és észrevehetetlen kozmetikai kezelés következtében. Elegáns, férfias léptekkel közeledett, munkatársaitól körülvéve, akik nem kevésbé látszottak megindultnak, mint ő maga. A szállításügyi miniszter haladt közvetlenül mögötte, most egészen másnak tűnt, mint ahogy Frank ismerte: arca már nem volt vörös és feszült, inkább mintha valamiféle fennkölt és bölcs, szinte prófétai kifejezés áradt volna szét rajta.
  - A hajuk tövéig át vannak itatva kábítószerrel! – kiáltott fel Benelli.
  - Még a gondolat is megalázó, hogy ők az egész emberiség legfőbb képviselői! - jegyezte meg Alar. A kormány tagjai helyet foglaltak a terem közepén álló márványemelvényen. Amikor mindannyian leültek, a szerkezet felemelkedett, mígnem a lépcsősorok fölé került, amelyeken a parlamenti képviselők ültek: ez azt a célt szolgálta, hogy mind fizikailag, mind morálisan bizonyítsák a Szövetség sorsát kezükben tartó emberek felsőbbrendűségét.
  - Megadjuk a szót a kiváló Staphan Borey úrnak, a Mircado V. képviselőjének - jelentette be a tömeg morajlását túlkiáltva egy mély hang. A szónok a terem közepére lépett, és beszélni kezdett. A szónoklatban mézesmázos hangon dicsőítették az elnökséget; beszédébe olykor-olykor becsempészett egy-egy jelentéktelen kérelmet. Frank nehezen tudta követni, és hamarosan elege is lett belőle. Unatkozva fordult Alexiához. Egy pillanatig egymás szemébe néztek, nem szóltak. A lány mosolygott.
  - Unatkozol? - kérdezte.
  - Meglehetősen - ismerte el a katona. - Mikor szólal fel Travers embere?
  - Egy óra múlva.
  - Menjünk ki egy kicsit, járkáljunk egyet - javasolta a férfi.
  - De nem késsük le esetleg azt a percet, amikor mi kerülünk sorra?
  - Nem, Mary mindig közli velünk, mi, a helyzet. Gyere. A majdnem egészen üres folyosón két, operatőrnek öltözött fiatalember álldogált. Halkan beszélgettek egy sarokban.
  - A mi embereink - nyugtatta meg a lányt a katona. - Lehetetlenség fegyvert behozni ide a palotába, de ők a kezüket is megfelelően tudják használni.
  - Gondolod, hogy Travers esetleg elárul bennünket? -kérdezte Alexia.
  - Mary biztosra veszi, hogy nem - közölte Frank. 
  - De azért jobb, ha felkészülünk minden eshetőségre.
  - Bárcsak már vége lenne! Elegem van abból, hogy olyan ritkán látlak. És már nagyon régen nem szeretkeztünk... -mondta Alexia.
  - Ejnye... ejnye! Hát illik az ilyen beszéd egy carbonarilányhoz? - tréfálkozott a férfi boldogan, annak ellenére, hogy nagyon ideges volt.
  - Igen, igazad van. De látod, nemcsak te változtál meg. Lehet, hogy helytelen, de azt veszem észre, hogy mindaz, amit átélünk, és amit teszünk, átalakul, változik, nem olyan, amilyennek eleinte képzeltem. Benelli például: nem sokkal az után, hogy te visszautasítottad az ajánlatot, ő beleegyezett, hogy a Galaxis Szövetség elnöke legyen. Lehet, hogy ostobaság, de én ezt árulásnak tekintem.
  - Tudod, hogy jobb így - szögezte le Frank. 
  - Valakinek be kell töltenie az elnöki tisztséget. És Travers, hogy visszaszerezze a nép bizalmát, azt akarta, hogy egy carbonaro legyen az elnök. A lány gyöngédségre vágyva simult hozzá.
  - Kezdek félni - sóhajtotta.
  - Ha ez megvigasztal - mondta a katona 
  - Tudd meg, hogy nekem már jó ideje elegem van az egészből.
Magához ölelte a lányt. Alexia bőréből, hajából friss, természetes illat áradt. Miközben simogatta, Frank arra gondolt, hogy képtelen lett volna másfajta életet élni, mint ezt, amit választott, a lány oldalán. Abban a pillanatban megjelent Alar. Egy másodpercig megtorpant a lépcső tetején, habozott, hogy visszaforduljon-e. Aztán észrevette, hogy már meglátták, és kilépett a folyosóra. Tiszta tekintete elsötétült a szomorúságtól. Alexia mindig nagy zavarban volt Alar jelenlétében. Szinte bűntudatosan bontakozott ki Frank karjából.
