LUIGI MENGHINI

A FELHŐBIRODALOM

GALAKTIKA FANTASZTIKUS KÖNYVEK

SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Luigi Menghini: II regno della nube © 1979 by Editrice Nord Sdf, Milano

FORDÍTOTTA RÁKOSI SZILVIA

A FEDÉL BANFALVY ÁKOS MUNKÁJA

© Rákosi Szilvia, 1990 Hungárián translation

PROLÓGUS

Nem könnyű vállalkozás egy XXV. századról szóló kutatást befejezni. Ismert az a zűrzavar, amely Sorastra elnök bukása után támadt, az az időszak, amelyben a felkelések, összeesküvések és a polgárháborúk mindennaposak voltak. De ami különösen nehézzé tette nekünk, történészeknek a munkát, az a 2489-ben történt merénylet volt, amely lerombolta az elnöki palota északi szárnyát, a benne lévő értékes archívumokkal együtt.

Azon a helyen most már csak a foszforeszkáló fűcsomókkal benőtt romok maradtak: elbűvölő hely a főváros látogatói számára, de egészen biztosan nem az azoknak, akik két hónapig ásnak a törmelékek között, és a megfoghatatlan múlt nyomait kutatják a bűzös, föld alatti csatornákban.

A dokumentáció, amelyet meg tudtam szerezni, lehetővé tette számomra, hogy nagy vonalakban vázoljam annak a sötét korszaknak az eseményeit, amelyet egyesek helytelenül „kozmikus Középkornak” neveznek.

A Hantal Egyetem megbízott, hogy vizsgáljam meg bizonyos dokumentumok valóságértékét, azokét, amelyek a „Felhő birodalmá”-ról beszélnek. Ez igencsak nehéz feladat volt, mivel a kisebb államokra vonatkozó adatok hiányosak, és nincs egy teljes lista a Ligához tartozó összes államról. Elég, ha csak arra gondolunk, hogy néhány nemzet csupán egy-két hónappal élte túl a függetlenség kikiáltását, mások meg a Középső-övezeten túl voltak találhatóak, ahová még ma is csak igen kevesen merészkednek.

A Felhőre való első utalás 2451-ből való, annak a híres pernek az aktáiban, amely megfosztotta Sorastra elnököt hivatalától. Amennyire megértettem, a Felhő egy hatalmas antimatéria képződmény, és egy T betűvel jelölt bomba ledobása nyomán keletkezett. A megtámadott bolygó a Külső-övezethez tartozott, és több dokumentumban Gelbelex néven említik. Lehetetlennek tűnik, mégis éppen ennek a jelentéktelen bolygónak a pusztulása idézte elő a Galaxis Ligának mint politikai szervezetnek a megszűnését. Ez olyan krízis volt, amely az emberi civilizáció további útját kockáztatta.

Az általános zűrzavarban nagyon nehéz volt követni a Felhő mozgását. Egy, a jelenség vizsgálására kiküldött asztrofizikai expedíció jegyzeteiből megtudhatjuk, hogy az antimatéria nagy kiterjedésű volt, és az útjába kerülő űrhajókat és bolygókat megsemmisítette. Védekezésre semmilyen módot nem találtak, a határvonalait sem tudták meghatározni, csak kezdetleges, elvesztésre ítélt szondákkal. Máskülönben senki sem izgatta magát különösebben, a hatalmasságok mindnyájan azzal voltak elfoglalva, hogy kölcsönösen tönkretegyék egymást. Azután az ellenőrző küldöttség jelezte, hogy a kozmikus tömeg a Galaxis határai felé húzódott. Attól a pillanattól kezdve nincs értesülésünk a Felhőről.

Nem adtam fel, megpróbáltam kideríteni, milyen kapcsolat lehetett egy állami szervezet – mondhatnánk, birodalom – és egy olyan fizikai jelenség között, mint az antimatéria. Folytattam kutatásaimat, és egy kis intuícióval és sok szerencsével megtaláltam néhány, 2473 körül datálható részletet. Abban az évben, úgy tűnik, bizonyos kohézió ment végbe a Galaxisban. A polgárháború káoszából csak három nagy csoportosulás maradt: a Belső-övezetbe szorult Liga maradványa, a Kék Légió és a Független Bolygók, amelyek viszont a Középső-övezetet uralták. Rögtön a Liga vizsgálatának szenteltem magam, amely immár sokkal kisebb volt, mint az egykori nagy hatalmú szervezet. Mivel azonban valamilyen titkos hatalom segítette, a két másik csillagállammal vívott ütközetekben is éreztette súlyát.

Éppen 2473-ban emelkedett elnöki posztra egy bizonyos Carm Eter, egy ellentmondásos figura, homályos társadalmi származással. A kor néhány szatirikus dalából kiderül, hogy tevékenysége a first ladyk körüli udvarlásban merült ki. A Gelbelex neve hívta fel rá a figyelmemet, mert kapcsolatba hozták elnökségével. Azt suttogták, s méghozzá eléggé hangosan, hogy Carm Eter egy Mirage-nak nevezett titokzatos lény jóindulatát élvezi. Valaki úgy jellemezte a lényt, mint egy tisztán elektronikus szerkezetet, amelyet valamely aszteroid szívében helyeztek el, úgy, hogy elemző képességeivel segítse az államfők munkáját; mások egy médiumi képességekkel rendelkező egyén által megidézett kísértetről beszéltek, végül megint mások azt állították, hogy ez egy idegen élőlény, aki egy bizonyos Frank Sonder nevű katona segítségével egyedül menekült meg a gelbelexi bombázásokból. Ez a lény különleges telepatikus és telekinetikus képességekkel rendelkezett. Természetesen ezek mellékes részletek, inkább a Felhő, a Gelbelex és az élőlény – akit egyes forrásokban Marynek hívnak – közötti kapcsolatot kell alapul venni.

Sajnos, más adatokat nem sikerült találnom, s még ma is azt kutatom, tulajdonképpen mi lehetett az a „Felhő birodalma”.

Ha mint tudós rendkívül sajnálom is, hogy nem sikerült a valóságot eltakaró sötétségen keresztülvilágítanom, akkor mint embert megbabonáz, az, hogy megismerhettem az ezek között az igen eltérő elemek között lévő kapcsolatokat. Rendkívül megragadott az a sötét és ugyanakkor elbűvölő kor, amelyben a Frank Sonderhez hasonló jelentéktelen személyeknek ilyen megnyerő tulajdonságaik voltak. Az ilyen emberek életének megismerése számunkra, a haladás és a béke szülöttei számára figyelmeztető, lelkesítő és fenyegető jelentéssel bír.

Ha egyáltalán igaz volt…

I.

A magánzárka gőzölögve emelkedett fel a fortyogó vízből, szorosan egy mágneses karhoz tapadva, amely a tó mélyéből halászta ki a fülkét. Azután hogy a cellát, ezt a letompított élű kockát kiemelte, a mágneses kar megfordult önmaga körül, és elmerült egy nagy hűtőtartályban.

Az egész műveletet egy férfi nézte végig, kissé oldalt állva. Rangjelzés nélküli űregyenruhát viselt, azonban magas társadalmi osztályhoz tartozhatott, amint ezt a kíséretében lévő őrrobot alázatossága is mutatta. Az ismeretlen megvárta, amíg kinyílik a kis ajtó, azután belépett a zárkába.

A szűk börtönben, az élők számára fenntartott rekeszben nem volt semmiféle berendezés: csupaszon és nyomorúságosan meredeztek az alig néhány rétegből álló falak. A padlón egy hosszú fémrács húzódott, amely arra szolgált, hogy a fogoly hulladékait elnyelje.

Az elítélt meztelenül, összekuporodva ült az egyik sarokban, fejét a térdére hajtotta. Akkor sem mozdult, és semmiféle életjelt sem mutatott, mikor az ismeretlen és az őrrobot beléptek. A látogató elküldte a gépembert, és a nevén szólította a foglyot.

– Rex, ébredj fel!

A rab felemelte arcát, és gúnyosan elnevette magát: a hangot a padlóra szerelt oxigénfejlesztő készülék felerősödve verte vissza.

A látogató megvető hallgatással viszonozta a nevetést. Ellenőrizte, hogy az ajtó jól be van-e zárva azután a fogolyhoz lépett.

– Nincs sok időm – mondta neki halkan. – Próbáld meg rögtön felfogni. Nem vagy gyengeelméjű, bár a számítógépről lekapcsoltak.

A fogoly közönyösen hallgatott. Szeme, amelyet megfosztottak a látás képességétől, keskeny résnyire húzódott össze, és csak élettelen tekintetének sötétsége ásított belőle.

– Miféle átejtés ez? – kérdezte végül.

– Semmilyen – válaszolta a látogató. – Ha a munkának vége, megint visszakerülsz, hogy itt rohadj tovább, ebben a cellában.

– És ha nem tudtok többet elkapni, miután kikerülök innen?

– Annál jobb neked!

– Nagyon gyenge vagyok – mondta a meztelen ember. – Már túl sok évet töltöttem el ebben a ketrecben, azonkívül az emberek, akikkel itt érintkezem, mind nagyon közönségesek.

– Emiatt ne fájjon a fejed. Néhány sebészeti beavatkozás, és újra a régi leszel!

– A látásomat is visszaadjátok? – érdeklődött a rab.

–Persze.

– Hány űrhajót kapok?

– Körülbelül húszat.

– Fegyverek?

– A legtökéletesebbek, amelyek valaha is kikerültek a Galaxis Liga gyáraiból.

– És egyébként ki ellen kell harcolnom?

– Én majd minden alkalommal megmondom, milyen objektumokat kell megtámadnod…

– Még egy utolsó kérdésem lenne – mosolyodott el gúnyosan a rab –, te ki vagy?

A katonai egyenruhába öltözött ismeretlen férfi felállt, és az ajtó felé indult.

– Az ne érdekeljen téged! – válaszolta. – Egyébként senki sem tudhatja, hogy mi ketten megállapodtunk. Még ma ki fogsz jutni innen, de csak egy bűnöző maradsz a sok közül!

A meztelen ember nagyot köpött a padlóra, és hallgatta a hulladéknyelő zaját, ahogyan a piszkot magába szívja.

– Mindenesetre fontos ember lehetsz – szólt a látogató után, amikor az már kilépett a cellából. – Tudod, örülök, hogy elmegyek innen, mert már túl régóta vagyok itt. De aki nem terminálember, az ezt nem is értheti.

II.

– Gyere, Stefi, gyere! – kiáltotta a kormányos. A gyerek, aki a hajóárboc keresztrúdján kuporogva elégedetten dalolászott, most a feszítőkötélbe kapaszkodva lecsúszott, s a csiga megnyikordult a súlya alatt. Miközben lassan a hajófedélzetre ereszkedett, felhúzta a háromszögletű vitorlát, amely a széllökéstől hirtelen ki is dagadt. Azután meztelen lábbal a sima felületű hajófedélzetre lépett, rögzítette a kötél végét, és azt kérdezte a férfitól:

– Papa, a másik vitorlát is felhúzzam?

– Ne, már így is elég gyorsan megyünk – válaszolta Frank. – Most inkább gyere ide a kormányhoz!

A fiú szót fogadott. Egy macskaugrással átbújt az alsó vitorlarúd alatt, és az apja mellett termett.

– A miénk az egész kikötő leggyorsabb hajója, igaz? – kérdezte, miközben a hajót követő tajtékokat bámulta.

– Hát persze – mosolygott Frank. A gyerek göndör hajába túrt, és gyengéden összeborzolta.

– De aztán jól vigyázz, fel ne boruljunk: a hajó orra mindig szélirányban legyen, és amikor a szél megfordul, a kormányt is fordítsd… de csak lassan!

Átengedte a kisfiúnak az egyszerű műanyag kormányrudat, felállt, kinyújtózkodott, és egy nagyot ásított.

A tenger illatával teli fuvallat belekapott elnyűtt, szétnyitott űrgyalogsági egyenruhájába. Frank beszívta ezt a friss levegőt, aztán az oldalkötélbe kapaszkodva a fedélzeti kabin felé indult. Tekintetével végigpásztázta a part sötét vonalát, a kicsipkézett sziklákat, az égszínkék víz és a haragoszöld erdő között elterülő strand szűk sávját, a hegyek messzi domborulatait. Már sokféle tájat, várost, kozmikus környezetet látott: amennyi csak beleférhet egy ember életébe. A tüzes kerék azonban már nem forog többé, és olykor, ha Frank Sonder megáll, hogy szemügyre vegye ezt a kontinenst, mindig újból megfogadja magában: most már soha semmi másra nem fog vágyni. Hazára lelt itt, és nem is akart másikat keresni.

De nem sokáig engedte át magát az érzelmeknek. Fejét felemelve Stefire nézett. Energiától duzzadó, meztelen, lebarnult testet, sovány, de nem beesett arcocskát, göndör, olló nem vágta hajat, villogó, bátor szemeket látott.

Egy pillanatig irigyelte őt, de csupán jóindulattal, mint az olyan emberek, akik keveset tudnak nyújtani és még annál is kevesebbel beérik. Stefi a fia volt, és ő éppen ilyennek akarta e fiút.

Az biztos, hogy egy másik meghódított bolygón, finomabb iskolában tanulhatna, nagyobb jómódban élhetne, de valószínűleg nem ismerhette volna meg azt az életörömöt, amelyet egy apa tud nyújtani neki. De hát a civilizáció túlságosan messze van innét…

Frank vállat vont, kibújt védőruhájából, meglazította az egyik fedélzeti kötelet, és leheveredett a napra. Pihenőnap van, nem érdemes búskomorságba esni.

– Papa, mesélj arról, amikor katona voltál!

– Ide hallgass, te haszontalan, szeretnék most egy kicsit pihenni. Miért nem elégedsz meg azzal, hogy a hajót vezeted, és csöndben vagy? – kérdezte nyersen a férfi. – Vagy inkább úszva akarsz visszamenni?

Stefi hallgatott, az arca elkomorult, de mindez csak egy pillanatig tartott. Elég volt megpillantania egy hatalmas szárnyas rovart, s máris fölnézett, hogy megcsodálja az élőlény repülését.

A férfi elmosolyodott magában azon, hogy fenyegetésének mekkora hatása van, azután szinte feloldódott a kellemes légáramlatban és a megnyugtató csobogásban, amellyel a hajóorr szelte a tengert. Szemét hunyorítva nézte a felhőket, amelyeket a szeszélyes szél csiga formájúvá csavart. Az agy képzelőereje pedig e képződményeket olyannak mutatta, amilyennek akarta: hol egy négylábút, hol egy épületet, hol a Galaxis Liga naszádját… vagy éppen egy súlyos, védőegyenruhába burkolódzott, hátizsákos, fegyveres ember árnyékát vélte bennük. A védősisakba épített hangszóróból hangos vezényszavak, támadások dübörgése, robbanások, láng és tűzvész robaja hallatszott ki…

„Vajon hányat öltem meg közülük? Kétezret, tízezret? De mit számít ez? A Gelbelexen millióan haltak meg, és abban nem én voltam a bűnös! Mary jól tudta ezt, mégis bosszút állt rajtam… Az ördög vigye el őt ezért…!”

– Papa! – zavarta meg a gyerek hangja makacsul visszatérő gondolatait. – Papa, hívnak minket. Ébredj fel!

Frank megrezzent, magához tért.

– Mi van már megint? – mérgelődött.

– Hazulról hívnak minket – magyarázta Stefi, és mutatta a jelzést: egy fekete füstcsíkot, amely a földtől az ég felé szállt.

– Vajon mi történhetett? Még nincs itt a sáskajárási idény… és a mezőkön is csak nemrég vetették el a magokat. Valószínűleg a Kapitány meg akarja mosni a fejét valamelyikünknek!

A fiú gúnyosan elmosolyodott, és hozzátette:

– Betta Levis állapotos, és nem lehet tudni, kitől… Talán most derült ki, és férjhez akarják adni!

– Nocsak, nocsak… Honnan tudsz te ilyesmikről?! – dorgálta tréfásan a férfi.

– Nitta néni mondta neked tegnap este – védekezett a kisfiú. – Azt hittétek, hogy alszom, pedig hallottam, amikor azt mondtad, hogy a Bettával te is lezavarnál egy menetet… – A gyerek abbahagyta, és félreugrott, hogy az apja fröcskölését kikerülje.

– A kis ördögfióka! – mondta a férfi. – Kihallgattad a felnőttek beszélgetését? Na, várj csak, majd megmondalak a néninek! Most azonban inkább kormányozz a part felé, és vigyázz, nehogy sziklának menjünk!

A gyerek szót fogadott, és a hajó megreccsent, mert a hirtelen fordulattól a hullámok oldalba kapták. A vitorlák néhány pillanatig elernyedtek, azután a hajótest újult erővel, sebesen nekiiramodott.

Mi történhetett a telepen? Betta pocakja igazán nem olyan fontos esemény, hogy emiatt sürgősen össze kellene hívni az egész közösséget. Ez a jelzés pedig veszélyhelyzetek esetére szolgál.

Az élet az Eraklyon bolygón kevés váratlan eseményt tartogatott számukra, és a férfi lehetetlennek vélte, hogy most valami súlyos dolog történt volna. Néha vastag bőrűek tették tönkre az ültetvényeket, de elég volt néhány fegyveres járőr, hogy elriassza őket, esetleg egy sárgamajom-csapat próbálta megtámadni a települést, de ezeket is el lehetett riasztani néhány puskalövéssel. Nem, a füstcsík fontosabbat jelent!

– Haragszol még rám? – kérdezte az apját a kisfiú, teljes komolysággal.

– Nem, de azért megérdemelnéd, hogy elfenekeljelek – válaszolta a férfi.

– És megmondod, mit jelent az, hogy „egy menetet lezavarni” a Bettával?

Frank alig bírta megállni, hogy el ne nevesse magát. Felállt, és odament a gyerekhez a hajó végébe.

– Egy nálam műveltebb ember biztosan jobban el tudná magyarázni ezt neked – kezdte körülményesen. – Mivel már nagy vagy, el kell neked mondanom. Nézd csak, fiacskám, az úgy van, hogy a természetben a különböző nemű élőlények…

– Hagyjad, papa! Értem már! – kiáltott fel Stefi, s az arca felragyogott. – Az iskolában volt szexuális felvilágosítási óránk. Csak éppen Puggy tanárnő nem úgy mondta, hogy „lezavarni egy menetet”, hanem összeölelkezésről és szerelemről beszélt. Valószínűleg neked más tanárnőd volt!

Frank elképedésében szóhoz sem tudott jutni. „Hát igen, az egy egészen másfajta iskola volt” – gondolta, és a látóhatár egy távoli pontjára meredt.

A móló, amely műanyag úszótestekből állt, kihalt volt. Frank kiugrott a csónakból, és a homokos partra húzta. Intett a fiának, és elindult az erdőbe vezető ösvényen. Stefi utolérte őt, s az egyenetlen talajhoz hozzáedződött lábával mellette ugrándozott.

A sűrű erdő egy tisztásnál hirtelen véget ért, ott, ahol a fölszántott földet öntözőcsatornák szelték át. Kicsivel távolabb egy robot hatalmas lovakra vigyázott, amelyek egy elkerített részen füvet legeltek. Amikor meghallotta, hogy két ember közeledik, gömb alakú fejét megfordította, és fotocellás képkeresőjével beazonosította őket: a két embert ártalmatlannak találta, így aztán visszatért az állatokhoz.

Apa és fia a kerítést elhagyva felkapaszkodtak a dombtetőre. Innen az egész települést láthatták, és mint minden alkalommal, most is megálltak.

Tizenkét év kellett ahhoz, hogy az őserdőnek ezt a szegletét a nyugalom szigetévé tegyék: védőkerítés, kicsi, de komfortos házak, gabonatárolók, kis műhely, naperőmű, gyűlésterem, vízvezeték és a jelzőtorony, amely még mindig eregette fölfelé a füstcsíkot. És messze, elszigetelten, félig a földbe süllyedve, kúszónövényekkel benőve ott bújt meg az az űrhajó, amelyik idehozta őket erre a bolygóra, s amelyik azután az űrcivilizáció haszontalan emlékműve lett.

Kis idő után Frank ösztönösen egy másik dombra tekintett, amelynek csúcsán méltóságteljes, évszázados fa állt, sűrű lombjával néhány szépen elrendezett, fehér sírlap fölé hajolva. Messziről a festett fémfelületek egyetlen, ragyogóan tiszta folttá olvadtak össze, Frank mégis jól meg tudta különböztetni közülük azt az egyet, amelyikre tíz évvel ezelőtt Alexia Colbert nevét vésték.

A katona mozdulatlanul állt, mert az örök nyugvóhelyről még ennyi idő múltán is a szerelem üzenete áradt feléje. Azután elindult. Alexia nem halt meg: közös fiukban élt tovább, és ez bármilyen más reménynél többet ért, mert azt jelentette, hogy Frank Sondernek, az űrhadsereg katonaszökevényének van jövője.

A téren összegyűlt a közösség: néhány száz ember, akiket a folytonos polgárháborúk arra kényszerítettek, hogy erre a Galaxis többi részétől elszigetelt helyre, szinte a világ végére meneküljenek.

A titkos emigráció igen elterjedt. A Liga felbomlása utáni zűrzavarban sokan összeszövetkeztek, űrhajót szereztek, és új, érintetlen bolygókra távoztak, önkéntes száműzetésbe. Zárt, kis társadalmakat hoztak létre, és csak azokat fogadták be, akiknek vagyonuk volt, vagy olyan szakmát ismertek, amely a túléléshez kellett. Franknek katonai tapasztalatai alapján sikerült bekerülnie ebbe a közösségbe. Természetesen nem ért annyit, mint azok a technológusok, akik létrehozták a naperőművet, sem mint az űrtechnikusok vagy az orvosok: de sokszor az ölés tudománya ugyanolyan fontos, mint az élni tudásé, és Frank katonaéletében ezt a tudományt igencsak jól megtanulta. Ötvenéves korban a még mindig nyugodt pulzus, a tiszta fej ér annyit, mint egy mezőgazdasági diploma. Ennek ellenére a jelenlévők nem vettek róla tudomást, hiszen egy katonaszökevény nem éppen rokonszenves figura. Frank a többiek számára csak egy olyan őr volt, aki meghatározza a robotok felügyeletének rendjét, aki megöli a veszélyes állatokat, s aki megfékezi a település esetleges rendbontóit. Valamikor Alexiának sikerült őt bizonyos fokig a közösséghez kapcsolnia, és a lány kedves természetével, intelligenciájával még barátokat is szerzett neki. De Alexia halála után Frank újból ugyanaz a hallgatag és tartózkodó „őr” lett, aki volt.

Most is csak Nitta néni, az öregasszony, aki a háztartást vezette, és Stefire vigyázott, jött elébük; a gyerekre mosolygott, és a férfinak arra a kérdésére, hogy mit jelenthet a jelzés, gondterhelten válaszolt:

– Azt hiszem, van néhány nagyon fontos újság. A Kapitány mindjárt elmondja nekünk, mi a helyzet.

Közben egy öregember méltóságteljes alakja tűnt fel a csarnok bejáratának küszöbén, magára vonva a jelenlevők figyelmét. A Kapitány volt az.

– Menjünk a tanácsterembe, ott kényelmesebben beszélhetünk – jelentette be. – Kérem, hogy a gyerekek is legyenek ott, de zajongani nem szabad! Megértettük egymást?

Azután megfordult, s az emberek előtt befelé indult. Évektől hajlott válla, zubbonya az űrtengerészet jelzéseivel, kihunyt pipája – mert a bolygón a dohány ritkaságszámba ment –, mind családias jelenségnek számított a közösség életében. Már senki sem emlékezett az igazi nevére. Parancsnok, Kapitány – ennyi is elég volt, hogy köszönjenek neki, ha az erdő szélén találkoztak vele, mikor gondolataiba merülten sétált. A két elnevezés tiszteletbeli címmé vált. Mindenféle hivatalos szertartás nélkül őt tekintették annak a vezetőnek, akire bármilyen kérdés eldöntését rábízták, aki elsimította az ellentéteket, akire hivatkozni lehetett egy olyan társadalomban, amelynek nincsenek törvényei, hagyományai, közös emlékei. Ebben közrejátszott az a tény is, hogy a Kapitány a saját űrhajóján hozta ide őket erre a bolygóra, s így saját maga is sokat kockáztatott.

– Barátaim – kezdte a Kapitány, miután kivette a szájából pipáját. – Bocsássatok meg, hogy a gyűlés összehívásával megzavartam a pihenőnapotokat, azonban azt hiszem, ez mindnyájunk érdeke. Sovretin főhadnagy beszámol az eseményekről. Kérem, főhadnagy úr, kezdje el!

Sovretin az űrhajó másodtisztje volt, és most a Kapitány adjutánsaként szolgált. Ezzel a feladattal senki sem bízta meg, s ő vigyázott is, hogy túlságosan meg ne erőltesse magát, így hát, amióta megérkeztek az Eraklyonra, nagyon ritkán látták dolgozni a mezőn…

– Mint tudjátok – kezdte –, rádiózni szoktam… de nem csak szórakozásból – tette hozzá gyorsan, miután néhány gúnyos pillantást vett észre –, és fogtam egy gyenge jelzést. Nagy nehezen sikerült azonosítanom: egy űrhajó S. O. S. jeleket adott… Rögtön értesítettem a Kapitányt, és a naperőmű számítógépe segítségével meghatároztam az űrhajó tartózkodási pontját.

A terem felmorajlott, azután a zúgás egyre erősebbé vált: az emberek ezernyi kérdésben fogalmazták meg a felfedezés nyomán támadt aggodalmaikat.

– Pánikra semmi ok! – vetette közbe az öreg űrhajós. – Az valóban először fordul elő, hogy egy jármű behatol az Eraklyon naprendszerébe, azonban nincs semmi veszély. Az S. O. S. jelzés azt jelenti, hogy az űrhajó nem fog támadni, valószínűleg egy úszó roncsról van szó. Egy másik nézőpontot azonban nem hagyhatunk figyelmen kívül: az űrhajón olyan különféle eszközök, anyagok, orvosságok és egyéb dolgok lehetnek, amelyekre nekünk most égető szükségünk van. Mindnyájan tudjátok, hogy az energiafejlesztőnk egyre rosszabbul működik, le is kellett mondanunk az éjszakai világításról… A vízvezeték szivattyúja egykét nap múlva elromlik. És arról se feledkezzünk meg, hogy közösségünk állandóan nő. Kevés a ruhánk, a fiataloknak nincs könyvük… Egyszóval azt javaslom, hogy foglaljuk el ezt az űrhajót!

– De hogyan tehetnénk?! – kiáltotta egy hang, az általános zűrzavart túlharsogva. – A mi űrhajónk darabokra tört a leszállásnál!

– A biztonsági naszádok azonban megvannak –emlékeztette a Kapitány. – Számításaink szerint a roncs hét nap múlva kétezer kilométerre lesz a bolygónktól: ezt a távolságot nehézség nélkül megtehetjük. A vállalkozáshoz a többség beleegyezése kell, hogy a szükséges személyeket kivonhassuk a munkából. Van valakinek ellenvetése?

Senki sem tiltakozott, a hallgatóság helyeslően morajlott.

– Nagyszerű. Aki a terv megvalósítása mellett van, emelje fel a kezét!

A fejek fölé lendülő karok erdeje mutatta, hogy a gyűlés egyhangúlag elfogadta a javaslatot. Frank Stefi göndör fejére csapott egyet, mert az tréfából mindkét kezét felemelte.

– Ennek a gyereknek anya kéne! – jegyezte meg Nitta néni. – Úgy nő fel, mint egy kis vadember. Én már túlságosan öreg vagyok ahhoz, hogy mindig a sarkában lehessek!

Frank helyeslően, bár nem nagy meggyőződéssel bólintott. Már jól ismerte ezt a témát: a közösségben nagyon sok a szabad asszony, és egy testileg fiatalos férfinak vannak lehetőségei… Frank nem akart vitatkozni, azonkívül arra figyelt, amit a Kapitány a feladatok kiosztásáról mondott. Mint azt előre lehetett gondolni, az expedíció védelmét Frankre bízták. Különféle veszélyekkel kellett számolniuk: nem túl biztonságosan működő naszádokkal, balesetekkel, esetleg ellenséges lényekkel a roncson. Ki tudna jobban szembeszállni ezekkel a közösség katonájánál?

– …Ezért ettől a pillanattól kezdve – fejezte be a Kapitány – a kijelölt embereknek a végrehajtó bizottság rendelkezésére kell állniuk. A többiek visszatérhetnek pihenni. Utoljára azonban szeretnék figyelmeztetni mindenkit, hogy Meelinson asszony panaszkodott, mert valaki állandóan összetapossa a kertjét: ha ez még egyszer előfordul, két órával meghosszabbítjuk az iskoláskorúak tanítását! Befejeztem.

A terem néhány perc alatt kiürült. Az elmozduló padok zaja és a fapadló kopogása utáni csendben az expedíció kiválasztott tagjai némán ültek. A Kapitány azokat a személyeket jelölte ki, akiknek a hiánya szerencsétlenség esetén nem lett volna nagy veszteség a településnek. Az egyetlen idősebb ember Franken kívül Sovretin volt, a többiek, mintegy tízen, ahhoz a nemzedékhez tartoztak, amely még kisgyermek korában érkezett az Eraklyonra. Ezek a tejfölös szájú sihederek az erdőben nőttek fel, a csordák körül futkároztak, technikai ismereteik nem voltak, viszont annál vakmerőbben tudtak viselkedni.

A Kapitány hagyta, hogy a jelenlevők néhány percig szemügyre vehessék egymást, azután magához intette őket.

– Azt hiszem, szükségtelen sokat magyarázkodni – kezdte. – Sovretin főhadnagy lesz az expedíció vezetője, Sonder úr pedig a biztonságért felel. Nem akarok pánikot kelteni, azonban abba az űrhajóba fegyveresen kell behatolni… Már csak elővigyázatosságból is. Talán csak néhányan tudjátok, hogy Sonder a Galaxis Liga hadseregében szolgált, azonkívül katonai kiképző volt egy politikai szervezetben, és a közösség legjobb lövésze. Ő fogja megtanítani nektek, hogyan viselkedjetek. Olyan eszközöket kaptok a kezetekbe, amelyek számunkra pótolhatatlanok: sugárfegyvereket, védőruhákat, és megkapjátok az egyetlen működőképes naszádot. Azonban ne felejtsétek el: a legtöbbet az életetek ér! Mindenekelőtt az a kötelességetek, hogy épen és egészségesen térjetek vissza. Holnap reggel legyetek a hangár bejáratával szemben, gyors elméleti és gyakorlati tanfolyamot tartunk a fegyverek használatáról. Van, aki vissza akar lépni? Senki? Akkor minden rendben.

A fiatalok Sovretin főhadnagy köré gyűltek, aki nagy megelégedéssel játszotta a főszerepet: Frank, az egykori katona egy percig sem gondolt arra, hogy elfoglalja a helyét.

III.

Frank bizonyos megrendülést érzett, hogy annyi év elteltével egy bolygó szilárd felszíne helyett ismét egy űrjármű fedélzetén áll, s annak megszokott légköre veszi körül. Arra azonban nagyon vigyázott, nehogy a többi önkéntes megsejtsen ebből valamit. Sőt fensőbbséggel mosolygott az elképedt fiatalokon, akik izgatottan tömörültek a naszád ablakai előtt, hogy az őket elnyelő néma végtelent kémleljék.

Franknek ellenben a szagtalan levegő, a gépek zaja, 'a védőöltözet, a pisztoly megnyugtató jelenléte az oldalán egy nem is olyan távoli múlt emlékei voltak. Még a tiszt is, aki most a pilótafülke műszerfala fölé hajolt, olyan neveket és eseményeket juttatott az eszébe, amelyeket jobban szeretett volna elfelejteni.

– Mindenki sorakozzon fel ellenőrzéshez! – kiáltotta végül, mert bosszantotta saját izgatottsága és a fiatalok jókedve.

Az expedíció tagjai morgolódva engedelmeskedtek, s nem is titkolták, hogy inkább az űr végtelen feketeségében gyönyörködnének.

– Te itt, jelentkezz! – parancsolta egy szelíd arcú fiúnak, az elsőnek a sorban.

– De hiszen én vagyok Tonio! – tiltakozott az. – Sonder úr, maga jól ismer engem. A közelében lakom!

Frank sóhajtott:

– Hát persze hogy ismerlek. De ha felveszed a sisakodat, még az anyád sem fog rád ismerni! Rádión keresztül fogunk érintkezni, a hangunk is el fog torzulni. Tehát mindig meg kell mondanotok a kódotokat. Most pedig jelentkezz!

– T-27 – mondta a fiú, egy katonai üdvözlést utánozva.

– Rendben, T-27. Ellenőrizd a rádiókapcsolatot a többiekkel!

A fiatalember készségesen teljesítette a feladatot, és az űrnaszád hamarosan a hívásaitól visszhangzott.

– Az űrobjektum ötpercnyire van – közölte Sovretin a pilótaülésből. Hangsúlya egy tengernagyhoz volt méltó.

Frank arra jött rá, hogy egyedül a főhadnagy veszi komolyan a vállalkozást. Majdnem elnevette magát, de aztán jobbnak látta, ha inkább a rábízott zöldfülűekkel foglalkozik.

– Sisakot felhúzni! – parancsolt rájuk ridegen. Észrevette, hogy a fiatalok kissé elsápadtak a félelemtől.

– A kilövőkamrához!

Egy fémfal zajtalanul leereszkedett, így választva el a pilótafülkét a kilövőkabintól.

A berendezésekből a levegő sípoló hangja hallatszott, és a hátsó ajtó lassan kinyílt. Egy szürke, az űrben mozdulatlanul lebegő űrhajót pillantottak meg.

Frank úgy látta, hogy a roncs oldalain semmiféle jel nincs. A hajótest fényes felületét itt-ott kicsi, szabályos alakú minták tarkították, bár érthetetlen volt, miféle erózió kezdhette ki azt a fémet, amelyet arra szántak, hogy ellenálló legyen mindenhol a világűrben. Csak egy részlet árulta el az űrhajó rendeltetését: a kettős tüzérségi lőállás, a még mindig a farok felé fordított ágyúcsövekkel.

„Hadi űrhajó! – állapította meg magában Frank. – Ki tudja, milyen harcból menekülhetett meg ez a tragacs?”

– A szigony! – jutott eszébe azután, és a főhadnagyhoz fordult.

Füstpamacs jelezte a lövedék indulását, amely maga után göngyölített egy hosszú huzalt, azután az űrhajó oldalához ütődött és odatapadt. Frank beleakasztotta az övét a kifeszített huzalba, és megvárta, amíg a többiek is ugyanezt teszik.

– F-I vagyok! – szólt bele a mikrofonba. – Óvatosan kövessetek!

Azután belevetette magát a semmibe. Néhány percnyi repülés után elérte az elhagyott űrhajót. Nem volt könnyű dolga rajta bejáratot találni: éppen az űrjármű orr-részén tátongott egy ovális, két méter széles nyílás. Ez szemmel láthatóan nem háborús sérülés volt, hanem lézerrel nyitották, a fém a lyuk szélén meg sem olvadt, meg sem gyűrődött, olyan precízen vágták ki.

– F-I vagyok, most lépek be az objektumba, T-27 és C-15, azonnal jöjjenek utánam! A többiek várják meg, míg őket hívom! Értettétek?

Beleegyező kórus válaszolt szavaira. Frank a körülötte lévő csillagok megnyugtató végtelenségét szemlélte, aztán az őt elnyelni szándékozó űrhajó sötét szájára pillantott, és idegesen elővette a pisztolyát.

„Ne légy ostoba! – szólt magára. – Mit gondolsz, ki van odabent? Ez az ócskaság már ki tudja, mióta áll itt üresen, talán évszázadok óta!”

Bevetette magát az űrhajó belsejébe, és utat vágott magának a lecsüngő huzalcsomókban. Amikor túljutott a páncélzat vastagságán, bekapcsolta az infravörös fényszórót, és körülnézett. Az első dolog, amelyet a furcsa alakú árnyékok káoszában észrevett, egy különös anyag volt, amely a légüres térben lebegett. Kíváncsian kinyújtotta a kezét, és megragadta: meghatározhatatlan természetű valami volt. A szeméhez közelítette, és úgy tanulmányozta: az anyag a fényben pirosan villogott. Frank csak akkor jött rá, mi lehet az, amikor meglátott egy emberi hullát, elhagyatottan, a semmiben, amelyet ugyanolyan éles vágással szeltek ketté, mint a bejárati nyílást. Az az anyag megfagyott vér volt, s a térben lebegett… Megborzongva hajította el, azután intett a fiataloknak, hogy kövessék.

A nyílás a szemközti válaszfalban folytatódott. Frank bemászott rajta, és körülnézett. A következő kabinban újabb hátborzongató felfedezés: még három hullát találtak. Ezek épek voltak, azonban az arcuk eltorzult a hiábavaló erőlködéstől, hogy levegőt vegyenek, mert az oly gyorsan elszállt, mint maga az élet.

– Borzalmas! – motyogta az egyik fiú.

Kis lépcső vezetett a fölső termekhez. Frank felment. A falon elhelyezett ellenőrző műszertáblák azt mutatták, hogy Frank a parancsnoki hídra ért, ahol aranyozott díszítésekkel és ragyogó láncokkal felcicomázott, különös egyenruhába öltözött emberi alakok ültek meggémberedve a fotelokban.

„Ezek aztán igencsak kimutatták, hogy ők a fejesek!” – gondolta az egykori katona.

– T-27, maradj lent, és mondd a többieknek, hogy jöjjenek be! C-15, a nyíláson keresztül kutasd át az alsó hidat! Én itt fent folytatom – mondta Frank. – Azt ajánlom, ne gyerekeskedjetek, ha valami bűzlik, értesítsetek azonnal!

Nyugodtabbnak érezte magát így, hogy egyedül ment tovább. Egyáltalán nem óhajtotta, hogy ezek a tapasztalatlan suhancok a háta mögött kibiztosított sugárfegyverrel a kezükben kövessék. Ha a településnek mártírokra lenne szüksége, ő akkor sem szeretne az első lenni. Keresztülhaladt a parancsnoki szobán, és a központi folyosóra ért. Az ibolyaszínű fény felnagyította egy otthagyott tartály árnyékát.

„Az energiafejlesztők még működőképesek. Ha másra nem, arra jó lesz ez az ócskaság, hogy az otthon maradottak egy része néhány évig elszórakozzon a szerkezetek szétszerelésével, a Sovretin-féléknek pedig, hogy legyen indokuk, miért nem mennek dolgozni a mezőkre!”

Továbbment a folyosón, és egymás után ellenőrizte az összes innen nyíló kabint. Mindenütt emberek hevertek, akiket a halál a legkülönbözőbb helyzetekben lepett meg.

„De ezek legalább egészben maradtak” – mondta el Frank a gyászbeszédet.

Még három ajtó volt hátra. Megnézte az elsőt: semmi, már éppen be akart menni a következőbe, amikor lépések zaját hallotta.

„Ezek a taknyosok minél hamarább be akarják fejezni” – gondolta, de aztán egészen furcsa dologra lett figyelmes: a zaj az ajtó belső oldaláról jött. A gyomra összeszorult, és az oly sokáig elfojtott katonaösztön hirtelen feltámadt benne. Egy ugrással az ajtófélfánál termett, és lövésre emelte a pisztolyát.

Egy ismeretlen férfi lépte át a küszöböt. Munkaruhát viselt, és átlátszatlan ellenzőjű harci sisakot, amely eltakarta az arcát. Mikor körültekintett, megmerevedett, mert egy pisztoly csöve szegeződött a homlokának.

Frank intett neki, hogy emelje fel a kezét.

– F-I mindenkihez! Vigyázzatok, a roncson laknak! Küldjetek fel két fegyverest, elfogtam egy személyt! – tájékoztatta a többieket. Azután a váratlanul előbukkant ismeretlenre fordította teljes figyelmét.

– Egyedül vagy? – kérdezte, miközben átkutatta a fogoly zsebeit.

– Ki vagy? – kérdezett vissza az feltartott kézzel.

– Csend, most én kérdezek! – fojtotta belé a szót az egykori katona. – Egyedül vagy? Válaszolj, különben széthasítom a fejed!

A másik habozott, mielőtt felelt volna.

– Igen, egyedül, az ördögbe is! De ne gondold, hogy többet is el fogok árulni! A hadifoglyodnak tekintem magam!

Frank ugyan nem értette, hogy ez mit jelent, mindenesetre elégedett volt a válasszal.

– Elég soká tartott, míg elcsíptetek! – folytatta az ismeretlen, s leeresztette a karját. – Néhány nap múlva már öngyilkos lettem volna!

– Még van időd – válaszolta Frank hidegen. – A bolygónkon az emberek nem éppen ilyen zsákmányra vágytak. Bár ha kiveszed a részed a munkából a mezőkön, akkor mindig lesz rá esélyed, hogy befogadjanak.

– Hogyan? Hát ti nem a Kék Légiótól vagytok?

– Még csak nem is hallottam róla – válaszolta Frank. Azután a köréje gyűlt fiúkra kiáltott:

– Nyugalom! Óvatosan azokkal a puskákkal! A barátunknál nincs fegyver. Találtatok valami érdekeset az alsó hídon?

A fiatalok kórusban válaszoltak:

– Egy csomagokkal, árukkal teli raktár van ott, és egy fegyverraktár, annyi fegyverrel, hogy az Eraklyont és még száz másik bolygót is szét lehetne velük rombolni!

– De legalábbis megtérülnek a költségeink! – fűzte hozzá Sonder. – Most hazamegyünk. C-6, ellenőrizd, jól meg van-e kötve a szigony! Az űrhajót valamelyik, a miénkhez közeli bolygóhoz kell vontatni. Majd később, ha nagyobb nyugalom lesz, kigondoljuk, mi is kell nekünk innen!

Azután Frank bekapcsolta az adó-vevőjét, hogy kapcsolatba léphessen az űrnaszáddal:

– Sovretin főhadnagy, F-I vagyok. Az akciónak vége. Veszteség nincs… sőt eggyel többen vagyunk! – Félbehagyta, és az ismeretlenhez fordult. – Ember vagy, igaz?

Az idegen hangosan felnevetett.

–Persze! – mondta végül. – Ha vannak nálatok nők, be is fogom bizonyítani!

A szellemesség egyáltalán nem tetszett Franknek, mint ahogyan a személy sem, aki kiötlötte. Véleménye szerint egy embernek, akinek magára hagyatva az űrben csak arra van kilátása, hogy egy csillag elégesse, vagy hogy levegő híján megfulladjon, a pimasz tréfálkozás helyett egészen másképpen kellene éreznie megmentői iránt.

IV.

A kék folyadék lassú lüktetéssel ereszkedett le a spirális mentén, és az áttetsző edényben több száz buborékocska keletkezett, más, színes anyagokkal keveredve. Az edény közepében egy hatszögletű prizma volt, amely a cseppfolyós közeg állandó hullámzásától ide-oda imbolygott.

A prizma egy néhány centiméter vastag és mintegy tíz centiméter átmérőjű tablettához hasonlított: anyaga csak egyszerű ásványnak tűnt, olyannak, amely feloldódik abban a vegyületben, amelyben elmerült. Közelebbről szemlélve azonban azt lehetett észrevenni, hogy az alján sok csilló van, s ezek mozgása életről tanúskodott, egy olyan kis teremtmény életéről, amelyet sok-sok évvel ezelőtt a sors el akart pusztítani társaival együtt, mint bolygóját, a Gelbelexet.

A kék folyadék kimerülten még egy utolsót csobbant, aztán a gömbölyű tartályban ismét nyugalom honolt. Az élőlény behúzta kis csillóit, és lassú bugyborékolással az edény alja felé ereszkedett, ahol a folyadék sűrűbb volt. Itt a sokszínű kocsonya átlátszó vegyületeivel keveredett össze.

Egy robot lépett elő a félhomályból, és levette a spirálról az edényt. Azután lassú mozdulatokkal, az áramkörében már régóta memorizált szertartás szerint a tartályt egy hatalmas acéloltárhoz vitte, és egy arany oltárszekrénybe zárta. A robot, miután a munkáját elvégezte, visszahúzódott a sötétbe, oda, ahonnan előkerült.

Azután fény árasztotta el a helyiséget, a hatalmas, kupolás tetejű, kerek termet. A tető két íve szétnyílt, és egy kagylóhéj alakú antigravitációs jármű repült be rajta, amelyben egy ember ült. A jármű kört írt le a levegőben, és az oltár lábánál kötött ki. Az utas kiszállt, vállára vette bundáját, és leült egy karosszékbe, amelyet egy robot tolt oda.

