NNCL388-332v1.0

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK

SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

Fred Hoyle – John Elliot

Androméda

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY

KOZMOSZ KÖNYVEK

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Fred Hoyle-John Elliot: A For Andromeda, Corgi Books © 1962 by Professor Fred Hoyle and John Elliot

Fred Hoyle-John Elliot: Androméda Breakthrough, Corgi Books © 1964 by Professor Fred Hoyle and John Elliot

FORDÍTOTTA GÁLVÖLGYI JUDIT

A FEDÉL KORGA GYÖRGY MUNKÁJA

© Gálvölgyi Judit, 1981

Hungarian translation

HU ISSN 0324-5225

ISBN 963 211 417 5

Kozmosz Könyvek, Budapest

Felelõs kiadó: Szilvásy György igazgató Alföldi Nyomda (232.66-15-2), Debrecen, 1981

Felelõs vezetõ: Benkõ István igazgató Felelõs szerkesztõ: Fazekas László A szöveghûséget ellenõrizte: Zentai Éva Mûszaki vezetõ: Haas Pál

Képszerkesztõ: Moldova Zsuzsa

Mûszaki szerkesztõ: Kellermann József 60 000 példány, terjedelem: 27 (A/5) ív, IF 4027

TARTALOM

A – mint Androméda

I. Az érkezés

II. A bejelentés

III. Az elfogadás

IV. A várakozás

V. Atomok

VI. A riadó

VII. Analízis

VIII. Aggodalom

IX. Akceleráció

X. Az eredmények

XI. Az ellenszer

XII. A megsemmisülés

Androméda-áttörés

I. Változékony horizont

II. Hidegfront

III. Viharjelzés

IV. Szélroham

V. Meleg és napsütés

VI. Ciklon

VII. Viharközpont

VIII. Elõrejelzés

IX. Depresszió

X. Forgatag

XI. Tornádó

XII. Tiszta égbolt

A – MINT ANDROMÉDA

I. AZ ÉRKEZÉS

Fényben úszott az ég, amikor. Bouldershaw Fell közelébe értek. Judy a professzor mellett ült, a szolgálati autó hátsó ülésén, amely Bouldershaw városából a nyílt fenyér felé suhant; a lány reménykedve kémlelt ki az ablakon, de már majdnem a domb gerincén jártak, amikor megpillanthatták a rádióteleszkópot.

Hirtelen ott állt elõttük: három hatalmas oszlopa a csúcsnál háromszög alakú boltívet formálva hajolt össze, sötéten és kérlelhetetlenül tört az alacsony égbolt felé. Az oszlopok között, a földbe süllyesztve, stadionnyi nagyságú betonteknõ helyezkedett el, föntrõl pedig, a boltív csúcsáról egy kisebb fémteknõ tekintett lefelé, és célozta meg hosszú antennájával a földet. Az egész szerkezet nagysága eleinte nem volt szembeszökõ; egyszerûen csak nem volt összhangban a tájjal. Csak amikor a kocsi odaért és megállt alatta, eszmélt rá Judy, hogy milyen nagy. Semmihez sem hasonlított, amit valaha is látott – annyira teljesen és erõteljesen önmaga volt, mint egy szobor.

De a szemük elõtt föltáruló hatalmas szerkezetben minden furcsasága ellenére sem volt semmi különösebben vészjósló, ami figyelmeztette volna a professzort meg a lányt a belõle kibontakozó csodálatos és végzetes jövendõre.

A kocsiból kiszállva egy pillanatig engedték, hogy a lágy, édes levegõ átjárja fejüket és tüdejüket, aztán fölbámultak a három hatalmas oszlopra, a magasban csillogó fémreflektorra és a sápadt, távoli égboltra. Néhány alacsony épület és kisebb antennacsoport tarkította körülöttük a kopár dombtetõt, s az egészet drótkerítés fogta körül. Csönd volt, csak a szél járt az oszlopok között, és a pólingok rikoltoztak, a professzor és a lány szinte érezte, ahogyan a nagy beton-és fémfül feszülten figyeli a csillagokat.

Azután a professzor megindult a fõépület felé – az alacsony, kõhomlokzatú ház félig elkészült bejáratához frissen fektetett út vezetett. A munkások éppen akkor illesztették a helyükre és festették be a kapuoszlopokat meg az irányítótáblákat: minden nagyon újnak és rikítónak hatott a lágy, sötét dombtetõn.

– Van itt mindenféle kiegészítõ létesítmény – mondta a professzor, és finom mozdulattal körbemutatott. – Ebben az épületben van a központi vezérlõ.