  - Bocsássatok meg - mormolta az ifjú vezető. 
  - Benelli aggódott, mert nem látott titeket a teremben.
  - Nincs miért elnézést kérned - mosolygott rá a lány.
„Olyan ez, akár egy színjáték - gondolta Frank. Úgy érezte, kirekesztették a párbeszédből. - Kezdek féltékeny lenni."
  - Hamarosan te következel - szólt Alar Alexiához. - Úgy érzed, készen állsz?
  - Úgy érzem, nyugtalan vagyok.
  - Nagy kavarodás lesz. Valószínűleg szem elől veszítjük egymást. De mi hárman olyan sok időt töltöttünk együtt -tette hozzá. Izgatott volt, alig tudott beszélni. 
  - Próbáljunk majd találkozni valamikor... Elvégre kicsi a világegyetem.
  - Mindent elkövetünk, hogy találkozzunk - ígérte Alexia.
  - Igen, persze, erre biztosan számíthatsz - helyeselt Frank.
  - Hát akkor sok szerencsét! - Alar barátságosan intett, és gyorsan eltűnt.
  - Sajnálom őt - mondta a lány. 
  - Nagyon szeretett engem, tudom. Ki tudja, ha nem találkozom veled...
  - Most csak magunkra gondoljunk - vágott a szavába Frank. 
  - Túlságosan önző vagyok, semhogy így vesztegessem az időt.
És nagyon kevés időnk van már csak. Megcsókolták egymást. Egy pillanatig szorosan egymáshoz simulva álltak. Azután visszatértek a helyükre, a háromszögletű terembe.
A soron következő szónok épp lefelé lépdelt a munkások és a képviselői számára fenntartott padsorok közül. Pimasz hivalkodással, köszönés nélkül haladt el a kormány tagjai előtt, és párthíveinek jellegzetes gesztusával szétnyitotta az ingét, megmutatva meztelen mellkasát.
- Pojáca!
Az ellenkező oldalról harsant fel a kiáltás, de több hang nem csatlakozott hozzá.
- Kolléga urak, barátaink és ellenségeink oly sok politikai csatározásban, jelenlevő és távollevő bajtársak - kezdte szónoklatát a munkások képviselője.
Széles mozdulattal mutatott az üres, egykor a carbonarik számára fenntartott helyekre. Ezt a váratlan bevezetőt fojtott moraj követte. Aztán ismét csend lett.
- Az igazság az egyetlen egyetemes istenség, amelyet minden ember elismer és tisztel, bármilyen vallási vagy társadalmi réteghez tartozik is - folytatta a képviselő. 
- Az egyetlen bálvány, amelynek oltárán még ma sem csupán üres szavakból mutatnak be áldozatokat, hanem embereket, eszméket, reménységeket, életeket is feláldoznak érte. Amikor azonban ezt az oltárt ártatlanok vére áztatja, a bálvány haragja ránk zúdul, lecsap mindenüvé, nem engedi, hogy munkánk gyümölcsöző legyen, és testvérgyilkos háborúkat robbant ki. A jóvá nem tett bűn egyre növekszik, szerteárad, mindent bemocskol, mígnem könyörtelenül újabb, még nagyobb és egyre elkerülhetetlenebb áldozatokat is követel. Ma úgy szólok hozzátok, mint az igazság istennőjének papja: szavaimban rejtőzik a tőr, amely kérlel-hetetlenül lecsap mindazokra, akik vétkeztek ellene. A ti feladatotok, kollégák, elérni, 
hogy az áldozati oltárra az igazi bűnösöket hurcolják, hogy csak ők bűnhődjenek. 
  - Csend. 
 - Hosszú idő telt el azóta, hogy politikai rendszerünk egyik fiatal és legaktívabb tagját árulással vádolták, és mi láttuk, hogyan állnak feddhetetlen, kiváló személyek a Legfelső Bíróság előtt a vádlottak padján... Azt kiáltották, hogy ártatlanok, de elmarasztalták őket. És mi beletörődtünk az ítéletbe. Az Inkvizítor nem tévedhet, gondoltuk. De... de az ügy ezzel nem ért véget. Néhány személy különös módon eltűnt, különös szóbeszédek keltek szárnyra, különös módon nehézségek keletkeztek világegyetemünk némely zónáinak közlekedésében, és végezetül különös módon ismeretlen banditák megtámadtak egy állami börtönt. Ismétlem, különös módon, mert a mi szeretett elnökünk szerint mindez soha nem történt meg: ezért tehát fölöttébb különös. Ma azonban szerény szavaimmal, kedves kollégák, szeretném leleplezni azt a pontot, amely körül a kegyetlenkedések szennyes spirálvonala pörög, tragikus rajzolat, még nem látjuk tisztán a körvonalait, de ahhoz már eleget tudunk róla, hogy így kiáltsatok, és remélem, fel is kiált mindenki: szégyen! A képviselő száraz, hivatásos szónoki hangja volt az egyetlen zaj, amely a hatalmas épületben uralkodó csendet megtörte.