A férfi köhintett, miközben körültekintett, s nem titkolta, hogy ideges. Végül a csend már nyomasztóvá vált, és a férfi úgy döntött, beszélni kezd:

– Mirage, nem szabad így viselkedned. A Galaxis Liga elnöke vagyok, meg kell őriznem a tekintélyemet! Te tudsz a gondolataimban olvasni, míg én…

„Hallgass, kincsem! – szakította félbe a kis élőlény telepatikus úton. – Velem nem kell fennhangon beszélned. Elég, ha csak gondolkodsz.”

„Már megint részeg vagy! – jegyezte meg a férfi ingerülten. – Ne hívjál kedvesednek… A nevemet mondd, vagy pedig elnöknek szólíts!”

Mirage hosszú ideig nem válaszolt, majd utána gonoszkodva közölte: „Hát persze, elnök úr, hát persze. De amikor a Kék Légió vezetőit fogadod, olyankor nem ragaszkodsz a formaságokhoz! Akkor a te Mirage-od »kedvesem«, »aranyom« lesz… csak azért, mert azt akarod, hogy kikémleljem a titkos gondolataikat. De most inkább ne veszekedjünk. Carm Eter, gyere közelebb!”

„Nem. Túlságosan udvariatlan voltál.”

„Többet nem teszek ilyet. Kérlek, gyere…”

Az elnök, bár bosszúságát nem leplezte, engedett. Bundáját levette, s a fény megcsillant a mellét díszítő rubin ékköveken. Felállt, és gyors léptekkel felment a márvány oltárhoz vezető lépcsőn.

„Nem felejtetted el kikapcsolni a védőmezőket? Nem szeretnék megégni…”

„Gyere! – ismételte a lény. – Akarlak.”

A férfi kinyitotta az oltárszekrényt, kivette az edényt, beledugta a kezét, és tapogatódzott, hogy megkeresse az idegen élőlényt. Amikor rátalált, gyengéden simogatni kezdte az ujjaival.

„Szerelmem – suttogta a telepatikus lény –, gondolj valami kellemesre, olyanra, ami a te világodban kívánatos lehet: egy női test szépségére, finomságára, hevére…”

A férfi megfordította az élőlényt, és a csillóit kezdte simogatni.

„Hát persze, Mirage. Érzed, hogy minden gondolatom a tiéd? Nincsenek titkaim előtted. A tiéd vagyok… a tiéd!”

A kék pasztilla vágyakozásával ostromolta a férfit.

„Jól van, drágám… Szeretsz engem, igaz? És nem csak azért csinálod, mert a politikai becsvágyad megvalósításához kellek? Mélyedj el bennem, kérlek… ne kalandozz el…”

A férfi a szellemi erőfeszítéstől a homlokát ráncolta, amelyen aztán hatalmas izzadságcseppek jelentek meg. De Carm továbbra is csak egy dologra összpontosította a figyelmét, és egyre erőteljesebben, egyre durvábban simogatta az élőlény testét. A telepatikus kapcsolat már kezdett elviselhetetlenné válni, olyanná, amelyből a valóságot kérlelhetetlenül száműzték. Carm a levegőben lebegett. Körülötte remegtek a fények, és úgy tűnt, hogy a tető boltíve a fékezhetetlen nyomástól begörbült. Az elnök behunyta szemét, fogát összeszorította: már annyiszor elhatározta, hogy uralkodni fog magán, de mint eddig egyszer sem, most sem volt rá képes.

„Engedd el magad… Engedd el magad! – búgta a kis pasztilla. – Óh de szép… szép, mintha csak valamelyik igazi nővel lennél… Nem, még annál is szebb! Te kívánsz engem, kedvesem… Kívánsz…”

A mindent átható érzés már szédítő magasságokba csapott.

„Mirage, elég… kérlek!” – könyörgött a férfi feldúltan.

„Frank… Drága Frank!” – fohászkodott az idegen lény.

Végül egy könnyű rándulással a kapcsolat megszakadt. A férfi abbahagyta a simogatást, visszatért a földre, az oltár lábánál meg-megremegett még a mámortól, aztán fellélegzett. A pasztilla még hullámzott egy kicsit a folyadékban, addig, amíg végül lassú köröket leírva az edény aljára, a kocsonyás anyag kellemes közegébe ért.

Az elnök nehezen tért magához. Undorral söpörte le ruhája ujjáról a ráragadt anyagokat, és visszaült a karosszékbe.

– Mirage, hallasz engem? – kérdezte rekedten.

„Igen, hogyne… – felelte elgyengülten az élőlény. – Kiolvasom a gondolataidból jöveteled igazi okát: a Kék Légió követének szándékait szeretnéd tudni. Te nem szeretsz engem eléggé…”

„Ne beszélj így, kicsim! Mi ketten egymásért vagyunk, együtt uralkodunk a világegyetem felett.” Mirage úgy tűnt, rögtön megvigasztalódott. Azután izgatottan gondolatok özönét zúdította az elnökre.

„A Légiónak egyáltalában nincs szándékában megtámadni a Független Bolygókat, azért sem, mert nagyon jól tudja, hogy ez csak a Ligának kedvezne. Azonban a diplomata azt a parancsot kapta, hogy kössön velünk titkos megállapodást: a vezetőiknek elegük van már a folytonos határösszetűzésekből és abból, hogy magányos bolygókra kényszerülnek betörni. Jól tudják, hogy a háború elkerülhetetlen és szövetségeseket keresnek… Minden úgy van, ahogyan előre láttad, kedvesem.”

„Remek, nagyon remek, bár még a megállapodás korai lenne – jegyezte meg elégedetten az elnök. – Megvárjuk, míg a helyzet elmérgesedik. Most azonban el kell mennem, de nemsokára…”

„Máris itt hagysz?” – siránkozott a kis lény.

„Még nagyon sok dolgom van – mentegetődzött a férfi. – Tudod jól, mennyire elszigetelt vagyok, az igazi hatalom az ipari társaságoké, ők pedig nem akarnak háborút.”

Fogta a bundáját, beszállt a kagylójárműbe, és egy csettintéssel elindította. A kagyló a levegőbe emelkedett, s a mennyezeti nyílás felé vette útját. Carm Eter, édes gondolatoktól kísérve, megállt a terem kijáratánál.

„Ki az a Frank?” – kérdezte.

„Egy álomkép – gurgulázta az élőlény. – Csak egy álomkép.”

„Mégis, minden alkalommal, amikor együtt vagyunk, kiejted ezt a nevet!”

„Erről nem akarok beszélni – jegyezte meg Mirage dacosan. – Inkább azokra a személyekre figyelj, akikkel érintkezel. A Bexter nevű őr a miniszterek kémje. Ezenkívül ez a Clely nem tetszik nekem: first lady akar lenni… de nem szeret téged.”

A boltív bezárult, a fény kialudt. A robotszolga előjött a sötétségből, és megszokott aprólékossággal visszahelyezte az edényt az oltárszekrénybe. A szertartás befejeződött: a kicsinyke istenség visszatért aranybörtönébe.

V.

Az expedíció sikeres visszatérése nagy ünneplésre adott alkalmat. Az álmatag elszigeteltség évei után Eraklyon közössége felfedezte, hogy nincs egyedül a világegyetemben: lelkesedéssel, énekszóval, virágfüzérekkel próbálták elűzni a félelmet, amely e valóság felismeréséből fakad. Az elfoglalt űrhajót bolygó körüli pályára állították, s ez biztonságérzetet nyújtott az embereknek.

A tömeg két sorban követte az önkénteseket a település felé. A gyerekek a váratlan szünidő miatt boldogan ugrándoztak az ünnepi menet mellett, így a győzelem megünneplése inkább házias jellegű volt, egyáltalában nem katonai. A Kapitány a főtéren fogadta az expedíció résztvevőit. Miután csönd lett, magához hívta Sovretint és Franket.

– Nos, tehát minden rendben? – kérdezte.

– Minden rendben – jelentette Sonder. Azután a fogolyra mutatott. – Vendégünk is van. Taddy Tonernek hívják. Érdekes lenne megtudni tőle, mi történt az űrhajóján: hogyhogy nem robbant fel például, és miért szállít fegyvert?

– Természetesen, de nem most – javasolta a Kapitány. – Úgy gondolom, hogy Toner úr fáradt a roncson eltöltött hosszú idő után. Hagyjuk most pihenni. Azonban ma este, ha jelenlétével megtisztel bennünket a banketten, lesz bőven ideje, hogy mindezt elmesélje nekünk.

– Köszönöm a szívélyességet – szólt közbe Taddy Toner. – Egy kiadós fürdő és egy igazi, természetes vacsora, ennél többre nem is vágyom. – És mosolygott, miközben a körülötte álló emberek szemébe nézett. Taddy Toner fiatal volt, haja világos színű, arcát aranyszőke szakáll övezte; csak úgy sugárzott belőle a tettrekészség és a jóindulat. Mindenkinek úgy tűnt, mintha a barátjuk lett volna. Frank azonban nem csatlakozott a vendéget körülvevő lelkesedők csapatához. Észrevette, hogy Taddy Toner egyáltalában nem bánkódott az űrhajó pusztulása és társai halála miatt, egy csöppet sem esett kétségbe attól a lehetőségtől, hogy esetleg ő is az elhagyatott űrhajón végezhette volna. Ezenkívül úgy viselkedett, mintha a megmentése és az eraklyoniak érdeklődése előre kiszámított, szükségszerű események lettek volna… Frank azonban nem akart határozatlan érzéseiben elmerülni: Stefi már várta a tér szélén, s ő semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy megölelhesse.

– …Gondoljuk ki, hogyan teljesíthetnénk Taddy Toner kívánságait – összegezte a Kapitány. – Házaink szerények, de bármelyikünk szívesen vendégül látja. – Abbahagyta mondandóját; hogy fontolóra vegye a dolgot: sok hölgy várt a kedvező döntésre, s ő nem akart elégedetlenséget szítani. Frankhez fordult.

– Úgy gondolom, hogy Sonder úr boldogan vendégül látja magát. Amióta a felesége meghalt, van egy üres szobája.

Frank nem mutatta csalódottságát, hanem erőltetett mosollyal beleegyezett, mert azt remélte, csak átmeneti megoldásról van szó.

– Ha Toner kipihente magát – folytatta a Kapitány –, kezdődhetnek az ünnepségek. Mindnyájan nagyon kíváncsiak vagyunk, mi újság a Galaxisban… Már tizenkét éve minden kapcsolatunk megszakadt vele.

– Tizenkét éve? – ismételte Toner, hitetlenkedve. Merev, kétszínű mosolygásából gúnyosan elvigyorodott, de ez csak egy szempillantásig tartott, mert rögtön elütötte az alkalomhoz illő mondattal:

– Akkor boldog leszek, hogy viszonozhatom, legalábbis részben, a jóindulatukat.

Frank megérezte, hogy ezek a hamis udvariaskodások túlságosan hosszúra nyúlnak, ezért kurtán közbevágott:

– Gyere, Toner, mutatom az utat.

Utat tört a tömeg között, és elindult hazafelé.

Később, az őr otthonában, Taddy Toner a világűr részletes leírásába fogott. A pihenéstől visszanyerte életerejét, és most egész szóáradattal rohanta meg Franket. A volt zsoldoskatonát megzavarta ez a bizalom, és el is felejtette vendége iránt érzett fenntartásait, s így egy sor kérdést tett fel neki.

Halk kopogtatás szakította félbe beszélgetésüket. Stefi gyorsan az ajtóhoz szaladt, kinyitotta, és egy robottal együtt tért vissza.

– A Kapitány üdvözletét küldi – recsegte torz konzervhangon a gépember –, és ezeket a ruhákat küldi Toner úrnak.

– Köszönd meg a nevemben a Kapitánynak – mondta Sonder.

A robot megfordult a tengelye körül, és kiment, Taddy Toner meg fürkésző tekintettel nézett utána. Franket megzavarta a hajótörött túlzott kíváncsisága. A gépember ősrégi, meglehetősen egyszerű modell volt, és csak a kibernetikusok jóindulatának köszönhette, hogy működhetett még. Frank nem tudta elképzelni, mi olyan érdekes ezen vendégének.

– Valóságos roncs – jegyezte meg, és arra várt, hogy Toner arcán valami magyarázatféle fog megjelenni.

– Igen, nagyon elavult – válaszolta közönyösen a hajótörött. – Sok ilyenetek van még?

– Úgy húsz, harminc.

Frank agyában megszólalt egy vészcsengő. Szerette volna még folytatni a beszélgetést a robotokról, de Toner témát váltott:

– Hát az biztos, hogy ti itt a béke oázisában éltek! – mondta.

– Van-e még háború – érdeklődött az őr –, a központi kormány és a szakadár bolygók között?

– Nem éppen. A Galaxis Liga pillanatnyilag minden háborús tevékenységét felfüggesztette. Olyan sok katonai vereséget szenvedett, hogy most már nagyon keveset számít. Azonkívül az ipari társaságok, amelyek a kormányt ellenőrzik, nem akarják a fegyverkezésre fordítani a nyereségüket. Ma a Liga csak a Középső-övezet rendszereit uralja. Jelenleg két csoport irányít: a Független Bolygók és a Kék Légió. Nem éppen békés az együttműködés: az erősebbek továbbra is felfalják a gyengébbeket, s gyakran tör ki valamilyen csetepaté.

– És a Külső-övezet? – kérdezte a volt katona.

– Az senkit sem érdekel. Csak az iparosított részekre fáj a foguk, nem pedig az erdőkkel, élőlényekkel teli bolygókra. Azonkívül az antimatéria Felhő a Külső-övezet nagy részét elzárja a Galaxis többi részétől. Ti is el vagytok szigetelve… Valószínűleg ezzel eddig nem is számoltatok, mert amikor idejöttetek, az övezet még szabad volt. Talán még azt sem tudjátok, mi az a Felhő…

– Valóban nem tudom – mondta Frank.

– Tizenkét évvel ezelőtt volt egy szinte ismeretlen jelenség. A Felhő egy titokzatos bomba felrobbanásától jött létre, amikor is egy egész bolygót antimatériadarabokká változtatott.

– Hogy hívták azt a bolygót?

– Gelbelex, úgy hiszem – válaszolta Toner. Azután, mivel észrevette, hogy Frank elkomorult, megkérdezte: – Valami rosszat mondtam?

– Nem, semmit. Csak folytasd… Te melyik szervezethez tartozol?

– Én a dicsőséges Független Bolygókat szolgálom – zengte Toner túlzott hévvel. – Én azok pártján állok, akik jobban szeretik a demokráciát, mint a bürokratikus központosítást, s a többi, s a többi…

A hajótörött szónoki hangsúlya kíváncsivá tette Frankét.

– Nem vagy nagyon meggyőződve arról, amit mondasz – fűzte hozzá.

– Dehogyisnem! – erősködött Taddy. – Azonban az biztos, hogy a Kék Légió fegyverei ellen a szép szavak mit sem érnek!

– Az űrhajód orr-részén a lyukat – kérdezte Sonder – a Légió kartácsai okozták?

– Nem egészen. Éppen megszereztünk egy fegyverszállítmányt, amikor a Légió cirkálói feltartóztattak minket. Menekülnünk kellett. De amikor észrevettük, hogy három oldalról is bekerítettek minket, az egyetlen lehetséges megoldást választottuk: beleugrottunk a Felhőbe. Ha mindenképpen meg kell halni, érdemes kockáztatni.

– És mi történt?

– Magad is láthattad. A Startigerünk belebotlott egy antimatéria gömbbe, amely kilyukasztotta a külső fémlemezt… Borzalmas volt: a levegő egy pillanat alatt elszökött, és csak nekem volt annyi lélekjelenlétem, vagyis szerencsém, hogy fölvegyem a biztonsági űrruhámat…

Frank elgondolkodott.

– Milyen hatásai vannak az antimatériának? – kérdezte.

– Nem csinál nagy zajt vagy valami hasonlót. Viszont mindent megsemmisít, még a hajók mindenféle, bármilyen más anyaggal szemben ellenálló páncéllemezét is. Semmi sem szörnyűbb az antimatériánál!

Frank az órájára nézett.

– Most már mennünk kell. A többiek várnak téged. Azt hiszem, mindent újból el kell mesélned…

– Semmi baj – nevetgélt a hajótörött. – Türelmes természetű vagyok.

„Vagy inkább olyan, aki túl sokat tud, barátocskám!” – gondolta az egykori katona.

VI.

Éjszaka a település sötét foltként terült el a csillagokkal félelmetesen megvilágított ég háttere előtt. Csak néhány olajlámpás szórta fényét az útkereszteződésekben. A kis utcákban még hallani lehetett a mezőkről utolsóként hazatérő telepesek kiabálását, a lassú robotok húzta gyümölcsös kocsik nyikorgását és egy durcás kisgyerek sírását. A friss és állhatatos tengeri szellő az ablakfüggönyöket lobogtatta, a trópusi nyár illatait és egy szerelmes macska messze hangzó nyávogását hozva magával.

Frank lustán elterült egy padon, hagyta, hogy a hűs fuvallat ringassa, és nem nagyon figyelt a körülötte lévők társalgására. Mindnyájan a gyűlésre vártak. Általában ezeken az üléseken csak a legfontosabb személyek vettek részt, azonban most Franket is meghívták, amiért ilyen bravúrosan kézre kerítette az űrhajót. Honfitársai is más szemmel néztek rá, az őr viszont inkább azt szerette volna, hogy ez a hőskölteménybe illő epizód ezzel a küldetéssel érjen is véget. Stefi természetesnek vette, hogy az apja egy hős, de a katona több, a vakmerőségét bizonyító alkalmat nem akart: a fiának élő apára van szüksége.

Amikor meghallotta a Kapitány lépteit, Frank feltekintett, S véletlenül éppen Taddy Toner titokzatos, ám mégis megnyerő, örökösen mosolygó arcára pillantott. A hajótörött érkezése villámcsapásként érte Eraklyon vidékies közösségét, új idők szelét hozva magával, amely felrázta az ifjúságot. Már szinte mindenfelé az űrháborúról, az űrutazásokról, a civilizációról beszéltek, s eddig még soha nem tűntek ennyire nyomorúságosnak, szegényesnek Eraklyon kis faházai.

– Bocsássatok meg a késésért! – mondta a Kapitány. – De özvegy Compsonnénál voltam: órái meg vannak számlálva, és arra gondoltam, jobb, ha ilyenkor az ember nincs egyedül. Legalábbis mi, öregek, még adunk az ilyesmire. – Elhelyezkedett az asztalfőnél, aláírt néhány iratot, azután újból beszélni kezdett:

– Ennek az ülésnek az a célja, hogy eldöntsük, hogyan hasznosítsuk a megszerzett hajót. Akar valaki más napirendi pontot is javasolni?… Nem?… Rendben van, akkor térjünk rögtön a tárgyra. Abban eleve sem reménykedtünk, hogy a roncsból megoldhatjuk összes problémánkat: például, hogy a fedélzeti áramfejlesztőt felhasználhatjuk a világítóberendezésünk működtetésére, hogy megjavíthatjuk a vízvezeték szivattyúját, és így tovább… – Kihunyt pipáját szája egyik szögletéből a másikba helyezte, majd folytatta: – Az események ismeretében ez a kérdés azonban még bonyolultabb. Az űrhajózási jog ugyanis előírja, hogy minden elhagyott űrjármű azé lesz, aki megtalálja: a mi esetünkben azonban az űrhajón tartózkodott Toner úr, ezért minket csupán tíz százalék illet a megmentésért, a többi pedig vendégünk része.

A jelenlévők csalódottan néztek össze, és félhangosan morgolódtak.

– Sokkal többre számítottunk – ismerte el a Kapitány. – De ez a tíz százalék is nyereség közösségünk számára…

A zajongás tovább folytatódott.

– Urak – szólt közbe Toner –, nyugodjatok meg! Nem kívánok a jogommal élni. Megmentettétek az életemet, és ezt úgy szeretném megköszönni, hogy mindent meghagyok nektek. A Startiger kiváló űrhajó, és csak jelentéktelen sérüléseket szenvedett: a Felhő egyáltalában nem tett kárt a hajtóművében, néhány hónap múlva újra működésbe lehet hozni… Azonkívül a rakománnyal a kormányom megfelelően kárpótol benneteket, ahogy az szokás.

Ezekre a szavakra a hangulat feloldódott. Valaki félénken köszönetet rebegett. A Kapitány viszont komor maradt.

– Értékelem a nagylelkűségét – mondta. – Nekünk azonban az volt a szándékunk, hogy szétszedjük a roncsot, és a település szükségletei szerint hasznosítsuk, s nem pedig az, hogy megjavítsuk. Mivelhogy semlegesek akarunk maradni, a raktérben található fegyvereket nem adjuk oda senkinek, sőt a biztonság kedvéért megsemmisítjük őket.

Taddy egy pillanatra elveszítette szokott magabiztosságát.

– Hogyan? – hebegte elképedve. – Szét akarjátok szedni a Galaxis egyik legszebb űrhajóját, csak azért, hogy néhány szivattyút működtessetek?…

– Itt nem néhány szivattyúról van szó… A naperőművet, a kórházat, az elektromos hálózatot és még rengeteg mást is meg kell javítani! – válaszolta vendége kitörésétől meglepetten a Kapitány. – Szegények vagyunk, nekünk minden jól jön!

– De hát nem értitek, hogy éppen a Startiger segítségével tudtok majd mozogni, központi erőműveket és minden mást szerezni, amit csak akartok?! – erősködött Toner. – Kormányom kártérítése lehetővé teszi számotokra, hogy ezt a kis falut a nábobok városává változtassátok! Nem kell többé a földet túrnotok, gürcölnötök: ez a hajó a ti adutok! – Hangját visszafojtva folytatta:

– Talán azt gondoljátok, hogy összevissza beszélek? Vagy attól féltek, a kozmikus Felhő megakadályozza a visszatéréseteket? Biztosíthatlak benneteket, ez nincs így! Az igaz, hogy az űrhajó úgy jutott keresztül az antimatérián, hogy az kész csoda, de ezt a csodát a fedélzeti számítógép kitörölhetetlenül rögzítette. Az útirányt a gép lerajzolta, a legkisebb hiba nélkül, fényévről fényévre! A Startiger megmutatta, hogy a Felhőn lyuk van, és kezünkben a megoldás, hogyan használhatnánk ki ezt az átjárót! Egyedül csak mi tudjuk ezt az egész világűrben! Meg kell értenetek, micsoda hatalmas szerencse ez! A civilizáció csak néhány napra van innét.

Az idős Kapitány szomorúan rázta a fejét. Körülötte, feszültséggel terhes csönd keletkezett. Frank megérezte, hogy Toner szavai olyan veszélyes gondolatokat ébresztenek a hallgatóságban, amelyeket nyomban meg kellett szüntetni.

– Barátaim – emelkedett szólásra az őr –, azt hiszem, megértettem a helyzetet, és talán az a helyes, ha elmondom a véleményemet. Tonernek igaza van, amikor az eljövendő jólétet festi elénk. Kormánya bizonyára minden jóval elhalmozna bennünket, de ennek az elismerésnek olyan ára lenne, hogy nehezen visszakozhatnánk. Ne feledkezzünk meg arról a világról, amelyet sok évvel ezelőtt magunk mögött hagytunk: a háborúkról, az igazságtalanságokról, az erőszakról. Az a világ azóta sem változott! Kétségtelen, hogy a Független Bolygók kormánya számára praktikus lenne egy átjáró a Felhőben, amelyen keresztül zavartalanul támadhatna, vagy ahol visszavonulhatna. Ez a győzelmet is jelentheti, azonban számunkra ez azzal lenne egyenlő, hogy ellenségeket szerzünk magunknak, és hogy félnünk kell a jövőtől… Nem, inkább egy viskóban élek, a napon izzadok, és a fiamat rongyokba öltöztetem, minthogy egy fényűző lakótelepen előkelő egyenruhában járkálok, ahol egészen biztosan nem elegendő egy palánk és néhány puskalövés, hogy távol tartsam a veszélyeket! Elégedjünk meg a ránk eső tíz százalékkal, a többit hagyjuk meg Tonernek!

A hajótörött sápadtan, gyűlölettel meredt a szónokra. Nem várta ezeket a szavakat, és most ellenségesen méregette az arcokat.

– Nem akarlak megsérteni benneteket – sziszegte a foga között –, és semmit nem akarok eltitkolni! Ha vadállatokként akartok élni az erdőben, az a ti dolgotok. De mit gondoltok, mennyi ideig lehet kihúzni nyersanyagok és megfelelő technikai berendezések nélkül? Láttam már olyan bolygókat, mint ez, ahol a népesség annyira visszafejlődött, hogy már a majmokkal keveredett… Nem, barátaim, nem lehet egy helyben topogni, és nem létezik az a paradicsom, ahová vissza lehet húzódni: vagy haladunk, vagy visszafejlődünk! Azonkívül, ahogyan az én hajóm keresztüljutott a Felhőn, úgy előbb vagy utóbb másoknak is sikerülni fog! Magától értetődően egy hadihajónak, és az biztos, hogy a Légió nem finomkodik…

Toner átment a termen, hátra sem fordult, kilépett és eltűnt a sötétségben. Kihívó szavai sokáig lebegtek a jelenlévők fölött. Végül a Kapitány felállt.

– Ezt a kérdést feltétlenül meg kell fontolnunk – mondta. – Most lehetetlen döntenünk… Az ülést elnapoljuk!

Senki nem ellenkezett. A férfiak és nők felálltak helyükről, kis csoportokba gyűltek össze, s izgatottan tárgyalták a hallottakat. A Kapitány is kiment, magányosan, léptei visszhangzottak az utcán. Frank az ajtóból nézte őt, gondolkodott, vajon elkísérje-e vagy sem: de a lustaság és bizonyos félénkség visszatartotta.

Azután az egykori katona is kilépett. A csillagok a szokásosnál is közelibbnek tűntek. A férfi lehajtotta a fejét: megértette, hogy Toner érveiben olyan igazságok vannak, amelyeket nem lehetett figyelmen kívül hagyni. De az Eraklyon bármilyen kicsi és szegényes, mégis az a világ volt, amelyhez tartozott: elfogadta, és védte a maga és a fia számára, és nem akarta elveszíteni.

„Az az átkozott Toner! – szitkozódott. – Ha rögtön megöltem volna, amint megláttam…”

VII.

Egy lakatlan bolygón, az elnöki palotában, amelyet jégsziklák között építettek fel, magas rangú katonatisztek egy csoportja várta Carm Etert. A legfontosabb személyiségek között ott volt Cornell tengernagy és Asciul tábornok is.

A polgárháború előtt Carm Eter elnök a Galaxis szívében lévő egyik leggazdagabb és legnépesebb bolygón székelt, ott, ahol az emberek tapsoltak neki, amikor kilépett a palotájából. A turisták és a temérdek televíziós adó számára a főváros egyik nevezetességének számított az, amikor a nép hozsannázóit a világegyetem első polgárának.

Azután kirobbantak az első felkelések, a súlyos válságok követték egymást, és az elégedetlenség nőttön-nőtt. A prizmás teleobjektívek engedelmes kattogásaival már együtt lehetett hallani a sugárfegyverek sivító dörgését és a plasztikbombák fülsiketítő robbanásait. Az elnök sokszor csak a biztonsági szolgálat segítségével tudott elmenekülni a merénylők elől.

A Galaxis elnöke nem éppen díszes látványt nyújt, amint a földre veti magát, hogy mentse a bőrét. Carm Eter az elnöki tisztség tekintélyének megóvása érdekében inkább lemondott arról, hogy megjelenjen a nép előtt, s „megmártózzon” a népszerűségben. De a rendszer, ellenségei nem veszítették el állhatatosságukat, s attól a pillanattól kezdve, hogy nem lőhettek közvetlenül az emberre, a házát tekintették célpontjuknak.

A régi elnöki palota, egy hatalmas, klasszicizáló épület számtalan kristálytornyával uralta a fővárost. Ilyen könnyű célpontra bárki, még a legtapasztalatlanabb bérgyilkos is képes volt néhány percig tüzelni: csak ki kellett választania egy megfelelő teraszt vagy egy kevésbé forgalmas kis teret vagy akár egy bokrot egy kertben. A rendőrség gyakorlatilag képtelen volt egy olyan nagyvárost ellenőrizni, amelynek több száz millió lakosa közül bárki ellenség lehet. A felkelések számával együtt növekedett azoknak a fegyvereknek az űrmérete is, amelyeket a gyűlölt elnyomó barlangja ellen használtak.

Az események természetes következménye volt, hogy a miniszterek, akik korábban a Galaxis vezérét körülvették, elhagyták a fővárost, és a gazdasági társaságok érdekeit védő kis erődítményekbe menekültek. Egyedül csak a megbízott elnök maradt ott, hogy végigélje saját palotájának lassú pusztulását. Volt, aki nem bírta nézni a rettenetes mészárlást, volt, aki egy lezuhanó erkély romjai között tűnt el. S míg a Ligát menthetetlenül a szétesés fenyegette, a vezetők energiáját a túlélésért folytatott elkeseredett harc emésztette fel.

Carm Eter mindennek véget vetett. Lemondott a hatalomnak azokról az utolsó maradványairól is, amelyeket a galaktikai város még biztosítani tudott neki, és egy messzi, magányos bolygóra költözött. Az új palota helyét a jéghegyek között, egy megközelíthetetlen területen jelölték ki: a vezér személyesen irányította az építkezést, beleszólt a tervezők munkájába, ő mondta meg, hogyan helyezzék el az épületeket, az alagutakat, a búvóhelyeket. Olyan sokat változtatott a terven, hogy végül már maguk az építészek sem tudtak eligazodni a látható és a titkos folyosók kuszaságában.

Kívülről az elnöki palota együttese úgy festett, mint egy oázis a kősivatagban, Carm Eter mégsem tudott megnyugodni. Antigravitációs kagylójában szüntelenül bolyongott a tornyok, a függőfolyosók és a kúszónövényekkel benőtt oszlopcsarnokok között. Az őrség úgy látta, mindig váratlanul bukkan fel, mint egy kísértet. Az elnök csak futólag fogadta a tisztelgésüket, aztán már tovább is siklott, a palotán kívüli övezet felé.

Gyakran a hegyekbe távozott, ahol aztán el is tűnt, a biztonsági szolgálat legnagyobb aggodalmára. Végül ezek a távollétek megszokottá váltak.

Azon a napon Carm Eter túlságosan sokáig váratott magára.

Cornell tengernagy a klimatizációs tornyok közül előtűnő szürke égbolt egy darabkáját szemlélte, és unalommal vegyes idegességgel fújtatott.

– Nem sieti el a dolgot! – fakadt ki Asciul tábornoknak és a többi katonatisztnek. – Nem értem, miért őt választották elnöknek a gazdasági társaságok… Még mindig tejfölösszájú, nincs tapasztalata, nincsenek kapcsolatai…

– De azért a nőkkel tud bánni – nevetgélt egy magas rangú tiszt. – Azt beszélik, Clely Kruppnál is elért egyet s mást… Ha sikerülne a kezét rátennie a Krupp ipari csoportra, többé már senki sem tudná őt megfékezni!

– Ez így van – ismerte el a tengernagy. – És amilyen tervei vannak, még rosszul is végezhetjük… Gondolják csak el: növelni akarja a hadi űrhajók mennyiségét, mintha nem lenne már úgyis annyi adósságunk!

– Pedig a pénzügyi szervezet határozottan kijelentette – mondta a magas rangú tiszt –, semmiféle kockázatos vállalkozás, semmi fölösleges kiadás! És az én hajógyáram, az Egyesült Hajógyárak, egyetlen naszáddal sem építhet többet, mint ahogyan az az ötéves tervben elő van írva!

– Uraim, az elnök! – kiáltott fel hirtelen Asciul tengernagy.

Carm Eter átható tekintettel nézett végig a vigyázzállásba merevedett embereken. Még csak nem is akarta a köszönésüket viszonozni, elment előttük, befelé a tágas terembe, ahol a rengeteg felfüggesztett miniatűr nap és bolygó himbálódzni kezdett a lépteire. A politikus aztán elhelyezkedett egy egyszerű formájú széken, és hidegen nézett az állva maradt magas rangú tisztekre.

– Uraim – sziszegte –, a kinevezésem óta várom a katonai helyzetről szóló jelentésüket, de még mindig nem kaptam semmit!

Zavart moraj futott végig a hallgatóságon.

– Cornell tengernagy – folytatta Carm –, talán nem maga a flotta felelőse? Még sosem gondolt arra, hogy az űrtengerészet jelenlegi erői csak a határ harmadrészét képesek megvédeni? Mégsem hallhattam erről semmiféle magyarázatot! Nekem kell azt magának elmondanom, hogy a Crau-rendszerünket leszerelték, hogy egyetlenegy könnyű korvettünk van arra, hogy megvédjük érdekeinket a Sixtuson, és egyetlen felderítő kémbolygónk van a Galilei elpusztításához?

Ezekre a szavakra a hatalmas, háromdimenziós planetáriumban kigyulladt néhány mozgó pont.

– A tizenötös és a húszas osztag újjászervezését, a tényleges állomány növeléséről szóló tanulmányt és az új bázisok létrehozására vonatkozó terveket kértem!

Más fények villantak meg a kusza csillaghalmazban.

– Maga, tengernagy, úgy tűnik, nem ért egyet a kívánságaimmal!

Cornell tétován meghajolt. A tengerész egyenruha kíméletlenül kihangsúlyozta kidomborodó, kerek hasát. Az arca, amelyet az idő és a káros szenvedélyek megviseltté tettek, nyomorúságos álarc volt, amelyet még szánalmasabbá tett az ajkak és a toka könnyű remegése.

– Kegyelmes uram – motyogta –, fölösleges az állami gazdaság szomorú helyzetét ismertetnünk: adósságok nyomorgatnak bennünket. A nép már elfáradt az örökös áldozatoktól és a kockázatos vállalkozásoktól: békére van szüksége…

– Kegyelmes uram – szólt közbe Asciul tábornok –, az az igazság, hogy a legnagyobb társaságok többet törődnek a saját profitjukkal, mint a Liga érdekeivel. Már akkor, amikor kiderült a húsz cirkáló eltűnése, az volt a gyanúm, hogy a lopást azért szervezték meg, mert így akarták leplezni a hadseregünknek szánt hajók külföldre történő eladását. Legutoljára pedig egy egész szállítmány szupertitkos kísérleti fegyver tűnt el! Csak egy magyarázat lehetséges – zárta le, és megvetően Cornellra nézett –, árulókkal vagyunk körülvéve!

Asciul szikár alakja pontosan Cornell ellentéte volt. Asciul a fegyelem és az önmegtartóztatás iskolájában nevelkedett. Egyik gazdasági hatalom támogatását sem élvezte, szerencsés karrierje Carm Eter sikerével és rokonszenvével magyarázható.

Cornell tengernagy a gonoszság fegyverével próbált védekezni.

– Ez nem az az eset, amikor szellemeket kellene idéznünk, hogy eltussoljuk saját mulasztásainkat! – mondta. – Valójában egyedül az oly sokat bírált társaságok tartották el a Ligát a válságok időszakában, s támogatják még ma is magas adóikkal.

– A dicsőség nem megvásárolható! – válaszolta Asciul.

– Uraim, elég! – vágta el szárazon a vitát Carm Eter. – Nem azért hívtam össze magukat, hogy a személyes véleményüket meghallgassam! Nagyon súlyos perc ez: a Kék Légió és a Független Bolygók a végső ütközetre szánták el magukat. Felkészülten kell várnunk őket, hogy aztán ne a győztes nagylelkűségétől függjön a sorsunk!

A háromdimenziós planetáriumban kigyulladt három különböző színű, széles sáv. A Liga középen olyan volt, mint egy körbeharapdált almacsutka, amelyet fenyegetően szorítottak közre a Kék Légió és a Független Bolygók erői.

Carm Eter megszólalt:

– A háború során vissza akarom szerezni a Ligának a Galaxis feletti ellenőrzést, azt az egyeduralmat, amely megilleti. Elődjeimmel ellentétben nem óhajtom a napjaimat azzal tölteni, hogy a végső leszámolásra várjak. Élni akarok a jogaimmal, és gyakorolni akarom azokat! Ezért mától kezdve a rendelkezésemre fognak állni, itt a palotában!

– De kegyelmes uram… – próbált Cornell tiltakozni.

Carm Eter ridegen félbeszakította:

– Kapcsolatba léptem a Kék Légió titkos ügynökeivel! Valószínűleg a szövetségeseink lesznek. Ezt vegyék figyelembe, és kezdjék el kidolgozni a stratégiát! Arról, hogy hogyan szerezzük meg a társaságok támogatását, majd én gondoskodom. Van kérdés?

A tengernagy elkeseredetten csóválta a fejét, majd megragadta az első gondolatot, amely az eszébe ötlött.

– Ez csak Mirage műve lehet! – szaladt ki a száján.

– Nem ért váratlanul ez a nevetséges feltételezés – jegyezte meg fagyosan az elnök. – Mindig van néhány hiszékeny alak, aki hagyja magát meggyőzni néhány pletyka alapján. Mirage csak egy beteg képzelet szülötte, csak valakinek a fortélya, aki így akarja megtéveszteni az ostobákat!

– Biztosíthatom, hogy ez nincs így – magyarázkodott elkékülve a tengernagy. – Már Benelli elnöksége idején is állandóan erről a lényről beszéltek, aki segítette az állami vezetőket… Aztán nyoma veszett, de létezik… vagy legalábbis létezett!

– Amilyen rossz végük lett az elődeimnek, arra következtetek, hogy ez a Mirage mégsem volt nagy segítségükre – gúnyolódott Carm. – Elmehetnek! – mondta végül nyersen.

A katonák megmerevedtek, aztán a fagyos csöndben kimentek.

„Kedvesem, túlságosan kegyetlen voltál velük – suttogta Mirage meggyőzően az elnök agyában. – Valamelyikük már arra gondol, hogy elmozdít a helyedről.”

„Ebben biztos is vagyok – gondolta Carm. – De hónapokra van szükségük, hogy megegyezzenek az utódom személyéről, és közben még sok minden történhet. Most, hogy a közelben lesznek, könnyen ellenőrizhetjük őket. Mit olvastál ki Asciul gondolataiból?”

„Egy géphez hasonlít. Habozás nélkül hű lesz hozzád: a nagy vezért látja benned, és neki szüksége van egy vezetőre, hogy éljen. Jól tetted, hogy előléptetted.”

Carm Eter elégedetten mosolygott, összecsapta tenyerét, és működésbe hozta a planetárium önmaga feloszlatását irányító programját. A kis napok rezegni kezdtek, és örvénylőén vágtattak az űrben, majd egymásnak ütköztek, fénylőn fellángoltak, aztán a rendszerek kihunytak a lekicsinyített világban. A világkáoszt kormányzó isteni szellem egy darabig gyönyörködött a látványban, végül kiment, s csak egy utolsó csillag maradt, amelyik hiába kereste pusztulását, többé nem találta meg.

VIII.

– Hosszú vita után úgy határoztunk, hogy megjavítjuk az elfoglalt hajót, és repülésre alkalmas állapotba hozzuk. Arra fogjuk használni, hogy újra kapcsolatot teremtsünk az Eraklyon és a Galaxis között!

A Kapitány e rövid közlemény végén szomorúan a tolongó tömegre tekintett. Látható volt, hogy ez a döntés egyezik a többség akaratával. Rosszallásuk jeléül csak az idősebbek, illetve az olyan kétkedők, mint Frank, maradtak csöndben. Már túlságosan régen elhatározták, hogy életük végéig ezen a békés és termékeny bolygón akarnak maradni, és az a gondolat, hogy újból kapcsolatot teremtenek a többi naprendszerrel, felzaklatta őket. Maga a Kapitány is ehhez a csoporthoz tartozott.

A fiatalabbak azonban tapsoltak és ujjongtak, karjukat az ég felé emelték, s ezzel a mozdulattal jelezték, hogy mennyire szeretnének kijutni már ebből a számukra szűk kis faluból. A fiatalok az űrbe vágytak. A Kapitány Taddy Tonerhez fordult, aki láthatóan igen elégedett volt, és egy listát mutatott neki.

– Ez azoknak az embereknek a névsora, akiket felmentettünk a mezőgazdasági munka alól – mondta. – Kiváló technikusok is vannak közöttük, akik boldogok lesznek, ha közreműködhetnek a hajó megjavításában.

Toner fensőbbséges mosollyal fogta meg a papírlapot, és gyorsan átfutotta. Egy néven megakadt a tekintete:

– Sonder! – csodálkozott. – De hiszen ő mindig ellenezte, hogy a Startigert működésbe hozzuk!

– Ez igaz, azonban fegyelmezett ember – nyugtatta meg Tonert a Kapitány. – Elfogadja a többség véleményét. Azonkívül bátor katona. Olyan fajta, aki soha nem veszti el a fejét a váratlan események láttán. Franknek nagy hasznát fogja látni, Toner úr.

A Startigert korábban az Eraklyonhoz közeli parkolópályára állították. Néhány percig kellett csupán repülniük az űrnaszádon, s már oda is értek.

Taddy Toner a hajó belsejébe vezette a technikusok csapatát, és sorra mutatta nekik a károkat. Frank Sonder, aki utolsó volt a sorban, tétován nézte a külső páncéllemezen tátongó lyukat, és szórakozottan hallgatta a hajótöröttet.

– Mindenekelőtt az orr-részen lévő repedést kell betömni – mondta Toner. – Azután bekötjük a kormánymű csatlakozásait! A hajtómű és az elektronikus agyközpont szerencsére nem sérült meg. Ennyi javítás elég lesz ahhoz, hogy a hajó leszállhasson a bolygón, ahol aztán kényelmesebben végezhetjük el a végső simításokat!

Geben űrtechnikus beleegyezően bólintott. Kövér ember volt, aki szerencsétlenül nézett ki űrruhájában, mert azt sokkal magasabb termetre szabták. A barátai gyakran tréfálkoztak vele, gúnyolták túl nagy hasa és rövid karja miatt. De most, az elhagyatott űrhajó áhítatos csöndjében Geben igen tekintélyesen viselkedett.

A technikus saját fontosságának tudatától eltelve gondosan megtapogatta a lemezen a precíz vágást, és felsóhajtott:

– Nem lesz egyszerű munka! Van a fedélzeten hegesztőgép?

– Igen – válaszolta Toner.

– Akkor jó – mondta az űrtechnikus. Azután, amikor észrevette a kettévágott holttestet, összerezzent. – Szent isten, és ez…?

– Csak semmi félelem – felelte a volt hajótörött. – Ha zavar valakit, eltehetjük innen, a lábunk alól!

Aztán minden különösebb teketória nélkül megragadta végtagjainál a levegőben függő testet, és kihajította a nyíláson keresztül. A holttest eltávolodott, majd egyre kisebb lett, végül eltűnt az űr sötétségében.

Geben dermedten követte a műveletet.

– De miért nem hantolod el a temetőnkben? – dadogta. – Úgy emberségesebb lenne…

– Nem mondanám – magyarázkodott Toner. –Amint a környezettől felmelegedne, oszlásnak indulna… és különben is, egy űrhajós ennél jobb sírt nem is kívánhatna magának.

– Az biztos – szólt közbe Frank gúnyosan. – Mindenesetre jól elszórakoznánk a temetési szertartásokkal: ez a hajó tele van halottakkal!

Ez az epizód baljós érzelmeket kavart, és egész nap éreztette hatását, annyira, hogy míg vissza nem tértek a bolygóra, senki sem mert megszólalni.

Frank kibújt a védőruhájából, elhagyta a naszádot, és anélkül hogy megvárta volna Taddyt, aki még mindig a vendége volt, elindult a település felé. Még azon a néhány száz méteres úton haladt, amely elválasztotta az első házaktól, amikor valaki utána szólt. Frank megállt.

– Sonder úr! – szólt újra Geben fürgén tipegve, hogy utolérje. – Megengedi, hogy elkísérjem?

– Persze – válaszolta az őr.

Az űrtechnikus csatlakozott hozzá, közben erősen fújtatott a megerőltető futástól, és a látóhatár egy pontjára meredt, mintha nehezen tudná megfogalmazni az agyában támadt kellemetlen gondolatot. Végül egy nagy sóhajtás után megszólalt:

– Maga mit gondol erről a Tonerről? Vajon lehet bízni az ígéreteiben? – Aztán Választ sem várva, folytatta: – Nézze, aki ennyire nem tiszteli a halott bajtársait, az nem sok biztosítékot tud nyújtani. Nem mintha félnék, de… értse meg, azok a barátai voltak, olyan emberek, akikkel néhány nappal ezelőtt még együtt élt… Nem emberséges dolog így viselkedni!

– Lehetséges – ismerte el Frank. – De az is biztos, hogy a háborúban a halál mindennapos esemény, sajnos, és a temetések felesleges külsőségekké válnak.

Ez a megjegyzés megnyugtatta Gebent: kezét a feje búbjához emelte, és beletúrt kevés hajába.

– Hát igen, talán úgy van, ahogy mondja – tűnődött el. – De van még valami, ami nekem gyanús. Amíg a technikusok a felső hídon dolgoztak, Toner a válaszfalon lévő lyukakat ellenőrizte velem együtt, azután váratlanul eltűnt. Én meg, csak hogy ne maradjak egyedül, hulláktól körülvéve, elkezdtem keresni. A raktárban találtam rá, míg valamiféle dobozokkal foglalatoskodott.

– Dobozok a raktárban? – ismételte Sonder. – És a fegyverek hol vannak?

– Igen, éppen ott. Nem láttam jól, de azt hiszem, kiemelt valamilyen tárgyat, egy kicsi holmit… amekkora egy zsebben is elfér. Egyébként semmi rossz nincs abban, ha valaki egy kis emléket eltesz magának…

– Attól függ, milyen az az emléktárgy – jegyezte meg komoran az őr.

– Szóval… én is elhoztam egy kis mütyürkét – vallotta be Geben zavartan. – Talán nem helyes, de egy háromdimenziós látcső igazán csak egy apróság: ez senkinek nem fog hiányozni…

– Titkot a titokért – nevetgélt Frank –, én meg egy napelemet hoztam el a fiamnak, és biztosíthatom magát, hogy nem érzem magam bűnösnek. Mindenesetre, ha kell, akkor majd visszaadom. Viszont azt nem értem, miféle tárgyat tehetett el Toner. Jól nyitva kell tartanunk a szemünket!

Nappalok és éjszakák váltották egymást, és az idő a megszokott egyhangúsággal telt. A szerelők minden reggel elmentek az űrben lebegő hajóra, és alkonyatkor visszatértek. Lassanként hozzászoktak ahhoz a gondolathoz, hogy az Eraklyon többé már nem elszigetelt világ, és ez a tudat bizonyos mértékig lelassította a mezőgazdasági munkákat. A fiatalok inkább a jövőjükről vitatkoztak: volt, aki már elhatározta, hogy végleg elhagyja a bolygót. Fantáziájukkal izgalmas ábrándokat ötlöttek ki: kristályvárosokkal benépesült világokról, a több ezer éves civilizáció nyújtotta örömökről, vég nélküli kalandokról beszéltek. Csak kevesen, a legidősebbek végezték pontosan a munkájukat, tiszteletben tartották az aratás, a fakivágás és a vadászat idejét. Minden alkalommal, amikor azt látták, hogy az űrnaszád visszatér, a fejüket csóválták, és szidták azokat az ostobákat, akik azt hiszik, hogy a boldogságot máshol fogják megtalálni.

Egyik este nem a kis hajó ismert berregését, hanem valamilyen másfajta bugást hallottak az emberek. Az űrhajó átfúrta az eget barázdáló füstcsíkokat, és hirtelen teljes nagyságában tűnt elő, bár méreteire a sugárreaktorok erős zúgása alapján előre lehetett következtetni. Egyenes irányban ereszkedett lefelé, aztán a talajtól néhány száz méterre váratlanul megemelte az orrát, megállt, és kis imbolygással függőlegesen ért földet a települést uraló domb csúcsán.

A hely igen hamar megtelt álmélkodó emberekkel, akiket lenyűgözött a hajó. Zsibongás jelezte, hogy a technikusok csapata kilépett az űrhajóból. Geben odament a Kapitányhoz, és teátrálisan a hajóra mutatott:

– Nézze: mintha új lenne!

– Látom - ismerte el gondterhelten az öregember. – Nagyszerű ez a Startiger, egy igazi hadi űrhajó.

– Pontosan – mondta Geben. – Egy vagyont ér, és az egész a miénk!

Utat engedett a látogatóknak, akik már ott tolongtak a bejáratnál. Élvezte, hogy tapasztalt űrhajósként mutogathatja a Startiger válaszfalain lévő különféle szerkezeteket. A folyosók izgatottan lármázó gyermekekkel és csendesebb felnőttekkel teltek meg. A Kapitány megállt a parancsnoki teremben, a környezet régi emlékeket ébresztett fel benne. Leült a vezérlőpult előtti karosszékbe, érzelmesen megsimogatta az ellenőrző készülékeket, aprólékosan tanulmányozta a képernyőn vibráló ábrákat, és bekapcsolta a központi számítógépet. Nem sokkal ezután elkomorult arccal lépett ki a napfényre.

– Mit szól hozzá? – mosolygott rá Toner, amikor meglátta. – Érdemes volt megjavítani ezt a roncsot?

– Persze – válaszolta a Kapitány. – Kár, hogy vissza kell adni a tulajdonosainak.

– Nem kell – állította Toner. – Jog szerint is magukat illeti, maguk szerezték meg, az önöké.

A Kapitány a fejét rázta.

– Nem – ismételte olyan hangsúllyal, amelyen érződött, hogy a Kapitány vívódik. – Ezen a Startigeren nincsenek azonosítási jelek: semmiféle kód, semmiféle törzskönyv, még egy távoli utalás sincs, ami alátámasztaná a maga állítását, hogy a Független Bolygókhoz tartozna! A fedélzeti számítógép néma. Pedig köztudott, hogy minden hajón kell lennie egy fedélzeti naplónak… Azonkívül a katonai űrhajók soha nem indulnak el hadműveleti tervek nélkül!

– Ez igaz – ismerte el Toner. – De ez a hajó megsérült. Néhány adat meg valószínűleg elveszett!

– Lehetséges – nézett rá merően a Kapitány –, különben még azt lehetne gondolni, hogy a Startiger egy kalózhajó! Mindenesetre könnyen bebizonyíthatja ennek az ellenkezőjét: biztosan van egy zárt irattár!

A hajótörött fellélegzett.

– Hát persze, miért is nem jutott az előbb az eszembe? – mondta Taddy lelkesen.

Frank, aki önkéntelen tanúja volt a beszélgetésnek, érezte, hogy valami nincsen rendjén, s ezért minden eshetőségre számítva a Kapitány mellé állt. Tekintetével segítségül akart hívni valakit, és akkor észrevette, hogy néhány őrrobot jön le a hegyről. Az egykori katona veszélyt sejtett, és megkérdezte a körülötte állókat, vajon miért hagyták el a helyüket a robotok. Kérdése azonban beleveszett a település felől jövő robbanás zajába.

– Felrobbant a központi erőmű! – kiabálták.

A tömeg egy emberként kezdett a magaslatról lefelé rohanni.

– A robotok megőrültek! – kiáltotta valaki.

– Vigyázzatok, fegyver van náluk… Lőnek!

Rémület lett úrrá a tömegen, mindenki másfelé próbált menekülni. Frank az űrhajó védelmező árnyékában keresett menedéket.

„Stefi!”– gondolta.

Egy ideig elfojtott apai ösztönei újból feltörtek benne. Az általános zűrzavarban Frank egy barna arcot, egy tágra nyílt szempárt és egy kis kezet keresett, amelyet meg kell szorítania. A felvillanó fény hatására valaki előtte egy szempillantás alatt összezsugorodott, majd vér borította el. Az, aki ezelőtt néhány perccel még egy mindenki által ismert ember volt, most a szörnyű vész mementójává vált. A katona ösztönösen a földre vetette magát, mert egy halálos sugár súrolta újabb áldozatokat keresve. Felugrott, futni kezdett, aztán megállt. A zajok és a kiáltások összemosódtak: mindenki a saját Stefijét kereste. Még egy ugrás…

„Talán a mögött a felszántott rész mögött van! Még lőnek…”

Egy ugrással a szétzúzott fakerítésen túlra lendült. Megütötte a térdét, a fájdalom érzése viszont azt jelezte, hogy életben van. Kicsivel távolabb meglátott egy meztelen hátat, amelyet az erős nap megfogott, és egy szőke, göndör fejet.

– Stefi!– kiáltotta.

– Papa! – a kisgyerek sírt, és véres karját feléje nyújtotta.

A férfi úgy érezte, a szívverése hosszú pillanatokra megállt.

– Megsérültél? – kérdezte végül, összeszedve magát, s csúszva közeledett a gyerekhez.

– Nem… Én nem – nyöszörögte a kicsi, és nem bírt megmozdulni.

Az apa odaért a kisfiúhoz, és nagyot sóhajtva magához szorította. De csak rövid ideig maradtak így: mellettük egy kis test feküdt szétnyílva, s vér bugyogott belőle: olyan volt, mint egy halott piros virág.

– Ki ez? – kérdezte a férfi elborzadva.

– Miriam. Lelőtték…

Stefi már nem sírt: nézte a kis holttestet, rajta a hatalmas sebet, és gyermekes határozottsággal megpróbálta a kezével visszatartani a kislány kihunyó életét.

A lövések abbamaradtak. Csak a csend maradt, a nyögések és a félelem. Toner a hajóraktárhoz vezető csúszda tetején állt, és elégedetten nézett körül.

– Mindenki talpra! – kiáltotta végül. – Álljatok a hajótesthez!

Lassú mozdulatokkal mindenki engedelmeskedett. A robotok ellenőrizték, hogy a telepesek teljesítették-e a parancsot, aztán rájuk szegezett fegyverrel eléjük álltak. Frank is csatlakozott a többiekhez, de a szemét nem bírta levenni a földön heverő kis testről.

– Nem értem: hogyan történhetett ez meg? – suttogta Geben mellette. – A robotok arra voltak beprogramozva, hogy a mi hangjainknak engedelmeskedjenek. Nemrégen ellenőriztem őket, és nagyon jól működtek…

– Hol a lányom?! – kiáltotta egy hang. – Miriam! Egy nő kilépett a csoportból. A körülötte állók hiába próbálták visszatartani: amint meglátta a kislányát, futni kezdett, és a gondolat törtrésze alatt meghalt; egy robot lőtte le sugárfegyverrel.

– Szent ég! – dadogta rémülten az űrtechnikus. – De mi történik itt?

– Újra kapcsolatot teremtettünk a civilizációval! –válaszolta Frank keserűen.

– …minden ellenséges akciót megtorlunk – szólalt meg ekkor Taddy Toner, rögtönzött szószékéről. – A robotok kizárólag tőlem függnek. Ne is próbáljatok cselhez folyamodni: úgy programoztam be őket, hogy ha velem valami történik, mindnyájatokat megölnek. Mostantól az Egyetemes Testvériség törvényei szerint engedelmeskedtek nekem: a parancsnok a legerősebb!

IX.

A Kapitány lassú mozdulatokkal simogatta a karosszék karfáját, és a Startiger ellenőrző szerkezeteit nézte, anélkül hogy látta volna. Tizenkét év után visszatért természetes környezetébe: a képernyőkhöz, amelyek az útirányt jelezték, a hangos jelzőberendezésekhez, a terminálokhoz. Mindezek ismerősek voltak már a fiatal, hivatásos katonatiszt, azután az érett csapatparancsnok s végül a szállítóhajó idős vezetője számára is. Hányszor álmodott már arról, hogy újra átélhesse ezt a pillanatot! Hogy egy olyan gép felett rendelkezzék, amelyet azért alkottak, hogy felülemelkedjen a természet törvényein, és a látható csillagokon túlra szállítsa rakományát!

Most viszont egészen mást szeretett volna… Bekapcsolta a szervovezérlőművet, és a videóval megkereste a domb lábánál elterülő települést, a kerítést, a szalmatetőket, a központi erőmű még mindig füstölgő romjait, és megpróbálta „elűzni a bensőjében keletkező szorongó érzést. Mellette Sovretin főhadnagy aggódva nézte a fegyveres robotot, amely szenzoros celláinak látósugaraiban tartotta őket. Távolabb komor arcú emberek álltak, akik saját tehetetlenségük miatt gyötrődtek.

Toner egyedül, győzedelmes arccal, mint egy oszlop állt a telepesek gyűlölködő tekintetének tüzében.

– Barátaim – zárta le a hajótörött, miután már számtalanszor dicsőítette az Egyetemes Testvériséget –, mindig tartsátok észben a helyzeteteket! Legénységem tagjává választottalak benneteket. Mostantól az én életem a ti életetek is, és, hogy erről ne feledkezzetek meg, a hajóra hozattam néhány gyereket, így biztos lehetek abban, hogy mindent megtesztek a hajó megmentéséért és az én biztonságomért! Távollétemben a parancsokat a vén bagolytól, a Kapitánytól vagy a helyettesétől kapjátok. Ezenkívül ne feledkezzetek meg az Eraklyonon maradt rokonaitokról és barátaitokról: nincs naperőművük, nincsenek védelmi robotjaik, és csupán néhány hónapra való készlettel rendelkeznek. Csak akkor fognak életben maradni, ha visszatérünk. Teljesítsétek a feladatotokat, és hamarosan újra megölelhetitek őket. Biztos vagyok benne, hogy egy nap még hálásak lesztek nekem mindezért!

Lement a terem közepére, és gúnyosan mosolygott, amikor Frank és a többi eraklyoni arcába nézett. Az egyik holttestről lehúzott különös egyenruha volt rajta, abban illegette magát, és a ruhát díszítő érmek, díszek és a hihetetlenül sok aranylánc minduntalan megcsörrent.

– Induljunk! – parancsolta végül, mikor már megunta a jelenetet. – Az első turnushoz tartozók menjenek a helyükre, a többiek pedig a kabinokba!

A gyülekezet feloszlott. Frank még utoljára a településre tekintett, megkereste a képernyőn azt a nagy, örökzöld fát, amelynek lombjai alatt a falusias temető egyszerű sírlapjai sorakoznak.

„Alexia – gondolta, s a szíve összeszorult –, Stefinek nem lesz semmi baja… Esküszöm neked!”

Egy energiakisülés megcsapta, s fájdalmában felkiáltott. Megégett füléhez kapott, és dühösen szitkozódott. Taddy Toner kárörvendően nézett rá. Egy barázdált hengert tartott a kezében, amelynek végéből, elektromos kisülések pattantak ki.

– Azt mondtam, hogy csak az első turnus maradjon itt! – ismételte meg nyomatékkal a hajótörött.

– Te fattyú! – sziszegte Frank, és rá akarta vetni magát Tonerre, de két hatalmas kar lefogta.

– Csillapodjék, Sonder! – kiáltott egy ismerős hang. – Könyörgöm, csillapodjék… A maga fia is a hajón van!

Az őr Geben kerek arcára nézett, s lassan legyőzte dühét.

– Hagyjátok csak – nevetgélt Toner –, előbb-utóbb úgyis elveszti a fejét… De akkor kénytelen leszek megszelídíteni a ti nagy hősötöket!

– A reaktorok a felszálláshoz készen állnak – jelentette a Kapitány a helyéről. – Start!

A fémszerkezet megremegett, és az űrhajó megkezdte utazását a Felhő belsejébe. Néhány szempillantás alatt az Eraklyon csak egy névtelen, zöldeskék égitest volt, aztán eltűnt az űr sötétségében.

Frank végigfutott a belső folyosón, hogy úrrá legyen a remegésén. A hálóteremhez ért, és egy pillanatig egy robot keresőjének látószögében állt. Azután, mikor kissé megnyugodott, belépett a terembe. Stefi a szoba közepén játszott még öt másik túszgyerekkel, s amint meglátta öt, odaszaladt, hogy megölelje.

– Papa, hova visznek minket? – kérdezte. – Nitta néni miért nem jött velünk?

A férfi leült a padlóra, úgy, hogy a gyerek szemébe nézhessen, és megnyugtatóan rámosolygott.

– Utazunk egyet – magyarázta. – Sok új dolgot fogsz látni… De aztán hazajövünk!

A többi felnőtt az őr köré gyűlt.

– Sokat kockáztattál, Sonder – kezdte Munk, egy nagydarab, tapasztalt földműves. – Bebizonyítottad, hogy bátor ember vagy!

– Hiszen az űrgyalogságnál szolgált! – mondta Geben.

– Ó, ha a kezem közé kaparinthatnám azt a bűnözőt! – kiáltott fel Munk.

– Akkor percek alatt aprófát csinálnának belőlünk – szólt közbe egy másik telepes. – Mindegyik robot robbanóanyaggal van feltöltve, és Toner bármelyik percben mindent felrobbanthat.

– Ez igaz?! – hüledezett Munk.

– Akár fogadhatnánk is – bólintott Geben. – Ez egy őrült: állandóan vigyorog!

– De hát mit akar tőlünk?

– Legénységre van szüksége, hogy az Egyetemes Testvériséghez eljusson, ahogyan ő hívja. Még hogy Egyetemes Testvériség! Egyszerűen csak kalózok, és most új embereket akarnak beszervezni. De mi becsületes emberek vagyunk!

– Honnan tudod mindezt? – kérdezte Munk.

– Toner mondta a Kapitánynak: de nekünk nem kell megadnunk magunkat!

Mindenki helyeselt.

– Mit javasolsz?.

– Maradjunk együtt, és várjuk meg a megfelelő pillanatot, amikor agyontaposhatjuk ezt a férget –javasolta Geben lelkesen. – Válasszunk vezetőt magunknak, olyant, aki tudja, mit kell tennie!

– A Kapitányt!

– Ő nem jó, nagyon öreg, és azonkívül az ő ötlete volt, hogy szerezzük meg a hajót. Szerintem Frank Sonder a megfelelő ember! Ha van valaki, aki haza tud minket vezetni, akkor ő az – zárta le Geben, s a többiek egyetértettek vele.

Az egykori katona kézzel-lábbal tiltakozott volna a javaslat ellen, de Stefi olyan csodálattal tekintett rá, hogy nem merte visszautasítani a megbízatást.

– Túlbecsültök – mormogta. – És most nem is látok semmiféle kiutat: természetesen én is vissza szeretnék térni az Eraklyonra, és ha egységesek maradunk, egy nap ez valószínűleg sikerülni is fog. Mást nem ígérhetek.

Felállt, utat nyitott a hallgatók körében, és egy szabad ágyhoz vezette a fiát. A telepesek, akik megnyugtató beszédre vártak, csalódottan tértek vissza a helyükre. Nehéz napjuk volt, és többségük rögtön álomba merült. Lassan-lassan a bosszúvágy és a harcias érvek szertefoszlottak, csak a honvágy, az otthonmaradottakért és a jövőért érzett aggodalom maradt helyette. A kalózokra és a felkelésre majd másnap gondolnak. Most mindenesetre volt egy vezetőjük, az őr, aki majd megvédi őket.

X.

– Öt perc – jelentette Sovretin.

Taddy Toner csak nevetett, amikor észrevette az eraklyoni telepesek izgalmát.

– Mi van veletek, barátaim? Féltek? – gúnyolódott. – Na, bízzatok már egy kicsit bennem! Ha egyszer keresztüljöttem, másodszor is sikerülni fog, nem gondoljátok?

– Uram, kérem, mondjon le az akcióról! – könyörgött a Kapitány. – A kozmikus Felhő el is mozdulhatott… Nem biztos, hogy az odafelé rögzített útvonal visszafelé is érvényes… Forduljunk vissza! A közösséget a kezében tartja: az Eraklyonon úgy élhetne, mint egy király!

– Előre, öreg, kapcsold be a centralizált kormányművet! – süvítette a fiatal kalóz. – Átmegyünk.

– De ez őrültség, gyerekek is vannak a fedélzeten! – folytatta kitartóan a Kapitány. – A központi számítógép adatai nem nyújtanak biztonságot: sokáig nem működött; megsérülhetett… Azonkívül az átjáró közepén az az antimatéria égitest van, amelynek a helyét semmilyen módon nem lehet meghatározni. Vaktában utazunk!

Toner megcsillantotta az elektromos ostorát, és a Kapitány arca előtt néhány arasznyira a levegőbe csapott vele.

– Azt mondtam, hogy menjünk! Ami pedig az égitestet illeti, elég, ha egy kicsivel a becsapódási hely előtt kerüljük ki! – parancsolta. – Mindenki legyen a helyén: nem tudom, mit találunk a Felhőn túl, és nem akarom úgy végezni, mint egy sült csirke!

– Két perc – mondta Sovretin főhadnagy.

– Sonder! – szólt a mikrofonba Toner. – Jelentkezz! Frank kedvetlenül lépett be a parancsnoki terembe, és megállt a kalóz előtt. Idegesen szorongatta a fegyvert, amelyet a robotok adtak a kezébe, ugyanakkor biztonságérzete is támadt tőle.

– Legszívesebben lelőnél, igaz? – piszkálta Taddy. – Tedd meg, ha akarod! Mint látod, nincs rajtam védőruha: egy jól célzott lövés ide, a homlokom közepébe, és mindennek vége!

Kihívóan nézett az egykori katona szemébe.

– A komputer számításai szerint beléptünk a Felhőbe – mormogta a Kapitány. – Nem maradt más hátra, mint hogy reménykedjünk…

–Ne untass a prédikációiddal, öregapám! – mosolygott gúnyosan Toner. – Te csak foglalkozz az útvonallal! Ami téged illet, Sonder, mivel te vagy az egyetlen, aki ért a fegyverekhez, kinevezlek személyes őrömmé. Mostantól közvetlenül tőlem kapod a parancsokat!

– És ha visszautasítanám?

– Senki sem kérdezte a véleményedet – szólt szárazon Toner. – Te csak arra ügyelj, hogy semmi bajom ne essék, vagy pedig lőj le most rögtön: az eredmény ugyanaz lesz!

Frank hosszú pillanatokig meredt a kalóz arcába. Maga sem akarta elhinni, mégis biztos volt benne, hogy Toner vagy kalandor, vagy egészen egyszerűen őrült.

„Meg foglak ölni, légy nyugodt, meg foglak ölni! – gondolta konokul. – De majd a megfelelő pillanatban…”

– Az égitest magasságába értünk – közölte a Kapitány. Néhány másodperc múlva kilépünk a programozott útvonalból. Az, ami azután fog történni teljesen a véletlenen múlik!

Az idő megállt: mindenki megdermedt, s képzeletével a falakon kívüli űrt kutatta. Ha az antimatériának csak egy darabja is súrolná a hajót, az azon nyomban széthullana, és a benne lévő élet a semmi jeges karmai közé kerül. A végzetes ütközésre való várakozás elviselhetetlenül hosszúra nyúlt: a csöndben már hallani vélték az elszökő levegő sípolását, találgatták, merre lehetne a legkönnyebben eljutni a szkafanderraktárba. Azután a feszültség lassanként feloldódott, az emberek bizonytalanul sóhajtoztak, fürkésző pillantásokat váltottak egymással.

– Láttátok? – szólalt meg pimaszul Toner. – Felfedeztük a Felhőben az útvonalat, azt az útvonalat, amely majd gazdaggá tesz minket… Értitek, tetvesek?! Gazdagokká! – Néhány pillanatig magában ábrándozott, aztán folytatta: – Konvojokat, bolygókat, űrállomásokat támadhatunk majd meg, raktárainkat megtölthetjük minden jóval, és mielőtt még a többiek magukhoz térnének, máris biztonságban leszűrik a Felhőben… Az egész világ a miénk!…

S mivel senki sem lelkesedett vele együtt, ingerülten abbahagyta:

– Sonder, gyere velem! – vetette oda.

Kiment, s a katona követte őt. Bementek a kalóz kabinjába, az elmaradhatatlan robotok éber tekintete előtt. Taddy leheveredett a vetett ágyra, és inni töltött, azután a poharat odanyújtotta Franknek.

– Fogd, biztos vagyok benne, hogy már évek óta nem ittál ehhez hasonló nedűt! – mondta.

– Az Eraklyonon kitűnő gyümölcspárlataink voltak – válaszolta hűvösen Sonder –, és most különben sem vagyok szomjas.

Taddy megvonta a vállát.

– Még mindig szeszélyeskedsz – mondta. – Mindenesetre engem nem tévesztesz meg, te keményfejű. Ismerem a hozzád hasonlókat, és nem véletlenül tetszel nekem! Mondd csak, a többiek tudják, miféle alakok voltak a Liga zsoldoskatonái?

– Éppen azért szöktek meg a bolygóikról, mert tudták milyenek, és én különben sem titkoltam el előlük soha semmit! – védekezett az őr.

– Persze, persze – felelte a kalóz. – De most beszéljünk komolyabb dolgokról! A társaid vezetőjüknek választottak téged, és feltételezem, nem véletlenül.

– Becsapott emberek, akik azt hiszik, hogy ismerik a játékszabályokat – morogta a katona. – De te ne legyél olyan nagyon biztos abban, hogy bármit megengedhetsz magadnak! Láttad azt a meggyilkolt kislányt? Miriamnak hívták…

Toner megdühödött:

– Fejezd be! Ha eljön a végítélet ideje, akkor majd bíráskodhatsz! De addig még meg kell alkudnunk!

– Megöltél egy kislányt, védtelen embereket gyilkoltál meg… Hogy lehetsz ilyen aljas?! – tört ki Frank. – Még mindig nem érted, hogy csak a megfelelő pillanatot várom, és rögtön kinyírlak?!

Taddy felült, és az első alkalommal történt, hogy elkomorult.

– Hát te tényleg megöregedtél, katona, vagy talán mégsem vagy olyan, mint amilyennek látszol! Van fogalmad arról, hány gyerek és hány ártatlan pusztul el naponta ebben az átkozott világban?! És azt tudod, hogy a Galaxis népessége a háborúk következtében a felére csökkent? Láttál te már sugárral bombázott városokat? És te még számon tartod azt a két-három nyamvadt parasztocskát, akik azért pörkölődtek meg, mert elvesztették a fejüket, és lármázni kezdtek, mint a libák?! – Hirtelen elhallgatott, és Frank csöppnyi szomorúságot olvasott ki a szeméből, de azután Taddy a megszokott, pimasz arckifejezését öltötte fel.

– De félre az erkölccsel! – kezdte újra a kalóz. – Azért hívtalak, hogy konkrét javaslatokat tegyek neked. Ez az űrhajó egy híres bűnözőé volt, aztán az emberiség nagy megkönnyebbülésére az Eraklyon mellékbolygója lett, most pedig az enyém. Miután keresztüljöttünk a Felhőn, megparancsolhatnám a robotoknak, hogy öljenek meg mindnyájatokat, és elmehetnék a Galaxis valamelyik zugába, hogy megbízhatóbb legénységet toborozzak. Azonban okosabbnak találom, ha magam mellett tartalak benneteket. Nem könnyű olyan pilótát találni, mint az öreg, meg olyan űrtechnikusokat, és hozzád hasonló, tapasztalt fegyvereseket. Azonkívül az a hat kis taknyos biztosíték arra, hogy mindent megtesztek a túlélés érdekében… és most csak ez számít. Erről jut eszembe, hogy van Stefi?

– Nem hiszem, hogy ez számít neked – válaszolta Frank visszautasítóan –, minthogy mindig a kabinjuk mellett tartasz egy robbanóanyaggal feltöltött robotot.

Toner nem válaszolt, hanem így folytatta:

– Sonder, nem tudom, tisztában vagy-e azzal, hogy olyan hatalmasokká válhatunk, hogy még rágondolni is félelmetes? Itt, lent a raktárban a létező legértékesebb árut szállítjuk: a leghatásosabb pusztító fegyvereket, amelyeket a Liga nagy koponyái valaha is megalkottak, ezenkívül egy elérhetetlen bázissal rendelkezünk, és van egy hajónk, amelyből hamarosan flotta lesz. Sonder, mi leszünk a világ urai, az urai, érted? Amikor mindennek vége lesz, ezerszer többet kaptok annál, mint amennyi áldozatot kell hoznotok!

– És akkor mi ez az Egyetemes Testvériségről szóló mese? Ugyanolyan hazugság, mint a Független Bolygók és az űrháború?

– Valódibb, mint gondolnád – válaszolt Toner. – Létezik, és biztosíthatlak, hogy igen komoly dolog. Különben, mit izgat az titeket, hogy a Független Bolygókhoz, a Kék Légióhoz vagy más hordához tartozik-e valaki? Ebben a pillanatban mindenki csak arra gondol, hogyan nyírja ki a másikat, és csak az olyan ravaszok, akik a húsosfazék közelében vannak, csak azok boldogulnak… És most mi leszünk a ravaszok! Számíthatok a segítségedre, hogy féken tartsd a tieidet? Nem nehéz feladat!

Az őr a kalóz arcának magasságába emelte a fegyverét, és felsóhajtott:

– Gondolkozz azon, hogyan vezethetnél vissza minket, Taddy… vigyél minket haza! Nekünk csak ennyi kell! Tartsd meg magadnak az egész Galaxist!

– Túl kis igényű vagy – jegyezte meg Toner. – De mint mindig, evés közben jön meg az étvágy. Most mehetsz, de ne feledd, a testőröm vagy! – Mielőtt még Frank átlépte volna a küszöböt, utánaszólt:

– Bocsánat az előbbi ütésért… hősi dicsfényt akartam teremteni neked, és biztos vagyok benne, hogy a lelked mélyén velem vagy. Nem fogod megbánni, légy nyugodt!

Frank nem hallgatta tovább. Visszament a hálóterembe, és idegesen állta a kérdések özönét, amelyet a társai zúdítottak rá. Aztán csönd lett, és Frank csak annyit mondott:

– Fölösleges tervezgetni: mindent, amit mondunk, lehallgatnak! Mindenesetre Toner vissza fog majd vinni minket Eraklyonra, és csak együttműködést akar tőlünk… pillanatnyilag.

A felzúduló méltatlankodás, ugyanolyan gyorsan, ahogy feltört, azonnal el is halt. Mindenki Sovretin főhadnagyra nézett, aki sápadt arccal a szoba közepére lépett.

– Hihetetlen – sikerült végül kinyögnie –, egyszerűen hihetetlen!

– Mi történt? – kérdezte Geben.

– Az útirány teljesen rossz: de hát olyan régóta nem gyakoroltam, hogy emiatt hibásan tápláltam be a gépbe a korábban rögzített adatokat. A Kapitány csak most fedezte ezt fel: már több millió kilométert tettünk meg, a kiszámított röppályától eltérve.

– És az antimatéria Felhő… Lehetséges volna, hogy ilyen nagy nyílása lenne? Vagy talán feloszlott?

– Ezt gondolta a Kapitány is, és szondákat küldött ki, hogy felderítsék. De rögtön a kilövés után tönkre is mentek – magyarázta Sovretin. – A csatorna, amelyen keresztül átjöttünk, megközelítőleg néhány ezer méter átmérőjű. Körülötte minden antimatéria.

Frank türelmetlenül kérdezte:

– De ezek a számítások most hibásak, vagy nem?

A főhadnagy széttárta a karját, mert nem tudott megfelelő választ adni.

– Még egyszer ellenőriztük a számításokat, és valóban hibásak: úgy tűnik, mintha a Felhőben a nyílás miattunk helyezkedett volna arrébb, hogy megakadályozza a halálunkat…

XI.

– Ez az Egyetemes Testvériség bázisa – mondta Toner.

Az űrállomás elhagyatott, gigantikus pókként lebegett az űrben. Az űrhajók kikötésére szolgáló csőfolyosók hosszú, törött csápokként lógtak rajta. A központi test rendkívül változatos szerkezete több ponton megsérült. A műhold tömegét a leszakadt héjlemezek és az űrkompok csontvázszerű bordázatának roncsfelhője alkotta. Ez a hely, ahol a régmúltban nyüzsgött az élet, most kihunyt reflektoraival és összevissza görbült antennáival csak egy szentségtörők által kifosztott sír volt. A megüresedett hangárok és a pusztulás csöndje együtt hirdették a háború és az öldöklés örök dicshimnuszát.

– Itthon vagyunk – vigyorgott Taddy. – Ez az a pillanat, amikor megmutathatjátok, igazi férfiak vagytok-e!

A Kapitány, akit az űrhajón eltöltött napok elgyötörtek, és megállíthatatlanul megöregedett, még csak válaszolni sem akart: minden figyelmét a képernyőre összpontosította, és a fémtetem felületére irányított egy infravörös nyalábot. Felfedezett egy nyílást rajta, amely nagyobb volt, mint a többi, és koordinátáit beírta a vezérlőrendszerbe. Nem sokkal azután a Startiger behatolt az űrállomásra, és eltűnt a hasadékon keresztül, a széles torokban.

A fénysugár a rombolás és a pusztítás újabb képeit vetítette ki a képernyőre. Hatalmas keresztgerendák több réteg párhuzamosan kiépített födémet tartottak, a már fölöslegessé vált vízhatlan oldalfalak átjáró hidakat, folyosókat és cellákat választottak el kaotikus kaptárként egymástól, a mennyezetről pedig szakadt kötélből font, kusza pókhálók lógtak. Azután ebben a nagy összevisszaságban hirtelen feltűnt egy oda nem illő formájú űrhajó, amelyet mágneses szigonnyal erősítettek egy nagy pillérhez. Távolabb még egy előbukkant, utána még egy… Amikor megálltak, Frank tizenhét megbújó hadihajót számolt össze a letörött lemezek között.

– Készen álltok a kiszálláshoz? – kérdezte izgatottan Toner. – Akkor most menjünk! Kapitány, figyelmeztetlek, nehogy eszedbe jusson valami ostobaságot csinálni, mert a robotok parancsot kaptak, hogy ha nélkülem indulnál el, robbantsák fel ezt az ócskaságot!

Az öreg rá sem nézett, a katonához fordult, aki a telepesek szakaszát vezette, és azt mondta:

– Sonder, figyeljen arra, hogy senki se maradjon lent!

– Nem tudom, hogy mire gondol, de minden tőlem telhetőt megteszek! – ígérte meg Frank.

– Előre! – kiáltotta Taddy.

Az űr békésen fogadta a fegyvereseket. Frank bekapcsolta antigravitációs övét, és meredeken emelkedve követte Tonert a sötétségből előbukkanó néhány állvány felé.

Egyáltalában nem tetszett neki ez a hely, mert az volt az érzése, hogy egy távoli világ kísértetei köröznek körülötte.

Megpróbált csak a feladatára összpontosítani: Gebent és Munkot nézte, amint esetlenül követik, olyan emberek módjára, akik nem szoktak hozzá, hogy az űrben mozogjanak. Szerette volna megnyugtatni őket, de fölöslegesnek találta, mert ebben a pillanatban nem számított más, csak az, hogy Tonerre vigyázzon, hozzásegítse őt ahhoz, hogy elérje célját, és épen, egészségesen vigye vissza az űrhajóra. Túlságosan sok ember élete függött ettől!

Ekkor egy hang dördült a fejük fölött:

– A jelszót, vagy meghaltok!

– Petaleus emberei vagyunk – válaszolta Toner megtorpanva. – Nem ismertétek meg a hajóját?

– Már lemondtunk rólatok – válaszolta bizalmatlanul a láthatatlan ismeretlen. – Utoljára akkor láttunk benneteket, amikor vagy tíz Kék Légiós cirkáló üldözött benneteket! Nekem itt nem tetszik valami!

– Ha nem tetszik, elmehetsz a pokolba!

– Taddy Toner! Csak egy ilyen semmirekellő lehet olyan ostoba, hogy vásárra viszi a bőrét! És hol van a főnök?

–Fejezd be az ostobaságokat, inkább engedj át minket! – válaszolta Toner. – Fontos újságaink vannak!

Egy fénynyaláb díszített fémfalat világított meg, amelynek geometrikus mintái egy kitárt csapóajtónál szétágaztak.

– Rendben van, menjetek, de úgy vigyázzatok: egy rossz mozdulat, és a lélekvesztőtöket a levegőbe röpítjük!

A szakasz behatolt az átjáróba, és nem sokkal később a szkafanderükből is kibújhattak. Beléptek egy dísztelen terembe, ahol a hulladék bűzfelhőjén keresztül langyos légfuvallat csapta meg őket. Egy oldalfal elcsúszott, és a csoport óvatos léptekkel elindult egy folyosón.

– Szent ég! – kiáltott fel Geben hátrahőkölve. – Mi ez? – És egy élőlényre mutatott, egy körte formájú, kis torzszülöttre, aki ingadozva, mint egy részeg, négy, sebhelyes lábával jött elébük. Műanyag zsákból készült nevetséges ruha volt rajta, amelynek lyukas végéből fejhez hasonló valami meredt ki, s egy golyvás nyakkal kötődött a fejéhez.

Toner nevetve belerúgott az élőlénybe, amely sírva a földre gurult, vasport fújtatva.

– Ne féljetek, csak egy glob! – magyarázta a kalóz. – Körülbelül tízet találtunk belőlük egy hadihajón, amely félig tönkrement egy aknamezőn. Elhoztuk őket rabszolgáknak, mert kitűnő szolgálók. Csak az az egy baj, hogy túlságosan gyorsan szaporodnak, s a zsúfoltság elkerülésére időnként megölünk közülük egypárat.

Az élőlény felemelkedett, és remegve meghajolt.

– Mister Rex már várja az urakat – gurgulázta furcsa hangon. Aztán ügyelve arra, hogy a lábuktól elég messze legyen, elsietett.

Szűk utcák, romos teraszok, pavilonok végtelen hosszú során haladtak keresztül, amely egykor a csatlakozásra várók ezreinek volt találkozóhelye. Még más globokkal is találkoztak: mindegyikük hódolattal hajolt meg előttük, aztán villámgyorsan visszahúzódott a falhasítékba.

Azután a táj megváltozott: a fény szikrázóbb, a helyiségek rendezettebbek lettek, emberekkel találkoztak, de azok semmiféle érdeklődést nem mutattak irántuk.

– Milyen furcsa ruhák – súgta Geben Franknek. – Úgy vannak öltözve az emberek, mint a színészek!

– Igen, csakhogy a fegyverük az valódi – jegyezte meg a katona –, és túlságosan sok van nekik belőle ahhoz, hogy békeszeretőek legyenek!

A folyosó kiszélesedett, és egy vastag, mintás függönynél véget ért. A glob félrehúzta a függönyt, és bejelentette:

– A vendég urak!

Hangját durva nevetés nyomta el, és gúnyolódó szavakkal válaszoltak rá. A glob sietve visszahúzódott, de nem eléggé gyorsan: egy izzó sugár pontosan belevágott a lábába, és az élőlény nyögve összeesett. Mielőtt még a sejtnedvei a padlóra csöppentek volna, más élőlények léptek elő a függöny mögül, és gyorsan elcipelték.

– Itthon vagyunk! – örvendezett Taddy. – Gyertek, barátaim, most kezdődik a mulatság!

A mulatózok a padlóra terített puha szőnyegen elterülve éppen evéshez készülődtek. Hatalmas kristálykupákat markoltak, ittak, és nagy hangon beszélgettek egymás között. Arcuk harsány vidámsága közönségességről és kegyetlenségről tanúskodott, amelyet még a brossokkal, láncokkal és nyakékekkel rendkívül gazdagon díszített ruháik sem tudtak ellensúlyozni.

A helyiség oldalfalai mentén fegyveres fiatalok méregették egymást bizalmatlanul. Amikor a négy idegen odaért, kihívóan nézték őket, egyikük az övéhez nyúlt, a többiek vagy csak megvetően mosolyogtak, vagy csípős megjegyzéseket tettek.

– A vendég urak! – röfögött egy nagydarab ember. Fényes kenőccsel bemázolt, meztelen, szőrös mellét mutogatta. Felkelt, és elébük ment.

– Gondolom, megbocsátotok, de mi nem küldtünk semmiféle meghívót – folytatta, oldalán függő tőrének ébenfa markolatát simogatva –, így azután nem is számítottunk vacsoravendégekre!

Frank elborzadt: abból a kevésből, amit látott, megértette, nem valószínű, hogy épségben kijutnak a teremből. Geben mellette elsápadt, és kizárólag csak azért nem próbált menekülni, mert két csúf pofa állta el az ajtót. Munk egy kicsit bátrabban viselkedett, de remegő kezével ő is képtelen lett volna fegyverét használni. Csak Toner viselkedett magabiztosan, fejével intett kísérőinek, hogy álljanak közelebb hozzá, és habozás nélkül a nagydarab férfi elé lépett.

– A szokottnál is részegebb vagy, Eselo! – mondta emelt hangon. – Nem szabadna elfelejtened, hogy feletted is eljárt az idő!

– Hol van Petaleus parancsnok? – röfögte a nagydarab ember. – Azt mondták nekünk, hogy az ő hajója jött meg!

– Nincs kedvem veled beszélgetni, vénember! – válaszolta durván Taddy. – Rexhez jöttem!

– Csak a főnököknek lehetnek igényeik! – válaszolta a másik. – A taknyosok legfeljebb csak takaríthatnak… – És egy rúgással kiborította az előtte lévő edényt, amely zamatos gyümölccsel volt tele. – Takarítsd fel, és akkor megelégszem annyival, hogy megcsonkítalak!

„Helyben vágyunk” – gondolta Frank, és előkapta a fegyverét. A falhoz támaszkodó emberek megrémültek, valaki lőtávolságon kívülre futott. A verekedést azonban egy váratlan zaj megakadályozta: a hátulsó fal felemelkedett. Mögötte egy hatalmas elektronikus számítógép volt, s a félhomályból egy szörnyűséges alak lépett ki, borzalmas nevetése mindenkit megdermesztett. Eselo gyorsan a helyére ment, és a legényei is követték.

– Üdvözlet, Rex, megismersz? – kérdezte Toner a hatalmas lényhez fordulva.

Rex nem válaszolt. Arca elpuhult volt, olyan, amelyet az idő elnyűtt, a férfitestet több helyen acélkötéssel egészítették ki, és átlátszó műanyag ablakocskát viselt a mellén, amelyen keresztül a szív dobogó lebenyét és a sötét tüdőt lehetett látni. Borotvált fejéből huzal lógott ki, s a földön csavarodva a komputerhez kapcsolódott. Egyik karját teljes egészében műkarral helyettesítették, és a keze helyén izzószál volt. A félig emberi lény közelebb jött, üres szemüregeiben két keskeny résen keresztül fény villogott, s a négy embert vizsgálta különös tekintetével.

– Taddy Toner vagy, Petaleus legénységének tagja – mondta végül személytelen hangon, mindenféle hanglejtés nélkül. – Hol a vezetőd?

– Meghalt – magyarázta a fiatalember. – A találkozási pontig az utasításaid szerint haladtunk, de visszafelé a Légió flottája tört ránk, és hogy megmeneküljünk, a kozmikus Felhőbe vetettük magunkat… Rosszul végződött…

– És te hogyhogy életben maradtál?

– A véletlen műve…

– És a fegyverek? – kérdezte Rex.

– Elvesztek – állította a legnagyobb nyugalommal Toner. – A Felhő antimatériája tönkretette őket.

– Kik a kísérőid? Nincsenek betáplálva a memóriámba.

„Rex egy terminálember – gondolta Frank –, olyan, aki szimbiózisban él a számítógéppel…”

Taddy széttárta a karját, és sóhajtott:

– Hosszú történet az.

– Meséld csak el! – erősködött a félig emberi szörnyeteg. – De igyekezz, hogy érdekes legyen: új szívre van szükségem, és a tied éppen jól jönne nekem: tudod, bennem gyorsan elhasználódnak!

A fiatal kalóz elkezdte mesélni az eseményeket. Míg beszélt, egyre hevesebben hadonászott, mígnem egy szélsőséges mozdulattal meglökte Gebent, és az űrtechnikus kezéből kiesett a puska. Mindenki ezt a kis jelenetet figyelte, s abban a pillanatban csak Frank vette észre, hogy Toner elővesz a zsebéből egy műanyag lemezkét: rögtön azután a kis lemez eltűnt a kalóz csukott kezében.

– Úgy, tehát nyílást találtál az antimatériában? – érdeklődött Rex. – És én ezt el is higgyem? Tudod, mennyi valószínűsége van egy ehhez hasonló feltételezésnek? Egy a huszonötmillióhoz, feltételezve, hogy a Felhőben ezer átjáró van… Bízol a számításaimban?

– Bízom, bízom – mondta Taddy, és egyáltalában nem ijedt meg a félember gúnyos beszédétől. – De most szeretnék mutatni neked valamit.

Odament Rexhez, és halkan tárgyalni kezdett vele. Azután mintegy szórakozottan levette a sisakját. Erre a jeladásra három kísérője egy ugrással mellette termett, és puskájukat a lakomázókra szegezték.

– Tréfálkoznak! – kiáltotta Eselo. – Rex, te gondoskodsz róluk, vagy mi intézzük el őket?

A szörnyeteg a nagydarab ember felé irányította műkarját, s mielőtt még Eselo magához térhetett volna, egy fénykarom feltépte a mellkasát, és a hátsó falhoz taszította.

– A kíséretét! – üvöltötte közben Toner.

Frank azon nyomban célba vette a fegyveresek közül azokat, akik vezérük meggyilkolása miatt rájuk akartak támadni, hogy kérlelhetetlenül lemészároljon bárkit, aki a gépfegyverek hatósugarán belül tartózkodik. Geben és Munk csak valamivel később léptek közbe, amikor már a haldoklók nyögéséi hallatszottak. Végül döbbent csend állt be.

– Van még valaki, aki meg akarja mondani nekem, mit tegyek? – kérdezte Rex.

– Nem… Te határozol! – válaszolta gyorsan az egyik legénységi vezető, aki a szőnyegen lapult. – Az Egyetemes Testvériség bízik benned!