  - Gelbelex! - kiáltotta az ember teli torokból. 
  - Gelbelex mindennek a kulcsa: ezt a nevet a per folyamán igyekeztek sietve elfeledtetni, de ma kérlelhetetlen elevenséggel bontakozik ki újra előttünk, mint a bosszú, a becsület, az igazság jelképe. Gelbelex, elnök úr, a bolygó, amelyen nincsen élet, amelyből hatalmas mennyiségben tör fel az antimatéria, hadseregünk VII. Flottája megszálló alakulatának névtelen sírboltja, ez a mocskos támadás, amely megmentette önt a vesztőhelytől. 
A Carboneria azért bűnhődött, mert nem voltak tanúi, a tanúkat önök semmisítették meg. 
Ma azonban a hazugság füstködéből kiemelkedve két személy, két mártír, két hős tartja fel vádlón az ujját, és önre mutat, elnök úr. Saját szemükkel látták, és készek tanúskodni. Egyikük itt van köztünk, a másik a biztonság kedvéért majd a per megfelelő pillanatában jelenik meg, a peren, amely az ön sorsát megpecsételi. Utolsó szavai óriási lármába fulladtak: ellenzékiek és kormánypártiak egyaránt felállva kiáltoztak. Az Állam elnökét remegés rázta, emelvényén belekapaszkodott a korlátba, és dühödten nézett a szónokló képviselőre.
  - Nem igaz! Nem igaz! - kiáltotta Sorasta, de senki nem figyelt rá.
A szónok megvárta, amíg elül a lárma. Aztán folytatta:
  - Szólítom Alexia Colbertet, aki a Gelbelexen tartózkodott a támadás idején, és tanúja volt a megsemmisítésének. Nagyon fontos, hogy mindenki lássa őt, és hallják a hangját, senki ne gondolhassa, hogy el lehet őt tüntetni...
A lány a szónoki emelvényre lépett, és megállt a képviselő oldalán.
  - Valamennyien tanúsíthatják, hogy él - folytatta a képviselő. 
  - És élve kell az Inkvizíció palotájába eljutnia.
A zűrzavar a tetőfokára hágott. A szolgálatot teljesítő robotok csak nagy nehézségek árán tudták bent tartani szektoraikban a hírneves vagy névtelen személyiségeket, akik mind kifelé tülekedtek.
Sorasta elnök szinte fejét vesztve, tomboló haraggal fordult a miniszterekhez.
  - Ki pénzelte le ezt a rágalmazót?! - dühöngött. 
  - Ki pénzelte le?!
Sok, talán még az Állam elnökénél is rémültebb miniszter határozottan elhárított magától minden felelősséget. Travers viszont nyájas, szinte provokáló nyugalommal kérdezte:
  - De hát ezt az Alexia Colbertet nem semmisítették meg? 
     Sorasta hisztérikusan rázta az öklét.
  - Maga elárult engem! Maga, Travers, maga...
  - Ha itt valaki árulást követett el, excellenciás uram, az ön! - vágott vissza a szállításügyi miniszter. Ami pedig magukat illeti, tisztelt kollégák, jobb lenne, ha végre észhez térnének. Minden irányból ömlik a csónakba a víz: aki nem ugrik ki most, az elsüllyed.
A társaságok egyik képviselője zavartan körülnézett.
  - Értesíteni kell kereskedelmi szervezeteinket - mondta.
  - Én nem voltam ott a megbeszélésen, ahol határozatot hoztak a Gelbelexszel kapcsolatosan, - sietett hozzátenni egy másik miniszter. 
  - Szeretnék a társaimmal tanácskozni.
  - Nincs vesztegetni való időnk - figyelmeztette őket Travers. 
  - Azok az urak odalent néhány embernek fejét akarják venni, méghozzá azonnal.
Van Lee tábornok siránkozó hangja hallatszott:
   - Én ott voltam... de nem akartam... Nem értettem egyet!
A kereskedelmi űrhajózás minisztere, a kevesek egyike, aki még nem vesztette el az idegei fölött az uralmát, Travershez fordult.
  - Mennyi lesz a veszteségünk, ha veled tartunk?