– Rendben – zárta le a félember. – Mostantól, amit Taddy mond, az olyan, mintha én mondtam volna. – A jelenlévőkre emelte élettelen szemét, azután lassan visszavonult szobájába, ahol az anyaszámítógép folytatta aprólékos munkáját.

Toner megvárta, amíg a fémfal elzárja a termet, azután ellentmondást nem tűrő hangon parancsolta:

– Készítsétek elő a hajókat, és mindent, ami lehetséges, vigyetek fel! Bázist változtatunk. Ez a régi űrállomás nem biztonságos már az Egyetemes Testvériség számára!

– De már évek óta itt rejtőzködünk – vetette ellene Eselo egyik embere –, és soha senki nem fedezett fel itt minket, sem a Kék Légió, sem a Független Bolygók…

– Rex úgy határozott, hogy bázist változtatunk! – kiabálta Toner. – Induljatok!

A kalózok kimentek, de egyikük megállt az ajtóban, és azt mondta:

– Három legénységi vezető meghalt. Kik lesznek a helyettesek?

– Majd Rex kiválasztja őket – válaszolta Toner. – Addig az idősebbek felelnek mindenért. De ne felejtsétek, hogy én parancsolok!

Geben az asztalra borult, és zokogott: – Szent ég… Borzalmas volt! Már úgy éreztem, végünk, aztán pedig…

– Aztán pedig minden remekül ment – nyugtatta meg Frank. – A mi nagyszerű vezetőnk győzött: paprikajancsit csinált a szörnyetegből!

Taddy nem tulajdonított jelentőséget Frank gúnyolódásának. Különös arckifejezést öltött, mintha rosszullét környékezte volna.

– Nem gondoltam volna, hogy egy kis vértől megijedsz! – mondta neki a katona.

Toner megrázta a fejét, és fátyolos lett a szeme.

– Nem a vér látványa hatott így rám… Hanem gondolj bele: a kalózok között egy hónappal ezelőtt még alig értem többet, mint egy glob, most pedig én vagyok Eselo egész flottájának az ura. Én lettem a leghatalmasabb űrkalóz!

XII.

Az elnöki palota ezen a ragyogó, nyári éjszakán nyugodt volt. A tornyok, a fák virágos lombjai és a játékos építészeti elemek hol felfénylettek, hol eltűntek a sötétségben, összemosódva az épületet a bolygó többi részétől elválasztó sziklák vonalaival. Hófehér libériás őrrobotok kémlelték rendíthetetlenül éjszakai képkeresőikkel a kerteket, futóárkokat, a völgyszoros felé ívelő hidak árnyékait, azonosították a zizegéseket, és aprólékos pontossággal elemezték még a legkisebb mozdulatokat is. A magasban, a csillagok között a biztonsági szolgálat repülőgépe egyhangú őrjárata során lassú köröket írt le a hegyek fölött.

A csendet egy puha selyemfátyolba burkolódzott fiatal nő léptei törték meg. A lány sietve keresztülment az udvaron, és eltűnt a sötét oszlopcsarnokban. Kicsivel később egy robot jóindulatú tekintetétől kísérve az egyik mellékkapu kulcslyukába egy dekódoló egységet dugott be, azután bement az elnök lakosztályába.

– Szerelmem, én vagyok az… Clely! – szólalt meg a lány.

Bizonytalanul megállt a márványpadlón, azután átment a diplomatatermen, és szandáljának finom kopogása beleveszett a mellette lévő folyosó szőrmeszőnyegébe. A fiatal hölgy ledobta fátylát, és egy lámpa visszafogott fénye megcsillant ragyogó haján.

– Carm, hol vagy?

Határozottan belépett az egyik ajtón, és egy dolgozószobában találta magát, ahol egy fekete lávakőből készült könyvszekrényt telezsúfoltak könyvekkel. Itt sem volt senki. Clely kijött a dolgozószobából, és zavartan körülnézett.

– Carm? – szólalt meg újból.

Egy gyenge zajra, amely alig volt erősebb, mint egy susogás, és nyomban el is halt a hatalmas folyosón, a lány felkapta a fejét. Elmosolyodott, egy kecses mozdulattal kibújt kis tunikájából, s már csak egy fodros csipkeruha fedte a testét.

– Kegyelmes uram, bújócskát szeretne játszani? – kérdezte tréfálkozó hangon. – Vigyázzon, mert könyörtelen férfivadász vagyok!

Egy szövött kárpit meglibbent, s ő hátrafordult: félrehúzta az anyagot, és felfedezte, hogy a falból titkos, föld alatti út nyílik. Habozás nélkül bement, messziről fény szűrődött feléje. A titkos folyosó végén egy tágas, üres szoba nyílt.

Clely haragosan megállt:

– Carm, hol vagy? Nem tölthetjük azzal az éjszakát, hogy téged kereslek! – mondta mérgesen. – Rajta, bújj elő!

Azután megint zajt hallott, most azonban egész közelről. Körülnézett, és félelem fogta el. Észrevette, hogy egy alabástromoszlop inogni kezd, és felé mozdul a helyéről, mintha láthatatlan kezek löknék a padlón.

– Carm, te vagy az?

A lány ijedten a folyosó kijárata felé menekült. A titkos ajtó azonban eltűnt. Közben az alabástromoszlop újra az ő irányába mozdult, mintha követné.

– Carm! – kiáltotta újból – Carm!

Az alabástromoszlop meglökte a lányt, mire az megtántorodott, és elesett, s inkább az ijedtségtől, mint a fájdalomtól felkiáltott. Azután felpattant, és futva menekült a termeken, szobákon és hálófülkéken keresztül. Kifulladva és kimerülten állt meg végül. Körülötte minden érthetetlenül ellenségessé vált, valamennyi berendezési tárgy fenyegetést rejtett magában.

– Carm, segítség! Félek!

Senki sem válaszolt. Egy durva érintésű függöny a nyakára tekeredett, és ő ismét felkiáltott, hangja a szobák és folyosók labirintusában megsokszorozódott. Kiszabadította magát a függöny szorításából, és újra szaladni kezdett. De bárhol is állt meg, a tárgyak mindenütt megtámadták: hol egy nehéz dísztárgy esett rá, hol elbotlott egy szőnyegben, és érthetetlen módon gurulni kezdett, hol egy szék emelkedett fel a levegőbe… Minden veszedelmes és félelmetes volt.

A sötétségből Carm Eter bukkant elő. Csodálkozva nézett a feléje szaladó lányra, azután éppen csak arra volt ideje, hogy gyorsan megragadja a vállát, és elrántsa, mielőtt egy hatalmas diófa szekrény rázuhanna.

– Mirage, elég! – parancsolta az elnök. A szekrény lágyan visszaállt a falhoz. Clely a férfi karjaiba vetette magát.

– Carm – suttogta –, mi történik itt? Ez borzalmas!

– Most már minden elmúlt – mondta a férfi. – Vége… Várj csak, van egy kis vér az arcodon.

– Carm, könyörgök, mondd meg, mi történik itt bent!?

A férfi nem válaszolt. Az arckifejezése távoli lett, gondolataiba mélyedt. „Mirage, megőrültél? – kérdezte hangtalanul – vagy kábítószert szedtél?”

Kérdéseire megvető csend volt csak a válasz.

„Most már fölösleges hallgatnod! – folytatta az elnök a kis telepatikus lényhez intézve szavait. – A féltékenységed ostoba és értelmetlen! Tudod, ki ez a lány? A Krupp cég egyetlen örököse, azé a családé, amely a háborús termelés nagy részét ellenőrzi! Hasznos lesz a terveinkhez!”

„Én is hasznos vagyok!” – felelte haragosan a világoskék pasztilla.

„Ne kezdjünk veszekedni! – vágta el a vitát röviden Carm. – Most hagyj békén, majd később újra hívlak!”

„És Clely?”

„Clely itt marad velem” – válaszolta szárazon a férfi.

„De most már felfedezte, hogy itt élek, a palotában elrejtőzve…”

„A te hibád. Nem kellett volna bemutatnod telekinetikus képességeidet!”

„Meg kell ölnöd! – javasolta hidegen az élőlény. – Bárkinek elmesélheti a felfedezését… Vagy inkább azt szeretnéd, ha én intézném el?”

„Mondtam már, hogy hagyj békén!”

Clely közben magához tért. Bizonytalanul lépdelt Carm oldalán, aki a felső lakosztály felé vezette őt. A lány arca kíváncsiságot és félelmet fejezett ki.

– Carm, miért támadtak rám a tárgyak? – kérdezte.

– Ne aggódj! – válaszolta a férfi. – Csak képzelődtél…

A lány félbeszakította:

– Nem hiszem! – mondta, mint akinek hirtelen eszébe jutott valami. – Tehát igaz! Nem kitalálás és pletyka, amiről az emberek beszélnek!

– Miről beszélnek?

– Egy telepatikus élőlényről, aki képes arra, hogy a távolból arrébb helyezze a tárgyakat, és az emberek gondolataiban is tud olvasni! Azt mondják, hogy egy titkos helyen tartod őt, elrejtve egy lakatlan bolygón, és hogy politikai játszmáidban használod őt fel!

– Ez mind mese!

– Úgy mondják, hogy rendkívül kegyetlen. Sőt még azt is hallani lehet, hogy ő robbantotta ki a polgárháborút…

– Ostobaság! – felelte Carm. – Mirage egyáltalában nem veszélyes, és én könnyen ellenőrzöm őt!

– Most is itt van velünk… – jött rá Clely megborzadva.

Az elnök eltolta magától a lányt, és keményen nézett rá.

– Mirage nélkülözhetetlen számomra, nélküle én semmi nem lennék – vallotta be. – Sokan szeretnék őt a maguk céljára felhasználni, de Mirage az enyém: a hatalmam forrása!

– Miért beszélsz így velem?! – kérdezte ijedten a lány.

– Senki sem tudhatja, hogy Mirage létezik, és itt van! Senki! – mondta a férfi kérlelhetetlenül.

A lány hirtelen megérezte, hogy mi következik, és menekülni kezdett – de alig tett néhány lépést, egy sugár találta el. Egy hang nélkül terült el a földön, s úgy feküdt ott, mint egy rózsa, amelyet, kegyetlenül leszakítottak a száráról.

„Nem halt meg – kifogásolta a telepatikus pasztilla. – Nem ölted meg!”

Az elnök leengedte a karját, és megrázta a fejét.

„Nem most. Nem a palotámban: Clely túlságosan fontos személy.”

„Öld meg!” – makacskodott a pasztilla.

„Olvass a gondolataiban, derítsd ki, milyen úton jött ide, hol hagyta a rakétaautóját, és kikkel találkozott. A lehető legtitokzatosabb módon kell eltűnnie!” – parancsolta Carm.

Nem sokkal később, amikor a titkosszolgálathoz tartozó két robot elvitte a lány testét, az elnök felment a szobájába, és idegesen számlálta a perceket a hajnal beköszöntéig. Az elmaradt erotikus éjszaka, Mirage erőszakos beavatkozása, a lány ittlétéből fakadó problémák, néhány volt csak azok közül a gondolatok közül, amelyek nyugtalanították.

Túlságosan sok felhő árnyékolta be a jövőt. A társaságok nem voltak megelégedve a tevékenységével, sok politikus pályázott a helyére, és minden alkalommal, amikor elhagyta a palotáját, azt kockáztatta, hogy egy bérgyilkossal találkozhat, aki egy csapásra véget vet karrierjének.

Megborzongott. Kihajolt az egyik teraszon, és aggódva figyelte a hajnal első fényénél megvillanó jégcsúcsokat.

„Clely igen fontos ütőkártya… talán az ő révén magam mellé állíthatok más kereskedelmi társaságokat is” – gondolta az elnök, megragadva az első fénysugarat gondolatainak útvesztőjében.

„Más módszerrel szerettem volna a lányt megnyerni magamnak, de ez a kis ostoba rákényszerített…” Beszívta a reggel csípős levegőjét, és határozottan belépett a szobájába.

– Készítsétek a járművemet! – parancsolta a tapintatos robotoknak.

A gravitációs kagylóhéj gyorsan megérkezett. Carm Eter egy ugrással beszállt, nyílegyenesen kirobogott az ablakon, és eltűnt az éjszaka sötétségében. Hamarosan a behavazott sziklák között cikázott, de nem feledkezett bele a táj vad szépségének csodálatába. Hosszas emelkedés után egy völgytorokba fordult be, ahol a sötétségben csak nagy nehezen lehetett felfedezni a kiszögelléseket és beugró részeket. Hátradőlt, a jármű programozott vezérlésére bízva magát. Homályos fény jelezte a célt, egy rést a sziklában, amely a háta mögött csendesen összezárult. Egyidejűleg egy láthatatlan rejtekhelyről egy másik kagylóhéj indult el, fedélzetén az elnök szakasztott másával. Elhagyta a völgyszorost, és a biztonsági szolgálat számára már ismert útvonalon a hegylánc csúcsain túlra tartott. Mindenki azt gondolhatta, hogy a Liga elnöke végtelenül hosszú, magányos sétáinak egyikét teszi meg éppen, az olyan emberhez illően, akinek súlyos döntéseket kell hoznia.

Közben Carm Eter egy tágas terembe ért, kiszállt a járműből, és megvárta, hogy egy csuklyás ember odaérjen, és számtalan szertartásos meghajlással a földre vesse magát.

– Elég – parancsolta szárazon az elnök. – Sietek.

– Természetesen, kegyelmes uram – szabadkozott a másik. – Az adóállomás készen áll! A terem négyötöd részét elfoglaló készülékekre mutatott, és a mozdulataiban valamiféle elbutulás jeleit lehetett észrevenni.

– Most pedig hagyj magamra! – parancsolta az elnök.

– Természetesen, kegyelmes uram…

– Fogjad, ezzel játszhatsz – dünnyögte Carm, eltolva a csuklyás ismeretlent magától, és egy fémből készült csecsebecsét adott neki, amelyből az ide-oda ingatás kellemes dallamot csalt ki.

– Szép… kegyelmes uram… nagyon szép – suttogta a csuklyás ember, aztán visszahúzódott az egyik sarokba, és a zenélő láncocska önfeledt csodálatába mélyedt.

Eter pedig hozzálátott néhány üzenet leírásához. Amikor befejezte, odament a bolondhoz.

– Itt van néhány új közlendő, tudod, hogyan kell továbbítani? – kérdezte.

– Igen, kegyelmes uram, egyet küldök Rex papának, egy másikat Cardigan bácsinak… Mikor mehetek el én is a bácsi hajójára?

– Nemsokára – nyugtatta meg őt Eter. – De most add le az üzeneteket, és ügyelj arra, hogy nehogy lehallgassanak! Ha készen leszel, magammal viszlek a palotába.

– Nagyon szép, kegyelmes uram, nagyon szép – sírdogált a csuklyás ember, és az elnök lábát csókolgatta.

Carm unatkozva hagyta egy darabig, azután beszállt a gravitációs kagylóhéjba, és elhagyta a titkos rejtekhelyet, pontosan ugyanabban a pillanatban, amikor a hasonmása visszatért.

Akkor ért a palotához, amikor az új nap fényei az éjszaka sötétségét elüldözték. Üstdob pergésére előjött a díszőrség, és az elnöki rezidencián lassanként megindult a mindennapi élet. A növényzet között félig elrejtőzött robot vegyszert fecskendezett, hogy eltüntesse azokat a nyomokat, amelyeket egy selyemfátyolba burkolódzott lány hagyott itt, röpke éjszakai látogatása során.

XIII.

Aldebradan városának, az azonos nevű bolygón, klimatikus pajzsra volt szüksége. A túlságosan hideg telek, a forró nyarak és az átmeneti évszakok hiánya miatt a lakosok kénytelenek voltak állandóan védőruhát viselni. A helyi vezetés többször kérte az illetékes szerveket, hogy intézkedjenek, de a központi hatóságok ködös, bürokratikus magyarázatokba burkolódzva már annyiszor utasították őket vissza, hogy az aldebradaniaknak elfogyott a türelmük. Végül azonban, amikor a telepesek közös elhatározással elfoglalták az űrrepülőteret, az események egészen más fordulatot vettek.

Az űrrepülőtér azoknak az ásványszállítmányoknak a kötelező megállóhelye volt, amely nélkülözhetetlen az űrhajógyárak számára a polgári és a katonai űrhajók építéséhez. Az ásvány folyamatos utánpótlását megakadályozni egyet jelentett azzal, hogy a kereskedelem lelassul, és a társaságok bevételei csökkennek. Ennek az eseménynek a hatására már a kormány is megmozdult.

Aldebradanba érkezett a kereskedelmi miniszter, és arra kérte a lakosságot, hogy mérsékeljék a megmozdulásokat, azután megjelent a belügyminiszter, aki mindent megígért, amit csak lehetett, végül a védelmi miniszter jött, aki erőszak alkalmazásával fenyegetődzött. A telepesek erre polgári őrség létrehozásával válaszoltak: ezzel megtették az első lépést a kiváláshoz.

Carm Eter elnök az eseményekről csak jóval később szerzett tudomást, akkor, amikor a helyzet már visszafordíthatatlan állapotba került. De nem tűnt nagyon meglepettnek. Sőt, a cselekményekről szóló beszámolók, úgy látszott, még segítik is titkos tervei megvalósításában.

Összehívta a minisztereket és a tisztségviselőket a téli pavilonba. Mindnyájan a háta mögött álltak, és izgatottan várakoztak, miközben Carm a széles üvegen keresztül eléje táruló jeges tájat nézte.

A téli pavilon egy jégmező közepén állt. Az épület belsejéből elképesztő látványt lehetett megszemlélni: a pasquinok vedlését.

A pasquinok meleg vérű, félénk kis állatok voltak, akik az évnek ebben az időszakában összegyűltek a behavazott területen, hogy szőrzetüket elhullassák, és újat növesszenek helyette. Milliószámra hagyták el az odúikat, sivítva összegyűltek, és egy valószerűtlenül nagy remegő-nyüzsgő halmazt alkottak. Ez az egymáshoz dörgölődzés megkönnyítette a bundájuk elhullatását, és ugyanakkor melegen tartotta őket mindaddig, míg néhány nap múlva kibújt az első szőrük.

A természet azonban más feladatot is szánt ennek a rítusnak: a faj megtizedelését, mert a gyér tartalékokból csak kevés állatnak juthatott így a vedlés végére odaérkeztek a jégmezők kardos delfinjei, a borzalmas ragadozók, akik állandó téli álmukból évente csak egyszer ébredtek fel, azért, hogy egyenek. A halomra vetették magukat, és nagy mészárlást végeztek a kis állatok között. A hatalmas mennyiségű pasquin egymást akadályozta a menekülésben, ezért a remegő halom rövid időn belül véres hústömeggé változott, ahol az élet és a halál egyetlen organizmusban olvadt össze. A fehér jég és az állatok szőre néhány óra leforgása alatt teljesen piros lett a mindent elborító vértől.

Carm Eter kelletlenül hagyta ott az üvegfalat, hogy a hivatalnokokra figyeljen, akiket elborzasztott, ugyanakkor el is bűvölt a látvány.

– Elbocsátásokat, mégpedig azonnal! – sziszegte komoran az elnök.

– Kegyelmes uram – tiltakozott a közmunkák minisztere –, a helyzet nem annyira súlyos! Szereljük fel Aldebradanban azt az átkozott klimatikus berendezést, és ezzel megoldódik a probléma!

– Nagy hiba lenne – szólt közbe határozottan Asciul tábornok. – Azzal, hogy engedünk a parasztoknak, csak a hitelünket rontjuk! Adjanak nekem egy partraszállási egységet, és huszonnégy óra alatt mindent rendbe hozok!

– És huszonnégy óra alatt ezek a parasztok felrobbanthatják a bányákat, és végleg megbéníthatják az űrhajógyártást! – jelentette ki azon nyomban Cornell tengernagy.

– Néhány toprongyos nem állíthatja meg nemzetünk újjászületését – üvöltötte Asciul magából kikelve –, mint ahogy maguk és a politikai cselszövéseik sem!

– Hogyan engedheti meg ezt magának…? – nyögte az admirális.

A Galaktikai Egészségügy dékánja sietett a segítségére. Egyetlen mozdulattal csendre intette kollégáit.

– Kegyelmes uram – kezdte –, a tábornok által ilyen drámaisággal vázolt téma néhány eddig magától értetődő tény új megvilágítását teszi szükségessé. – Carm bólintása felbátorította, hogy folytassa: – Az aldebradani válság csak egy tünete annak, ami a lakosság lelkében lappang. A közembernek elege van az állandó háborúk miatt elszenvedett nélkülözésekből, s e mellett a politika mellett kitartani annyit jelent, hogy tovább szítjuk a felkeléseket. Én és kollégáim elismerjük, hogy kegyelmességed szándékai – a Liga megerősítése abban a percben, amikor az ellenségeink új ütközetekre készülődnek – tiszteletre méltóak és helyesek. De az idő, nézeteink szerint, még nem érett meg. Ezért egy olyan törvénytervezetet készítettünk elő, amely kielégítené az aldebradaniak igényeit, és korlátoz minden olyan tevékenységet, mely nem népünk jólétének előmozdítását célozza. Ez megfelel a társaságok kívánságainak is, akik bizalmukkal tüntettek ki minket. Elnök úr, a saját és a mi érdekünkben is, alá kellene írnia…

– Ez valóságos árulás! – tört ki Asciul tábornok. – Nem szabad engedni néhány rémhírterjesztő nyomásának!

Az idős miniszter elmosolyodott, és őszintén válaszolt:

– Mostanáig mindig fegyveres beavatkozáshoz folyamodtunk, és csak megosztottságot és gazdasági hiányt értünk el vele. Ha a hadseregre kidobott pénzt arra fordítottuk volna, hogy a lakosság szükségleteit kielégítsük, a Liga talán nem lenne ma ebben a helyzetben!

– Nem tűröm, hogy így beszéljen a dicsőséges fegyveres erőkről! – üvöltötte Asciul.

– Elég! – kiáltotta hevesen Eter. – Tábornok, megkérem, uralkodjék az indulatain: a kormány akaratát tiszteletben kell tartani! Tehát ha maguk politikát akarnak változtatni, az én feladatom, hogy ennek eleget tegyek. Csak azt kérem, hogy még mielőtt aláírom a törvényt, készítsenek új fejlesztési terveket! Ami pedig Aldebradant illeti, rögtön szervezzenek egy nagy ünnepséget, amelyen személyesen én is részt fogok venni. A béke új időszakát hirdetjük meg, a megfelelő külsőségekkel!

– Gratulálunk, kegyelmes uram!

– Az egész Liga emlegetni fogja ezt a napot!

– A dicsőséget nem a katonai győzelmekkel mérik, hanem a nép jólétével!

Carm méltóságteljesen bólintott, és a behavazott tájra néző üvegfal felé tekintett. A kardos delfinek végeztek a mészárlással, és lassú mozdulatokkal kezdtek visszahúzódni a jégmezőről. Az egyik még ott maradt a szétmarcangolt csontvázhalmon, bizonytalan volt, kövesse-e a véres sziklák között szétszóródott, életben maradt állatokat. A sebesült pasquinok nyögése egyre gyengébben hallatszott.

Az utolsó visítással együtt az utolsó miniszter is elhagyta a termet, és már csak két vezérkari főnök maradt ott, hogy a látványban gyönyörködjenek.

– Szép pusztítás volt – mondta Eter visszatérve vendégeihez.

– Kegyelmes uram – mormogta Cornell bűnbánóan –, nem tudom milyen súlya van a szavaimnak, de az, amit ma tett, nagy dolog volt… Tudom, mennyire az újjáébredés híve, de hát az idő még nem érett meg rá…

– Félre a szentimentalizmussal! – mondta az elnök. – Azt hiszem, éppen most érkezik Krupp úr. Intézkedjen, hogy a kellő tisztelettel fogadják!

– Úgy lesz! – válaszolta a tengernagy, és – már amennyire ez lehetséges volt a hájas alakja miatt – igyekezett harcias külsőt ölteni.

Amikor Cornell is kiment, Eter egy karosszékbe helyezkedett, és Asciult nézte.

– Ez méltatlan dolog! – fakadt ki a tábornok. – Éppen most, amikor a Kék Légió és a Független Bolygók egymást gyilkolják… éppen most kell megállnunk a siker kapujában!…

– Még mit nem! – nevetett az elnök. – Kedves Asciulom, a terveink meg fognak valósulni!

– De hát a katonai termelés le fog lassulni…

– Nem azonnal, először ki kell dolgozniuk az átállítási terveket – tette hozzá Carm vidáman. – Ahhoz napok kellenek… és a háború addig ki fog törni!

– És a kormány?

– A kormány én vagyok!

Dallamos hang jelezte az új vendég érkezését. Az államfő egy intésére Asciul összeütötte a bokáját, és eltűnt az oldalkijáraton át.

Narkos Krupp termetével méltón képviselte annak a társaságnak a legnagyobb részvényesét, amely ősidőktől a világ leghatásosabb rombolófegyver-gyártójának számított. Magas volt, karcsú, és sötét, jellegzetesen földi haját néhány ezüstös hajtincs tette világossá. Mélyen ülő szeme, átható tekintete gyors felfogásról és éleslátásról tanúskodott. Azonban Narkosnak mindez nem sokat számított: lehetett volna akár ostoba is, ugyanúgy övé lett volna a hatalmas gazdasági-ipari birodalom, és gyengeelméjűsége esetén is ugyanolyan csodálatosan gondoskodott volna róla két titkára, akik mindenhova elkísérték őt.

Az egyik egy fiatalember volt, akinek az arca eltűnt a szemüveg két hatalmas lencséje mögött, a másik egy robotember, aki bármelyik pillanatban részletes helyzetképet tudott adni gazdája vagyonának minden darabjáról.

Hivatalosan Carm Eter volt a legmagasabb rangú vezető, de a valóságos hatalmat Krupp tartotta a kezében. És ezzel mindketten tökéletesen tisztában voltak.

Krupp kezdte a beszélgetést, arról, ami őt a legjobban érdekelte:

– Mit tudna mondani a lányomról, Clelyről? – kérdezte, miközben gépi tanácsadója különféle képeket vetített a hasán lévő képernyőn a lányról.

Carm elkomorult, és a nyakán függő elefántcsont ékszerrel játszadozott.

– Őszintén kell magával beszélnem, Krupp úr – mondta lassú és kimért szavakkal. – Randevúnk volt azon a napon, amikor eltűnt… Clely tetszett nekem, vonzott az a hatalom, amelyet képviselt… De nem találkoztam vele. Úgy gondolom, hogy már előbb elrabolták!

– …Valóban úgy gondolja, hogy elrabolták? – kérdezte hirtelen az emberi titkár, miután meghajolt, mintha azt akarná kifejezni „Ha megengedik…”

– Igen – állította Eter. – Természetesen nincs erre bizonyítékom, de az indítékot könnyű kitalálni: egy dúsgazdag örökös titokban találkozik a Liga elnökével, és eltűnik… Nyilvánvaló, hogy rám terelődik a gyanú, és elveszteném azt a kevés támogatást is, amelyet az ön társasága nyújt számomra!

– Nem nevezném „kevésnek” azt az összeget, amennyivel a Krupp cég támogatja magát, kegyelmes uram – szólt közbe a gépember, és a hasán lévő képernyőn egy sor katonai kiadásokra vonatkozó számadatot mutatott. – Ezenkívül kihasználom az alkalmat, hogy felhívjam a figyelmét az új taktikai fegyver, a psik szállítmányára, amelyet kísérletezésre kellett volna átadni a hadseregnek, ezzel szemben pedig eltűnt. A laboratóriumaink még mindig várják az eredményt, hogy elkezdhessék a sorozatgyártást!

– Néhány különleges részleg vette át a szállítmányt – Magyarázta gyorsan Carm, enyhe idegességgel. – Még szükségük van rá… De most nem azért vagyunk itt, hogy erről beszéljünk!

– Igen, ezt most hagyjuk – utasította Krupp a titkárát. Azután az elnökhöz fordulva folytatta:

– Maga mit javasol?

– Az egyetlen lehetőség, hogy viszontláthassa Clelyt – válaszolta határozottan Eter –, az, hogy maga pontosan az ellenkező módon viselkedjék, mint ahogy azt az elrablói várnák: azaz, támogasson a kormánnyal szemben, a Független Bolygók ellen, akik gyengíteni akarják a Galaxis Ligát, hogy a saját érdekeiket érvényesítsék.

– Van tudomása arról, hogy én is támogattam a fegyverkezés lassítására vonatkozó javaslatot? – kérdezte kétkedően Narkos.

– Igen – mondta szomorúan az elnök. – és azt is tudom, hogy ha ön akarná, akkor elegendő űrhajót tudna szállítani a hadseregünknek ahhoz, hogy megnyerhessük azt a játszmát, amelyet most játszunk.

– És mi köze ehhez a lányomnak?

– Ismétlem, az egyetlen út, hogy élve viszontlássa.

Krupp keményen a beszélgetőtársa szemébe nézett.

– Zsarolásról van szó?

– Nem! – tiltakozott Eter. – De én tudom, hol van Clely, és azt is tudom, hogy csak egy háború szabadíthatja ki őt… Ne kérdezzen többet! Ezek olyan titkok, amelyeket nem mondhatok el!

– A többi társaság már döntött – emlékeztette Narkos, nem titkolva gyanakvással vegyes aggodalmát.

– Mindegyiküknek megvan a feladata – zárta le Carm. – Én megpróbálom kiszabadítani a lányát, maga meg meggyőzi a barátait.

Ehhez nem volt más hozzáfűznivaló. A pénzember elbúcsúzott, és az elnök elégedetten kapcsolatba lépett Mirage-zsal, hogy megkérdezze a beszélgetés eredményéről.

„Még bizonytalan – mondta az élőlény –, de azt hiszem, el fogja fogadni.”

„Elfogadja, elfogadja – nevetett a férfi. – Most pedig gondoljunk Aldebradanra: mindennek időben készen kell lennie!”

XIV.

A Startigerre való visszatérés után Geben nem fukarkodott a „ragyogó vállalkozásról” szóló részletekkel, amelyben neki oroszlánrész jutott. De a hajón maradt telepesekben a megdöbbentő elbeszélésnél is nagyobb csodálatot váltottak ki a megszerzett holmik.

Taddy Toner ugyanis megparancsolta a globoknak, hogy nyissák ki a Startigerre rakott konténereket, a telepeseknek pedig megengedte, hogy bármit elvehessenek.

– Ez mind a tiétek! – mutatott a felnyitott raktárra.

A telepesek ruhadarabokat, ékszereket, értékes italokat és mikroprocesszorokat találtak, sőt más olyan tárgyakat is, amelyekről nem is tudták, mire valók, csak hogy feledtessék Eraklyon falusias és szegényes voltát.

Később néhány nő szállt fel a hajóra, akik miatt veszekedés tört ki a hálóterem lakói között. Más telepesek pedig likőrökkel teli ládákat szereztek, s így ünnepelték, hogy visszatérhetnek bolygójukra.

Frank Munkkal és Gebennel egy csöndes sarokban ült, távol az őrrobotok képkeresőjétől.

Kiderítettem, honnan vannak azok a lemezkék, amelyeket Toner a kezében tartott – mondta halkan a katona. – A raktérben találhatók. Feltétlenül ki kell találnunk, hogyan működnek!

Munk a fejét rázta. A remény, hogy hamarosan visszatérhet az Eraklyonra, jelentősen csökkentette Taddy Toner iránt érzett bosszúvágyát.

– Frank – mormogta a földműves rendkívül komolyan –, ne menj le a raktérbe! Eddig is sokat kockáztattál, és minket is veszélybe sodortál!

– Ez igaz – csatlakozott Geben. – Nem kellett volna kockáztatni! Toner megtartotta a szavát: hazahozott minket, pedig semmi sem akadályozta volna meg abban, hogy mindnyájunkat kinyírjon…

– Persze, és akkor ki vezetné a hajót? – vágta rá ingerülten a katona. – Még mindig nem értitek, hogy Tonernek szüksége van ránk?

Geben elvette a szájától a sörösdobozt, és a fejét vakarta.

– Mindenesetre nem kell kockáztatni, ne felejtsd el, hogy a fiad is a hajón van!

Erre a megjegyzésre Frank tekintetével megkereste Stefit. Az egyik sarokban ült a többi gyerekkel, és kiguvadt szemmel nézett a videón egy kalandfilmet. A világ az ő számára is megváltozott, és álmában sem látta többé kis barátnőjének széttépett testét. Most annyi más, érdekes, új dolgot fedezhetett fel…

Az őr elkedvetlenedett, és abbahagyta a kellemetlen beszélgetést.

– Talán igazatok van, várjuk meg, amíg megérkezünk, azután döntsünk – zárta le.

Kiment, s egy robot kutató tekintettel nézett utána. A folyosót nagy ládák torlaszolták el, de Frank csak szórakozott pillantást vetett rájuk, mert azon gondolkodott, hogyan kellene viselkednie.

– Én is megnéztem a címkéket. – A Kapitány keserű hangja hallatán megfordult.

– Parancsnok – a katona megrezzent –, mit is mondott a címkékről?

– Nem vetted észre a különböző feliratokat? – folytatta az öregember. – Ezt például egy mezőgazdasági szövetkezetnek címezték, a Kilencedik Belteuse-ba, ez a másik egy olesiai szupermarketnak szánt árucikk, ez a Középső-övezetből származik, és az állami vámőrség pecsétje van rajta… Mind különböző rakományok részei, és mind különböző rablások bizonyítékai! Sonder, a sok szegény tengerész, utas és telepes az életével fizetett ezért a bőségért!

A Kapitány a szájába vette a pipáját – amely még mindig üres volt, bár Toner a legjobb dohányból ajánlott fel neki –, és fáradtan egy tartálynak támaszkodott.

– Rosszul van? – ijedt meg Frank.

– Nem… még bírom – mondta a Kapitány. – De azt hiszem, félek. Ez a gazdagság még maguknál a kalózoknál is veszélyesebb lehet. Az igazi támadás most éri a mieinket! Sokan közülük túlságosan fiatalok ahhoz, hogy ilyen hirtelen ismerjék meg a világot, az erkölcsi fertőt, a megalkuvásokat, a kegyetlenséget… Nem fognak tudni ellenállni.

Frank megértette a Kapitány aggodalmait.

Visszagondolt az életére: folytonos erőszak, túlkapások…

A fia jutott eszébe, és egy pillanatig fékezhetetlen vágyat érzett, hogy berohanjon a hálóterembe, és mindenkinek az arcába ordítson: nem szabad engedni annak a hamis jólétnek, amellyel Toner csábítja őket! Ez azonban csak egy villanás volt, a lázadás pillanata, s helyébe máris egy másik gondolat férkőzött, amely új reménnyel töltötte el: az Eraklyon nagy, s ha visszatérnek, elvonulhat az erdő valamely zugába, és folytathatja korábbi, egyszerű életét. Nem érdemes harcolni.

– Kapitány, maga túlságosan pesszimista – vetette oda nem túl nagy meggyőződéssel. – Végül is ezek a kalózok sem nagyon különböznek a galaktikus államok hatalmasságaitól, és ha már az lett a sorsunk, hogy a civilizáció ránk talált, legalább mindenki tehesse meg személyes választását!

Az öreg a fejét rázta, és elindult a parancsnoki terem felé.

– Nem létezik saját út, senki sem reménykedhet abban, hogy egyedül megoldhatja a problémáit – mondta szomorúan. – Vagy együtt maradunk, vagy elveszünk. De az talán igaz, hogy pesszimista vagyok. Nemsokára újra keresztülmegyünk a Felhőn, és ezúttal jól számítjuk ki az útvonalat… Bár úgy gondolom, nem sokat ér. – Félbehagyta, mert valaki megjelent a folyosón.

Jeges hang ütötte meg a fülüket:

– Te vagy Sonder, igaz? Beszélni akarok veled! Frank megborzongott, mert csak néhány lépésnyire állt Rex félig mesterséges testétől. Megpróbált tudomást sem venni az ibolyaszínű szívről, amely a mellkason lévő üvegablakon keresztül látszódott, sem a sötét szemüregekről, benne a csillogó robot-látóérzékelőkkel.

Bólintott.

A szörnyeteg szenvtelenül hátat fordított nekik.

– Kövess! – parancsolta.

Egy mellékfolyosóba léptek, ahol a félhomályban, az árukkal teli ládák között kis szabad tér alakult ki. Az egyetlen működő berendezés a számítógép ellenőrző konzolja volt. Rex gyors mozdulattal megfogta az összekötő vezetéket, és a tarkója közepén lévő csatlakozóba dugta.

– Egy időben a kapcsolatokat, rádión keresztül tartottuk, de aztán rájöttem, hogy ez számomra egyáltalában nem biztonságos: az árnyékolt vezeték az egyetlen, amely némi magánéletet nyújthat – magyarázta. – Tudod, hány évig éltem elszigetelten, azután, hogy a rendőrségnek sikerült lehallgatnia a számítógéppel folytatott beszélgetéseimet? De hagyjuk… Most információkat szeretnék az Eraklyonról és a te közösségedről: nem szeretek úgy szembetalálkozni a problémákkal, hogy előtte nem elemeztem alaposan az összes részletet. – Lézerfényszórós karjának széles mozdulataival kísérte szavait. – Segítesz nekem, igaz?

– Attól függ, mit akarsz megtudni – válaszolt Frank, némi szorongással.

– Remek, helyesen válaszoltál. Nem félsz tőlem? Tudod, hogy valamikor szép férfi voltam? Azután a balesetek során csak a fejem maradt meg.

– Már találkoztam terminálemberekkel. Nem olyan veszélyesek, mint amilyennek látszanak.

– Mit szólsz Toner tervéhez? – váltott témát a félember hirtelen. Látva Frank megdöbbenését, így folytatta: – Az elektronikus memóriám pozitív választ adott rá, de az a benyomásom, hogy nagyon gyorsan döntött, túlságosan gyorsan… Egy ilyen lény, mint én, semmit sem ér az anyaszámítógép nélkül, mégis az volt az érzésem, mintha a döntés pillanatában valami a szándékom ellenére történne. Toner nem tetszik nekem.

– Miért mondod ezt el nekem? – kérdezte a katona. – Nem az Eraklyonról kellene beszélnünk?

Úgy tűnt, mintha Rexet áramütés érte volna.

– Igaz! – mormogta. – Adatokat kell betárolnom a bolygódról!

Több órán keresztül beszélgettek erről a témáról. Frank hamar megszokta a különös lény jelenlétét, sőt, emberi vonásokat is felfedezett benne, amitől kevésbé hatott félelmetesnek. Eraklyon éghajlatáról, a telepesekről mesélt, hagyta, hogy az emlékei magával ragadják, s csak a beszélgetés végén vette észre, hogy elfáradt.

– Azt hiszem, ennyi elég a számításaidhoz! – fejezte be.

– Igen, elég lesz – mondta Rex. – Toner neked sem tetszik, igaz? Érdekes, hogy ő viszont csodál téged: néha az emberek teljesen érthetetlenek az olyan magasabb rendű agy számára, mint az enyém.

Frank nem várt tovább, hátat fordított, és kifelé indult. Mielőtt eltűnt volna, Rex még egy kérdéssel lecsapott rá:

– Van valami elképzelésed arról, hogyan befolyásolta Toner az elektronikus agyamat?

Frank már majdnem elkezdett beszélni a lemezecskékkel teli ládákról, de visszafogta magát.

– Nincs – válaszolta –, nem tudom, mire célzol!

XV.

A magasból nézve a tömeg egy virágos mezőre emlékeztetett. Egész Aldebradan összegyűlt a repülőtéri felszállópályán, amelynek szélén a Liga zászlói sorakoztak. Huzalok erősítették a talajhoz azt a rengeteg lebegő, fényes gömböt, amelyeken az elnök arcképe és a Béke felirat látszott. Amikor a bemondó bejelentette a kormány érkezését, a tömeg éljenzésben tört ki, miközben a gravitációs kagylóhéjakból ezüstös pamacsokat dobáltak ki, amelyeket a szél rögtön elkapott és szétszórt a levegőben.

A miniszterek és Carm Eter egy átlátszó gömbben érkeztek. A jármű halk zajjal repült keresztül a pálya fölött néhány méter magasságban, s így mindenki kellően szemügyre vehette a jól ismert tisztségviselőket, akik méltóságteljesen és derűsen mosolyogtak merev ünneplő uniformisukban, úgy, ahogyan az a legmagasabb kormányemberekhez illik. Végül, amikor a taps elcsöndesedett, a gömb megállt a tér közepén. A szónoklatok következtek. Először a közmunkák minisztere emelkedett szólásra, azután a belügyminiszter, majd a dékán következett, végül pedig az elnök. Sok minden elhangzott, de a beszédek tartalma nemigen különbözött egymástól: a nép túlságosan hosszú ideig hozott súlyos áldozatokat, s most elérkezett az ideje, hogy a jólétre gondoljanak: ha a többi rendszer háborúzni akar, intézzék el egymás közt, a Liga egyik harcoló felet sem fogja támogatni. Aldebradan a népakarat tiszteletben tartásának ragyogó példájával ezer szónál is többet ér, és ennek bizonyítéka az a teljesen új klimatikus szűrőberendezés, amelynek hatására a városban a hőmérséklet máris jelentősen enyhült.

A szónoklatok után egy kislány, izgalomtól kipirult arccal, gravitációs öve segítségével felemelkedett, és átnyújtott az államfőnek egy virágszálat azok közül, amelyek az új éghajlat kedvező hatására nyíltak ki.

Carm megparancsolta, hogy vegyék le róla a védőruháját, amelyet az esetleges merényletek miatt viselt, és magához ölelte a kislányt, megszagolva a virágot. A miniszterek meghatott tekintettel nézték a jelenetet, a tömeg meg elragadtatott tapsban tört ki.

– A nép békét akar – suttogta nyájasan a dékán.

– Lesz, lesz – mondta Eter némi megindultsággal. Még egyszer megsimogatta a kislányt, és a feljáró szélére állt: a tengernyi ember mind feléje nyújtotta a kezét.

„Carm, készen állok” – emlékeztette Mirage, mintha zavarná az általános ujjongás.

„Biztos vagy benne, hogy nem lesz semmi bajom?” – kérdezte a férfi aggodalommal.

„Légy nyugodt, agyhullámommal beburkollak, a legveszélyesebb szilánkokat is kivédem!”

„Van valakin védőruha?”

„Igen, de úgysem sokat számít.”

„Akkor rajta! – gondolta az elnök. A sugárzó, ismeretlen, reménykedő arcokat nézte… az embereket, nőket, fiatalokat. A miniszterek felé fordult: elhízott, ráncos, álnok, ostoba ábrázatok… Végigtekintett kíséretén, a díszőrségen, a személyes testőrökön. Megpróbált mindenkit az emlékezetébe vésni, minden nevet agyának egy-egy rekeszébe elraktározni.

Senki sem vette észre azt a tárgyat, ami a levegőben száguldott, csak akkor, amikor már a gömb belsejében a padlóra ugrott.

– Vegyétek fel a védőruhát! – kiáltotta az egyik biztonsági ember. Ez volt az utolsó érthető szó.

A robbanás megrázta a járművet, amely imbolyogni, rázkódni és zúgni kezdett, megpróbált a levegőben maradni, végül azonban a megdöbbent tömegre zuhant.

Carm Eter egy mellvédhez csapódott, ott fennakadt, és elvesztette az eszméletét.

Az elnöki űrhajó elsősegélynyújtó szobájában tért magához, és akkor tudta meg, hogy a merénylet következtében kétszázhuszonnyolc személy halt meg, a kormányból csak ő és az űrkutatási miniszter menekültek meg.

Az elnök megtántorodott, nagy nehezen visszafojtotta fájdalmas arcrándulását, és a körülötte állókra nézett: Cornell a sírás határán volt, Asciul arcán düh és megvetés látszott. Egy kicsit távolabb a személyi orvosa még egyszer megnézte a csontvázáról készült felvételt, és azt mondta:

– Kegyelmes uram, valóságos csoda az ön megmenekülése, valószínűleg valaki másnak a teste védte meg önt. Néhány könnyebb sérüléstől eltekintve, minden a legnagyobb rendben van…

– Rendkívül hálás vagyok önnek a munkájáért – válaszolta Carm udvariasan.

Az orvos meghajolt, és az ápolószemélyzettel és a technorobotokkal együtt kiment a szobából.

– Nem szeretném bosszantó gyakorlati kérdésekkel fárasztani – suttogta Asciul az elnökhöz fordulva. – Azonban szükségesnek tartom, hogy azonnal cselekedjünk. Valaki Aldebradanban azt akarta, hogy ön meghaljon!

– Intézkedjék, ahogy jónak látja – felelte az elnök. – Az állami hivatalnokok halála nem maradhat büntetlenül! – Már látta magában, milyen kegyetlen megtorlásokat fog szervezni Asciul: különleges bíróságokat állítanak fel, tömeges letartóztatások, kínzások és rendkívül szigorú ítéletek lesznek. Aldebradan drágán meg fog fizetni a klimatikus pajzsért! Carm Eter csak nehezen fojtotta magába elégedett mosolyát.

Cornell feldúltan nyöszörgött:

– Még soha nem volt ehhez hasonló katasztrófa! A kormány minden tagja halott…

– Nem mindenki – emlékeztette Eter.

– Igen, az űrkutatási miniszter még él. De olyan súlyos sérüléseket szenvedett, hogy nehezen éri meg a holnapot!

– Admirális, én életben maradtam, és a törvény értelmében az én kezemben összpontosul minden hatalom, beleértve az új minisztertanács megalakításához való jogot is!

– De ahhoz hónapokra van szükség! – sóhajtott naivan Cornell. – Ön tudja, hogy milyen nehéz egyetértésre jutni a gazdasági társaságokkal…

– Ez igaz – mondta Carm lelkesen –, de ha kell, súlyos, személyes áldozathozatal árán is pótolni fogom ezt a hatalmi űrt! A szervezet, amely ezt a merényletet elkövette, nagy hatalommal rendelkezik: először Clely Krupp elrablása, azzal a céllal, hogy engem rossz színben tüntessenek fel, most pedig ez a megsemmisítésemre irányuló merénylet, azután, hogy maga Krupp úr a bizalmáról biztosított… Igen, ez súlyos pillanat a Liga számára. Fel kell készülnünk a legrosszabbra is! Úgy gondolom, meg kell gyorsítanunk a fegyverkezést, és a leghatározottabban kell cselekednünk!

– Természetesen, természetesen – dadogta a tengernagy –, de a társaságok…

– Narkos Krupp úr személyes üzenete van itt – jelentette Carm Eter személyi robotja egy hajlékony fémlapot tartva a kezében.

– Tessék, olvassák! – parancsolta az elnök.

– „Szerencsés megmenekülése alkalmából gratulálok, és továbbra is teljes támogatásomról biztosítom…” – olvasta ámulva Cornell. Hatalmas teste megremegett, mintha láthatatlan kisülések rázták volna meg. – …Kegyelmes uram, én mindig ön mellett álltam. A többiek kényszerítettek, hogy akadályokat gördítsek ön elé, de most én…

– Tökéletesen megbízom önben – biztosította Carm. – Most vegye figyelembe, hogy más idők járnak: öt új flottára van szükségem, a hozzá tartozó legénységgel!

– Teljesítem a kérését – mondta a kövér tengernagy –, teljesítem! – És miközben hátrafelé lépkedett, számtalanszor meghajolt, és úgy ment ki.

– Micsoda undorító alak! – szaladt ki Asciul száján.

– Derék katona – emlékeztette Eter –, és kiváló stratéga… A szenvedélyek mohóvá teszik, de most velünk van.

– Boldog vagyok, hogy maga mellett állónak tart, kegyelmes uram!

– Hát persze – mondta az államfő, a puha párnákra hanyatlott, és felsóhajtott: – Remélem, sikerül kinyomoznia a merénylet elkövetőit…

– Meg fogom találni őket, kegyelmes uram! Aldebradan körül van zárva, egy teljes osztag teszi lehetetlenné minden megmozdulásukat, ezenkívül a legjobb egységek partraszállására adtam parancsot…

– Mindenesetre – szólt közbe az elnök –, ha az ön \ helyében lennék, a közvetlen környezetemben kezdenék keresgélni, a szakadárok között…

A tábornok szája keskeny mosolyra húzódott.

– Én is pontosan erre gondoltam…

– Ne felejtse, megdönthetetlen bizonyítékokat akarok, és az igazságvizsgáló gép előtt tett teljes vallomást!

– Számíthat rám – biztosította őt Asciul, azután szűk mellkasát kidomborítva folytatta: – Kegyelmes uram, talán nem lenne bölcs dolog visszatérnie a palotájába. Az ön élete most már szimbólummá vált, és én szeretném elkerülni az újabb kockázatokat…

– Mit titkol előttem? – kérdezte Eter elkomorodva.

– Robbanás történt az elnöki palota közelében – felelte a tábornok. – Az első vizsgálatokból úgy tűnik, hogy valaki egy titkos rádióleadót akart megsemmisíteni. Érthetetlen, hogyan sikerült egy állomást létrehozniuk az ön rezidenciája mellett. Csak árulással magyarázható mindez! De én kinyomozom, és biztosíthatom, hogy…

– Meg vagyok győződve, hogy mint mindig, most is megteszi a kötelességét – mondta a sebesült, és úgy tett, mintha egy fájdalmas arcrándulást kellene visszatartania.

– Elnök úr, most pihennie kell! – emlékeztette a személyi robot.

– Igen – mondta Asciul szolgálatkészen. – Pihenje ki magát: a Ligának kitűnő erőben lévő vezérre van szüksége! A részletekkel majd én foglalkozom.

Azzal gyorsan kiment a betegszobából, és Carm Eter végre elégedett nevetésben törhetett ki.

XVI.

Taddy Toner a szürke horizontot kémlelte, amelyet időnként magas, hegyes sziklák törtek meg.

– Miért akartad, hogy ezen az ismeretlen bolygón kössünk ki? – kérdezte.

– Túl sokat kérdezősködsz – felelte szárazon Rex. – Meggyőztél, hogy hagyjuk el az űrállomást, de ez nem jelenti egyben azt is, hogy te vagy a főnök!

Toner megállta válasz nélkül, s közben, mint mindig, mosolygott. Azután ott hagyta Rexet, Frankhez lépett, és magával hívta. A katona kelletlenül ment utána, mint ahogyan ahhoz sem volt kedve, hogy Stefit a Startigeren hagyja.

Érthetetlen volt, miért szálltak le erre a jelentéktelen bolygóra, ahol a helyi véderők kemény légelhárítására vagy legalábbis egy ütközetre lehetett számítani. A Startiger naszádjai azonban simán leszálltak, semmiféle ellenállásba nem ütköztek. A kalózok úgy szóródtak széjjel a síkságon, mint a békés turisták. Toner Frankhez fordult:

– Mit gondolsz erről? Neked nagy tapasztalatod van a partraszállásokban…

– Nem gondolok semmit – válaszolta Sonder. – Te vagy a főnök.

Tonernek úgy tűnt, eszébe jutott valami.

– Nem tetszik nekem Rex – mondta. – Bizonyára rádió-összeköttetésben áll valamilyen nagy hatalmú személyiséggel, aki a távolból irányítja őt! A legutolsó portyánkon is, még mielőtt a Felhőbe menekültünk, volt a Ligának egy szállítmánya, amelyik mintha csak ránk várt volna… És most miért vagyunk itt? Harcolnunk kell, különben minek ezek a nehéz golyószórók? – Dühösen eltaposott egy kis növényt, amelyből vízcseppek spricceltek ki. – Sonder, vigyázz, nehogy valami bajom essék! Rex nem az a fajta, aki sokáig el tud viselni egy olyan alakot, mint én!

Később a köd felszállt a síkságról, de a nyitott sisakellenzőn keresztül beáramló levegő még mindig csípős volt. A katona a színtelen füvön csendesen sikló páncélozott jármű meleg oldalfalához kuporodott.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Munk melléje guggolva. A padlón heverő kalózokra mutatott: – Nincs kedvem összeveretni magam az efféle csőcselékért!

– Nekem sincs – szólt közbe Geben. – Nincs joguk arra kényszeríteniük, hogy fegyvert ragadjunk! A többi veszélyről nem is beszélve…

Frank fáradtan sóhajtott:

– Semmi baj. Csak tartsátok jól nyitva a szemeteket, Toner meg van győződve arról, hogy előbb-utóbb valaki rátámad.

A harci járművek rendezetlen sorokban haladtak előre, egybeolvadva a tejszerű, téli köddel.

– Megérkeztünk! – kiáltotta valaki.

Frank a töltésen túlra nézett, és egy csomó tökéletesen elrendezett alacsony épületet látott. A tetejükön sok kék színű vászon lobogott.

– Mi ez? - kérdezte aggódva Geben.

– Cevacelle katonai iskolája – válaszolta mögöttük egy ismeretlen hang. – A Kék Légió már kiskoruktól itt neveli leendő bajnokait.

– De miért érdekes ez nekünk? – folytatta a kérdezősködést az űrtechnikus. Azt akarta mondani, hogy „Mit fogtok innen rabolni?”, de mivel érthető módon félt, inkább választékosabb kifejezést használt.

– Miért szoktak a tyúkólba menni? – vigyorgott a másik. – Hogy kitekerjék a csirkék nyakát!

Az ostoba bemondás nagy nevetést váltott ki.

A tartályokból gyorsan ezüstös pengéket vettek elő, és a puskák hegyére tűzték. Valaki ivott, valaki más meg egy dalt énekelt, amelyben a bujaság durva szavakkal keveredett, és a többiek ütemesen skandáltak.

Azután a himnusz az első robbanások zajában elhalt. A vezető járművek nehézfegyverzettel lőni kezdtek, és a szürke levegőt hirtelen fellobbanó lángnyelvek élénkítették. Az akadémia épületéből semmiféle reakció nem érkezett, csak egy sziréna őrjöngő sivítása. A páncélozott járművek az első épületekre vetették magukat, és szétzúzták azokat.

– Rajta! – parancsolta az egyik legénységi vezető. – És ne felejtsétek: a mai napot senkinek sem szabad túlélnie a katonai iskolában!

Alighogy Frank a földre tette a lábát, a két telepes máris a sarkában volt. Nagyon féltek.

– Mit kell csinálnunk? – siránkozott Geben, az oldalán egy hatalmas géppuskával. – Ezt adták nekem…

Sonder mérgesen Tonerre mutatott, aki nekik integetett.

– Legyetek a közelében: ha neki valami baja történik, nekünk végünk! – mondta. – Én távolabbról követlek benneteket.

Szót fogadtak, és Frank egyedül maradt a ködben.

A kalózok kis csoportokra oszlottak, és vad üvöltéssel követték a harci járműveket.

Sonder arrafelé ment, ahonnan zaj, a lövések visszhangja, az áldozatok fájdalmas kiáltása hallatszott. A pára hamarosan a nagy tűz sűrű füstjével keveredett, és Frank már nehezen tudott tájékozódni. Hirtelen egy megfeketedett fal állta el az útját. Megkerülte, s megszenesedett testek tömegét látta a fal mögött heverni. Nem kezdett fölöslegesen töprengeni: számára ez nem volt új látvány.

Meggyorsította lépteit, de valaki megragadta a bokáját, mire elesett. Kiszabadította magát a szorításból, és egy csípőlökéssel odébb gurult, készen arra, hogy támadóját elkapja. Azonban a kéz, amely az előbb megfogta, mozdulatlan maradt. Frank óvatosan közelebb ment. Egy akadémiai növendék feküdt a hátán kiterítve, és dühösen meredt Frankre. Mély, sötétlő sebhely volt a mellén, és az egyik karja kifacsarodott egy összelapult lemez alatt. Könnyek nélkül zokogott, és gyűlölettel nézett: mást nem tehetett. Frank lehajolt, hogy szemügyre vegye: a fiú még tizenöt éves sem lehetett.

– Értesz a nyelvemen? – kérdezte, miközben igyekezett eltávolítani a lemezt, amely a földhöz szegezte a fiút.

A sebesült nem válaszolt. A ködfalon keresztül még mindig a vérengzés zaja hallatszott.

– Kiszabadítalak – határozta el Frank. – Maradj a földön lapulva, talán megmenekülsz… Mit mondhatok még? Nekem ehhez semmi közöm… De milyen jelentősége van annak, hogy mindent elmagyarázzak? Te talán nem azért voltál itt, hogy megtanulj ölni?

A növendéket a kerítésfalhoz vonszolta, és a zsákjából előkeresett egy műbőr csomagot.

– Most bekötözlek – nyugtatta meg a fiút.

Egy hirtelen lövés kitépte a kezéből a kötszert. Csodálkozva nézett a már halott növendék nyitott hasára. Fenyegető árnyék emelkedett ki a törmelékek közül.

– Mind ilyenek Toner csizmahúzói? – gúnyolódott az ismeretlen, Sonderre irányítva fegyverét. – Az volt a parancs, hogy nem szabad tanúkat hagyni. Túl lágy a szíved, vagy kémkedsz? – folytatta a bérgyilkos. – Szeretnék választ kapni, de erre nincs idő!

– Ki bérelt föl? – kérdezte vissza Frank.

Az ismeretlen a fegyver csövét Frank homlokának szegezte, és nevetett.

– Vége a dalnak, barátom!

Váratlan reccsenés előzte meg a lövést: egy kiáltás, és amikor Sonder rémülten kinyitotta a szemét, a bérgyilkos eltűnt… Csodálkozva lehajolt, hogy megnézze a lyukat, amelybe az ismeretlen lezuhant.

„Leszakadt a padló… - magyarázta magának, a nyílás szélét szemügyre véve. – Valószínűleg az egyik robbanástól megsérült, és amikor ez rálépett, nem bírta tovább!”

A mélyből a bérgyilkos nyögése hallatszott. Frank ösztönösen megragadta a puskáját, és egy sortüzet eresztett lefelé. Amikor abbahagyta, a lezuhant ember már nem nyöszörgött többé.

„Biztosan távolról követett… Tonernek igaza volt! Meg akarják semmisíteni, és vele együtt engem is! – gondolta a katona. – Ha a padló csak egy perccel tovább kitart…”

Hitetlenkedve még egyszer megnézte a lyukat, és megrémült: a kialakult perem olyan egyenes volt, hogy még lézersugárral sem tudták volna ennél tökéletesebben kivágni. Nem akart további feltételezésekbe bocsátkozni: az volt a fontos, hogy életben maradjon, s vele együtt Stefi meg a többiek is. Határozottan keresni kezdte az osztagát, figyelmen kívül hagyva azt a megmagyarázhatatlan, de biztos tudatot, hogy követik őt.

„Valaki vagy valami megmentette a bőrömet!” – gondolta.

A harc gyors és kegyetlen volt. A kalózoknak csak két órára volt szükségük ahhoz, hogy a Kék Légió katonai iskoláját romos temetővé tegyék. A hadművelet végén visszatértek a járművekhez, az oldalukon lógó, még tüzes fegyvereikkel. Valaki énekelt, de minden lelkesedés nélkül. Két-három kalóz néhány zsákmányt lengetett, amennyit egy katonai iskolából el lehetett rabolni. Mindenkinek keserű volt a szája íze, mint az olyan munka után, amelyért elmarad a fizetség: egy olyan vérengzés után, amelynek a célja értelmetlen.

Amikor Frank utolérte a csoportot, Toner erőltetett mosollyal fogadta.

– Minden rendben, Sonder?

– Hát persze! De ha érdekel, elmondom, hogy egy bérgyilkos ki akart nyírni!

– És kifektetted?

Frank bólintott, aztán fáradtan elzuhant a jármű belsejében. Geben és Munk az ütközet és a mészárlás jeleneteitől teljesen megrémültek, s fel voltak dúlva.

– Még csak gyerekek voltak! – sóhajtott az űrtechnikus. – És sokuknak még fegyvere sem volt…

– Azonkívül nem lehetett semmit zsákmányolni – tette hozzá Toner. – Felesleges fáradság volt. Valakinek meg kell ezt magyaráznia nekem!

XVII.

A szertartásra a termet fekete tapétával bélelték ki. A hatalmas, egyforma lámpák fénykörei árnyjátékot játszottak a falak feneketlen mélységű sötétjével.

Az Aldebradanon meghaltak helyébe új tisztségviselők, tábornokok, előkelőségek és titkárok léptek. Carm Eter a gyűrűjükben állt, elégedetten szemlélve a tágas termet és a színpadias hatást. Már minden kártyáját kijátszotta, és most izgatottan várta az első kézzelfogható eredményeket.

– Xaro Neso –jelentette be a kamarás öblös hangján –, a Független Bolygók nagykövete!

A tisztségviselők, akik kis csoportokba verődve beszélgettek, hirtelen elnémultak, hogy az alkalomhoz illő, kimért arckifejezést öltsenek magukra.

A Független Bolygók nagykövete megjelent a terem végében. Meghajolt, és nekigyürkőzött annak a távolságnak, amely a Liga elnökétől elválasztotta. Várta, hogy a minden politikus által tiszteletben tartott etikett szerint Carm Eter elébe menjen, de az elnök nem mozdult. A Független Bolygók nagykövete bosszúsan megállt a félúton.

– Kegyelmes uram – szólt hangosan –, elfogadhatatlannak tartom ezt a szokásoknak legkevésbé sem megfelelő viselkedést! A kormányom a továbbiakban nem kezeskedhetik…

Carm félbeszakította:

– A maga kormánya az efféle ostobaságok helyett azon gondolkozzék, hogy megfelelő magyarázatot adjon a történtekről!

– A két rendszer közötti kapcsolat soha nem volt szívélyes – folytatta Xaro Neso nagykövet. – De eddig a sértő bánásmódig még sohasem jutottak!

– Igaz – mondta az elnök. – Mert eddig még senki nem rabolt el lányokat, és nem követett el merényleteket!

– Nem értem – felelte elképedve a Független Bolygók nagykövete. – Valóban azt hiszi, hogy közünk van ehhez az ügyhöz?

– Hát persze hogy nem érti… – gúnyolódott Carm. – Ugyanúgy, mint amikor magyarázatot kértünk a kereskedelmi hajóink, átjátszó műholdjaink és szövetségeseink telepei ellen intézett támadásaikról! Maguk soha semmiről sem tudnak, de most más muzsikát fognak hallani!

Xaro Neso elsápadt.

– Kegyelmes uram – mormolta engesztelően. – Mint ezt annak idején egy jegyzékben már kifejtettük, a határ menti incidensek a kalózbandáknak tulajdoníthatók, akik minket is ugyanúgy megtámadnak, és kihasználják azt, hogy nézeteltéréseink vannak a Kék Légióval!

– A maguk képzelt kalózai megvádolhatók azzal, hogy szállítóhajókat és magányos településeket támadnak meg, de vajon mit rabolhattak volna egy katonai akadémián?! – kérdezte élesen Carm Eter. – A cevacellei mészárlás igazságszolgáltatást követel, nem pedig üres szavakat!

– De ez lehetetlen! – dadogta Xaro Neso. – Csak nem feltételezi komolyan, hogy a kormányom a felelős… – Azután elhallgatott, sarkon fordult, és be sem várva a szertartást, a kijárat felé indult, a tisztségviselők rosszalló morajlása közepette.

Carm dühöngött:

– Még nem engedtem el! – üvöltötte.

Xaro Neso, mielőtt eltűnt volna a széles kapun keresztül, hátrafordult, hogy még megjegyezze:

– Ha kegyelmességed úgy gondolja, hogy személyem valamilyen módon megakadályozhatja az emberiség egy újabb véráldozatát, hívjon habozás nélkül! Különben háború lesz!

Carm érezte, hogy a légkör fagyossá válik a teremben. A tisztségviselők ellenségesen fogadták a Független Bolygók elleni háború gondolatát, és egy pillanatig Carm Eter elszigeteltnek érezte magát.

„Mirage – hívta szellemi úton az élőlényt –, amikor szükségem van rád, sosem vagy ébren!”

„Itt vagyok! – tiltakozott kedvesen a lény. – Drágám, itt vagyok melletted.”

„Tudni akarom pontosan, mit gondolnak ezek az ostobák, akik körülöttem állnak! Háború esetén az alkotmányos jogok érvényüket vesztik. Én leszek a legfőbb vezér… Én leszek mindennek az ura, érted?”

„Ez nagyon szép – jegyezte meg elégedetten a kék pasztilla. – Sok ember fog meghalni!”

„Igen, de nem mindenki, mert akkor kin uralkodnánk azután? Kicsim, te meg én leszünk a világegyetem gazdái…”

Ujjongó szellemi feszültségek hulláma rohanta meg Carm Etert: Néhány pillanatig örömmel merült el benne, de aztán így folytatta:

„Mirage, ez nem az a perc, amikor a szerelemre gondolhatnánk! Inkább mondd el, mi jár az én kedves barátaim fejében! Megbízható embereket akarok magam körül!”

„Rögtön, édesem! – válaszolta a kis telepatikus lény. – Asciul tábornok elégedett: kitüntetést szeretne kapni! Cornell tengernagy a szokásosnál is tompább, pillanatnyilag éhes. Jetenofi titkár fél: a bányái a határon vannak, és attól tart, hogy a Független Bolygók szétrombolják, ne bízz benne, kész elárulni téged! Arnico titkár meg attól retteg, hogy egy új háborúban mindenki elpusztul, és arra fogja buzdítani a társaságát, hogy követeljék a lemondásodat: öld meg! Tonecrof titkár határozatlan. Krupp úr bosszút akar állni lánya elrablásáért, ő velünk van… Mikor semmisíted már meg a lányt?”

„Folytasd!” – parancsolta Carm.

Az élőlény rendre felfedte a jelenlévők titkos gondolatait, és a felsorolás végére Carm Eter agyában mindenki neve mellé egy jel került: aki kört kapott, annak meghagyta az életét, a kereszt azonban az illető halálát jelentette. Amikor az utolsó tisztségviselővel is végeztek, az elnök könnyűnek érezte magát.

– Uraim – mondta lelkesen –, hirdessük ki népünknek, hogy a Liga az ismert világegyetemet fogja irányítani a haladás útján! A megaláztatások idejének vége, a lázadókat szétzúzzuk! Ez a pillanat fordulópontot jelent civilizációnk történelmében!

– Kegyelmes uram – mondta Arnico –, valóban abban bízik, hogy megnyerheti a háborút a Független Bolygók ellen?

– A kétkedés ebben a percben egyenlő az árulással! –válaszolta fenyegetően Carm Eter. – Közöljék a gazdasági szervezeteikkel, hogy mindenkinek áldozatot kell vállalnia, és hogy a fontolgatásoknak nincs helye! Bízzanak: A Kék Légió és a mi fejlett technológiánk biztosítják a győzelmet!

– Engedje meg, hogy ellentmondjak – felelte Arnico. – Ön jól tudja, hogy a flottánk nem teljes, hogy a nép ellenzi a háborút, és hogy a Kék Légió csak azért szövetkezik velünk, mert ellenségeik listáján mi a Független Bolygók után következünk. Még egyszer megkérdezem, kegyelmes uram: valóban biztos a győzelemben?

– Hát persze, uram, hát persze – nevetett az elnök.

– Mert nekünk, sőt nekem van még egy szövetségesem: a nép bizalma!

– Ebben kételkedem! – tört ki Arnico.

Carm nem hallgatta tovább: körülnézett, agyában az ellenkezőket jelölő keresztek csak szaporodtak, s aztán gyorsan elhagyta a termet.

– Éljen az elnök, éljen a Liga! – kiáltotta Asciul tábornok. De senki sem csatlakozott lelkesedéséhez. A katonatiszt elbizonytalanodott, csendesen kiment, s a többiek is követték őt.

A háború elkezdődött.

XVIII.

Az Egyetemes Testvériség helyzete a cevacellei vállalkozás után bizonytalanná vált, s a Startiger vezérlőtermében ideges hangulat uralkodott. A legénység vezetői némán figyelték a szópárbajt vívó Tonert és Rexet, s érezni lehetett, hogy ez a konfliktus előbb-utóbb halálos ütközetté fajul.

Rex hatalmas szellemi képességeivel évek óta irányította a kalózokat. A félember iránti tiszteletüket, félelmüket azonban csökkentette a legutóbbi lehangoló hadművelet, amely emberek életébe került, de semmiféle gyakorlati haszna nem volt. Toner ellenben biztos rejtekhelyet ajánlott fel nekik a kozmikus Felhőn túl, egy érintetlen bolygón, ahol paradicsomi az élet a régi űrállomás csontvázán eltöltött unalmas napokhoz képest.

Választásukban csak egy dolog bizonytalanította el a kalózokat: kétséges volt, vajon Toner életben marad-e, hiszen Rex bármelyik pillanatban felemelhette műkarját, hogy megsemmisítse ellenfelét. Furcsa módon Toner továbbra is csak nevetett, és szemtelen magabiztossággal gúnyolódott a terminálember fenyegető alakján.

– Befolyásoltad a számítógépemet! – sziszegte Rex öblös hangon, amelynek fémes rezgésétől a hallgatók megborzongtak. – Megváltoztattad az adatokat, amelyekre a javaslataid elfogadásakor támaszkodtam… Hogyan csináltad?

– De sokára jöttél rá… – jegyezte meg Toner. – A te agyaddal ezt előbb észre kellett volna venni!

A félember visszafojtotta dühkitörését. A kis ablakon keresztül látni lehetett görcsösen vonagló szívét, amely aztán kis idő múlva egyenletes összehúzódásokkal újból normális ütemben dobogott.

– Te viszont magyarázattal tartozol! – támadt rá Toner. – Miért vittél minket a katonai akadémia bolygójára? Talán valamilyen fontos személyiség küldöncei lettünk, aki viszont a háttérben szeretne maradni? Miért nem mondod meg, kivel van összeköttetésben a számítógéped, és ki irányít a távolból?

– Túlfeszítetted a húrt! – mormogta Rex. – Elérkezett a pillanat, hogy kiterítsük a kártyáinkat az asztalra!

Egy sarokból Frank figyelmesen követte az események alakulását. Nála volt ugyan a pisztolya, de ha lőne is, nagyon kevés lenne az esélye. Toner őreként túlságosan sok lövész kereszttüzébe kerülne. – Itt az ideje, hogy eldöntsük, ki parancsol! – zárta le Taddy, és a többiek helyeslően kiabáltak.

Rex felemelte a karját, és előtűnt fém mutatóujja.

– Ez hamar fog menni! – mondta fenyegetően.

– Nyugodj meg! – nevetett Toner. – Ez az űrhajó az enyém, és ha megdöglök, kipukkad, mint egy léggömb!

– Nem hiszek neked – mondta a terminálember.

– Próbáld ki! – biztatta Taddy. Renny, az egyik öreg kalóz közbeszólt:

– Állj! Párbajozzatok, méghozzá úgy, hogy minden kétséget kizáróan kiderüljön, kettőtök közül ki alkalmasabb a vezetésünkre!

– Elfogadom – mondta Toner. – Az én bajnokom Frank Sonder lesz. Te kit választasz?

– Engem szükségtelen helyettesíteni – felelte büszkén Rex.

Frank szólni sem tudott, s érezte, hogy minden szem rászegeződik. Kiutat keresett, de megértette, hogy ez teljesen lehetetlen. Az ifjú kalandorra nézett, aki ebbe a helyzetbe belekényszerítette, és némán átkozta.

Toner tovább mosolygott.

– Természetesen Rex és Sonder ne itt ütközzenek meg egymással, mert túl sok a törékeny holmi! A központi folyosót javaslom, fél óra múlva.

Rex beleegyezett. Nem mutatott különösebb gyűlöletet ellenfele iránt, rá sem nézett, végül a kijárat felé indult, s a kalózok egy csoportja követte.

– Taddy, miért nem magad oldod meg a gondjaidat? – vetette a szemére Frank.

– Te az ilyen dolgokban ügyesebb vagy! A katona bosszúsan rázta a fejét.

– Rex nem engem akar kinyírni, hanem téged!

– Tudom. De te legyőzöd! A sors nekem kedvez, erről most már meg vagyok győződve! Valami vezet, védelmez engem, különben hogyan lehettem volna én az egyedüli túlélő a Startigeren, hogyan juthattam volna el az Eraklyonra… Nem vetted észre, hogy mindig én győzök? Semmi sem állíthat meg többé!

– De nekem ehhez mi közöm?

– Te az én szerencsés sorsom nyomvonalában haladsz. Legyőzöd Rexet!

Toner magabiztossága felbátorította Franket, és eszébe jutott a lyuk a katonai akadémia épületének padlójában, amely megnyílt, s így megmentette a bérgyilkos golyójától. Taddy szavaiban volt valami igazság.

Frank a Kapitányhoz fordult.

– Ha Rex megöl, maga tudja, mit kell tennie azután, igaz?

– Biztonságba helyezem a gyermekeket, azután mindent felrobbantok – válaszolta az öregember sztoikus elszántsággal. – Nem engedem, hogy ez a kalózbanda eljusson az Eraklyonra!

A folyosó, amely a hajó hossztengelyében húzódott, hihetetlenül sok, rendezetlenül felhalmozott holmival volt tele, fárasztó kerülgetésre kényszerítve az utasokat.

Frank az egyik konténerre támaszkodott. Rex tökéletes agyával arra is képes, hogy ellenfele valószínű mozgását kiszámítsa, s így nyugodtan, lesből várhat Frankre. A katonának ellenben semmiféle tervet nem sikerült kigondolnia, szorongással vette tudomásul, hogy még élni akar, viszontlátni Stefit, és göndör hajába túrni. Még annyi tennivalója van. Végtelenül hosszúnak tűnő idő után előlépett rejtekhelyéből, és a folyosó előtte lévő, szabad részét kémlelte. Ha Rex ott várta volna… Nem akart belegondolni. Egy ugrással gyorsan a túloldalon termett, és lihegve elrejtőzött egy másik fedezék mögött. „Stefi!” – fohászkodott magában. Azután még egy ugrás. Maga sem tudta volna megmagyarázni, miért cselekszik így, de még mindig jobb volt, mint tétlenül várni a halálos lövést.

Előre, még egy nekirugaszkodás! Nekiütődött egy hatalmas, henger alakú tartálynak, amely nagy kongassál visszhangzott. Rex most már tudja, hol van! Vissza kell menekülnie, elölről kell kezdenie… Nem! – döntötte el. – A fene egye meg!” Meglökte az edényt, és nagy nehezen maga előtt görgette. A kanna továbbgurult, de aztán akadályba ütközött. Frank várt még néhány másodpercet, azután az edény után ment. Még mindig semmi, Rex azonban nem lehetett messzire. A katona egy nagy halom mögé állt. Távolról halk sípolásra figyelt föl, amelyet a szívdobogásától szinte alig hallott. Nem sokat törődött vele, inkább a folyosót nézte: már csak néhány méter volt hátra.

„És ha becsaptak? – jutott az eszébe, és hátranézett.

– Lehetetlen, a Kapitány ellenőrzi, hogy az összes feljárat zárva legyen… különben értesítene! Rex itt van valahol előttem!”

Felemelte a pisztolyát, kibújt a fedezékéből, és megkerülte. Rex a falhoz támaszkodva őt figyelte üres szemével, fémkarja a halálos sugár kilövésére készen kinyújtva. De nem történt semmi. Frank nem habozott: célba vette és lőtt. Rex egy nyögés nélkül megingott, összegörnyedt, és a földre hanyatlott. A félautomata meghalt. Frank csak ekkor vette észre a forradás nélküli, vékony vágást a szív magasságában: egy lyukat, amelyet egészen biztosan nem fegyver okozott, s amely még a lövés előtt kioltotta a terminálember életét. A katona rémülten körülnézett: de senkit sem látott, és a sípolás is abbamaradt. Egy távolról jövő zajra megmozdult, és megint rálőtt Rexre, hogy így eltüntesse azt a kicsi lyukat, amely alapján veszélyes feltételezéseket lehetne tenni.

– Sonder, minden rendben?

A Kapitány, akit egy csapat kalóz kísért, rámosolygott, de csak az ő arcán tükröződött megkönnyebbülés a párbaj eredménye miatt.

– Igen, sikerült – mondta Frank még mindig megrendülten. – Toner most elégedett lesz!

Az öreg űrhajós döbbenten körülnézett.

– Aggódtam miattad… Az ellenőrző képernyőn a veszélyjelző készülék bekapcsolt: úgy tűnt, repedés történt ezen a folyosón, de csak valami csekélység lehetett, mivel az automatikus kiegyenlítő rendszernek sikerült orvosolnia a bajt.

– Egy kis meteorit lehetett?

– Kizártnak tartom – felelte a parancsnok –, mert az nem jutott volna át a külső védelmen, egy nagyobb meteorit pedig látható nyomokat hagyott volna. Mindenesetre menjünk, és ünnepeljük meg a győzelmedet!

A kalózok már leküzdötték az ütközet kimenetele miatt érzett csalódottságukat. A félelmetes Rex, aki éveken keresztül uralkodott rajtuk, most már tehetetlen és szánalmas holttest volt csupán, az összetört üvegablakkal, amelyre szétloccsant szívének alvadt vére kenődött. Valaki ostoba tréfát sütött el, egy másik kalóz pedig megjegyezte:

– Sosem gondoltam volna, hogy egy paraszt ilyen ügyes lehet!

– Toner jól választja ki az embereit!

– Jó vezető lesz: nagyszerű ötletei vannak!

XIX.

Eraklyon repülőteréről felszállt két hajó. A reaktorok zúgása megtörte az aljnövényzet csendjét, a pálmák ide-oda hajladoztak, mintha csak szélroham keletkezett volna hirtelen. Azután amikor a hajók eltűntek a felhők mögött a magasban, a csend visszatért, hogy tovább ringassa puha bársonyán a délután óráit.

„Ma is egy kalóz expedíció!” – gondolta a Kapitány.

Frank Sonderre nézett, aki Stefi mellett bóbiskolt a kunyhó kerítésének tövében, és irigyelte mély álmát, amelyet még az űrhajó lármája sem tudott megzavarni.

Akár a percek, úgy szaladtak a napok és a hetek. Már három hónap telt el azóta, hogy ő és Frank, a kis Stefivel együtt, megszöktek a településről. Nem fogadták el Taddy Toner törvényeit, és az erdőben kerestek menedéket egy burjánzó bozótosban, nem messze a tengertől. Szerencsésen berendezkedtek, fatörzsekből kunyhót építettek maguknak, fonott szalmatetővel.

És most egyedül voltak, teljes elszigeteltségben, amely napról napra bizonytalanabbá és veszélyesebbé vált. Abban reménykedtek, hogy a telepesek egy része követni fogja példájukat, de eddig a pillanatig senki sem hagyta el a települést. Nyilvánvalóan mindenkit elbűvölt az a gazdagság, amelyet Toner adományozott nekik: minden kalózportya után csak úgy özönlöttek a településre a kifosztott bolygókról származó különböző készletek, likőrökkel teli ládák, aranytárgyak, drágakövek, különleges anyagok és a csúcstechnológiával készült más eszközök.

A Kapitány, kialudt pipáját rágcsálva, szomorúan felsóhajtott.

– Mi a baj, Parancsnok? – kérdezte Frank, egyik szemét kinyitva.

– Nem aludtál?

– Nem. Nagyon jól hallottam a két startoló hajót. Toner egyre mohóbb lesz!

– És ami még rosszabb – tette hozzá az öreg űrhajós –, hogy ha tovább lyukasztgatják a Felhőt a hajóikkal, előbb-utóbb valaki felfedezi a nyílást! Csak annyi kell, hogy a Liga vagy a Független Bolygók valamelyik cirkálója kövesse Toner flottáját, és megtalálja az Eraklyon felé vezető utat!

– Megértem az aggodalmát – mondta Frank. – Ha egy hadihajó idáig eljutna, csak halált és rombolást hozna. Azt is lehetne mondani, hogy a kalózok jobbak, mint a rendes hadsereg!

Stefi felébredt, és megkérdezte, kimehet-e a partra. Az apja megengedte neki, és a gyerek elszáguldott az alacsony bokrok között az átlátszó kékség felé.

– Néhány nappal ezelőtt – kezdte újra a beszélgetést Frank – Toner egyik hajója megperzselődve tért vissza: úgy látszik, hogy nem olyan könnyű keresztüljutni az antimatéria Felhőn, mint az első alkalmakkor!

– Sonder – mondta az öreg parancsnok –, rosszul ítéltelek meg korábban. Megesküdtem volna, hogy az a jólét, amelyet Toner összeharácsolt, téged fog elsőnek elkábítani. Ezzel szemben te hagytad ott elsőként!

Az egykori katona szomorúan elmosolyodott.

– Én már kivettem a részem az erőszakból. Most azt a kis nyugalmat szeretném élvezni, ami még megmaradt nekem!

– Pedig Toner bízik benned. Ha akarnád, fontos megbízatást adna! Rövid időn belül nagyon gazdag lehetnél!

– Nem érdekel. Nem akarom megkockáztatni, hogy többé ne láthassam a fiamat! Reménykedjünk, hogy Toner nem fedezi fel a rejtekhelyünket…

Ezüstcsengésű hang szakította félbe Sonder mondatát. A két férfi arra fordult, és Stefi fürge alakját nézte, aki a habok között ugrándozott.

– Papa, jönnek! Működik az elem! – kiabálta messziről a gyerek. Közben büszkén emelt a magasba egy nagy rákot, amely a levegőben hosszú ollóit mozgatta.

A Kapitány és Frank örömkiáltással a tengerparthoz futottak, és egy hosszú halászhálót vittek magukkal.

– Stefi, irányítsd a lámpát a part felé! Mi oldalról álljuk el az utat! – Sonder a Kapitányhoz fordult. – Maga meg vigyázzon, hogy a rákocskák meg ne szökjenek!

– Az ördögbe! – mondta a parancsnok –, olyan ostobának hiszel, hogy egy ilyen ínyencséget futni hagynék? Te inkább arra figyelj, nehogy összegubancolódjon a háló, úgy, mint a múltkor…

Mindketten nevettek, és habozás nélkül a vízbe vetették magukat.

Stefi a part felé húzta a napelemes lámpát, amely hangimpulzusokkal csalogatta a zsákmányt. A két férfi bedobva és kihúzva a hálót összeszedte az elfogott rákokat. Kis idő múlva befejezték a halászatot.

– Ez túl sok lesz – mondta a Kapitány. – Egy részét vissza kell dobni a tengerbe!

– Inkább ne! – felelte Frank. – Ott lent egy globot látok, minket figyel. Éhes. Adjuk neki, ami nekünk nem kell! – Frank a kunyhó felé indult, közben ránézett a fiára: – Stefi, vedd fel a cipőd! Nem szeretem, ha mezítláb mászkálsz az erdőben. Veszélyes lehet!

– Azonnal, papa – válaszolta készségesen a gyerek. Ez a szokatlanul szófogadó felelet gyanús volt

Franknek.

– Stefi, jól érzed magad? – kérdezte.

A kicsi fáradtságtól elnehezült tekintettel nézett rá:

– Álmos vagyok – mondta elhalóan. – Nagyon álmos…

– Talán túl sokat voltál a napon…

Zsákmányukkal csöndesen visszamentek az erdőbe. Rögtön azután imbolygó alakok rajzottak elő az aljnövényzetből, és elégedett gurgulázással vetették magukat a parton hagyott rákokra. A globok, miután jóllaktak, esetlenül elszökdécseltek, s azután csak az örök tenger morajlása hallatszott.

Már éjszaka volt, és Frank türelmetlenül várakozott. Végül a Kapitány kilépett a kunyhóból.

– Talált valamit? – kérdezte gyorsan a katona.

– Nehezemre esik megmondani – felelte szomorúan az öreg parancsnok. – De semmiféle egészségügyi készüléket nem tudtam elhozni a településről. Mindenesetre a kicsinek nincs láza, és mérgezési tünetek sem mutatkoznak rajta. Alszik és kész…

– De már húsz órája alszik! Meddig fogja kibírni evés nélkül? – Frank az égre emelte tekintetét, egy fohásszal, amelyet nem tudott szavakba önteni.

A Kapitány egyik kezét a vállára tette: ez az egyszerű, megnyugtató mozdulat pótolhatatlan volt, együttérzést fejezett ki.

– Szerintem – mormogta – csak egy megoldás van arra, hogy megmentsük: be kell vinnünk a településre! A kalózok egy gépesített klinikai központot létesítettek. Hozzájuk fordulunk. Azt is tudom, hogyan fizessük meg: Stefi életéért cserébe felajánlom pilótaszolgálataimat.

– Hát igen – mondta búskomoran Frank. – De a visszatérés egyenlő a megadással és azzal, hogy újra beállunk a kalózbandába! Így szánalmas kudarcba fullad az a próbálkozásunk, hogy figyelmen kívül hagyjuk a valóságot!

– Ennek ellenére – sóhajtott a Kapitány –, ha elkerülhetetlen, mi is igazi kalózok leszünk!

Frank szeretett volna komolyabban elgondolkozni a sors kegyetlenségéről, amely őt arra kényszeríti, hogy ismét kapcsolatba kerüljön Tonerrel. De ebben a pillanatban csak a fia élete számított: minden más lényegtelenné vált.

A kunyhóban nem volt semmi, amit elvihettek volna, a puskán, a hátizsákon és néhány, az úton nélkülözhetetlen apróságon kívül. Rögtön útnak indultak a csillagok állása alapján tájékozódva, megállás nélkül mentek a település felé, s vállukon felváltva vitték a még mindig alvó gyereket.

A hajnal első fényénél meglátták a települést. A szélső házak felé vették az útjukat, s az őrrobotok fenyegetően nézték őket bekapcsolt képkeresőjükkel. Frank engedélyt kért, hogy bemehessenek a településre.

– Nem vártak titeket – válaszolta a robot. A katona szerette volna kezébe kapni a puskáját, hogy a robotok fejére tüzeljen, de visszatartotta magát, és tanácstalanul a Kapitányra nézett.

A legnagyobb házból azonban hirtelen ismerős hang törte meg a feszült csendet:

– Frank Sonder! Kapitány úr… Micsoda meglepetés!

A két férfi hátrafordult, és Gebent, az űrtechnikust pillantották meg, aki a palánkon hajolt ki.

– Segítsen bemenni! – mondta a katona. – Beteg a fiam.

Geben hebegett valamit, aztán bólintott és eltűnt. Hamarosan visszatért, háta mögött egy őrrobottal. Feltűnő, igen drága selyemből készült védőruhát viselt, nyakán súlyos drágakövek csillogtak.

– Engedjétek be őket! – parancsolta a robotoknak uralkodói hangon.

Frank és a Kapitány átlépték a robotok által őrzött határvonalat.

Geben fecsegésével árasztotta el őket, miközben előttük ment felfelé, a domboldal egy ösvényén.

– Azt hittük, meghaltatok – mondta az űrtechnikus. – így megszökni, ok nélkül… De most ünnepeljük meg a visszatéréseteket!

A Frank karjában alvó Stefire nézett, és egy pillanatra elhallgatott. – Természetesen először meggyógyítjuk a kicsit… Szerencsétek volt, hogy itt találtatok, mert most már senki sem lakik a régi telepen. Nézzetek arra! – Geben egy völgyre mutatott, ahol új lakóközpont épült, egy sor luxusvillával. – A főnök, azaz Toner, rekordidő alatt építette fel nekünk! Most mindnyájan úgy élünk, mint a nagyurak…

A villák megannyi gyöngynek tűntek a lejtő zöld foglalatában. Mindegyik más színárnyalatú és különböző csiszolású volt, az együttes pedig a legtisztább galaktikai stílusban forrt össze. A lakóközponton túli földet, amelyet korábban erdő borított, mostanra a hangár mellett sorakozó tíz hadi űrhajó reaktorai feldúlták.

– Általában kevesen vannak az utcákon – folytatta a bőbeszédű űrtechnikus. – A felnőttek otthon ülnek, és a relaxációs videót nézik, a gyerekek meg egy szórakoztató központba járnak, amelyet Taddy építtetett az egyik szigeten… A főnöknek nagyra törő tervei vannak: be akarja telepíteni az egész bolygót!

Más robotok állták el az útjukat, de Geben hangjára diszkréten visszahúzódtak.

– Én vagyok a területi felelős – magyarázta büszkén az űrtechnikus, – De nehogy azt higgyétek, hogy bemocskoltam a kezem felebarátaim vérével! Én nem tartozom az expedíciókhoz… de ennek ellenére fontos vagyok Toner számára. Hajójavítási tanfolyamot vezettem a technikusoknak… Becsületes és tiszta maradtam!

Frankre és a Kapitányra mosolygott, de tekintetükben csak szomorúságot látott, és ez megingatta saját magáról alkotott hitében. Újra a katona karjában fekvő gyerekre nézett, és megpróbálta megnyugtatni a két férfit:

– Nincs miért aggódnotok! – Nagyon sok telepes betegedett meg ilyen tünetekkel, de mind tökéletesen meggyógyult! A kórt a globok által hordozott egyik vírus okozza.

Egy márványpalota elé értek, és Geben a bejáratba épített ujjlenyomat-dekódoló egység felé nyújtotta a karját. A fémkapu csendesen félrehúzódott, és egy nagy, tágas előcsarnok tárult a szemük elé.

– Ez az én házam! – mondta Geben.

Beléptek. A berendezés fényűző választékossága nyomasztotta Frankét. Hihetetlennek tűnt, hogy a kalózok bandájának néhány hónap leforgása alatt sikerült egy egész, teljesen modern várost felépíteniük. Toner nyilvánvalóan nemcsak bandita, hanem kitűnő szervező is.

Az űrtechnikus egy sor termen keresztül vezette a két férfit, addig a szobáig, ahol a terminál konzolja volt elhelyezve. Geben néhány gombnyomással működésbe hozta.