  - Most nem bocsátkozhatom részletekbe, de azt hiszem, mindannyian csak nyerhetünk az ügyön.
  - És a carbonarik, ők mit csinálnak majd?
  - Boldogok lesznek, hogy bekerülnek a kormányba a vád alá helyezett miniszterek helyére 
  - közölte Travers. 
  - Benelli lesz a Szövetség elnöke. Nem eszményi megoldás, de egy év múlva választások lesznek. Időközben sok minden megváltozhat.
Néhány perc múlva a miniszterek többsége egységbe tömörült, hogy vádat emeljen Sorasta ellen. Egy száraz elektronikus hang kiadta a parancsot, és három robot, lépett a terembe. Elhelyezkedtek az elnök előtt, aki összeomolva, homályos tekintettel meredt rájuk. A parlament megszavazta a leváltását. Amikor kihirdették az eltávolítására vonatkozó határozatot, a robotok megragadták, és kivezették a teremből. Minden akaraterő elszállt belőle, Sorasta nem tanúsított ellenállást. Benelli visszament régi helyére, a képviselők közé.
Frank nem volt jelen a parlamenti ülés berekesztésén. Ifjú katonáinak védelme alatt felszállt egy űrhajóra. Az utazás végcélja az ismert világegyetem legszélén egy távoli kisbolygó volt. Ezen a messzi, magányos, mindenfajta váratlan támadástól védett helyen kellett megvárnia, hogy a per elkezdődjék. Az űrcirkáló épp induláshoz készült már. 
  „Tehát az ügy véget ért?" - kérdezte a kis halványkék pasztilla.
  „Azt hiszem, igen, kicsikém. Győztünk." 
  „És te feleségül veszed Alexiát?" 
  „Igen. Ha beleegyezik, természetesen." 
  „Akkor én magamra maradok."
  „Nem, velünk jössz. A tudósok majd tanulmányoznak téged... Esetleg lehetséges lesz, hogy szaporodjál. A genetika sok mindent el tud érni már manapság."
  „De én nem akarom, hogy tudósok tanulmányozzanak." 
  „Ahogy kívánod. Én a te érdekedben mondtam ezt." 
  „Frank, nagyon szereted Alexiát?"
  „persze. Egyébként ezt nem nehéz kiolvasnod a gondolataimból."
Mary most néhány percig nem hallatott magáról. Aztán ismét behatolt a férfi gondolataiba.
  „Alexia viszont egyáltalán nem szeret téged" - közölte az élőlény, valósággal szótagokra bontva az agyi impulzusokat. Frank úgy érezte, hogy nagy mélységbe zuhan. Egy pillanatra minden eltűnt a sötétségben. Csak szívének heves dobbanásait érezte.
  „Hazudsz, ugye? Féltékeny vagy!" - sikerült végre megfogalmaznia gondolatát.
  „Nem, ez az igazság - válaszolta az élőlény. - Ő bízott meg azzal, hogy közöljem veled, amikor már messze járunk. Mindent csak azért csinált, hogy a Carboneriát segítse. Szükségük volt rád. Nem veszíthették el a támogatásodat."
A katonában a rémület és a hitetlenkedés keveredett nyomasztó érzések tömegévé:
  „És te sosem szóltál erről?"
  „Most szólok..." Mintha homályosabbá váltak volna az élőlény gondolati közlései. 
Gyors átalakulás ment végbe benne. Mary hirtelen elvesztette hetyke modorát. Elkomorodott.  „Én bosszút akartam állni szétrombolt világomért!"
„Azt hiszem, komolyan azt csinálod."
„Valóban. Attól a naptól, hogy megtudtam az igazságot, 
Alexia pártján állok. A Carboneriával tartok. 
  - Semmiféle izgalom nem zavarta a Gelbelex-beli élőlény gondolatainak folyamát. 
  - Ebben a percben sem vagyok veled. Nagyon távol vagyok... Benellinek szüksége van rám."
Frank megborzongott. Gyors mozdulatokkal kutatott a zsebeiben,
de nem találta a halványkék pasztillát.
  „Gazemberek!" - tiltakozott gondolatban.
  „Bocsáss meg nekem, Frank. És minden jót!"
  „Gazemberek!" - gondolta ismét a férfi. 
Aztán dühödten, hangosan is ezt a szót kiáltotta: - Gazemberek!
Útitársai körülvették, kíváncsian bámultak rá. Egy ifjú carbonaro odalépett hozzá.
  - Főnök, mi bajod? Rosszul vagy?