– Meglátjátok, csak percek kérdése – mormolta. Azután az automatizált berendezéshez fordult.

– Geben vagyok! Van itt egy beteg gyermek. Küldjetek egy egészségügyi robotot! A tünetek a szokásosak: mély alvás és öntudatlan állapot. – A vendégek felé fordult: – Ennyi az egész: néhány perc, és Stefi túl lesz a veszélyen. Nagyon gyorsan meg fog gyógyulni… De ti nagyon fáradtak vagytok: üljetek le, helyezzétek magatokat kényelembe! Kértek valamit enni?

A kérdésre a hangjelző készülék finom berregése felelt.

– Ejha, máris megérkeztek! – kiáltott fel az űrtechnikus. – Ez aztán a szervezés…

Geben kiment, s hangja átszűrődött a falon, mindaddig, amíg az újonnan érkezett emberek meg nem szólaltak. Frank azonban teljesen magába mélyedt, és csak arra figyelt föl, hogy Taddy Toner megszokott, vidám tekintetével őt nézi.

– Micsoda megtiszteltetés! – mondta a fiatal kalóz gúnyolódva. – A Kapitány úr és személyi őrségem vezetője visszatért a juhakolba!

Megalázó, kegyetlen beszélgetés előjátéka lehetett volna ez a mondat, de nem így alakult. Toner elgondolkozva nézte a kisgyereket, aki az egyik ágyon feküdt, azután Gebenhez fordult.

– Fölvetted már a kapcsolatot a központi orvossal?

– Igen, főnök… és ezért nem értesítettelek rögtön, hogy Sonder és a Kapitány itt vannak. Ugye, Frank, azonnal szólni akartam?

A katona nem törődött azzal, hogy megerősítse Geben szavait, hanem Tonert figyelte, s rajta a csodálatos, Galaktikai tábornoki egyenruhát, Taddy a Liga jelvényét a zubbony hajtókáján fényes, dupla T betűvel helyettesítette.

– Toner, megint te nyertél – mormogta Frank. – Mentsd meg nekem Stefit, és rendelkezz velem!

– Ugyanez érvényes rám is – tette hozzá a Kapitány.

– Biztos voltam ebben – mondta elégedetten a fiatal kalóz. – És azt is tudom, hogy a ti ígéretetek többet ér, mint az enyém. Észrevettétek a változásokat, igaz? Mióta a flottámnak itt van a bázisa ezen a bolygón, a dolgok remekül mennek. A Felhő túloldalán háború van… A Liga harcol a Független Bolygók ellen, azt hiszem. Mindenesetre, amíg az ellenfelek egymást mészárolják, nincs idejük arra, hogy megvédjék a bolygóikat a portyázásaimtól.

– El tudom képzelni – szólt ellenségesen a Kapitány. – A hátbatámadás mindig kisebb kockázattal jár!

Toner megrándult, és önkéntelenül a pisztolytáskájához nyúlt. A mozdulat azonban félbeszakadt, és a kalóz harsány nevetésben tört ki.

– Hát persze! – gúnyolódott. – Hiszen azok, akik felülről kapott parancsra és hivatalosan elismert egyenruhában ölnek, sokkal becsületesebbek, mint a kalózok, akik csak a saját zsákmányukra gondolnak!

– De te nemcsak a saját érdekeidet nézed! – szólt közbe szolgalelkűen Geben. – Te egy egész bolygót betelepítesz, mindenki hasznára!

Toner nem figyelt az űrtechnikus szavaira. A Kapitány, majd Sonder szemébe nézett, és ezt mondta:

– Ha nem tetszenek a módszereim, szabadon elmehettek. Nem hívtalak, s nem is tartóztatlak benneteket!

Geben néma, esedező pillantást küldött a Kapitány felé, hogy tegye jóvá hibáját.

– Rendben van, bocsánatot kérek – sóhajtotta végül az űrhajós. – Fáradt vagyok, és néha azt veszem észre, hogy már nagyon megöregedtem… Toner, adj egy hajót, és én oda vezetem, ahova akarod.

A kalóz Frankre mosolygott:

– És te?

– Én is veletek maradok – válaszolta a katona. – Nincs más választásom.

– Nagyszerű! Újból befogadunk titeket. Minél előbb kijelölök nektek egy házat! Most a kisgyerek egészségére gondoljatok, és pihenjétek ki magatokat!

Felállt és Geben kíséretében kiment. Magukra maradtak, és tanácstalanul egymásra néztek.

– Sajnálom – mondta Sonder. – Nagyon súlyos döntésre kényszerítettem.

– Ne törődj vele! – nyugtatta meg a Kapitány. – A szívünk a helyén van. És nem kizárt, hogy egy napon még valakinek a hasznára válhatunk!

Frank ingerülten a fejét rázta.

– Ennek a játszmának még nincs vége. Ez a kalandor nem ismer engem eléggé, és erre hamarosan rá is fog jönni!

XX.

A tűz mindent felemésztett: a házakat, az utakat, az embereket. Ez a hely egykor Seleria volt, a gazdagságára büszke világ, amely arra áhítozott, hogy a Független Bolygók igazgatási központja lesz. Mostanra ebből a törekvésből csak a kiégett föld szürke foltja maradt, amely fölött a szél feltartóztathatatlanul fújta ide-oda a hatalmas hamufelhőket. A különböző lakócentrumokból csak néhány megolvadt ócskavaskupac maradt, amely lassanként megfagyott a fénytelen tócsákban. Nehéz volt elképzelni, hogy ez az egyhangú szürkeség egy civilizáció maradványa. De a kalózok komor arcán, akik ezt a pusztulást nézték, csöppnyi szomorúság sem tükröződött; ők csak az elmaradt zsákmány miatt voltak csalódottak.

– Későn érkeztünk – mondta Remus, az idős legénységi vezető. – Itt már legyet sem lehet fogni!

Tonert nem érdekelte a megjegyzés, a képernyőn egymás után következő képeket nézte állhatatosan, míg gondolatai dühösen vágtattak a feltételezhető események kacskaringós útjain: a kalózflottának már túlságosan régóta nem sikerült értékelhető eredményt elérnie. A háború lassanként a gazdagság minden lehetséges forrását kiapasztotta a Felhő övezetében: az egykor virágzó bolygók pusztaságokká váltak, a kereskedelmi útvonalakat szétzúzták. A háború sokkal telhetetlenebb volt, mint ők, és nemcsak nagyon kevés rabolnivalót, hanem annál több éhes szájat hagyott maga után: a menekülők, akik szinte megkönnyebbüléssel fogadták a kalózok támadását, biztonságot keresve az Eraklyonra követték őket.

– Mit javasoltok? – kérdezte Taddy a körülötte állóktól.

Senki sem válaszolt, csak mogorva tekintetek meredtek rá. Ekkor a Kapitány felé fordult, bár nem remélte, hogy tanácsot kap tőle, végül Frank arcába nézett kutatóan.

– Nincs valami ötleted?

A katona megvonta a vállát, és hidegen azt felelte:

– Én csak az őröd vagyok, te vagy a tábornok! A fiatal kalóz gúnyosan elmosolyodott.

– Rendben van, senki sem tudja, mit mondjon. Kihúztalak benneteket a mocsárból, felemelkedési lehetőséget kínáltam nektek, ti pedig visszavágyódtok a koszba, ahonnan jöttetek!

Remus felocsúdott ezekre a szavakra.

– Ez nem a lelki fröccs ideje! – mondta. – Menjünk vissza a bázisra, és hívjuk össze a legénység vezetőit!

– Nem! – felelte határozottan Toner. – Továbbmegyünk! Eddig megelégedtünk azzal, hogy a parasztok néhány vidéki városát és egy-két nyomorúságos flottát kifosszunk: egy csontot rágcsáltunk, míg kicsit távolabb egy egész húshegyet zabálhatnánk föl! A Központi-övezetet fogjuk megtámadni!

– Hogyisne, hogy egy hadiflotta kellős közepén nyiffanjunk ki, távol a védelmet nyújtó Felhőnktől! – tiltakozott Remus durván. – A hajóink arra valók, hogy meglépjünk velük, s nem arra, hogy cirkálókkal ütközzünk meg!

De Toner nem hallgatott rá.

– Kapitány, hallotta, amit mondtam? Akkor lásson munkához!

A parancsnok nem ellenkezett. Egykedvűen működésbe hozta a vezérlőművet, és csak annyit kérdezett:

– Van valami különleges célpontja?

– Nincs – válaszolta Taddy. – Az majd az ő gondjuk lesz, hogy ránk találjanak… Ne felejtsük el, hogy a Galaxisnak ebben a körzetében háború van!

Az űrutazás hosszú napokon keresztül folytatódott. Végül, amikor a kalózok elérték a veszélyes övezetet, a Startiger fedélzetén már pattanásig feszült a légkör, s a legkisebb szokatlan zaj is jéghideg pillantásokat eredményezett. Az irányítóteremből bármelyik pillanatban megkaphatták a parancsot a harckészültséghez.

A Galaxis Liga által elfoglalt Központi-övezet nem volt könnyű préda. A központosított, civilizált bolygók figyelőpontjaikkal és az űrközlekedést szabályozó műholdjaikkal igen nehézzé tették a mozgást, mindenképpen észrevehették és feltartóztathatták a hajókat. A kalózflotta gondosan kikerülte a háborús zónákat, de elég lett volna egyetlen hadihajó ahhoz, hogy véget vessen minden további zsákmányolási lehetőségnek.

És ekkor valóban egy hadihajó jelent meg hirtelen a Startiger radarképernyőjén. Frank nyomban megfejtette a kódját, s azonosította: a Galaxis Liga egy Superastrája volt, egy hatalmas fémszörnyeteg, amely ellen lehetetlen lett volna harcolniuk.

– Most kezdődik a mulatság – jelentette ki Toner arcátlanul.

– Még van időnk, hogy megpucoljunk! – tanácsolta Remus.

– Mi lelt?! – rivallt rá a főnök. – Nem azt mondtad, hogy egy új aortára van szükséged? Megígértem, hogy néhány órán belül széles lesz a választék!

Az irányítóhelyről a rádiótechnikus hangja hallatszott:

– Összeköttetés van a négyes csatornán – jelentette.

– Nagyon jó – mondta Toner. – Tűnjetek el mindnyájan a parancsnoki teremből, Frank kivételével! Nem kell, hogy a Superastra tisztjei betojt embereket lássanak a fedélzeten!

A kalózok kimentek, a Kapitány is követte őket. Toner és Sonder elhelyezkedtek a kommunikációs fal előtt. Működésbe hozták a berendezést, és a képernyőn szinte azonnal megjelent a Galaxis Liga egy fiatal főhadnagyának haragos arca.

– Itt a Superastra Coling irányító központja – mondta a tiszt. – Kik maguk, és hova mennek?

A kalóz reszkető képet vágott, és így felelt:

– Taddy Toner, szabad kereskedő vagyok, a Középső-övezetből jöttem. Hogy Godey, a szerencse istene ne hagyja el magát! Uram, a Liga hatalmas erőihez fordulok védelemért. A háború felforgatta a bolygómat, és most azt a csekélyke holmit viszem, ami még felvidíthatja öreg napjaimat…

– De hogyhogy a maga hajóin nincs semmiféle azonosítási jelzés? – szakította félbe a hadihajó tisztje.

– A Fekete Galaxis prófétáira esküszöm! – siránkozott a kalóz. – Higgye el, hogyha a jelzéseket kirakva indulnék útnak, a Független Bolygók vagy a Légió kalózai elszednék tőlem azt a számomra drága kevéske morzsát is, amit az élet meghagyott nekem! Tudja, hogy milyen boldogok lennének, ha enyves kezüket rátehetnék egy szegény kereskedő kincseire?…

A tiszt elbizonytalanodott, és egy pillanatra megfordult valaki felé, aki a háta mögött lehetett, felvilágosítást kért, azután gúnyos arccal megint Tonerre nézett. – Kövessenek a bázisunkra, a flottájukat lefoglaljuk! – zárta le. – Ha megpróbálnak menekülni, egy pillanat alatt a levegőbe röpítünk mindent!

Toner a szemét forgatta, és hatásos színpadi mozdulattal leszakította magáról hímzett sálját, hogy felfedje vakító gyöngyeinek gazdag készletét.

– Szegény őseim! – bömbölte. – A Középső-övezet veszélyeitől megmenekültünk, csak azért, hogy utána a Törvény karmai közé essünk… Nem, nem lehet így bánni egy becsületes kereskedővel, aki annyit izzadt életében, de soha nem volt ideje, hogy rendezze a dolgait a vámnál!

– Az a maga baja! – jegyezte meg vidáman a tiszt.

– Nemes harcos, kérem, adja meg a lehetőséget, hogy jóvátegyem a hibámat, ne taszítson a vérszomjas vámosok torkába!

– Na, most már elég! – intette le a Superastra főhadnagya.

Toner lassan térdre csúszott, és esdeklően a képernyő felé emelte két kezét.

– Csak egy kis jóindulatot, egy kis szívességet kérek magától, és bőkezűen megfizetek érte! Tudom, hogy működnek a vámszabályok: mindenét elszedik az embernek, aztán börtönbe csukják, és még egy műanyag pénzdarabot sem hagynak, meg, hogy esendő testéről gondoskodhasson! – A fiatal kalóz intett Franknek, és az egy terjedelmes tartályt nyújtott oda Tonernek, aki beszélgetőtársa kíváncsi tekintete előtt felnyitotta azt. – Felbecsülhetetlen értékű ékszerek – kezdte alattomosan. – Foglalja le maga, a személyemmel együtt, hogy a nyomorúságban is megőrizhessek legalább egy csekélyke méltóságot… Egy Toner a börtönben, soha!

A tiszt elámult ennyi csillogás láttán, és újra hátrafordult tanácsért. Hamarosan egy magas rangú tiszt komoly arca jelent meg a képernyőn. Figyelmesen megnézte a kincset, és egy pillanatig sóvárogva meredt a kihívóan csillogó kövekre.

– Amieux tábornok vagyok – kezdte azután parancsoló hangsúllyal. – A főhadnagy úgy tájékoztatott, hogy maga megpróbál minket megvesztegetni!

– Magasságos ég, soha! – védekezett Toner. – Csak próbára akartam tenni azt a nemeslelkűséget, amely megkülönbözteti a Liga dicsőséges katonáit, az egyedülieket, akik biztonságot adnak ebben a zavaros világegyetemben! Tudja, mennyit kockáztattam, hogy ideérjek a maguk békés régióiba?…

– Törvénytelen cselekedet arra biztatni valakit, hogy rejtsen el drágaköveket a vám elől! – emlékeztetett a tábornok, miközben a szeme sarkából önkéntelenül is a tartályt nézte. – Ezenkívül bűntettnek számít civileket a fedélzeten vendégül látni!

– A csillagok sötétedjenek el, ha uraságotokat le akarnám téríteni a helyes útról! – zsolozsmázott Toner. – Kész vagyok átengedni a Ligának egész flottámat és rakományát: csak egy csöppnyi könyörületességet kérek a magam számára! Ha maguk, például, letartóztatnak mint gyanús elemet, és lefoglalják ezeket a szegényes holmikat katonai célokra, a Törvényt is tiszteletben tartják, én meg tisztes öregségben reménykedhetem!

A javaslat nem volt ellenére a tábornoknak, s elégedetten mosolygott.

– Igaz, vádat emeltethetnék maga ellen, vesztegetési kísérletért – tette hozzá ravaszul –, de küldök egy hordozót, hogy felvegye magukat!

– A szerelem holdja legyen kegyelmes magához! – áldotta meg a tisztet Toner diadalmasan.

A Superastra sokkal hatalmasabb volt, mint ahogyan azt a radarképernyők mutatták. A hordozó szinte eltűnt az óriási szerkezet mellett, mely különböző részekből állt. A hajóablakból, néhány katona gyanakvó tekintete mellett, Toner tökéletes nyugalommal szemügyre vehette a nagy hajót, amely most már az egész látómezőt betöltötte.

– Érdekes egy állat! – mondta Frankhez fordulva. – Egy ilyen kacattal teljhatalommal bírhatnánk…

– Ne beszélj annyit! – sziszegte összeszorított fogakkal Sonder.

– Hogy a Fekete Galaxis istenei világosítanák meg az agyad! – csúfolódott Toner. – Lehetséges, hogy te soha semmivel sem vagy megelégedve? Mondd csak, amikor katonáskodtál, utaztál ilyen hajón, mint ez?

– Nem – válaszolta szárazon Frank. – A hadsereghez tartoztam, s nem az űrtengerészethez!

Bugás jelezte, hogy elkezdődött a dokkolási művelet. Nem sokkal azután egy sor széthúzott válaszfalon haladtak keresztül, kísérőikkel együtt. Egy harci egyenruhás tiszt útjukat állta, és a tartályra mutatott, amelyet Frank hozott.

– Tedd le azt a dobozt! – parancsolta. Toner alázatosan elmosolyodott:

– Ó, nemes harcos, nem haboznék, hogy engedelmeskedjek neked, de én kereskedő vagyok, és csak átvételi elismervény ellenében szándékozom átadni a holmimat: meg kell adnom a tiszteletet a szakmámnak!

A katonatiszt nem hagyta magát befolyásolni, elővette a pisztolyát, és a kalóz halántékának szegezte.

– Ez nagyon hatásos elismervény, uram – dünnyögte Taddy.

A tiszt intett a kíséret egyik tagjának, és az kivette Frank kezéből a tartályt.

– Vezessétek a két foglyot a H-részleg cellájába! – parancsolta a tiszt. – És ellenőrizzétek, nincs-e náluk fegyver!

Egy technikus elvezette Taddyt és Franket egy detektor előtt. A szerkezet mutatói meg sem mozdultak. A technikus visszaadta a kíséretnek a két foglyot, azután csodálkozva végigmérte őket.

– Miért van nálatok biztonsági légzőkészülék? – kérdezte. – Attól féltek, hogy a Superastrán nem lesz elég oxigénetek?

– Hogy a termékenység istennője rejtse el előled a gyümölcseit! – kántálta Toner. - Ti, űremberek, hozzá vagytok szokva a veszélyekhez, de én nem! Szörnyű balesetekről hallottam, amelyek ezen a vonalon közlekedő hajókon történtek: azt beszélik, hogy az utasok megfulladtak, még mielőtt a védőruhájukba bújhattak volna… Nem, jobb a biztonság, mindig és mindenhol!

A katonák hosszú folyosón kísérték végig Franket és Taddyt a cellák felé.

A technikus követte őket, és nevetett.

– Ne félj, te fajankó! – mondta Tonernek. – Amíg ez a mostani parancsnokunk lesz, semmiféle veszély nem fenyeget! Ő Carm Eter nagybátyja, és azért jelöltette ki magának ezt a galaktikai övezetet, mert itt az egyetlen igazi ellenség: az unalom!

– Csodálatos! – mondta Toner. – És akkor mi történik, ha egy torpedónaszád átlyukasztja a Superastra páncélját?

– Semmi baj nem történhet, mert a hajónak valamennyi zónája el van látva saját légnyomás-kiegyenlítő berendezéssel!

Taddyt ez nem nagyon győzte meg. A katonák belökték őket egy cellába. A kalóz körülnézett, kétkedő tekintettel.

– Bocsáss meg nekem, te hős védelmezője a civilizációnak – mondta újra a technikushoz fordulva –, és ha ennek a helyiségnek a berendezése elromlik?

– Ne aggódj: a központi számítógép gondoskodik a vészhelyzetekről is! Ha a külső védelem fele megrongálódik, akkor is lenne elég idő, hogy elmenjünk a védőruhákért!

– Valóban? – mondta a kalóz, és megdöbbenést színlelt. Közben pedig nagy nyugalommal kihúzott a zsebéből egy kis, színes lemezt.

– Mi ez a kacat? – kérdezte a kíséret vezetője.

– Megnyugtatja az idegeimet – felelte nyugodtan Toner. Azután ujjaival elkezdte dörzsölgetni a lemezkét, egészen addig, amíg a tárgy megolvadt a levegőben, mintha anyagtalanná vált volna. A technikusnak tátva maradt a szája.

– Elképesztő! – jegyezte meg. De már nem volt ideje mást is hozzátenni, mert fülsiketítő bugás rázta meg a cellát, és a folyosón tovább visszhangzott: a vészjelző szólalt meg.

Abban a pillanatban Taddy és Frank az ajkukhoz illesztették a mesterséges lélegeztető csutoráját.

– Riadó! – üvöltötte a kíséret vezetője. – Levegőveszteség… Gyorsan, a védőruhákhoz!

A kíséret tagjai mind a kijárat felé rohantak, mozdulataik azonban egyre esetlenebbek és lassabbak lettek. Az egyikük térdre rogyott, néhányan a falhoz támaszkodtak, és nehezen lélegeztek. A technikus falfehéren a padlóra esett, és elhomályosuló szemmel Tonert nézte.

– Segítség! – hörögte, és a kezét a torkához emelte. – Levegőt…

Taddy egy pillanatra kivette szájából a csutorát, és cinikus vidámsággal azt mondta neki:

– Barátom, a Superastra rendszere egyáltalában nem olyan biztonságos, mint ahogyan azt állítottad!

A technikus már nem válaszolhatott, mert rövid fuldoklás és gyötrelmes erőlködés után meghalt.

– Szerezzünk védőruhát! – javasolta Frank. – Ez a légzőkészülék csak zavar. – A legközelebbi raktár felé indultak, s közben néhány holttestet kellett elhúzniuk a bejárat elől, hogy bemehessenek.

Sonder és Toner belebújtak a védőruhába, és a kalózból kitört a nevetés, amelyet addig a percig csak nehezen tudott magában tartani.

– Micsoda gyengeelméjűek! Ha a Liga katonái mind ilyenek!

– El kellett volna kerülni, hogy a vészcsengő megszólaljon – mondta szemrehányóan Frank. – Lehet, hogy valakinek a kíséretből sikerült kijutnia, és értesíti a többieket!

– Ne izgulj! – felelte szárazon Toner. – Mind meghaltak! – Közben lehajolt, és a földön fekvő egyik katonától elvette a pisztolyát.

– Frank, itt van neked is egy fegyver!

A katona nem mozdult, továbbra is csak Tonert figyelte. Egy korábban homályos gondolat végre megvilágosodott benne.

– Azok a lemezecskék… – mondta, mintha csak magához beszélne. – Hát ezért sikerült az eraklyoni robotoknak megparancsolnod, hogy támadjanak meg minket! Azután a Rexszel összeköttetésben lévő számítógépet befolyásoltad… és most megváltoztattad a cella elektronikus áramkörét!…

– Okos vagy! – szólt fenyegetően Toner. – Túlságosan okos! Szétlőhetnem az agyadat, és így megkímélném magam az esetleges későbbi kellemetlenségektől… Mit gondolsz?

Frankét nem érdekelte különösebben, hogy a kalóz rászegezi a pisztolyát.

– Ahogyan én rájöttem – mormogta –, a többiek is rájöhetnek.

Taddy hangja visszhangzott a folyosó csöndjében:

– Mindig is kedveltelek, tudod? Azt hiszem, semmiért a világon nem mondanék le rólad… Te más vagy: hogy lehet, hogy azok közé az eraklyoni bunkók közé kerültél?

Frank nem szólt semmit, csak fogta a pisztolyát, és kibiztosította.

– Nem gondolod, hogy nekem másfajta szándékaim is lehetnek? – kérdezte váratlanul.

A fiatal kalóz, mint mindig, most is biztos volt magában:

– Mi ketten megértjük egymást. Nagy dolgokat fogunk mi még együtt véghezvinni!

Rémes bugás zavarta meg őket: egy rejtett hangszóróból aggódó férfihang hallatszott:

– Itt Reny hadnagy a gépházból! Miért nem válaszol senki a parancsnoki hídról? Mi történt?

– Igazad volt – dünnyögte Toner. – Valaki még él! Befordultak egy mellékfolyosóra, a hajó belseje felé.

– Próbáljunk meg egy rádióközpontba eljutni – mondta Frank. – Lesz elég munkájuk az embereidnek! Szerencsére a sírásó-foglalkozáshoz már hozzászokhattak.

Toner nem vette fel a sértést, és azt kérdezte:

– Tudod, hogyan jussunk el a kommunikációs központba?

– Talán igen.

Sokáig mentek előre a hatalmas belső folyosók hosszú során, s csak ekkor tudták igazán értékelni vállalkozásuk kivételességét.

– Tisztában vagy azzal – kérdezte Toner –, hogy mi ketten, egyedül foglaltuk el az egyik leghatalmasabb hadihajót?

– Hol találtad azokat a lemezkéket, amelyek segítségével minden alkalommal te kerekedsz fölül? – kérdezte Frank tettetett közönnyel.

A kalóz a sisak átlátszó üvegén keresztül Frankre nézett.

– Ez veszélyes történet – mondta, miközben újra elindult –, de benned megbízom! Hol találtam a lemezkéket? A Liga egyik űrhajójának rakterében… Megláttam néhány dobozt, amelyek különböztek a többitől… kíváncsi lettem, mi lehet benne, lecsaptam rá, úgy, hogy az Egyetemes Testvériségből senki ne vegye észre!

– Azt akarod mondani, hogy ez egyedül a tiéd?

– Pontosan! Úgy, mint ahogyan egyedül csak én maradtam életben a Startigeren, miután belevetettük magunkat az antimatéria Felhőbe… Már elmeséltem neked ezt a történetet: láttam, hogy társaim hullanak, mint a legyek, napokat és éjszakákat töltöttem el, és vártam, mikor jön meg végre a bátorságom ahhoz, hogy végezzek magammal! Hogy elkeseredésemet legyőzzem, elkezdtem átkutatni a ládák tartalmát, és akkor találtam rá a lemezkékre. Próbálgattam őket, és felfedeztem, hogy mire valók. Ezek kísérleti fegyverek, teljesen újak, amelyeket a Liga hadseregének ajándékoztak. Psyk, ez volt a csomagra írva.

– És hogyan működik a psyk?

– Csak annyit tudok, hogy ez egy szuperminiatürizált önfejlesztő számítógép. Elég csak behelyezni a programot, és azután kézzel kell melegíteni. Akkor a lemezkék önműködően beépítik a programot a legközelebbi számítógéprendszerbe, legyen az bár robot, számítógép, automatikus egység…

– És hogyan tudod programozni őket? Toner gúnyosan mosolygott.

– A rakomány között találtam egy magnetofont, amely hipnotikus fejhallgató segítségével közli az utasításokat! Megtanultam, hogyan kell bevinni az adatokat a billentyűzettel… A lemezkéket a településetek robotjainál, Rex elektronikus agyánál és még sok más alkalommal használtam… De most már vége a magyarázatnak ! És nehogy valami ostobaság jusson az eszedbe, Sonder! Mindenesetre én leszek az egyetlen, aki ezt használni tudja, és senkivel sem akarom megosztani a hatalmamat!

– Egyedül maradsz, ebben nem kell kételkedned –felelte Frank maró gúnnyal. – Soha nem tetted fel a kérdést magadnak, hogyhogy egyedül te maradtál életben a hajótokon? És hogyan találtad meg egészen pontosan az antimatéria Felhőben a folyosót?

Toner elvigyorodott.

– Csak nem gondolod te is azt, mint az az őrült Kapitány, hogy a Felhő valamiféle logikai szabályok szerint odébb helyezkedik?

A katona nem ellenkezett. Eltolt egy mozgatható oldalfalat, és belépett a Superastra parancsnoki termébe.

– Tessék, nagyuram, megérkeztünk – mondta. – A hajó teljesen az öné!

Toner elismerő füttyentéssel tekintett végig a tágas termen, a falakon lévő képernyőkön, a kapcsolótáblákon, az operatív eszközökön, a villogó ellenőrző lámpákon és az akusztikus hívókon.

– Ejha! – mondta. – Milyen csodálatos! Rögtön észrevett a terem közepén egy karosszéket, amelyben egy, a haláltól szederjes arcú, magas rangú tiszt feküdt hanyatt dőlve. Odament, a holttestet lelökte a székről, és diadalittas sóhajjal elfoglalta a helyét.

– Én, Taddy Toner, az Egyetemes Testvériség legfőbb tengernagya, birtokba veszem ezt a hajót! – jelentette ki színpadias hangsúllyal. – Sonder úr, értesítse a legénységemet, hogy jöjjenek utánunk!

Frank belement Toner gyermeteg játékába.

– Természetesen, kegyelmes uram!

A katona megkereste az adókészüléket, és elkezdte nyomogatni a gombokat. Hamarosan az egyik képernyő kivilágosodott, és a Kapitány aggódó arca rajzolódott ki rajta.

– Frank, hogy ment?

– Minden rendben, Kapitány! Toner kiadta a parancsot a kikötéshez!

– Azonnal mellétek állunk – válaszolta az öregember. – Azután cérnahangon azt kérdezte: – Vannak halottak a Superastrán?

– Mindegyikük meghalt… illetve majdnem mindegyikük!

A Liga egy légiósa jelent meg a küszöbön.

– Kik vagytok? Mit csináltok itt? – kérdezte rémültem Tonerra és Sonderra nézve.

A fiatal kalóz nem hagyott időt neki, hogy mást is kérdezzen, rálőtt a légiósra, és hidegen nézte, hogyan bukik le a padlóra.

– Taddy, mitől vagy te ennyire cinikus? – kérdezte komoran Frank. – Nem kellett volna megölnöd ezt a katonát… Még a hasznunkra lehetett volna!

– Ez után a győzelem után mindenki a lábam előtt fog heverni, akit csak akarok! – felelte Toner. – A szűkös időknek vége, és most már az a néhány alattvaló sem számít! Bátorság, Sonder, jussunk el az Egyetemes Testvériséghez! Korvak vár minket.

– Ki az a Korvak?

– Korvak nem ember, hanem egy kellemes bolygó, ahova hamarosan ellátogatunk!

XXI.

Amost, Korvak kormányzóját segédek kísérete követte. Amikor elérte a leszállópálya szélét, Amos riadtan szemlélte a Superastra óriási szerkezetét, amelyet úgy vettek körül a kísérőhajók, mint kotlóst a kiscsibék. Amos ebben a pillanatban jobban szeretett volna ezer fényévnyire lenni innen, de a még mindig füstölgő tornyok romjai – amelyek egykor a repülőtér védelmére szolgáltak –, eszébe juttatták, milyen illetlen dolog lenne elhagynia Korvakot, anélkül hogy az új gazdákat üdvözölné.

A kormányzó gondterhelten és nyugtalanul a kísérői felé fordult, bátorító mozdulatra várva. De csak ugyanolyan ijedt arcokat látott. Amos annyit izzadt, hogy elnyerje ezt a tisztséget: azon buzgólkodott, hogy megnyerje a választóit, igyekezett behízelegni magát a Liga képviselőinél és a kereskedelmi társaságok megbízottjainál. És most, annyi fáradozás után, az a kegyetlen sors jutott neki osztályrészül, hogy kikönyörögje a zsákmányra éhes új betolakodók rokonszenvét.

Körülnézett, vajon a titkára itt van-e, de az az aljas bizonyára a hivatali lopásaiból összeharácsolt atombiztos rejtekhelyére menekült… Amos ettől a gondolattól elkomorult és ideges lett: az ellenségeskedések kezdetén ő is építtetett egy kényelmes, bombabiztos bunkert, de már nem volt ideje rá, hogy használja… Az emberek megragadták néhány perccel azelőtt, hogy sikerült volna elbújnia az odújában, és erőszakkal a repülőtérre hurcolták, hogy a közösség nevében szóljon az újonnan érkezettekhez.

– Jönnek – suttogta valaki.

A hangulat pattanásig feszült. Volt, aki zokogott, másokon meg úrrá lett a félelem, és megpróbáltak a városba menekülni. De nem jutottak messzire: az első házak vonalán túl a városi rendőrség a tárgyalások eredményét várta, és a megfutamodók számára nem volt kegyelem.

A Superastra gyomrából páncélozott járművek jöttek elő, és hangosan búgva, legyezőszerűen széjjelszóródtak. Az egyikük, amelyik teljesen fekete volt, elöl haladt és felgyorsult. Odakanyarodott a nép képviselőihez, és megállt. Néhány kegyetlen arcú alak lépett ki belőle.

A hivatalnokok remegtek és riadtan hátrahúzódtak, de egy rokonszenves, mosolygós fiatalember, aki a Liga tengernagyi egyenruháját viselte, s amely határozottan nagy volt rá, intett, hogy álljanak meg.

– Üdvözöllek benneteket, derék emberek! – szólította meg őket, miközben leszállt a jármű fedélzetéről. Frank, kezében egy géppisztollyal az ágyútorony tetején állt, és szakértő szemmel méregette az erődítményéket, amelyek a lakott terület szabálytalan vonalú szélét jelölték.

– Úgy tűnik, az a szándékotok, hogy ellenálltok.

– Ó, nem, uram! – dadogta a kormányzó, mert ösztönösen kitalálta, hogy ez a fiatalember a legmagasabb rangú a többiek között. – Azért vagyok itt, hogy átadjam Korvak lakóinak üzenetét, miszerint mi csak azért csatlakoztunk a Ligához, mert nem tehettünk másként! Ha előbb ideért volna a hajóval, amelyet lefoglalt, már egy ideje a Független Bolygókhoz tartoznánk…

– Értem, értem – bólogatott jóságosan Toner. – És most, miután felszabadultatok, mellénk álltok, hogy együtt harcoljunk a Kék Légió és szövetségesei ellen!

– Minden erőnkkel! – állította a város első polgára, és a fizetett tapsolókat kereste az övéi között, akik nem nagyon szánták rá magukat a tapsolásra. – Gyengék vagyunk, de elszántak!

Taddy elégedetten mosolygott.

– Nagyon helyes! – mondta. – így megszabadítotok attól a szomorú feladattól, hogy lebombázzuk a lakóközpontjaitokat, és ártatlan embereket öljünk meg.

A kormányzó úgy érezte, újjászületik: könnyebben vette a délutáni meleg levegőt, és elégedett pillantásokat küldött a hozzá közel állóknak, mintha azt mondaná: „bízzátok csak ide a dolgot, hiszen én olyan ügyes vagyok”.

Toner Frankhez fordult:

– Add ki a parancsot, hogy mindenki menjen vissza a hajóra, ma nem lesz lövöldözés!

– Az emberek már egy jó ideje nem élik ki magukat – mondta fagyosan Remus.

– De ők a szövetségeseink! – válaszolta Taddy, és barátságos mozdulattal Amos vállára helyezte a kezét.

A kormányzó dagadt a büszkeségtől, és egy pillanatig elábrándozott azon, hogy magasabb körökben kellene kamatoztatnia rábeszélő képességeit: a kormányzói megbízás túlságosan kevés a számára…

– Azonban – tette hozzá Toner –, amikor mi elmegyünk, semmi sem fogja megakadályozni a Liga hadseregét abban, hogy csodálatos bolygótok készletére rátegyék a kezüket!

– Majd ellenállunk – ígérte meg a kormányzó harci lendülettel.

– Nem – mondta a kalóz –, nem engedhetem meg, hogy egy ilyen békés nép, mint amilyen a tiétek, feláldozza magát! Mi vagyunk a katonák, nekünk kell harcolni! Csak egy kis gond van: a háború nagyon sokba kerül…

Amos, most már kevésbé magabiztosan, ezt mondta:

– Készek vagyunk méltányos adót fizetni! Taddy felderült:

– Igazán? Nagyszerű! Tudtam, hogy számíthatok a jóindulatotokra! Százezer emberre van szükségünk, férfiakra és nőkre, tizenöt és harmincéves között. Természetesen a legénység minden tagja legyen ellátva jó minőségű technikai felszereléssel, és a ti polgári flottátokkal kövessenek minket! A hajók raktereit töltsétek meg nagy mennyiségű élelmiszerkészlettel, fegyverekkel, és annyi gyári berendezéssel, amennyit három nap alatt össze tudtok szedni! Azt, ami megmarad, szétromboljuk. Három napotok van, megértettük egymást?

– De uram… – dadogta a kormányzó.

– Éljenek a Független Bolygók! – kiáltotta Toner, miközben felszállt a páncélozott jármű fedélzetére. – Ne felejtsétek el: három nap!

A páncélos gúnyolódásnak is beillő berregéssel elindult. Amos csüggedten követte tekintetével, míg el nem tűnt a Superastra mély gyomrában.

– Ez a vég… – mormogta Korvak első polgára.

– De ha megnyerik a háborút, az nekünk nagyon sokat jelenthet – mondta valaki a háta mögött. – A Független Bolygók jól szervezettek, demokratikusabbak, önkormányzatot biztosítanak…

– A gyárak… elviszik a gyárakat… És a fiatalokat!

– Ha lebombáznának, még rosszabb lenne! Láttam egy filmet Seleria elpusztításáról… jobb így… szerencsések vagyunk!

– Igen, szerencsések – suttogta Amos, és elindult a város felé. – Rosszabbul is végződhetett volna.

Remus Toner elé állt, és rátámadt:

– Mi jutott eszedbe?! Mióta kíméljük a városokat, és szervezünk tömeges toborzást? Már így is túl sokan vagyunk, s az embereink nem bírnak majd ennyi civillel!

Taddy tudomást sem vett Remusról, hanem a karosszékhez ment, ahonnan egy pillantással átölelhette az egész termet.

– Barátom, öregszel – mondta végül. – Vagy talán mást nem is tudsz csinálni, csak rabolni?

– Lehet – bólintott Remus. – De most már túlságosan sok minden bűzlik itt nekem!

– Párbajozni akarsz?! – kérdezte keményen Toner. Remus határozatlanul megállt, mintha durván vissza akart volna vágni. Végül ordítva kiment a parancsnoki teremből.

– Ingadozik a hatalom? – csúfolódott Frank.

Toner komor képpel letorkolta:

– Ez nem az a pillanat, amikor viccelni lehet! Ezentúl te is az én hajómon utazol, és ha Remus ellenem uszítja a híveit, megvédesz. A testőröm vagy, igaz?

A videofonikus berendezésen keresztül a Kapitány hangja szakította félbe a beszélgetést:

– Belső közlemény van Toner úr számára – mondta az öreg parancsnok. Mióta elfoglalták a Superastrát, Taddy a Kapitányt kinevezte az űrhajó pilótájának. A megbízatás egyáltalában nem lelkesítette az öreg űrhajóst, különösen azután nem, hogy látta azt a rengeteg holttestet, amelyeket a kalózok a hamvasztóba szállítottak. Toner megnyomta a gombot.

– Mi az?

Az egyik altiszt jelent meg a képernyőn.

– Kinyitottunk egy légmentesen lezárt kabint – mondta kaján mosollyal –, és találtunk egy nőt… egy lányt, pontosabban. És méghozzá micsoda lányt!

– Ne nyúljatok hozzá! – parancsolta Toner. – Engem illet az elsőbbség!

– Ha sikerül felolvasztanod, valóban belevaló legény vagy, főnök! A lány ugyanis merev és hideg, akár egy jégcsap!

– Meghalt? – kérdezte Taddy bosszúsan.

– Nem. Azt hiszem, csak hibernáltak – felelte a legénységi vezető.

XXII.

Az üzenet a legrosszabb pillanatban érkezett. Carm Eter azon az éjszakán sokáig forgolódott az erősítő folyadékkal teli kádban, míg végre megfelelően elhelyezkedett. Mikor végre az álom kiszabadította dicsőségről szőtt gondolatainak hálójából, egy robotember kellemetlen hangja ébresztette fel.

– Kegyelmes uram, sajnálom, de sürgős üzenete van.

Az elnök szitkozódott, s miután legyőzte kábaságát, kinyitotta a szemét, és a képernyőre nézett, amelyet a gépember nyújtott át neki. Néhány szó jelent meg rajta, szertartásos kifejezések nélkül:

„Korvak a Független Bolygók kezére jutott. Haderőink megsemmisültek. Az ellenség feltartóztatására semmi lehetőség.”

Carm még egyszer elolvasta az írást, aztán fújtatva kiment a hálófülkéből. A szőnyegre csöpögött róla a víz, de ő ezzel mit sem törődött, hanem a dolgozószobába ment, és bekapcsolta az információs irattárat. Carm néhány pillanat alatt azonosította a megtámadott bolygót, elsápadt, és gyalázkodni kezdett.

– Mirage! – ordította azután, és agyában csak úgy forrt a düh.

Méregtől tajtékozva magára kapta puha köntösét, amelyet egy szolga nyújtott oda neki, és személyi járművéhez rohant. Beszállt, és elszáguldott a palota kihalt folyosóin keresztül.

– Mirage! – ismételte szörnyű haraggal. – Te átkozott, elárultál!

A kagylóhéj zajtalanul repült a félhomályban, azután befordult a földbe süllyesztett útra. A fényűző berendezést felváltották az egyszerű fémfalak. Amikor Carm Eter a titkos kupolába ért, minden sötét volt. Egy robot az államfőre irányította fényszóróját.

– Kegyelmes uram! – szólt a gépember. – Nem jelezték, hogy jön…

– Közöld Mirage-zsal, hogy itt vagyok! – parancsolta Eter.

Fény árasztotta el a helyiséget.

– Kataleptikus állapotban van – magyarázta a robot, és az oltárra meg a lezárt oltárszekrényre mutatott. – Nem zavarhatjuk!

– Katalepszia, egy fenét! – tört ki dühösen Carm. – Merev részeg!… Azonnal józanítsd ki, mielőtt még én téríteném észhez!

A kagylóhéj leereszkedett a talajra, de még mielőtt földet ért volna, Carm kiugrott, és az oltárhoz sietett. „Mirage!” – hívta gondolati úton.

„Kincsem… drágám… azért jöttél, hogy szeress? – kérdezte az élőlény páncélszekrényéből láthatatlanul. – Ennyire vágyódtál utánam?”

„Fejezd be! – parancsolta a férfi fagyosan. – Mondd a szolgáidnak, hogy ébresszenek föl. Mint mindig, most is részeg vagy!”

„Nem igaz! – tiltakozott a pasztilla, miközben szenvedélyek hullámaival ostromolta a férfi agyát. – Gyere, drágám… gyere ide hozzám!”

„Hagyd abba!” – gondolta Carm rendkívüli undorral.

Elérte a kívánt hatást. A gépember eléje ment, kinyitotta az oltárszekrényt, és gondosan kivette az élőlény kicsinyke testét. Egy másik szolga az oltár lábához helyezett egy folyadékkal teli átlátszó edényt, és az aljára tette Mirage-t, aki miközben elhelyezkedett, néhány buborékot bocsátott ki magából. Kis idő múlva magához tért.

„Miért zavartál meg?” – kérdezte.

„Nem tudod kiolvasni a gondolataimból?” – kérdezett vissza Carm.

„Nem, mert túlságosan izgatott vagy… csak azt tudom kitalálni, hogy haragod egy bizonyos Korvakkal kapcsolatos!”

„Korvak a Központi-övezet egyik bolygója, a mi egyik világunk. A Független Bolygók egy flottája, amelyik Seleria zónájából jött, megtámadta. Egy olyan zónából, amelyet nemrégen már elfoglaltunk, és te gondolati úton robbantottál fel!”

„Nem értem” – védekezett a kis lény.

„Hát persze hogy nem érted! Szerinted ebben a zónában nem voltak ellenséges erők! – Az elnök egy pillanatra megállt, majd azután így fejezte be: – Pedig tudtad, hogy ebben a zónában van a hajó, Clelyvel a fedélzetén… Szándékosan tetted, féltékenységből elárultál!”

„Nem igaz, nem árultalak el!… Biztos voltam benne, hogy nincs ott ellenség, talán tévedtem… Túlságosan sokat dolgoztatsz! Fáradt vagyok!”

„Kábítószert szedsz! – szidta le Carm. – És megbízhatatlan vagy… már nem kellesz nekem!”

„Ne, drágám, ne beszélj így! Szeretsz engem, tudom… Biztos, hogy szeretsz!”

Az elnök nagy nehezen megnyugodott.

„Rendben van, ne beszéljünk róla többet. Most azonban meg kell ígérned nekem, hogy többet nem szedsz kábítószert! Fel kell kutatnod azt az átkozott kísértetflottát, mielőtt még általános lázadást szíthatnának!”

„Meglátod, drágám, ezúttal nem fogok hibázni! – fogadkozott az élőlény. – De miért nem közeledsz most hozzám? Te olyan ügyes vagy…”

Carm legyőzte ellenérzését, és kezét beledugta a folyadékba.

„De igyekezzünk, mert elküldtem Cornellért, s néhány órán belül itt lesz!”

„Miért bízol meg abban az ostobában?” – motyogta Mirage, miközben a férfi ujjai közé siklott.

„Mert az utolsó tisztogatások után alig maradt néhány tengernagy…”

A pasztilla telepatikus szavakban kifejezett üzeneteit az eluralkodó szenvedélyek váltották fel. A férfi elengedte magát, és hagyta, hogy elringassa a szellemi ölelés, amelyet egyidejűleg gyűlölt, de kívánt is.

XXIII.

A háború hónapokig húzódott, míg a Légió és a Liga egyesült erői legyőzték a Független Bolygókat. Az űrütközetek egymást követték, váltakozó sikerrel, pedig a szerencse sokkal inkább a Ligának kedvezett. Különös módon, amikor a Függetlenek gyors cirkálói megpróbálták kelepcébe csalni a Kékek flottáját, mindig sikerült pusztítást végezniük, de amikor ugyanezt a játékot próbálták ki a Liga hajói ellen, aknamezők vagy könyörtelen ellentámadások áldozatául estek. Így az idő előrehaladtával a Galaxis Liga erői csak csekély veszteségeket szenvedtek.

Cornell tengernagy és Asciul tábornok mellén már nem fértek el a sikereiket bizonyító kitüntetések: a propaganda az emberiség legnagyobb stratégáiként dicsőítette őket. A valóságban azonban – és ezt a vezérkar bizalmasai jól tudták – az igazi parancsnok Carm Eter elnök volt, aki mindig a megfelelő pillanatban jelent meg a legveszélyesebb zónákban, és pontos utasításaival irányította a magas rangú tisztek akcióit. Voltak, akik a legfőbb kormányzó zsenialitását Mirage nevével kapcsolták össze, de erről csak igen kévetelesen mertek nyíltan beszélni, ugyanis ahogyan szaporodtak Eter sikerei, egyre többen haltak meg azok közül, akik akadályozni merészelték. A különleges bíróságok körültekintése még arra is kiterjedt, hogy azt is veszélyesnek nyilvánítsák, aki ellenségesen gondolt az elnökre. Amikor végül a Független Bolygók utolsó tábornoka is megadta magát, a Galaxisban csupán egyetlen ember maradt, aki a leigázottakat és a kimerült szövetségeseket képes volt irányítani: Carm Eter.

Mégis létezett egy erő, amely ellenállni merészelt: egy flotta, amely a csillaghalmaz másik végén bukkant fel váratlanul, és akadálytalanul hódította meg egymás után a Liga bolygóit. A flottát titokzatos megjelenése és eltűnése miatt Kísértetflottának nevezték el: nem ismerték sem nagyságát, sem eredetét. Másrészről pedig, amíg a háború tartott, lehetetlen is lett volna komolyan a keresésére indulni, s ez a tény is kedvezett a flotta sérthetetlenségének, úgy támadhatott és tűnhetett el, hogy nem lehetett azonosítani és megsemmisíteni titkos bázisát.

– A végső győzelem ragyogását elhomályosította ez a sötét és feltartóztathatatlan ellenség, ez a veszélyes erő, amely Carm Eter birodalmát fenyegette. És ez a lehetőség túlságosan sok ember titkolt reményét ébresztette fel, szövetségesekét és ellenségekét, annyira, hogy már az elnök is kénytelen volt ezekről tudomást venni.

– Egyesítsék az összes űrhaderőt!

Carm Eter szavai aggódó sustorgást váltottak ki a jelenlevőkből. Minden szem Cornell tengernagy puffadt arcára szegeződött, aki megdöbbenésében néhány pillanatig a megfelelő szavakat kereste, hogy felelhessen a parancsra.

– Nem értette, amit mondtam?! – kérdezte mogorván az elnök.

– De igen, kegyelmes uram… – dadogta a katona. – Azaz, nem… Úgy gondoltuk, hogy a győzelem után leszerelhetünk: helyre kellene állítani a kereskedelmi útvonalakat, néhány rendszerben teljes a nélkülözés, sok polgári gyár leállt!

– Kíméljen meg a siránkozásaitól! – szakította félbe ingerülten Eter. – Fel kell kutatnunk azt az átkozott Kísértetflottát!

– Hát persze – helyeselt a kövér tengernagy. – De elég lesz körülbelül száz hajó! Kérem, engedje meg, hogy elvállaljam ezt a feladatot: megígérem önnek, hogy többet a hírüket sem hallja!

– Nem! – sziszegte az államfő, kegyetlen pillantásával szinte keresztüldöfve Cornellt. – Magam vezetem a vállalkozást, és minden alkalmas férfinak részt kell vennie benne! Uraim, maguk is követni fognak engem, a nagykövetekkel együtt! Ebben a pillanatban senkit sem menthetünk fel a ránk váró utolsó próbatétel alól! Azt pedig én fogom eldönteni, mikor lehet békéről beszélni!

XXIV.

Frank fáradtnak érezte magát, és nem akart részt venni a sokadik bolygó elfoglalásában. A parancsnoki teremben maradt a Kapitánnyal, de még beszélgetni sem volt kedve. Közönyösen forgatta a külső videokamera képkereső gombját, és nézte, amint a páncélozott járművek a bolygó végtelen kiterjedésű vöröses füvén suhannak. A bolygólakók megadják magukat vagy lemészárolják őket. Ez a kérdés csak egy pillanatig izgatta. Valaha ő is a támadókkal tartott volna, zsákmányra éhesen, a rombolás izgalmától fűtve… De ma már túl öregnek érezte magát az erőszakhoz. Hirtelen egy robbanásra lett figyelmes: a bolygó úgy döntött, hogy hű marad a Ligához. A hangosbeszélőn Toner hangja hallatszott:

– Bombákat! Azonnal! – parancsolta. A katona maga előtt látta őt, ahogy nevet, mint egy gyerek, aki izgalmas játékot játszik.

A Kapitány habozott, nem teljesítette azonnal a parancsot: ugyanolyan jóérzésű és emberséges maradt, mint amilyen volt, és így alkalmatlannak bizonyult abban a világban, amelybe belecsöppent.

– Hé! Hallottad, amit mondtam?! – kérdezte Toner. – Teljesítsd a parancsot, vagy a robotokkal végeztetem el!

Az öreg parancsnok működésbe hozta a bombavetőket a billentyűzet segítségével, s a képernyőt megremegtették a robbanások, és elborították a lángok.

Frank a horizonton túlra repülő bombák röppályáját és a felvillanásokat figyelte. Csak a védelmi rendszert találták el, vagy a várost? A játéknak megvannak a maga szabályai.

– Szép jelenet volt, nagypapa!

A lány hangja váratlanul érte a Kapitányt, és összerezzent, mintha ostorral húztak volna végig rajta. Megfordult, hogy szemügyre vehesse a belépő lányt. Valamit mondani akart, de magába fojtotta.

– Frank, ügyelj az ellenőrző készülékekre! – mondta, aztán szomorúan kiment a teremből.

A katona végigmérte a lányt.

– Megtarthattad volna magadnak ezt a szellemességet! – mondta szemrehányóan Frank. – A Kapitány nem az a típus, akit ez szórakoztat!

Clely vállat vont, és nevetett.

– Az az ő baja. Nekem itt minden olyan izgalmas: először veszek részt igazi háborúban!

– De amikor éppen nem a hűtőszekrényben őriznek, akkor nálad is mindennaposak a harcok – gúnyolódott Frank. – Mármint a test test elleni ütközetek harcmezején!

Ezúttal a lány haragudott meg. Elvörösödött, és szitkokkal árasztotta el a férfit. A katona ügyet sem vetett rá.

– Igen, tudom, tudom – szólt közbe, megelégelve a szóáradatot –, te a Krupp család sarja vagy, és nem azért vagy ezen a hajón, mert a nagykutyák kéjnője voltál, hanem mert elraboltak a Galaxis Liga elnökétől, piszkos politikai okokból. Ezt már annyiszor elmondtad, hogy a végén már tényleg hiszünk neked.

– Az ilyen ágrólszakadtak véleménye nem is érdekel! – fejezte be Clely egy nagyúri hölgy modorában. – Taddy hisz nekem, és itt ő parancsol!

– Gyorsan kiismerted, hogyan állnak a dolgok! Bizony, ha így folytatod, biztos lehetsz benne, hogy nem kell visszamenned a hibernálóba, legalábbis addig, amíg meg nem unják a szolgáltatásaidat!

Clely bájosan lehuppant a parancsnoki székre, és nagyot sóhajtott. Mellkasa, a mélyen szétnyitott egyenruha kivágásában, követte légzése lassú ritmusát. A férfi nem bírta levenni róla a szemét, úgy csodálta a lány kihívó kebleit. Gondolatait a csöndben néhány percig régóta elfojtott vágyak hullámai váltották fel, egy tüzes sugár, amelyet azonban a valóság hamar kioltott: fia volt, és már elmúlt annyi idős, hogy hiú ábrándokat kergessen.

–Nehogy kicsorduljon a nyálad, kisfiú! – vetette oda a lány. – Ez itt olyanok számára van fenntartva, akik számítanak, nem pedig a csizmahúzóknak… – Megvető arca megenyhült. – De ha megengednéd, hogy kapcsolatba lépjek a családommal, talán hálám legyőzhetné a rangod miatti akadályokat!

– Eltévesztetted a céltáblát! – válaszolta Frank. – Én nem ismerem ezeket a berendezéseket, azonkívül a te domborulataid túlságosan veszélyesek nekem: a te Taddyd sem egyezne bele!

– Fattyú! – támadt rá féktelenül Clely. – Gondold meg, én sok mindent felfedtem, ami nektek is hasznotokra lehet: lebuktathatnám Carm Etert, megmutathatnám, hol található Mirage, az a lény, akiről azt hitték, hogy csak legenda… Aki képességeinek köszönhetően uralni tudja a Galaxist… De te túlságosan ostoba vagy, hogy felfogd ezeket a dolgokat!

Pedig Frank nagyon is jól értette. Mirage neve hallatán rögtön eszébe jutott Mary, a kis halványkék pasztilla, akit kimentett a Gelbelex poklából, e név kapcsán pedig emlékek özöne zúdult rá.

– Mary… – sóhajtotta a férfi. – Ezek szerint ismerted Maryt?

– Az elnököt körülvevő előkelőségek általában Mirage-ról beszélnek – jegyezte meg a lány. – De te honnan tudsz erről?

– Gondolatolvasó, és a tárgyakat is tudja mozgatni… – folytatta Frank.

– Igen, így van – motyogta Clely csodálkozva. – Kis híján megölt engem. De…

– Ide figyelj, lányka, azaz, bocsánat: Krupp kisasszony! Nem tudom, miért, de kezdem azt hinni, hogy a meséd igaz történet – mondta Frank, majd hozzátette: – Mary olyan nekem, mintha a gyermekem lett volna!

A lány egy pillanatig hitetlenkedve nézett, aztán pedig reménykedni kezdett:

– Akkor te bebizonyíthatod, hogy igazam van, és segíthetsz nekem az ostoba Carmmal szemben!

– Ne túlozzuk el a dolgot! – figyelmeztette a férfi. – Én csak a történeted egyik részét tudom igazolni! Ezenkívül egyetlen vágyam, hogy itthagyjam ezt a bolondokházát, és visszatérjek a fiamhoz. Maryvel, azaz Mirage-zsal már régen szakítottam, és nem vonz a gondolat, hogy újból találkozzak vele.

Clely vidáman nevetett:

– Neked csak az legyen a gondod, hogy igazolj engem, Taddyt majd én elintézem!

A képernyőkön a bolygón folyó harc jelenetei már csak tarka foltok voltak, amelyeket egyre kevesebb fényes villanás szakított meg. Frank megbánta már, hogy felfedte Maryvel való kapcsolatát, és úgy tett, mintha arra figyelne, ami kint történik. Zavarta őt a lány jelenléte, úgy, mint a háború és minden, ami arra kényszerítette, hogy Stefitől távol legyen.

– Figyelj, Frank – mondta a lány elnyújtózva a parancsnoki széken. – Sokáig fog ez ott lent tartani?

– Igen, van ott jó néhány ember, akiket le kell mészárolni, a többieket foglyul ejteni, megerőszakolni, városokat lerombolni, kifosztani, erőszakoskodni… mondjuk úgy három-négy óráig tarthat mindez… Ha kalózokról van szó, ha nem, ez a gyakorlat.

Clely felkelt, és odament a férfihoz.

– Különben a rang az egy nagy marhaság – mondta. – Amikor rám jön, azzal szerelmeskedem, aki nekem tetszik.

Frank megdermedt, a lány a férfi halántékát cirógatta.

– Olyan a képed, mint aki már látott egyet s mást – folytatta a lány. – Talán taníthatnál nekem is valamit!

A katona elhúzta a fejét, és álcázott magabiztossággal, nyersen azt mondta:

– Már kinőttem a könnyű kalandok korából, kicsim, és nem hiszem, hogy az eseted vagyok.

Clelyn nem látszott különösebb bosszúság, sőt mosolygott.

– Hát kié?

– Már meghalt – suttogta szomorúan Frank. – És nekem életben kell maradnom, hogy felneveljem a fiamat!

– Sajnálom. De ha egy nap meggondolnád magad, és én a közeledben leszek, csak szólj!

A lány kiment, de izgató lénye egész nap nyugtalanította Frankét, azokkal az emlékeivel együtt, amelyek közül tisztán emelkedett ki egy gyermeki gondolkozású, halványkék pasztilla alakja.

XXV.

A hírre, hogy a Kísértetflottát feltartóztatták, lelkes hangulat kerekedett a tengernagyi hajón.

Még az elnök sem tudott az utolsó ellenségre döntő csapást mérő államfőhöz méltóan viselkedni. Órákat töltöttek el, a pillanatra várva, miközben vég nélkül rótták az űrhajó hídjait, gyanakvó arccal méregették egymást, és minden percben ellenőrizték, közelükben vannak-e a robotkísérőik. Carm Eter már az unalomig kérdezgette Asciul tábornokot az ellenséges alakulat valószínűsíthető eredetéről és állományáról, azonban semmilyen válasz nem tudta megnyugtatni őt.

Most lidércnyomásának tárgya ott volt egészében a háromdimenziós radar képernyőjén, és nevetségesnek hatott a tíz fénylő pont törékenysége, ahogyan a hiperterű útvonalon ingadoztak az elérhetetlen menekülés felé.

Carm Eter érezte, hogy a tisztségviselők és a magas rangú hivatalnokok a háta mögött gúnyos tekintettel merednek rá, s hirtelen megfordult.

– Cornell tengernagy, biztos benne, hogy ez az a flotta?

– Igen, kegyelmes uram, rászabadítottuk az összes rendelkezésre álló felderítőt, nincs más hajó egy parszek sugarú körben.

– Elbújhattak valamelyik bolygón vagy műholdon!

– A mi keresőrendszerünkön csak néhány fegyvertelen kis hajó juthat át észrevétlenül – mondta a tengernagy.

„Biztos benne, amit mond, drágám” – közölte Mirage, aki mindig jelen volt a férfi agyában, hogy annak kétkedését és aggodalmát elűzze.

Eter megnyugodott.

– Több ezer hadihajót mozgósítottunk ezekért a nyomorultakért… Ezek szerint a Ligát fenyegető veszély egy olyan kicsi flotta, amely alig lenne képes arra, hogy hadrendünknek csak századrészével is felvegye a harcot! – Cornellhez fordult. – Milyen hajók ezek?

– A Superastra kivételével, amelyik a középpontban helyezkedik el, mind jelentéktelen hajók, gyors, de gyengén felfegyverzett Startigerek. Csak kalózkodásra valók, nem pedig szervezett ütközetekhez…

Ezek a szavak eddig szándékosan elnyomott gondolatokat ébresztettek fel Eterben:

– Superastra… Kalózok… – ismételte gondterhelten. Tudatalatti, örvénylő félelem fogta el ebben a pillanatban. Egy fortyogó aszfalttóból kiemelt magányos cella és egy megfagyott leánytest képe jelent meg előtte. Két nevet, Rexét és Clelyét, amelyek a tüzet és a vizet szimbolizálták, nem tudott nyomtalanul kitörölni az emlékezetéből, és azért bukkantak fel a múltból, hogy a győzelmét szétzúzzák.

– Ez az a Superastra, amelyiket elraboltak?

– Igen, kegyelmes uram.

Az elnök maró gúnnyal folytatta:

– El tudom képzelni, hogy ott valami más is lesz, mint néhány fegyvertelen hajócska!

A tengernagy elvörösödött.

– Valóban érthetetlen, hogyan tudta az ellenség elfoglalni – mentegetődzött. – Az árulás kizárt, csak a psyk segítségével lehetett…

– Psyk?

– Igen, kegyelmes uram, az a titkos fegyver, amely gátolja a kibernetikus ellenőrzést. Csak annyit tudok róla véletlenül, hogy ezek a lemezkék a kézmeleg hatására felolvadnak a levegőben…

– Hány példányt gyártottak belőle?

– Ezt nem tudnám pontosan megmondani. Talán tízet… Senki sem tudja, hova kerültek, talán valamelyik különleges részlegbe.

– Árulás történt! – üvöltötte Eter hirtelen haraggal. – Végezzünk ezzel a Kísértetflottával, azután kinyomozzuk az árulókat!

A tisztségviselők megdermedtek. Az elnök hangsúlyából előre sejthették, hogy kemény idők következnek a psyk eltűnésében felelősök számára.

„Jól van – lelkendezett gondolati úton a kis telepatikus lény. – Mindnyájan reszketnek, ezek a férgek! Megbosszuljuk, ugye?”

„Hagyjad! – válaszolt Carm ingerülten. – Inkább keresd a gondolati kapcsolatot a Kísértetflotta parancsnokaival! Tudni akarom, miért volt olyan ostoba Rex, hogy elárult!”

„Már megpróbáltam összeköttetésbe lépni a Superastrával – közölte a világoskék pasztilla. – De a Kísértetflotta még túlságosan messze van.”

Az államfő magában szitkozódott, azután fennhangon így szólt:

– Admirális, most magán a sor, mutassa meg, hogyan győzi le a Liga ellenségét!

– Perceik meg vannak számlálva, kegyelmes uram – biztosította az elnököt Cornell, és segédeivel elhelyezkedett az operatív tábla előtt. – A vörös csapat lesz a tartalék! Kapcsoljátok be a harci számítógépet: hadrend A/S! – parancsolta.

Az ellenőrző gombok kopogása jelezte, hogy a harc megkezdődött. Eltelt néhány perc.

– Nos? – kérdezte Carm türelmetlenül.

A tengernagy biztató mosollyal próbálta az elnök komorságát oldani.

– Csak idő kérdése – magyarázta. – Próbálnak menekülni, de nem fog nekik sikerülni. A vadászaink üldözik őket, és már valószínűleg lőnek rájuk.

– Senki sem maradhat életben azok közül az ostobák közül! – parancsolta szárazon az államfő. – Jegyezzétek meg: senki!

Cornell magabiztosan bólintott.

– Háló formában helyeztük el a hadihajókat: bárhogyan is manővereznek, elkerülhetetlenül beleütköznek az egyik akadályunkba… Ezenkívül a Kísértetflotta maga keresi a bajt: a Külső-övezet felé vette irányát, egyenesen a tiltott zóna felé.

– Tiltott zóna? – ismételte Eter kétkedően.

– Igen, kegyelmes uram. A Galaxisnak ezt a részét néhány évvel ezelőtt az antimatéria Felhő árasztotta el. Nagyon veszélyes megközelíteni: ez a finom porból álló tömeg egy pillanat alatt minden dolgot meg tud semmisíteni, ami érintkezésbe kerül vele. Ha továbbra is kitartanak ezen az útvonalon, önmagukat pusztítják el!

Ez a lehetőség nem vidította fel az elnököt. Személyesen akart részt venni a Kísértetflotta megsemmisítésében, gyönyörködni akart azoknak a járműveknek a felrobbantásában, amelyek ellenállni merészeltek. Azonkívül feltámadt benne a gyanú: miért nem vette fel az ellenség velük a harcot? Miért választotta inkább az öngyilkosságot?

Az egyik képernyőn hirtelen egy lángnyelv felcsapódása látszott.

– Talált! – kiáltotta a tengernagy elégedetten. – Eltaláltuk az egyik hátvéd űrhajójukat…

A jelenlevők mérsékelten tapsolni kezdtek. Csak Carm Eter maradt továbbra is dühös, kétségeibe merülve.

„Mirage!” – hívta az élőlényt.

„Itt vagyok, drágám” – válaszolta kedvesen a világoskék élőlény.

„Azonnal ki kell kutatnod azoknak az embereknek a szándékait, akiket követünk, meg akarom tudni, mit szeretnének elérni a szökésükkel.”

Az élőlény egy ideig nem válaszolt.

„De Carm, kincsem, olyan messze vannak – tiltakozott végül. – Rettenetesen igyekszem, hogy megfogjam őket, aztán meg annyian vannak…”

„Figyelj, kicsim – erősködött a férfi –, ez az utolsó erőfeszítés, amit kérek tőled: miattam tedd meg! Tudnom kell, mit gondolt ki Rex… Ezenkívül ott van Clely. Értsd meg, biztosan kell tudnunk, hogy megöltük!”

A nő neve Mirageban elfojthatatlan féltékenységet keltett: erősen összpontosított, és gondolatait nagy határozottsággal kivetítette az űrbe.

XXVI.

– Eltalálták Casten hajóját – mondta Remus. Valamennyi kalóz a Superastra parancsnoki hídjára gyűlt, a Kapitány háta mögé, szemüket a számtalan terminálra meresztették, amely pillanatonként mutatta a külső helyzetet.

– Most mi kerülünk sorra – mondta valaki idegesen, amikor érezték, hogy a képernyők megremegtek egy felbőszült vadászcsapat támadásától.

– Így kell ezt tétlenül néznünk?! – dühöngött egyikük.

– Nyugalom! – parancsolta Taddy a csoport középpontjában. – Voltunk már rosszabb helyzetekben is, és most annyi előnyünk van, hogy a mi hajónk tovább kibírja. – Nyugodtaknak kell maradnunk!

– A régi Startigeren legalább magunk irányíthattuk az ágyúkat, és védekezhettünk! – tiltakozott az egyik legénységi vezető. – Itt viszont ettől a vén hülyétől függünk mindnyájan.

– Kapitány, ki fog húzni minket a bajból, igaz? – kérdezte Toner.

Az öreg parancsnok vádló tekintettel nézett a fiatal kalózra.

– Ez a parancs számomra új, és még nem volt időm felkészülni rá… – mondta szomorúan. – Bekapcsoltam az automata berendezéseket és megpróbálok elmenekülni, amilyen gyorsan csak lehet. Most azonban maradjanak csöndben, hogy nyugodtan tudjak dolgozni!

Taddy nevetett, és mint mindig, magabiztossága idegesítette Franket. A katona félrevonult, és közönyösen várta a robbanást, amely majd véget vet menekülésüknek.

– Rajta, fiúk! – a kalóz kezdett felbátorodni. – Legyetek jók, és bízzatok a Kapitányban!

Egy szokatlan ropogástól az emberek megdermedtek. Valamennyien ösztönösen a védőruhájukba bújtak, és a terem mennyezetét kezdték vizsgálni, árulkodó jelt keresve.

Frank nem vett tudomást a zűrzavarról és az idegességről. Saját, személyes világába zárkózott be: emlékek alkotta világába, amely örömteli pillanatokból és nyomasztó szürkeségből állt. És ebbe a szellemi kábultságba egy régi és ugyanakkor új, ismerős érzés furakodott be. Szinte azonnal tudta, mi lehet az.

„Mary! – gondolta meghatottan. – Mary!”

„Frank! – válaszolt a kis élőlény, nem kevésbé megilletődötten. – Te élsz?”

A férfinak keresnie kellett a szavakat: gondolatait nyitva hagyta, hogy a telepatikus lény megtölthesse kitapinthatatlan érzelmi hullámaival.

„Alexia meghalt – mondta a pasztilla szomorúan. – Sajnálom… Talán én nem akartam…”

„Ez a seb már begyógyult! – sóhajtott Frank. – De te hol vagy?”

Mirage visszahúzódott, és kellemes jelenléte helyett jeges, kegyetlen érzés furakodott Frank agyába.

„A kalózokkal vagy – mondta szigorúan Mirage. – Folytattad az öldöklést…”

„Ne beszélj ostobaságokat, kicsim! – válaszolta Frank durván. – Tudom, hogy most Mirage-nak szólíttatod magad, és Eter elnököt szolgálod. Még nem untad meg, hogy ennyi bajt hozol az emberiségre?”

„Carm szeret engem – mondta a halványkék pasztilla. – Ő nagy ember: újra egyesíteni fogja a Galaxist, a Liga irányítása alatt… Együtt fogunk a világegyetem felett uralkodni!”

„Mit beszélsz itt a »szerelemről« ? – kérdezte Sonder csodálkozva. – Amikor még velem voltál, nem használtál ilyen szavakat!”

„Megnőttem, és én jobban megfelelek neki, mint egy emberi nő – válaszolta Mirage gőgösen. – Nagyon sok mindent megtanultam…”

„Értem: Carm őrülten szerelmes beléd, és te hálából segítesz neki győzni!”

Az élőlény megszakította a kapcsolatot, azután néhány perc múlva gonoszul folytatta:

„Megölünk mindnyájatokat – közölte elégedetten. – Senki sem fog közületek megmenekülni!”

„Ne legyél ebben olyan biztos, kicsim, nemsokára elérjük a Felhőt, és a te Carmod nem kaphat már el minket!”

„Ha megállítod az űrhajót, biztosítalak, hogy megmenekülsz: már beszéltem Eterrel, beleegyezett, csak az kell, hogy magadhoz ragadd a hajón a hatalmat!”

A férfi elmosolyodott, és szárazon visszautasította az ajánlatot.

„Gondold meg!” – kérte az élőlény kimerülten.

„Sajnálom, de van egy gyerekem, aki vár engem – felelte a férfi –, és a te elnököd soha nem fog uralkodni fölötte és az ő utódai fölött! Az sem számít, ha én megdöglök!”

– Valami baj van?

A Kapitány hangja rázta fel bénultságából. Frank kinyitotta a szemét, és tekintete az öreg űrhajóséval találkozott.

– Úgy tűnt, mintha beszélnél valakivel – folytatta a Kapitány. – Csak éppen nem nyitottad ki a szádat.

Sonder nem vesztegette az időt azzal, hogy elmesélje neki az igazságot.

– Valamit álmodtam – mondta inkább. – Furcsa, igaz? Egy ilyen helyzetben, mint ez. A többiek hol vannak?

– Azok a gazemberek elbújtak valahová reszketni, vagy hogy még kiélvezzék az élet utolsó perceit – felelte a pilóta, és visszatért a helyére. – Toner a lányt keresi… a Krupp lányt.

– Tehát nincs remény?

– Elvágták előlünk a Felhő átjárójához vezető utat, mintha csak az agyunkban olvastak volna. Így az utolsó menekülési lehetőségünk is elveszett.

Frank szomorúan mosolygott. Mary-Mirage jól dolgozott, úgy látszik, idővel nagyfokú telepatikus képességekre tett szert. Frank nem csodálkozott volna azon, ha a Superastra egyenesen az ő parancsainak engedelmeskedett volna.

– Nem tudnánk kihasználni Clely kapcsolatait – javasolta – és meggyőzni valakit, hogy segítsen?

– Ahhoz, hogy üzenetet közvetítsünk, el kellene távolítani a védőmezőket… Azonnal megsemmisítenének minket. Nem, csak egy lehetőségünk van: be kell hatolnunk egyenesen a Felhőbe. Van-e átjáró vagy nincs, be kell mennünk!

– Legalább nem fogunk sokat szenvedni – tette hozzá Sonder.

A Kapitány a fejét rázta.

– Ha érzéseim nem csalnak, semmi sem fog történni – állította, azután a katona kérdő tekintetét látva magyarázni kezdett:

– A Felhő megkímélt minket az első alkalommal, amikor eltévesztettük az útvonalat… Nem volt véletlen: valaki vagy valami azt akarja, hogy életben maradjunk!

Franknek eszébe jutott az öreg pilóta korábbi gyanúja.

– De akkor ez azt jelentené…

– Hát persze, ez az antimatéria tömeg egy sajátos logika szerint helyezkedik ide-oda, mintha egy élőlény lenne. Rexet nem te ölted meg, igaz?

– Valóban nem. És az a sípolás a folyosón a levegő szivárgásának a hangja volt.

– Szerintem a Felhőből egy kis finom por követett minket, behatolt az űrhajóba, és úgy intézte, hogy te győzzél. Van valami vagy valaki, akinek az a szándéka, hogy megmentsen téged, minket, a kalózokat… egy olyan dolog, amelynek nem tudom, mi a lényege.

– Őrületes – mondta megdöbbenve Frank.

– Néhány perc múlva ez a rejtély egyszer s mindenkorra kiderül: mindjárt elérjük a Felhőt.

– A Kísértetflotta elmenekült! – üvöltötte Carm Eter.

Cornell tengernagy félénken megszólalt:

– Kegyelmes uram, ezek az emberek öngyilkosok lettek azzal, hogy beléptek az antimatéria tömegébe! A halálnak ezt a módját választották… De számunkra ez mindenképpen győzelem!

„Becsaptál! – gondolta a férfi az élőlényhez fordulva. – Létezik egy másik átjáró is a Felhőben!”

„Szerelmem, nem igaz! A Superastra pilótája valóban azt gondolta, hogy egy meghatározott nyílás felé vezeti a hajót… Azután, amikor te elzártad azt a nyílást előlük, a Kísértetflottán lévő emberek inkább a halált választották, csak hogy ne fogjuk el őket!”

„Nem hiszek neked. Valamit titkolsz előlem!”

„Drágám, az igazat mondom.

„Úgy tűnik, mintha megrémültél volna! Van valami a Superastrán, ami érzelmileg befolyásol. Mi az?”

„Nem tudom, drágám. Szellemi gátat érzek…”

„Vagy egy férfi? Talán Frank az, aki lányaként nevelt téged?”

„Nem mondhatom el neked… sőt, nem akarom elmondani neked!”

„Akkor valóban róla van szó!”

Carm magában átkozódott. Frank Sonder felbukkanása újabb csapás volt reményeire. Clely, Rex kalózai, a kozmikus Felhő, és most Frank Sonder is: megannyi párhuzamos vonal, amelyek hirtelen egy pontban találkoztak. Számára ez jelentette a véget. Most, hogy Mirage rátalált Frank Sonderre, az elnök már egyáltalában nem bízott benne.

„Carm – tiltakozott az élőlény –, én téged szeretlek, nem őt!”

Az elnök nem válaszolt neki, hanem hangosan ezt mondta:

– Biztosaknak kell lennünk a halálukban!

– De hogyan bizonyosodhatnánk meg erről? – kérdezte Cornell. – Nincs semmiféle műszer, amelyik képes lenne jelezni az antimatéria közelségét. Csak úgy tudjuk kimutatni a Felhő jelenlétét, hogy szondákat küldünk előre, és várjuk, mikor robbannak fel.

– De ha ezek a fajankók belevetették magukat – erősködött Carm Eter –, ez azt jelenti, hogy ismertek egy másik átjárót is… Nem hiszem, hogy öngyilkosok lettek. Küldjenek ki szondákat vagy amit akarnak, de találják meg őket!

– Megjegyezném, elnök úr, hogy a veszélyes zóna határán vagyunk. Egy elhibázott manőver, és a Felhő a Liga egész flottáját megsemmisítheti…

Asciul tábornok is közbeszólt:

– Kérem, kegyelmes uram, menjünk el innen, és csak néhány járőrhajót hagyjunk itt. Mindenesetre a Kísértetflotta már nem árthat nekünk.

– Engedelmeskedni! – kiabálta Eter, már a hisztéria határán.

– Kegyelmes uram – mondta félénken a Kék Légió képviselője –, a kormányom engedélyt kér öntől, hogy erőink elhagyhassák a hadrendet, most, hogy a háború befejeződött…

– A háború még nem fejeződött be! – szakította félbe gorombán az elnök. – Senki sem hagyhatja el a flottát, amíg én ezt így tartom szükségesnek! Mostantól az egész Galaxis a Ligához tartozik, és én vagyok a Liga vezére!

Elhallgatott, s dühösen a jelenlévők ijedt arcát nézte.

– Én! – ismételte, kiment a teremből, és a félelem komor árnyai követték. Miután lépteinek zaja elhalt, a tisztségviselők, a nagykövetek, a tisztek és a tanácsosok nem tehettek mást, minthogy egymás között méltatlankodtak, s közben ijedten lesték, mikor jelenik meg sorsuk irányítója újra a küszöbön.

Taddy Toner arca ragyogott. Jókedvűen végighallgatta a Kapitány beszámolóját, és most a próféta szerepében tetszelgett.

– Gondoskodj mindenkinek innivalóról! – parancsolta az egyik felszolgáló robotnak. – Ünnepelni fogunk!

A kalózok örvendeztek, és a parancsnoki teremben hamarosan zajos party kerekedett. Clely, mint a csapat egyetlen hölgytagja, a férfiak figyelmének középpontjában állt, de ez egyáltalában nem volt ellenére. Gúnyos tekintettel viszonozta a férfiak vaskos tréfáit, és szorosan Taddyjéhez tapadt. Egyedül csak Frank nem vett részt a zajos ünneplésben, és távozni készült.

– Várj! – hívta vissza az ifjú kalóz. – Azt akarom, hogy jelen legyél a Felhő Első Királyának hivatalos kikiáltásánál.

– Felhőkirály? – ismételte meg csodálkozva Remus.

– Hát persze – felelte Toner. – Ideje, hogy mindenki megtudja: mi már nem vagyunk többé bűnözők bandája! Szervezett államot fogunk alapítani, és saját törvényeink lesznek! Ez az antimatéria Felhő lehetővé teszi számunkra, hogy végigportyázzuk a világegyetemet, leigázzuk a bolygókat, anélkül hogy ebben bárki is megakadályozhatna. Akkor hát miért lopjunk? Miért elégedjünk meg innen-onnan elcsent maroknyi morzsával, amikor az egész kenyeret a magunkénak tekinthetjük? Mi leszünk a Galaxis új urai, egész rendszerek fölött fogunk uralkodni, udvaroncaink lesznek, hadseregeink, nőink…

Az általános némaságot néhány hitetlenkedő nevetés törte meg.

– És te lennél a király? – kérdezte az egyik legénységi vezető.

– Ti meg a tisztségviselők – felelte Taddy határozottan. – Annyi hatalmatok lesz, hogy még a csillagok is belesápadnak!

– Hát persze, egy ilyen királynővel én is szívesen osztoznék… – mondta az egyik kalóz, Clelyt nézve. – Azonkívül Toner úgyis mindig győz… Miért is ne? Éljen a király!

Erre a felkiáltásra kórusban éljenezni kezdtek. Felemelték színültig telt poharaikat, és mindnyájan lelkesen Taddy felé fordultak, aki poharát szintén felemelve így kiáltott:

– Éljenek a Felhő urai! – És ivott, a többiek pedig követték példáját. A birodalom megszületett.

– Frank, te nem ünnepelsz? – kérdezte Clely, amikor észrevette, hogy a katona nem osztozik az általános vidámságban.

– Dehogynem, királynőm, dehogynem – mormogta Sonder. – Csak éppen az urak megfeledkeznek arról, hogy közénk és birodalmunk közé a világegyetem leghatalmasabb flottája sorakozott fel. Azt hiszitek, hogy ők is a mi szerencsénkre koccintanak?

A zavart csendben Taddy nevetése hallatszott.

– Megvan az a jó tulajdonságod, hogy mindent tönkre tudsz tenni – mondta fesztelenül. – A király bajnokának optimistábbnak kellene lennie egy kicsit. Zavar a Liga hadserege? Rendben van, megsemmisítjük. Nagyon sokan vannak? Még jobb! Mert ez azt jelenti, hogy a győzelem után senki sem fogja kétségbe vonni a hatalmunkat!

Szavai nem oszlatták el a jelenlévők szkepticizmusát, és Toner kénytelen volt magyarázkodni:

– Az űrstratégiából nem sokat értetek, de a mi nagyra becsült Kapitányunk el tudja magyarázni egyszerű szavakkal, hogy miért győzünk mindig! Igaz, nagypapa?

Az öreg űrhajós bólintott.

– Taddynek igaza van – mondta fásultan. – Bármilyen sokan is vannak, nem tudják ellenőrizni a Felhő egész tömegét, és mi továbbra is büntetlenül mozoghatunk az antimatériában, támadhatunk és eltűnhetünk… – hangja felcsattant. – De miért kockáztatunk még?! Miért gyilkoljunk?! Mindenünk megvan, ami csak kell: fiataljaink vannak, szűzföldjeink, biztonságban élhetünk…

– Na, most már elég! – vágta el nyersen Toner. – Az erkölcsöt hagyjuk máskorra! Irány gyorsan hazafelé, Kapitány! Szedjük össze a járműveinket! A Felhő birodalmának nulladik éve megkezdődött. Most pedig, ha megengeditek, meg akarok győződni arról, hogy királynőnk a feladata magaslatán áll-e!

Néhányan a magasba dobálták a fiatalembert meg a lányt, és a tapsoló tömeg sorfala között a szállásukra vitték őket.

– Valóban erősebbek vagyunk? – kérdezte Frank, amikor egyedül maradtak a Kapitánnyal.

– Igen. El sem tudom képzelni, hogy a Liga hogyan fog tudni védekezni. Azonkívül azt hiszik, hogy meghaltunk… eltűntünk. Nagyon félek, hogy az emberiség számára szörnyű korszak kezdődik…

– Voltak valaha is szép korszakok? Toner van olyan, mint a Liga akármelyik elnöke! – jegyezte meg közönyösen Sonder. – Nem lesz rosszabb, mint sok másik.

– De ezek bűnözők, gyilkosok… Nem engedhetjük meg, hogy elfoglalják a Galaxist!

Frank szeretett volna ellentmondani, de visszatartotta magát. Az ő tapasztalata más volt, de most csak az számított, hogy visszatérhessen Stefihez: számára a világegyetem ennél a fürtös fejű kisfiúnál végződött.

– Nem, ezt nem engedhetem meg, valamit tenni kell! – folytatta a Kapitány. Felnézett, de egyedül találta magát: Sonder is kiment.

Nem sokáig habozott, agyában véglegesen megszületett a terv. Leült az irányítógombok elé, és lázasan működtetni kezdte azokat: s az utasítások elindultak a Superastra vezérlőrendszeréhez. A hajó lassan kezdett röppályát változtatni.

Hirtelen megszólalt a vészjelző, amelyet az elszökő levegő sípoló hangja kísért. A Kapitány feltekintett, és rögtön észrevette az ovális vágást a mennyezeten; egy lék nyílt meg, amelyet az automatikus biztonsági berendezések rögtön be is tömtek. A sípolás abbamaradt, de az öregember tudta, hogy a parancsnoki teremben van még valaki. Egy láthatatlan, de állandóan jelenlévő lény, egy feltartóztathatatlan akarat, amely mindannyiuk sorsát meghatározza.

– Nem akarod, hogy így végződjön? – kérdezte az öreg űrhajós a körülötte levő semmitől. – Tudom, hogy itt vagy, csak azt nem sikerül megfejtenem, hogyan kommunikáljunk… Meg akarsz ölni, úgy, mint Rexet? Vagy csak arra akarsz rávenni, hogy meggondoljam magam?

Senki nem felelt, a csendben csak egy kapcsoló kattant. A Kapitány nem félt a haláltól: élete már régóta elveszítette minden értelmét, és ő megfogadta, hogy csak addig akar élni, amíg valakinek szüksége van a munkájára: először a telepeseknek, azután Sondernek. Most kit szolgáljon? A vezetésre figyelt, nem vett tudomást az ismeretlen lényről. Elég csak megnyomni egy gombot, és a Superastra megváltoztatja az útvonalát, visszatér a Liga flottájának kellős közepébe, ahol könyörtelenül elpusztítják őket… Karját kinyújtotta, de határozatlan volt: érdemes próbálkozni? Öreg volt már, és éveken keresztül minden lehetségest megtett, hogy tiszta maradjon a lelkiismerete. Most, utoljára futamodjon meg?

– Sajnálom – motyogta. – Lehet, hogy igazad van, de nekem így kell tennem, nem engedhetek meg több háborút.

Talán még fájdalmat sem érzett. A mellkasán, a szíve magasságában egy kis lyuk keletkezett, amelyből vér buggyant ki. A Kapitány némán megdermedt, és élettelenül a földre csúszott.

Néhány másodperccel később, a vészjelzésre bement Frank, meglátta a Kapitány holttestét, és szomorúan lezárta a szemét. Utolsó barátját veszítette el.

– Te ölted meg? – kérdezte egy kalóz mögötte. Sonder a fejét rázta.

– Milyen fegyvert használtál? – a másik nem hitt neki. – Ez nem tűnik pisztoly által okozott sebnek… és még soha nem láttalak késsel! – Azután a csodálkozásán felülkerekedett a sorsuk iránt érzett aggodalma. – És most ki fogja vezetni a Superastrát?

– Ezen a hajón rengeteg olyan robot van, amelyik képes erre – nyugtatta meg a katona. – Hívd ide Tonert, és mondd el neki, mi történt!

– Rendben, de te maradj veszteg! Nem tetszik nekem, ahogyan az emberek kimúlnak körülötted!

XXVII.

A Liga parancsnoki hajója mozdulatlanul lebegett az űrben. A kisebb hajók úgy vették körül, mint a szolgák, akik ugrásra készen állnak, hogy gazdájuk kívánságának eleget tegyenek, és hogy védelmezzék őt. Olykor egyikük kivált a csapatból, és eltűnt a semmiben, a kozmikus sötétségből pedig újabbak merültek föl, és elfoglalták az előzőek helyét ebben a tökéletesen megszervezett, állandó jövés-menésben.

A háború már befejeződött, a Liga összes pusztító ereje és az irányító elmék mégis összegyűltek a Galaxisnak ezen az elhagyatott részén. Az épségben maradt bolygókon, a csillogó fővárosokban, a bányászbolygókon, a közbeeső átszállóállomásokon vagy a nemrégen meghódított bolygókon mindenki azt kérdezgette: vajon miért nem mutatkozik a legfőbb vezér ez után a ragyogó győzelem után, jelenlétével megtisztelve a hozzá hűségeseket és félelmet keltve az ellenségekben. De a legyőzöttek, sőt a győztesek is leginkább a békére vártak, amely azonban csak akkor köszönthet be igazán, ha a hadihajók végérvényesen az űrkikötők dokkjaiba kerülnek. Az emberiség választ követelt, de sorsuk embere továbbra sem jelent meg.

Carm Eter már több ezerszer végigjárta szállását, a legapróbb részletekig ismerte a faliszőnyegek színárnyalatát s a szőnyegek mintáját, a stukkók görbe vonalait, már minden kép, szobor előtt elidőzött, mert azt remélte, hogy a művészet szépsége feledteti majd az önkéntes száműzetés lehangoló valóságát. Gyakran azon vette észre magát, hogy becsukott szemmel járkál szobáról szobára, folyosóról folyosóra, anélkül, hogy megbotlana. A hatalmas hadihajó szívében lévő lakosztály immár a börtöne volt, és kételkedni kezdett abban: van-e mindennek értelme?

– Kegyelmes uram, a tengernagy közleménye – jelentette őrségének egyik gépembere.

– Add!

A mennyezetről leereszkedő képernyőn megjelent Cornell, aki láthatóan izgatott volt. Erősen izzadt, és azt várta, mikor adja meg az elnök az engedélyt, hogy beszélhessen.

– Mi van? – kérdezte mogorván Carm. – Ha a szokásos visszavonulási kérelemről van szó, akkor csak az idejét fecsérli vele.

– Kegyelmes uram… – nyögte ki nehezen a tengernagy. – Igaza volt… újra megjelentek… Nem volt lehetőségünk reagálni!

Eter sóhajtott.

– Magyarázza el jobban! – parancsolta, bár biztos volt benne, hogy már elsőre világosan megértette.

– Jelzés nélküli űrhajók bukkantak elő a Felhőből, megtámadták azt az osztagot, amelyik a közelben állomásozott, és még mielőtt felvehettük volna a harcot, megsemmisítették öt-hajónkat és hét torpedóvadász hajót. Azután a Kísértetflotta újból visszahúzódott a Felhőbe…

– És maga még mindig azt állítja, hogy senki nem maradhat életben az antimatériában? – gúnyolódott Eter. – Legalább megpróbálták követni őket?

– Aprólékosan átkutattuk a zónát, de minden szonda eltűnt… Valószínűleg az ellenség egy olyan eszköz birtokában van, amely megvédi a veszélytől!

– És tudom, mi ez az eszköz! – sziszegte az elnök. – Merészségnek hívják, és a maga embereiből ez a tulajdonság teljes mértékben hiányzik!

– Kegyelmes uram, biztosíthatom…

– Aljasokkal, árulókkal, ostobákkal vagyok körülvéve! – folytatta Eter. – De most már elég! Parancsolja meg az osztagnak, hogy hatoljon be a Felhőbe, és aki a parancsot megtagadja, végeztesse ki!

Kikapcsolta a képi összeköttetést, és dühösen újra róni kezdte a szobákat. Úgy érezte, most már senkiben sem bízhat, egyedül maradt, s percei meg vannak számlálva.