Frank a fájdalomtól kábultan nem is hallotta. Üres tekintettel,, fogát csikorgatva, a haragtól szinte elkékült arccal bámult maga elé a semmibe. Aztán lassan, nagyon lassan magához tért. Beletörődéssel gondolt arra, hogy szerepét eljátszotta. Most már lehullt a függöny a lelkében, és Frank Sondar ismét olyan emberré vált, amilyen azelőtt volt.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

  - 128-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 128-as osztag bevetéshez a zsiliptérbe...
Frank fáradt mozdulattal vetette vállára katonai zsákját, és besorakozott a többiek közé, egy sovány, riadt képű fiú mellé. Ő volt a társa, de a legkevésbé sem emlékeztette a lomha és pocakos Leóra. Kölcsönösen ellenőrizték egymás felszerelését: a rádió adó-vevőt, az álcázó szkafandert, a felső nyílással ellátott sisakot. Minden rendben volt.
  - Ezúttal kik a lázadók? - kérdezte egy katona.
  - A Sixtus-beliek - válaszolta egy társa. 
  - Nem tetszik nekik a legutóbbi adóemelés.
  - Micsoda idők! Az az átkozott antimatéria-felhő megháromszorozza az űrközlekedés költségeit. Így aztán minden bolygó a maga módján akarja a problémákat megoldani. Önkormányzatot követelnek.
  - Számunkra valamikor minden egyszerűbb volt - állapította meg egy veterán harcos. 
  - Nem emberi és szinte fegyvertelen népek ellen harcoltunk, nagy csomó zsákmányt szereztünk, azzal kész is volt az egész. Ma viszont egyre gyakrabban kockáztatjuk, hogy otthagyjuk a bőrünket. És egyre kisebb a nyereség is. Azok a fattyúk mindent elrejtenek!
  - Hát aztán, ki kényszeríttet, hogy ezt a foglalkozást válaszd? - kuncogott valaki.
  - Magam is ezen töprengek, de azt hiszem, nem tudok rá választ.
  - 129-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe, 129-es osztag bevetéshez a zsiliptérbe!
  - Frank, azon igyekezz, hogy meg ne öljenek. Hat ronggyal tartozol.
  - Menj a pokolba! - mordult rá Frank, és teljes figyelemmel vizsgálta tovább a puskáját.
A társai nevettek.
Belépett a parancsnok, egy pelyhedző állú fiatal főhadnagy.
  -Vigyázz! - hangzott fel az őrmester vezényszava. Mindenki vigyázzba vágta magát.
  - Rajta, fiúk! - biztatta őket az ifjú főhadnagy. - Mi következünk. 
Az utasítások a szokásosak. Az első három órában nem ejtünk foglyokat. 
Csak lőni és kész. Alapos tisztogatással kell rendre tanítanunk a lázadó Sixtus-belieket.
A tisztecske nyugtalannak látszott. Ez volt az első bevetése, és könnyen meg lehetett állapítani, milyen tapasztalatlan. Határozatlanul, erélytelenül csendültek ajkán a szavak. A Szövetség bolygóin folytonosan kirobbanó lázadások megritkították a harcosok sorait. Alig maradtak tisztek. Frank osztagának több mint kétharmada újoncokból állt.
A katonák felsorakozva kivonultak, és elfoglalták helyüket a légi járművön. Frank társával a kijárati ajtó mellé helyezkedett, a légvédelem tüzelése ellen ez volt a legbiztonságosabb pont. Minden egyes támadás egyre veszedelmesebbé vált.
  - Csatarendbe sorakozva szállunk majd ki, tehát maradjunk látótávolságnyira egymástól! 
  - parancsolta az osztag vezetője.
A pilóta hirtelen a katonákhoz fordult.
  - Vigyázat! Ellenséges űrhajók indulnak támadásra ellenünk!
A fiatal főhadnagy elsápadt; de aztán erőt vett magán.
  - Nem lehet, hogy a mi véderőnk gépei azok? - reménykedett.
  - Szerintem biztosan nem - válaszolta a pilóta.
  - Ellenünk jönnek. Kapaszkodjatok erősen! Megpróbálkozom egy zuhanórepüléssel.
Végtelen lassúsággal teltek a másodpercek. A katonák néma csöndben várták a végzetes összeütközést. A rakéta gyorsan szállt a bolygó felé, és bent a hőmérséklet érzékelhetően növekedett.
  - Végünk! - mormolta valaki.
  - Csend! - kiáltotta a főhadnagy. Hangját lövéssorozat kísérte.
  - Sixtus-beli űrrepülőgépek! Ugye, megmondtam én... -szólt a pilóta. 
  - Eltalálták az előttünk haladó harci gépeket.
  - De úgy látszik, nem folytatják - mondta a főhadnagy. 
  - Ez azt jelenti, hogy már lőtávolságnyira vagyunk a Sixtus-beliek tüzérségétől. 
  - A fiatal tiszt felemelte a karját. 
  - Az űrhajó elhagyására készen állni!
  - De szitává lőnek bennünket! - tiltakozott az egyik katona. 
  - Miért nem menekülünk el innen?
  - Csend legyen! A támadás folytatódik. Ajtót kinyitni öt másodperc múlva. Öt, négy, három.,. Frank ugráshoz készült. Abban a pillanatban a félelemnél erősebb volt benne a kíváncsiság, hogy megtudja: a bolygó melyik pontjára kerül. Úgy gondolta, izgalmat kellene éreznie, amikor most viszontlátja nagy ábrándjának kis világát. 
De nem érzett semmit: a Sixtus IV ugyanolyan bolygó volt, mint a többi.
  - Ugrás!
Fény, napsütés, zöld növényzet. Frank is kiugrott. Nem, nem ismerte fel azokat a tájakat. Bár ahogy figyelmesebben megnézte, azok a dombok ott a távolban, talán arrafelé lehet az a hely, ahol felrobbantotta a rendőrségi űrautót... Mennyi idő is telt el azóta? Egy év, kettő, talán három... De semmi jelentősége: minden elmúlt, mindent elfelejtett már.
Az osztag tágas, növényzettel borított vidék felé ereszkedett alá. Itt-ott néhány kis lakott terület bukkant élő a megművelt földek közül. Azonnal megkezdődött a harc az inváziós csapatok és a helybeli katonaság között. Váratlanul törtek fel a robbanások, vörös és narancsszínű virágformában bontakoztak ki a tüzek, azután rögtön el is hervadtak az immár sűrű szürke füstben. A Sixtus-beliek ellenállása hevesebb és szervezettebb volt, mint amilyenre számítottak. Frank recsegő hangot hallott fülhallgatójában:
  - Az első támadó hullámot visszaverték. Igyekezzetek kitartani.
„Rosszul áll a szénánk" - gondolta a katona. Széles kanyarokat leírva repült az antigravitációs övvel kormányozva magát, hogy kikerülje az eget nyaldosó lángokat. Még lejjebb ereszkedett; társa csendben követte. A fiú csak néhány perc múlva vette észre, hogy áthaladnak a csapatuk számára kijelölt terület határán.
  - Hé, barátom - kiáltotta 
  - Eltévesztettük az irányt! Frank azonnal válaszolt:
  - Vedd úgy, hogy elromlott a rádió. 
Ha menteni akarod a bőrödet, maradj szorosan a nyomomban.
  - De észrevehetik, hogy eltértünk a kijelölt úttól!
  - Ne aggódj. Még mindig nem érted, hogy megtévesztjük őket?
A hadi űrhajó hirtelen felrobbant a magasban, a fejük fölött, ez megerősítette a szavait. A Sixtus-beli légelhárítás teljes lendülettel harcolt. Sebesen repülték lefelé egy terület irányába, ahová még nem ért el a tűz. Szinte érintették a talajt, majd egészen alacsonyan szálltak a fák lombkoronája fölött. Kertek és bevetett földek maradtak el mögöttük. Frank és a társa a sűrű növényzet mögött keresett menedéket, majd a szűk ösvények között bujkáltak. Egy pillanatra megtorpantak egy fal mellett, amely egy villa körül húzódott. 
  - Odamegyünk a hegyeken túlra - közölte Frank egy magaslat felé mutatva a láthatár szélén.
  - De az legalább kétórányi út - ellenkezett a társa.
  - Nem vagy köteles engem követni. Én megyek. Semmi kedvem tovább harcolni.
  - Veled megyek - egyezett bele a fiú. - Egyedül úgysem tudnám, mihez kezdjek itt.
Átrepültek az utolsó dombokon, felfelé szálltak a meredek, havas sziklák fölé, és végül, soha véget nem érőnek tetsző idő után, elérték az erdőt. Ez volt a célpont, amit Frank megjelölt. A fák ugyanolyanok voltak, mint régen, és a katona könnyen felismerte az egykor oly kedves környéket.
  - Itt biztonságban vagyunk - jelentette ki. - Egyszer már jártam erre.
  - Civil emberként?
  - Igen, mondjuk, hogy civil emberként...
Társa idegesen letépett egy faágat, és a leveleket morzsolgatta.
  - Jobb, ha nem mozdulunk, hanem megvárjuk a következő támadási hullámokat - mormolta.   - Hogy lehetséges, hogy errefelé nem bombáznak?