„Drágám, fáradt vagy” – közölte aggódva Mirage.

„Ha el akarsz árulni, miért nem ölsz meg magad? – kérdezte a férfi szomorúan. – Nem kerülne nagy fáradságodba: agyonnyomhatnál egy bútorral, vagy úgy megszorítanád a galléromat, hogy megfulladjak. Választhatsz…”

„Ne kételkedj bennem, kérlek! – könyörgött a pasztilla. – Én veled vagyok, és ha kell, veled fogok meghalni!”

„A te Franked él, elfelejtetted?”

„Én csak téged szeretlek! Gyere ide hozzám, legyünk együtt, úgy, ahogy csak mi tudunk!”

„Nem, most meg kell semmisítenem azokat a fattyúkat! – gondolta az elnök. – Kutasd fel, hol vannak, segíts nekem győzni! Az antimatéria nem állíthatja meg telepatikus képességeidet!”

A férfi agyában egy rövid pillanatig üresség uralkodott, azután az élőlény ismét jelentkezett: rémült és kétségbeesett érzelmek zuhatagával árasztva el az elnököt.

„Nos? Megtaláltad őket?” – kérdezte Carm, akit megijesztettek ezek az erőteljes érzések.

„Nem bírom, kincsem, nem bírom… borzalmas, de nem bírom!”

„Nyugodj meg, kicsim!” – kérte a férfi.

Az élőlény erőfeszítése az emberi agy számára már teljességgel elviselhetetlen hullámhosszra váltott. Eter a keze közé fogta a fejét, és a földre rogyott.

– Gyorsan… – hörögte a robotszolga felé. – Mirage…!

Ez a két szó is elég volt ahhoz, hogy elindítsa a megfelelő programot: a gépember kiment a szomszédos szobába, és visszahelyezte a dupla fenekű ládába a tartályt, majd még néhány csepp ámbrás folyadékot is tett bele.

A szellemi hullám lassan elcsitult, és az elnök megkönnyebbült sóhajtással felemelkedett.

– Kegyelmes uram, jól érzi magát? – kérdezte a robotszolga, aki odafutott, hogy felsegítse.

– Igen. Ott kint, a többiek… hallották? – kérdezte a férfi aggódva.

– A belső áramkörök sok izgatott beszélgetést rögzítettek. Ha kívánja, lejátszok néhány részletet -javasolta a robot.

– Nem, nem fontos. Valamilyen ellenséges beavatkozásra fognak gondolni. Készítsd elő a személyi naszádomat, hogy bármelyik pillanatban elhagyhassam a hajót, és kettőzd meg az őrséget!

„Mirage nem tehet róla – gondolta azután az elnök. – A Felhőnek még felette is pusztító hatalma van…”

Ezzel a megállapítással úgy érezte, mintha az egész világegyetem az ő vállára nehezedne.

– Kegyelmes uram, a tengernagy akar valamit közölni – mondta a robotszolga.

– Rendben van, rendben van! – fújtatott a férfi, mint aki már úgyis képtelen feltartóztatni az események menetét.

– Teljesítettem a parancsait, elnök úr – kezdte Cornell haragosan. Most egészen más volt, mint a néhány órával ezelőtti engedelmes alattvaló. – A Felhőbe behatolt osztag elpusztult…

– Küldjön egy másikat! – mennydörögte Carm, s az arca rángatózott. – Mindenképpen fel kell kutatnia azt az átkozott Kísértetflottát!

– Kegyelmes uram, talán érdekelni fogja, hogy az ellenség megint megjelent, és egy üzenetet küldött a számunkra.

– Tárgyalni akarnak?

– Nem, felszólítottak, hogy adjuk meg magunkat – felelte komolyan Cornell.

– Maga szerint egy több ezer hadihajóból álló flotta engedni fog annak a pár rongyosnak, akik bújócskát játszanak? – kérdezte gúnyosan Eter. – Csodálkozom, hogy ilyen értelmetlenséggel fordul a Galaxis Liga elnökéhez!

– Már nincs több ezer hajónk – válaszolta Cornell. – A Kék Légió szövetségesei néhány órával ezelőtt visszavonultak.

– Miért nem akadályozta meg őket ebben?

– Veszélyes lett volna, mert háború robbanhatott volna ki a Liga és a Légió között… Ezenkívül a legénység fellázadt, az után, hogy a Felhőbe, a biztos halálba küldtünk egy egész osztagot!

Carm Eter Cornellt nézte, megpróbálta, kiolvasni a szeméből, milyen súlyos bejelentéseket tartogat még a számára.

– Mit akar még mondani? – suttogta sápadtan.

– Szóval… Clely Krupp kijelentette, hogy őt a maga parancsára rabolták el…

– Ez szemenszedett hazugság!

– Ezenkívül azzal vádolja önt, hogy felbérelt egy kalózflottát, egy Rex nevű félember vezetésével, hogy háborút provokáljon a Kék Légió és a Független Bolygók között!

– Elég!

– Nem uram, még nincs vége. Clely Krupp azt állítja, hogy bizonyítékai vannak arra vonatkozóan, hogy egy idegen élőlény, aki telepatikus képességekkel rendelkezik, együttműködik magával a Liga hatalmának megtartásában!

– Nem, erről nem lehetnek bizonyítékai!

– Kegyelmes uram, megalakult egy ideiglenes kormány, amelyik elrendelte, hogy önt tartóztassák le!

– Cornell, maga megbolondult!

– Ezek után arra kérem, hogy kapcsolja ki a robotjait, és adja meg magát az embereimnek!

– Asciul tábornokkal akarok beszélni! – parancsolta dühtől tajtékozva az államfő. – Az árulókat azonnal le kell tartóztatni!

– Asciul tábornokot halálra ítélték, mert megpróbált ellenszegülni az új rendelkezéseknek – közölte fagyosan Cornell, és így folytatta: – Ha öt percen belül ön nem lesz itt, megparancsolom az embereimnek, hogy hatoljanak be a szállására!

A videót kikapcsolták. Carm Eter megint egyedül volt. Elkeseredetten a robot felé fordult.

– Hívd össze az őrséget! Senki sem léphet rá erre a hídra – parancsolta vékony hangon. – Felhatalmazlak, hogy öljél! Megpróbálok elmenekülni a személyi naszádommal… Még nem kaptak el azok az aljasok…

–A naszád kijáratát lezárták, kegyelmes uram – mondta a robot szenvtelenül. A férfi szitkozódott.

–Mirage, ébredj! – parancsolta azután. –Még nem mondtam ki az utolsó szót!

XXVIII.

A Kapitány temetése jó alkalom volt arra, hogy Taddy Tonert lelkes ünneplésben részesítsék. Az ifjú kalóz egy súlyos ezüstpikkelyes palástban jelent meg, amely szivárványszínű uszályban végződött. A pribékjei tollakkal, függőkkel és csillogó bizsukkal ékesítve vették körül őt.

Eraklyon elképedt közössége aggodalommal szemlélte az új urak csoportját: valójában még fel sem fogták annak a királyságnak a létezését, amely őket önkéntelen alattvalóinak tekintette. Legjobban azonban az a több ezer ember volt elképedve, akik a legkülönbözőbb világokból jöttek, és nem tartoztak sem a kalózok, sem a telepesek közé. Nem volt idejük, hogy bármit is megértsenek: minden túlságosan gyorsan történt.

A középpontban, a három csoport között a Kapitány teste feküdt a ravatalozón, s minden szem reá szegeződött. Senkin nem látszott azonban sem fájdalom, sem gyász; a kopottas űrruhába öltöztetett test mindössze hideg közönyt váltott ki az emberekből, azokból is, akik ezt az alkalmat használták fel saját győzelmük megünneplésére, s azokból is, akit csak kényszerűségből vettek részt a ceremónián.

Toner, a király, egy sietősen összetákolt emelvény magasából, a Superastra hatalmas árnyékából mosolygott a tömegre. Szónoklata saját személyének és merészségének szemérmetlen dicsőítéséből állt, és annak a védelemnek a magasztalásából, amelyben egy ismeretlen istenség őt részesítette. Mellékesen megemlítette a temetést is: a Kapitány csupán egy kő volt dicsőségének talapzatában. Mikor befejezte, nem várta meg a tapsot, hanem Clelyhez, a legénységi vezetőkhöz és Frankhez fordult.

– Ez is megvolt! – mondta öntelten.

A közelben állók fölnevettek, és a hangszórók szétszórták vidámságuk hangjait az alattvalók feje fölött, tovább, a dombos, nagy nehézségekkel megművelt földek irányába.

Magasból jövő reaktorzúgásra figyelt fel mindenki: egy űrhajó leszálláshoz készülődött.

– Remus csapata – nyugtázta Toner elégedetten. – Valószínűleg a Galaxis Liga válaszát hozzák. Menjünk, hallgassuk meg!

– És a Kapitánnyal mit csináljunk? – kérdezte egy kalóz a ravatalra mutatva.

– Betehetnénk egy kristálytömbbe – javasolta Clely –, és eltemethetnénk a leendő királyi palota aljába.

– Erre nincs idő… – mondta tétován Taddy. – Sonder ölte meg, gondoskodjon róla ő!

A völgyben már senki sem volt. A katona elgondolkozva odament a Kapitány holttestéhez, s a fia követte őt.

– Papa – szólalt meg Stefi –, Taddy miért mondta, hogy te ölted meg?

– Te elhiszed? – kérdezte a férfi szomorúan.

– Nem, én tudom, hogy te jó vagy – felelte komolyan a gyerek, azután egy új gondolat foglalkoztatta: – Mi az, hogy király?

– Valaki, aki jogot érez arra, hogy mások felett uralkodjék.

– A város alatt temetjük el? – kérdezte Stefi, a halál iránti gyermeki érzéketlenséggel.

– Nem, a mama mellé helyezzük, a régi temetőbe.

– Az már nincs meg, buldózerekkel letarolták – felelte a kisgyerek.

Franket nem rázta meg különösebben a hír. A tájat nézte, s azon gondolkodott, hová vihetnék a Kapitány holttestét. Már egyetlen meghitt zugot sem talált: a természetes dombok összekeveredtek a mesterségesekkel, a földet a lánctalpas traktorok és a különféle űrhajók fölsebezték. Csak a tenger maradt változatlan a maga változékonyságával.

– A habok közé vetjük – mondta végül. – Régen a hajósokat a vízben temették el. – Lehajolt, hogy hátára vegye a holttestet.

– De papa – csodálkozott Stefi –, te fogod vinni?

– Miért, mit gondolsz, ki cipelje?

– Itt vannak a globok – javasolta a gyerek. Elővett egy kis sípot, és nagy erővel belefújt. – Látszik, hogy már régen elmentél. Most mindenkinek a globok segítenek, elég csak hívni őket.

Néhány puha testű alak jött keresztül a völgyön, és megálltak a ravatal lábánál.

– Látod? – folytatta Stefi. – Boldogok, hogy a hasznunkra lehetnek. Minden gyereknek legalább tíz globja van. Ezek az enyémek.

– És engedelmeskednek neked? – kérdezte csodálkozva a férfi.

– Hát persze, mert csak én szerezhetek nekik élelmet az árusítóhelyről: állandóan esznek és szaporodnak, néha meg is kell ölni közülük néhányat.

Frank megdermedt.

– És te ölted meg őket?

– Csak a legöregebbeket… amelyeket már az új bevándorlók gyerekeinek sem tudok eladni, akik mamlaszok, és nem mernek bemenni az erdőbe, hogy fogjanak maguknak. – A gyerek észrevette az apja arcán, hogy valami nincsen rendjén:

– Papa, rosszul vagy? – kérdezte.

Frank nem válaszolt. Az élőlényeket nézte, akik alázatosan, szomorúságtól fátyolos szemmel tekintettek rá. Megértette, hogy a maga által választott külön világ, az oázis, elveszett.

– Küldd el őket! – parancsolta. – És segíts nekem elvinni a Kapitányt.

– De miért?

A hirtelen pofon minden ellenkezést megtört. A globok eltűntek, és Stefi, zokogva bár, de szót fogadott. A tenger messze volt, és az út fárasztó. De miközben lassan mentek, Franknek volt ideje, hogy beszéljen, hogy elmagyarázza magának és a fiának az aggodalmait, vágyait, elmesélje neki, hogy egyesek építenek, mások meg rombolnak, és hogy mennyire vágyott arra, hogy fia legyen. Mesélt az életéről, az ábrándjairól, a hibáiról, arról, amit megértett, és arról, amit csak megérzett. Azután a parthoz érve az öreg űrhajós testét a naplemente által vörösre festett hullámokra bízták.

– Mindnyájan hibáztunk, de én megpróbálok megváltozni – zárta le Frank.

Stefi felemelte kerek, barnára sült arcocskáját, és bizalomtól sugárzó arccal azt mondta:

– Papa, én olyan szeretnék lenni, mint te.

– Jobbnak kell lenned – mondta a férfi, különösen könnyedén. – Mindenkinek előbb-utóbb meg kell értenie, mi az, ami jó, és mi az, ami rossz. A Kapitány tudta ezt, képes volt arra, hogy másokat irányítson, de ő már nincs többé…

Az adó-vevő készülék, amelyet a csuklóján hordott, váratlanul megszólalt.

– Itt vagyok – mondta Frank.

– Gyere azonnal! – szólt egy hang. – A király hívat!

„A király hívat! – ismételte el magában Frank. – Jó lesz, ha vele is tisztázom a helyzetet!”

XXIX.

Magyarázkodásra nem volt idő. Frank felszállt az űrhajóra, de a gyereket is magával vitte. Toner nem lepődött meg, amikor meglátta a kisfiút, s a hajó nemsokára elindult.

– Vidáman, őr uram! – fogadta őket az ifjú király. – A Liga tárgyalni akar velünk, a kezünkben vannak! Gondolom, ez a megfelelő alkalom arra, hogy felhagyj a duzzogással!

– Papa a mi oldalunkon áll – mondta Clely, Tonerbe csimpaszkodva. – Carm Eter már semmit sem számít, most, hogy az új kormány megalakult!

A katona nem rejtette véka alá ellenérzését.

– Csapda is lehet.

– Ez egy megszállott! – tört ki Toner a pribékjeihez fordulva. – Soha nem bízik… Jól tettem, hogy kineveztem az őrségem fejének!

A hallgatók közül valaki felnevetett, de a többség komoly maradt. Nehezen viselték el, hogy egy olyan is, aki nem kalóz, a nemesek köréhez tartozhat.

– Ne félj, Frank! – folytatta Taddy. – A Liga flottája a parancsnoki hajó kivételével visszavonult. Az egész Galaxis legjelentősebb személyiségeivel fogunk találkozni: ez történelmi esemény lesz!

– És Mirage? – jegyezte meg kétkedően Sonder. Senki sem felelt. Az újdonsült uralkodó megelégelte a vitát, és azt javasolta:

– Foglalkozzunk inkább a protokollal! Van fogalmatok arról, hogyan kell a miniszterekkel viselkedni?

Mindenki igyekezett valamilyen szellemes választ adni, egyre nagyobb durvaságok is elhangzottak. Frank nem maradt tovább, elköszönt, és végigvezette Stefit a Superastra elhagyott folyosóin, megmutatva neki néhány helyiséget: csőfolyosókat, az ütegállások irányító központját, a legénységi hidakat…

– Stefi, nem sajnálod otthagyni Eraklyont és a barátaidat?

– Nem, itt nagyon szép.

– Talán soha többé nem térünk haza, Nitta nénihez!

– Nekem elég, ha veled lehetek – állította a kisfiú a legnagyobb komolysággal.

A férfinak összeszorult a torka a meghatottságtól.

– Most menjünk pihenni. Szeretnél egy vezértengernagy szobájában aludni?

– Nem felelnek – ismételte a kommunikációs beosztott, és újra a gombokat kezdte nyomogatni. Várt, azután dühösen levette rádiós sisakját.

A Liga parancsnoki hajója percenként megjelent a képernyőn, mégsem adott életjelt magáról. Ez a vészjósló csend lábbal tiporta a kalózok optimizmusát, amellyel a tárgyalások elé néztek. Toner, a király is elveszítette szokásos önhittségét: lehetetlennek tartotta, hogy bármilyen akadály is útjába állhat végső megdicsőülésének. Hová tűnt az elmúlt napok szerencsesorozata? Hogyhogy nem sikerül kiötlenie a megfelelő megoldást?

– Biztos, hogy értesz a berendezéshez? – kérdezte Clely a közvetítőkészüléknél ülő embertől.

A technikus elkeseredetten széttárta a karját.

– Kipróbáltam az automatikus keresőrendszert: bármelyik hullámhosszra is helyezkedtek, nem hallanak minket. Szerintem vagy nem akarnak válaszolni, vagy a fedélzeten már nincs egy teremtett lélek sem!

– Menjünk, nézzük meg! – javasolta Taddy. – Frank, készíts elő egy fegyveres csapatot: ki kell derítened, miben sántikálnak azok a fajankók!

A katona az ifjú királyra nézett.

– Fenséged is velünk jön? – kérdezte túlzott gúnnyal.

A kérdés váratlanul érintette Tonert. Néhány pillanatig tétovázott, azután fenyegetően így válaszolt:

– Megpróbálsz ravaszkodni? Kezdesz unalmassá válni!… Inkább próbálj meg engedelmeskedni!

A katona bólintott és kiment, a kalózok csapata pedig követte.

Nem sok idő kellett a Superastra elhagyásához.

Az összekötő naszád olyan gyorsan szakadt le az anyajárműről, hogy a rajta lévők még ki sem nyithatták a szájukat. A parancsnoki hajó semmiben lebegő, fénytelen tömege egy alvó szörnyhöz hasonlított, amelyet mindenképpen fel kell ébreszteniük.

– Lobónak hívnak – mutatkozott be barátságosan a csapat egyik kalóza.

Frank nem bocsátkozott udvariaskodásokba, csak ránézett. Ennyi is elég volt azonban ahhoz, hogy észrevegye beszélgetőtársa szemében a félelem árnyékát, azt az érzést, amely ösztönös szövetséget kovácsol idegen emberek között.

– Elég lenne egy kis torpedó, hogy kilyukassza ezt a lélekvesztőt… Egy lövés és bumm!, mindnyájan porrá válunk – folytatta Lobo a bizalmaskodást. – És ha belegondolok, hogy már tekintélyes személyiség lehetnék! Már csak öt vizsgám hiányzott, hogy ügyvéd legyek…

– Nekem nem volt választási lehetőségem – mondta Sonder. – Itt vagyok és kész.

Lobo elmosolyodott.

– Csak azt ne mondd, hogy szenteskedő vagy. Láttam, hogyan lövöldöztél azon az elhagyatott bolygón… – Elhallgatott, azután témát váltott: – Mit gondolsz, sikerülni fog? Szerintem a parancsnoki hajó csapda.

– Lehetséges – hagyta helyben Frank.

– Ez az első alkalom, hogy részt veszek egy ilyen hatalmas hajó megtámadásában. Legalább tízezer katona lehet benne, és mi sokkal kevesebben vagyunk!

Sondernek eszébe jutott Toner és az ő varázserejű lemezkéi: azokkal a szerkezetekkel minden sokkal egyszerűbb lenne…

A naszád hosszú, mágneses szigonyaival ráakaszkodott a parancsnoki hajóra.

– Robbantással lyukasztjuk ki a falat? – kérdezte Lobo, és az övén lógó aknacsomagra mutatott.

– Felesleges – mondta Frank. – Ha ellenségesen akartak volna fogadni minket, akkor már megtették volna. Inkább a bejárati ajtót próbáljuk meg működésbe hozni, a szokásos jelekkel.

Ennyi elég is volt. Egy mozgatható híd elvált a hajótesttől, kristályos nyikorgással megragadta a kis járművet, és egy belső hangár felé húzta. Sonder hiába keresett valamiféle életjelt a helyiségben. Végignézett a csoport tagjain: a harminc gazfickó nem kevésbé volt megrettenve, mint ő, viszont mindnyájan cselekvésre készen álltak.

– Menjünk! – parancsolta, és elindult előttük.

A folyosó összevissza kanyarodott: szabályos közönként váltakoztak a rendezőfolyosók és a felvonók, amelyek a felső emeletekre vittek. Nem volt nehéz elképzelni azt a nyüzsgést, amely ezt a környezetet jellemezhette: ütemes léptek, pattogó vezényszavak, különféle anyagokkal teli felvonók fel-le mozgása… Most azonban a legnagyobb nyugalom honolt itt.

– Megpucoltak – mondta Lobo.

– Naná, meglógtak a hátsó kijáraton, lábujjhegyen, csak hogy ne zavarjanak minket! – nevetgélt egy másik kalóz.

– Nézzünk körül! – parancsolta Frank.

Az egyik elágazás után találták az első holttesteket: hárman voltak, és egy nagy vasajtó nyomta agyon őket a küszöbön.

– A fene egye meg! – kiáltott az egyik kalóz. – De hát mi történt itt?

– Azt nézzétek! – mondta Lobo, és egy testre mutatott, amely a falhoz tapadt. – Mintha egy óriással verekedett volna.

De ez csak a kezdet volt. Kicsivel tovább a kalózok elborzadva látták, hogy rengeteg véres emberi alak hever a padlón.

– Micsoda mészárlás… Legalább százan lehetnek!

– Megpróbáltak meglógni – jegyezte meg Sonder. – A szörnyeteg azonban megtámadta őket, mielőtt még elértek volna a naszádhoz.

– Mind katona – folytatta Lobo. – Fegyverük is volt… Miért nem védekeztek? Különben milyen szörnyetegről beszélsz?

A katona nem válaszolt.

Továbbmentek, és minden helyiségben az öldöklés nyomait találták. Kikerülték a felvonókat, mert ezekről könnyű volt elképzelni, hogy csapda, s a vészlépcsőkön mentek felfelé. A felső emeleteken, az alsó hidak síri csöndjével ellentétben borzalmas üvöltések hallatszottak. Mindegyikük ösztönösen a kezébe szorította a fegyverét.

– Menjünk innen! – javasolta Lobo. – Egyáltalában nem vagyok nyugodt!

– Azt hiszed, a királyunk elégedett lenne egy ilyen megoldással? – kérdezte Frank.

– Az ördögbe is! Taddy csak arra gondol, hogyan játszadozzon a Krupp lánnyal…

– folyosó sarka felől egy ember futott feléjük, aki összezúzott szemével nem látott. A személyi őrség elegáns egyenruháját viselte. Megbotlott egy földön fekvő testben, egy jajszó nélkül lebukott, azután felkelt és újra menekülni kezdett. Két kalóznak sikerült megragadnia őt, a karjánál fogva.

– Engedjetek! – mondta rémülten a menekülő, fojtott hangon.

Nem messzire kétségbeesett segélykiáltás hallatszott, amelyet baljóslatú csontropogás zaja kísért.

– Nézzétek! – kiáltotta Lobo, és egy műanyag karmantyúra mutatott, amely kidagadt a beleszorult, még mozgó emberi test erőfeszítéseitől. Nem sokkal azután egy vérrel és emberi húscafatokkal borított, hátborzongató, kocka formájú furcsaság bukkant fel.

– Felénk jön!

– Lőjetek! – parancsolta hidegen Sonder. Pisztolyok villantak: a kocka felrobbant, és darabokra hullott szét.

Eltelt néhány másodperc, míg az emberek magukhoz tértek.

– De mi volt ez?! - dadogta Lobo holtsápadtan.

– Egy kompresszor, egy dekódolóegység, egy nedvesítőcella… – felelte Frank. – Számít ez? Egy akármilyen tárgy, amely azonban elég súlyos ahhoz, hogy bárkit összezúzzon, aki az útjába kerül!

– És ki tudta kiszabadítani?

– Mirage – felelte a katona. Azután újból az elnöki őrség egyenruháját viselő férfihoz fordult. Az még mindig remegett és hebegett, s a szájából vékony vércsík szivárgott.

– Képes vagy válaszolni? – kérdezte Frank. A férfi föltekintett, és megrázta a fejét.

– Erőltesd meg magad – mondta neki Sonder. – Hol van Carm Eter szállása?

Úgy tűnt, az elnöki alkalmazott mindjárt összeesik.

– Próbálkozzunk egy antisokk pofonnal – javasolta Lobo, és erősen megütötte az őr borotvált arcát.

A fogoly megrázkódott, és pislákoló értelemmel hallgatta a kérdést, amelyet Frank elismételt neki.

– Ötös híd – hebegte. – Kövessétek az aranyozott vonalat…

Senki sem foglalkozott már vele. Új jelenség hökkentette meg a csoportot: egy sugárfegyver kiugrott tulajdonosa kezéből, és elrepült, mintha valamilyen láthatatlan erő mozgatná.

– Az élőlény felfedezett minket – mondta Sonder. – Sietnünk kell, mielőtt még mindnyájunkat lefegyverez! Azonkívül újabb csontzúzásokra is számíthatunk…

– Elhúzunk? – kérdezte Lobo.

– Már nem tudnánk elmenni az űrhajóról – válaszolta Sonder. – Meg kell találnunk az elnököt: ő irányítja Mirage-t! Fussunk, és ne veszítsétek szem elől az aranyozott csíkot!

A kalózok rohantak, ahogyan csak bírtak. Fulladozó légzésüktől nem hallották a szüntelen kiabálást. Nem törődtek a meggyötört holttestekkel és a kezükből kiugró fegyverekkel sem. Az aranyozott vonal mutatta az utat: folyosókon haladt keresztül, felfelé mutatott, azután lefelé, többször szétágazott és újra egyesült, míg végül eltűnt egy vastag, páncélozott ajtó mögött. Érkezésükre néhány őrrobot lőni kezdett: két kalóz a földre roskadt. Az életben maradottak fedezéket kerestek. A levegőt hamarosan robbanások izzították fel.

– Soha nem fog sikerülni! – szitkozódott Lobo, egy kábelcsatornába bújva. – Kevés fegyverünk van, és ezek a robotok nem tévesztenek célt!

– Próbálkozzunk egy aknával! – határozta el Frank. – Be kell jutnunk, mielőtt Mirage teljesen lefegyverez minket…

– Szép kis robbanás lesz… Minket is á levegőbe röpíthet az akna!

– Fedezékbe vonulunk.

Nem sokkal ezután az egész hidat megremegtette a robbanás. A légnyomás megragadta az embereket meg a robotokat, és kilökte őket az űrbe. A búvóhelyekről a füstgomolyagban csak kevés túlélő jött elő. Lobo is a halottak között volt.

– Menjünk! – parancsolta Frank.

Elsőként lépett keresztül a fehéren izzó lemezen. Az első termekben luxusberendezést találtak. A bútorok, a tükrök és a függönyök előkelő tulajdonosról árulkodtak. Az egyik fal teljes egészében egy vastag üveglapból volt, amely mögött színes fénnyel megvilágított, egzotikus halak úszkáltak.

Frank üvegropogást hallott.

– Vigyázz! – üvöltötte, és a szomszédos szobába ugrott.

Az üveglap elvált a faltól, és a kalózokra zuhant.

Azok hiába kapálództak, mozdulataik végül elerőtlenedtek, üvöltve és szitkozódva pusztultak el az összetörő üveg és a kiömlő víz nyomása alatt.

Amikor csönd lett, Frank rájött, hogy egyedül maradt. Körülnézett, és a szőnyegeken lépkedve, óvatosan továbbment.

„Mirage, itt vagyok! – gondolta dühösen és elkeseredetten. – Gyorsan végezz velem, mert meg fogom támadni a te szép Carm Eteredet!”

Az idegen élőlény szomorú üzenete árasztotta el az agyát:

„Valóban te vagy az, Frank? Menekülj, nem akarlak megölni… Carm még nem tudja, hogy a fedélzeten vagy. Szökj meg!”

„Egy halottal több vagy kevesebb, nem mindegy az neked? – kérdezte a férfi. – A te ötleted volt, hogy szétlapítsd a legénységet, mint a férgeket?”

„Ne légy nevetséges! – tiltakozott a lény. – Menekülj, Frank! Szeretlek, próbáld megérteni…”

Sonder keresztülment egy kis hídon, amely rezgő kristályokkal teli tavon vezetett át, és egy tágas terembe ért. A falhoz tapadva egy magas, atlétatermetű fiatalember állt mozdulatlanul, keskeny, hideg, kék szeme semmiféle érzelemről nem árulkodott.

Frank a férfira emelte pisztolyát.

– Carm Eter elnök, gondolom.

A férfi bólintott. Közben az élőlénytől magyarázatot kért a szállására behatolt katonáról. A Mirage-tól kapott válasz hatására Carm Eter kifejezéstelen szeme megrebbent.

– Szóval – szólalt meg –, te vagy a hírhedt Frank Sonder, a Liga katonaszökevénye, aki megmentette közös barátnőnket, amikor a fajához tartozókat elpusztították!

Míg beszélt, gyors pillantásokkal körülnézett, a menekülés esélyeit latolgatva. A lehetőségek nem nyugtatták meg, és újra kapcsolatba lépett a kis élőlénnyel.

– Hol van Mary? – kérdezte Frank. – Vagyis Mirage…

Carm Eter nem válaszolt.

– Ha azokra a mészárlásokra gondolok, amelyeket végrehajtatott – kezdte Sonder –, kedvem támadna azonnal lelőni magát. Válaszoljon gyorsan, elnök úr!

Carm elmosolyodott, és nagyon mély hangon beszélni kezdett:

– Foglalkozzunk komolyabb dolgokkal, Sonder. Mirage még nem képes arra, hogy válasszon. Talán segíthetnénk neki ebben valamilyen javaslattal. Sonder, valóban úgy gondolod, hogy átadsz az operettkirályodnak?

– Miért ne?

– Nem értem az okát – mondta Carm. – Biztosan nem erkölcsi meggondolásból… Toner kalóz, én viszont egy civilizált állam feje vagyok, a Galaxis legnagyobb tekintélye. Ezenkívül ha valaki mellém áll, ez azt jelenti, hogy a győztessel tart.

– Ebben a pillanatban csak az lehet a győztes, akinek pisztolya van! – felelte Sonder fenyegetően.

– Mindent megadhatok neked, amit csak kérsz -erősködött Carm Eter. – Mirage segítségével az egész világegyetemet a markunkban tarthatjuk…

– Az én kezem kicsi, nem sok fér el benne… – Frank nem tudta befejezni a mondatot, a fegyvere kiugrott a kezéből, és ő nem tehetett mást, csak nézte, hogyan repked a pisztolya a mennyezet alatt.

– Sajnálom – vigyorgott Eter –, de a kicsi engem választott. Még egy rossz szerető is többet ér, mint egy jó apa!

– Tévedsz, elnököm – felelte Sonder. – Mirage csak egyenlővé tett minket: valószínűleg úgy határozott, azzal tart, aki az erősebb!

Az államfő gyorsan feladta a magasabb rendű személyiséghez illő tartózkodó viselkedést, és ellenfelére vetette magát. A két férfi Összekapaszkodva leesett, és a puha szőnyegeken gurultak egy darabig. Franket akadályozta a védőruha, meg az évek is elnehezítették mozgását, és hiába próbált kiszabadulni Carm Eter szorításából. Körülnézett, valamilyen súlyos tárgyat keresve. Egy kis bútor lábára talált, megragadta, és intarziás dobozok zuhataga zúdult rájuk. Ez a váratlan fordulat megakasztotta a verekedést, és Sondernek sikerült kisiklania.

– Rosszul tetted, hogy visszautasítottad az ajánlatomat – hörögte Eter a földről felkelve. – Megöllek, mint egy férget!

Frank kifulladt, és nem válaszolt. Aggodalommal szemlélte ellenfele atlétatermetét, megpróbálta őt távol tartani magától. A falról letépett egy képet, s azzal igyekezett megállítani az újabb támadást. Eter dühösen visszahúzódott.

– Megbánod még, hogy megszülettél! – sziszegte az elnök.

Frank a környező tárgyakat nézte, és észrevett egy karosszéket a sarokban, amely éppen a még mindig a levegőben függő pisztolya alatt volt, s trambulinnak lehetett használni. Carm Eter nem vette észre Frank szándékát, hanem egy régi tengerészeti látcsövet ragadott meg, és látható elégedettséggel lesújtott vele.

Sonder nem késlekedett: kikerülte az első ütést, felugrott a karosszékre, és a pisztolya után nyúlt. De a fegyver odébb repült, Mirage szellemi erejével arrébb lökte. Frank a semmit ragadta meg, és aztán lehuppant a földre. Carm ezt kihasználta és ráugrott.

– Véged, rongyos! – vigyorgott és lecsapott. A látcső Frank védősisakját érte.

Sonder az ütéstől rövid időre elkábult, s alig tudta kivédeni karjával a következőt.

„Mirage, valódi kéjnő vagy!” – gondolta, azután összekuporodott, és a végső csapást várta.

A pillanatok egy örökkévalóságnak tűntek, de ez az örökkévalóság már érthetetlenül hosszúra nyúlt, és Frank fölnézett, hogy megtudja, mi késlelteti halálát.

Carm Eter egyenesen fölé hajolt, és elsápadva nézte, hogy a hatalmas távcső semmivé oszlik szét.

Frank megkönnyebbülten felsóhajtott, és lábát az elnök bokája köré fonta, megragadta őt. Carm Eter elveszítette az egyensúlyát, előreesett, oda, ahol a távcső megsemmisült.

Carm felüvöltött. Amikor a földet érintette, a teste egy tökéletes vágással ketté volt szelve: a feje és két karja az egyik oldalra hullott, a törzse és a lába a másikra. Vértócsa ömlött szét a padlón.

„A Felhő! – gondolta a katona. – A Felhő megint közbelépett!”

„Frank! – hívta őt Mirage. – Félek…”

Rémület érzése hatolt a férfi agyába.

„Hívnak! – kiáltotta telepatikusan az élőlény. – A felhőbeli lények azt akarják, hogy egyesüljek velük… Frank, ments meg engem!”

A halványkék pasztilla különös segélykiáltása megrémisztette a férfit. Kezét a homlokára szorította, de hiába erőlködött, hogy megszüntesse a nyomást az agyában. Azután elmenekült. Nekiütközött egy kiszögellésnek, megbotlott, és úgy dülöngélt, mintha részeg lenne. Nagy nehezen újra továbbment, a korlátba kapaszkodva, és felüvöltve a fájdalomtól, amely majd széthasította a fejét.

„Ne hagyj itt! – kiabálta Mirage. – Ha velem maradsz, a Felhő nem tud magához ragadni!”

Az egész űrhajó rezgett Gelbelex élőlényének fékezhetetlen szellemi lökéseitől. Egész kapcsolótáblák szakadtak le a falakról, és zuhantak a padlóra, ahol ezer darabra törtek szét.

„Segíts!” – ismételte Mirage, az elkeseredettségtől feldúltan.

A világoskék pasztilla kisugárzásai láthatatlan késdöfésként érték Franket.

A folyosók labirintusában a férfi végre elérte az alsóhidat, nagy nehezen észrevette a naszádjukat. Beszállt. Be akarta zárni az ajtót, de Mirage megakadályozta.

„Ments meg! Ne hagyj itt egyedül… A Felhő engem akar! Több ezer hang kiált értem, de az én helyem már az emberek között van…”

Az élőlény telepatikus kiáltásaival egyidejűleg csökkent telekinetikus ereje. A naszád ajtaja becsukódott, és Sonder bekapcsolta a járművet. Nemsokára kijutott a belső csatornából, elhagyta Carm Eter hajóját és annak halálos terhét.

Az űrben megtett úton, míg Toner Superastrája felé tartott, Frank végre egy percig nyugalomban lehetett és gondolkodhatott. A férfi kimerülten és szomorúan roskadt le egy székre, míg agyában finom kezek összekötötték az események szétszakított, vékony fonalát.

Amikor a naszád a Superastrához ért, Frank úgy érezte, mindent megértett.

XXX.

– Carm Eter halála az én legnagyobb győzelmem! – jelentette ki Toner, párnákból készült, fenséges fekhelyéről, amelyet különcségének betetőzéseként a parancsnoki terem közepén emeltetett magának.

Clely a férfi mellett elheverve olyan volt, mintha dorombolna. A legénységi vezetők és más kalózok a fiatalember fekhelye körül, tolongtak, és elégedetten nézték a belépő Frank Sondert, aki feléjük vonszolta magát.

A kis Stefi az apjához szaladt, és aggódó arccal kérdezte:

– Papa, mi történt veled?! Megsebesültél?

– Nem – nyugtatta meg a gyereket a férfi. – Légy szíves, menj a kabinunkba, és hozd el azt az orvosságot, amelyik a vörös jelzésű dobozban van.

– Azonnal – felelte Stefi, és kiszaladt.

– Nos? – kérdezte Toner bosszús arccal. – Végre rászánod magad, hogy elmeséld, mi történt a parancsnoki hajón?

Frank óvatosan elhelyezkedett a párnás nászágy lábánál, és ellenőrizte, hogy egyetlen kalóz se legyen a háta mögött.

– A játéknak vége – mondta fáradtan. – Most már el kell hagynunk a terepet, anélkül hogy másban is kárt tennénk.

– Mit locsogsz? – kérdezte mérgesen Taddy.

– A bohóckodás ideje lejárt, fiú. A Felhő nincs többé, és a Felhővel együtt eltűnt a te királyságod is… A Galaxis Liga cirkálói hamarosan visszatérnek. A kormány felfedezi, hogy az elnök halott, és ahhoz, hogy rendet teremtsenek a Galaxisban, elég lesz egy jelentéktelen kalózocskát és fullajtárait megsemmisíteni. Eraklyonnak és a többi bolygónak joga van a békéhez…

Taddy Toner eltolta magától Clelyt, lecsúszott a párnákról, hogy a katona elé álljon. Határozatlanul a pisztolyára tette a kezét, azután megrázta a fejét, és elmosolyodott.

– Az ördögbe, miért bánsz ilyen keményen egy régi barátoddal? Gondold csak el, mennyi mindenen mentünk keresztül mi együtt! Elfelejted, hogy a szerencse milyen nagyszerű jövő felé vezérel engem?

– Nem téged, hanem engem vezérel! – javította ki Frank olyan hévvel és szenvedéllyel, hogy még maga is meglepődött. – Én voltam a Felhő kegyeltje, én győztem mindig! Te csak az én küldetésem sikeréhez kellettél!

A kalózok fenyegetően felmorajlottak.

– Miféle küldetéshez? – kérdezte egy határozatlan hang a gúnyos megjegyzések és nevetés közepette.

– A Gelbelex – kezdte higgadtabban Sonder – egy bolygó volt, amelyen minden elképzelést felülmúló, magasabb rendű faj lakott: olyan élőlények, amelyek a gondolataikkal éltek, beszéltek, dolgoztak. Társadalmuk a lelki és szellemi kommunikáción alapult. Nem volt szükségük technológiai haladásra, gépekre, versenyképességre: a tiszta gondolat volt az életük! De mi, földiek, elpusztítottuk a világukat, egész közösségüket, minden fizikai formájában, anélkül hogy megpróbáltuk volna megismerni őket.

– Senki sem menekült meg? – kérdezte Clely.

– Csak egyetlen picike élőlény menekült meg, akit azonban az emberi gonoszság megfertőzött. Gelbelex máglyájából keletkezett a Felhő: egy antimatéria tömeg, amelyet az űráramlások a világegyetemben ide-oda löktek, egészen addig, amíg ezek az eltűnt lények egyetlen akarattá egyesültek. Elveszítették a testüket, de a lételemüket nem. Egy többtudatú lénnyé alakultak, birtokukba vették a Felhőt, és visszahúzódtak a Galaxis szélére, hogy ne okozzanak kárt annak a civilizációnak, amely megtámadta őket. Irtóztak az erőszaktól, csak arra vágytak, hogy újra létrehozhassák fajuk közösségét. A teljes egységhez azonban még az utolsó túlélőnek is csatlakoznia kellett hozzájuk, s ez Mary volt.

Clely Krupp felemelkedett a párnákról.

– Mary… vagyis Mirage?

– Carm Eter Mirage-nak hívta – felelte Frank. – A Felhő azért kereste őt, mert ez az élőlény hiányzott csak közülük. De a Felhő nem kereshette közvetlen úton, ez azt jelentette volna, hogy az antimatéria szörnyű, pusztító erejével megsemmisítette volna az emberiséget. Ezért a Felhő egy sor olyan eseményt rendezett meg, amely lehetővé tette nekem, Mary szellemi apjának, hogy elvezethessem őt a társaihoz. Egy sor körülmény kellett ehhez… Te, Taddy, csak egyike voltál ezeknek a körülményeknek, ugyanúgy, mint a kalózbandád és a zengzetes győzelmeid. Most, hogy a kis élőlény is csatlakozott a fajtájabeliekhez, akik közül származott, a Felhő elérte célját. Ezentúl mindegyikünk a saját útját járhatja. Taddy, még fiatal vagy, még egy egész élet áll előtted, hogy létrehozd új királyságodat…

– Nézzétek a parancsnoki hajót! – kiáltotta az egyik kalóz.

A képernyőkön Carm Eter gőgös hajója látszott, amint éppen gyorsan feloszlik, az antimatéria megsemmisíti. Toner megremegett, sápadtan hátrahúzódott.

– Ez mind nem igaz! – sziszegte. – Sonder, ez egy ocsmány trükk, hogy átverj… még mindig én vagyok a király, és a Felhő létezik!

– Létezik, de távolodik – felelte Frank. – Messzire megy a végtelenbe, ahol többé már senkinek sem árthat.

– Ez kész csapás! – ordította Toner. – A Felhő védelme nélkül ki fog megvédeni engem a Liga hadseregétől?

– Még szerencsésen megúszhatod, Taddy: elég, ha annyit mondasz, hogy eltetted láb alól azt a bűnöző Carm Etert. Clely Krupp biztosan tanúskodni fog az érdekedben.

– Nem! Én vagyok a király! – kiabálta elkeseredetten Toner. – Aki az utamba mer állni, rosszul végzi! – Előrántotta a pisztolyát, és egyenesen a katonára szegezte.

– Nem mész semmire azzal, ha engem megölsz – mondta Frank nyugodtan. – Hogyan fogod megállítani a Liga flottáját?

–Harcolni fogok… Rengeteg hadihajóm van! – válaszolta tajtékozva Toner. Meghúzta a ravaszt, de a pisztoly nem sült el.

A Superastra keskeny folyosóin megszólalt a vészcsengő, s rögtön azután a falban hirtelen támadt nyíláson keresztül az elszökő levegő sípolása hallatszott.

Mindenki a felnyögő Toner felé fordult: az ifjú király hitetlenkedve nézte a mellén kinyíló vörös virágot, mely kihunyó életének utolsó rügye volt. Egy pillanat alatt meghalt.

Fejetlenség és zűrzavar támadt. Az első ijedség után a kalózok kirohantak a teremből, s a naszádok felé menekültek. Csak Clely Krupp maradt Toner mellett, a férfi fölött zokogva, aki galaxisbeli királynővé tehette volna őt.

Frank-vállat vont: nem az ő feladata, hogy bankárlányokat vigasztaljon. Sántikálva Stefi elé ment, aki abban a percben lépett be.

– Papa – kezdte a kisgyerek csalódott arccal –, a dobozban nem volt semmi.

Sonder elmosolyodott, és arra gondolt, mit is jelentenek ezek a szavak: a dobozban nem volt semmi… És a Superastrán, a többi hajón, a bolygókon és a világegyetemben? A kisfiú hangja elveszett a folyosók hirtelen beállt csendjében, elkísérve apát és fiút azon az úton, amely az időben és térben mindig a bizonytalan jövő felé vezetett.

Luighi Menghini

A FELHŐBIRODALOM

Kinek az eszköze és kinek a megbízásából dolgozik Rex, ez a félig mesterséges terminálember?

Kicsoda Mirage, ez a rejtélyes, akváriumban úszkáló nőnemű lény, aki galaktikus birodalmak vezetőit képes megbabonázni telepatikus érzékiségével?

És kicsoda valójában a titkos fegyvert megkaparintó Toner és megzsarolt vetélytársa, Frank Sonder, milyen különböző célok vezérlik őket kegyetlen tetteik végrehajtásában?

A jövő történésze egy galaktikus katasztrófa valódi okait próbálja felderíteni, úgy, hogy bizonyos dokumentumok alapján rekonstruálja a valószínű történetet, amelyben krimiszerű bonyodalmak közepette derül fény néhány ember aljas és sötét szándékára.

GALAKTIKA FANTASZTIKUS KÖNYVEK

Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem (898314/10)

Athenaeum Nyomda (89.1887), Budapest, 1990

Felelős vezető: Szlávik András vezérigazgató

HU ISSN 0238-3063

ISBN 963 11 6619 8

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó: Sziládi János igazgató

Felelős szerkesztő: Futaki József

Műszaki vezető: Szakálos Mihály

Képszerkesztő: Kiss Tibor

Műszaki szerkesztő: Rucsek Andrea

Terjedelem: 11,38 (A/5) ív. IF 6378