  - Nem lakott vidék ez. Nem érdemes - magyarázta Frank. Az erdőben mentek előre, csak olykor-olykor használták az antigravitációs övet. A barlang is éppen olyan volt, amilyennek utoljára látta. Csak a növényzet lett sűrűbb, bujább körülötte, annyira, hogy elzárta a bejáratot. A bokrok-fák ágai között repülve odaért. Belépett. Minden olyan hirtelen történt, hogy Franknek egy gondolatnyi ideje sem maradt. Ők voltak odabent! Andreas, a robotinas fegyvert viselt. Már-már rálőtt, de a katona gyorsabb volt, és elsőnek tüzelt. Colbert úr magához ölelte a feleségét, és várta a halált. Alexia viszont fel sem pillantott: ülve maradt, és tovább olvasta a könyvet, amelyet a kezében tartott. Colberték jól tudták, hogyan viselkednek a Szövetség csapatai. Néhány pillanat múlva szinte döbbenten ébredtek tudatára, hogy még élnek. Frank mögött társa is belépett a barlangba. Amikor a kis családot megpillantotta, felemelte a puskáját.
  - Állj! - parancsolta Frank. Tompa fájdalom kezdte gyötörni. Türelmesen és aprólékosan végiggondolta a múltban átélt minden szenvedését. Aztán lassan leemelte az arcát, elfedő sisakot. Colberték azonnal felismerték.
  - Te vagy az? - suttogták mélységes döbbenettel.
Erre a hangra Alexia felpillantott. A könyv kihullott a kezéből, és tágra nyílt szemmel bámulta az elé táruló látványt, amelyről még nem merte elhinni, hogy valóság.
  - Frank? - mondta szinte hangtalanul.
  - Üdv mindenkinek! - sziszegte a Carboneria egykori elnöke. 
  - Őszintén reméltem, hogy találkozom önökkel, tisztelt Colbert család.
Alexia magához tért döbbent, hitetlenkedő ámulatából.
  - Visszatértél a hadseregbe! - kiáltott fel. - Tehát ott rejtőztél el...
Mindig is a hadsereg volt az én otthonom - közölte gúnyosan Frank.
  - És én milyen sokáig kerestelek... - mondta a lány. Nagy könnycseppek csillogtak a szempilláin: furcsa könnyek voltak, nem olyanok, amilyeneket a félelem csal ki abból, aki tudja, hogy régi vétkéért kell fizetnie. Frank megdöbbent, hogy a lányt sírni látja, és igyekezett nem gondolni arra, hogy egyszer régen, egy múltba tűnt napon ugyancsak könnyek tartották őt vissza itt ezen a helyen. Alexia meg sem törölte a szemét.
  - Ugye Mary vett rá, hogy elmenj?
  - Mi köze ehhez Marynek? - kérdezte durva hangon a katona. 
    Egyre kevésbé érezte már a bosszú édes ízét.
  - Te nem tudsz semmiről? - kérdezte a lány. - Gondoltam.
  - Miről kellene tudnom?! - kiáltotta ingerülten a férfi. -Halljam, beszélj!
  - Mary mindannyiunkat elárult - magyarázta a lány. 
  - Segített Traversnek, hogy hatalomra jusson. Meggyilkoltatta Benellit. Kirobbantatta a polgárháborút. 
  - Annak a kis halványkék pasztillának sikerült ilyen pokoli zűrzavart támasztania?
  - Igen, Frank. Az az élőlény szörnyeteg. Bosszút akar állni az egész emberiségen. Félelmetes, micsoda kegyetlenkedéseket tud elszabadítani telepatikus képességeivel!
Frank elvesztette biztonságérzetét.
  - Azt akarod mondani talán, hogy hazudott?
  - Igen. Nem tudom, mit hitetett el veled, és azt sem, hogy te miért mentél el. De biztos vagyok benne, hogy Mary vett rá arra, hogy így döntsék Bosszút, akar állni Gelbelexért.
Frank körül elsüllyedt a világ. Rámeredt a lányra, akit valamikor szeretett, aztán a társára nézett, majd a barlang sötét boltíves mennyezetét bámulta.,
  - Gelbelex - dadogta végül. - Gelbelex!
    Majd egy újabb, még bizonytalan és ködös valóság tudata hasított belé.
  - De hát te akkor igazán szerettél engem? 
    Nemcsak színlelted azért, hogy a Carboneriát segítsd?
A lány letörölte a könnyeket az arcáról, és rendkívül egyszerűen csak ennyit mondott:
  - Frank, én még most is szeretlek.
  - De hisz két év telt el - emlékeztette szomorúan a katona.
  - Két végtelen hosszú év. De ahhoz kevés, hogy megsemmisítse a szerelmet.
  - Két év öldöklés - folytatta Frank. 
  - Hány ember halt meg? Meddig üldöz még minket az az átkozott Gelbelex nevű bolygó? 
  - Alexia odanyújtotta neki a két kezét, és ő megszorította. 
  - Mary olyan drágának, kedvesnek, megértőnek tűnt... 
    Ez tehát mind csel volt: csak bosszút akart állni?
  - Igen. De próbáljunk nem gondolni rá - mondta a lány. 
  - Előbb vagy utóbb elkerülhetetlenül kitört volna a polgárháború. Az élőlény egy apró kis alkatrész volt csak az iszonyatos emberi társadalom gépezetében. Túlságosan sok az érdekharc, túl sók az igazságtalanság...
  - És Alarral mi lett? - kérdezte Frank.
  - Őt választották meg a Carboneria új elnökévé. Amikor legutoljára találkoztam vele, a rendőrség üldözte. Társaival a külső övezet felé menekült. Alexia, és te?
  - Én, amint látod, visszatértem ide, a szüleimhez. Amikor eltűntél, úgy éreztem, nem tudok tovább harcolni a carbonarik között. Te, pedig visszatértél a régi életedhez.
  - Mi mást tehettem? - mentegetőzött a katona. 
  - Nem tehettem mást. Újra magamra öltöttem az egyenruhát.
Alexia megérezte, hogy a férfi nem mondta el a teljes igazságot.
  - Nem igaz, hogy mást nem tudsz tenni. Talán azért tértél vissza a hadseregbe, hogy valamiért bosszút állj... Vagy hogy felejtést keress! - Válaszra várt, de Frank néma maradt.
  - A Sixtus IV ellen támadtál éppen... - suttogta a lány.
  - Igen.
  - Mutasd magad. Semmit nem változtál.
  - Te sem - mondta a férfi keserű mosollyal.
  - Gondolod, hogy újra kezdhetnénk?
A férfi súlyosnak érezte kezében a puskát, és a földre ejtette.
  - Ha úgy érzed... - mondta. 
  - De félek, hogy éppolyan féreg maradtam, amilyen voltam.
A lány lehajolt, felemelte a fegyvert, és odanyújtotta neki, közben igyekezett mosolyogni.
  - Akkor jobb, ha nem engeded el a puskádat. Félek, hogy nem valami könnyű jövő vár ránk.
A távolból felhangzó robbanások visszaszólították őket a jelen valóságába. Alexia szülei izgatottan figyelték a hegyoldalakban visszhangzó robajokat. Frank Colbert úrhoz fordult.
  - Hol találhatnánk menedéket? - kérdezte.
  - Sokan menekülnek a külső övezeten túlra - válaszolta az idős férfi, a Sixtus IV első gyarmatosítóinak leszármazottja. 
  - Vannak bolygók, ahonnan az egész lakosság kivándorol. Új, lakható világokat keresnek, távol ettől a pokoltól.
  - Kereshetnénk egy helyet mi is - javasolta Alexia. Frank társa közbeszólt. A rádió fülhallgatóján át hallotta a parancsokat.
  - Sajnálom, hogy elrontom ezt a kellemes együttlétet 
  - Mondta - de a főhadnagy visszahív minket. A támadást visszaverték. Be kell szállnunk az űrhajóba. Frank egyetlen pillanat alatt döntött.
  - Én nem megyek vissza - jelentette ki határozott hangon. - A Sixtus IV-en maradok.
  - Megőrültél? Ha a lázadók elkapnak, véged.
  - Maradok. Társa vállat vont.
  - Ahogy akarod. Majd jelentem, hogy súlyosan megsebesültél.
  - Jelentsd, hogy meghaltam.
  - Akkor hát minden jót! És igyekezz menteni a bőrödet. Azzal kiment a barlangból. Frank addig követte tekintetével, amíg el nem tűnt a sűrű lombok között.
A Sixtus napja erősen tűzött, mint mindig. A katona lehunyta káprázó szemét. Alexia mellé lépett és átölelte. Aztán a Colbert házaspárral is összeölelkeztek.
  - Akkor hát az új világok felé! - mondta Alexia apja.
  - Új világok felé, amíg csak élünk - helyesbített az egykori katona.
A robotok maradványai lassan kihűltek, halk roppanó zizegő hangokat adtak ki, mintha egy tragikus történetet meséltek volna, oly ősit, akár maga a világegyetem.