A professzor hatvanas éveiben járt, törékeny volt, elegáns és barátságos, mint egy háziorvos.

– Ez aztán szép kisbaba – mondta Judy.

– Kisbaba? A legnagyobb kisbaba, amit valaha is a világra hoztam. Tízévi munkám.

Rákacsintott a lányra, és apró, fekete cipõi máris kopogtak fölfelé, a központi vezérlõ irányában.

A bejárati csarnok még nem készült el, de máris ismerõs képet mutatott: az elmaradhatatlan faburkolatú mennyezet, az elmaradhatatlan szõnyegpadló, az egyszínûre festett téglafalak és a fénycsõvilágítás mind megszokott volt. Egy fali telefon, egy ivókút, két kisebb ajtó az oldalfalakon, meg egy dupla ajtó a bejárattal szemben; nagyjából ez volt minden. A dupla ajtó mögül gyönge, sziszegõ hang hallatszott. Amikor a professzor kinyitotta az ajtót, a sziszegés fölerõsödött. Olyan volt, mint a légköri zavarok a rádióban.

Miközben áthaladtak a dupla ajtón, egy férfi jött velük szembe, a takarítók barna köpenyében. Tekintete egy pillanatra találkozott Judy tekintetével, de mielõtt még a lány szóra nyithatta volna az ajkát, a férfi elfordította a fejét.

– Jó estét, Harries – mondta a professzor.

A szoba, ahová beléptek, a vezérlõterem volt, az obszervatórium központja. A terem túlsó falán megfigyelõablak nyílt a kinti gigantikus szoborra, az ablakkal szemben pedig tömör fémpult állt, mint egy orgona klaviatúrája, nyomógombokkal, lámpákkal és kapcsolókkal fölszerelt mûszerfallal. A pultnál több fiatalember dolgozott, akik idõnként adataikat egyeztették a pult két oldalán magas fémszekrényekben álló kompjútereken. Az egyik oldalfalat csillagok optikai teleszkóppal készült fényképeinek nagyításai borították, a másik, kétharmadrészt üvegbõl készült válaszfal mögött további fiatalemberek dolgoztak mûszereiken, a belsõ teremben.

– Itt bent lesz a megnyitó ünnepség – mondta Reinhart.

– A miniszter hol fogja eltörni a pezsgõsüveget, vagy átvágni a szalagot, vagy amit akar?

– A pultnál. Hogy megindítsa, megnyom egy gombot a vezérlõpulton.

– Még nem mûködik?

– Még nem. Átviteli próbákat végzünk.

Judy az ajtóban állt, és próbálta fölfogni a látottakat. Az a fajta jó külsejû fiatal nõ volt, akit inkább csinosnak mondanak, mint szépnek. Üde arcbõr, élénk, értelmes arc és nagyon megnyerõ, kicsit félszeg tartás. Lehetett volna ápolónõ vagy a Biztonsági Szolgálat tisztje, vagy akár csupán egy jó sportbarát-iskola végzõs növendéke. Meglehetõsen nagy keze és sötétkék szeme volt. A hóna alatt egy köteg papírt és rajzot szorongatott, idõnként elõhúzott egyet-egyet, és úgy nézegette, mintha magyarázatot kapna belõle a látottakra.

– Ez a legnagyobb rádióteleszkóp, nos, a világon. – A professzor boldog mosollyal nézett körül a teremben. – Persze, nem akkora, mint egy interferométer, de irányítható. A fönti kis reflektor segítségével meg lehet változtatni a fókuszt, és így nyomon követhetünk bármilyen forrást az égen.

– Ezekbõl azt sütöttem ki – mutatott Judy a papírjaira –, hogy vannak más, ugyanígy mûködõ rádióteleszkópok is.

– Vannak. Voltak már – 1960-ban is, amikor ehhez hozzákezdtünk, pedig az régen volt. De nem ilyen érzékenyek.

– Mert ez nagyobb?

– Nem egészen. Azért is, mert nekünk jobb vevõberendezésünk van. Ez pedig magas jel-zaj arányt biztosít nekünk. Mindez ott helyezkedik el.

Kicsiny, finom ujjával az üvegfal mögötti teremre mutatott.

– Tudja, mindaz, amit a legtöbb csillagászati forrásból, például a rádiócsillagokból, föl tudunk fogni, csupán egy nagyon gyönge elektromos jel, és mindenféle zajjal keveredik, amik az atmoszférából, a csillagközi gázból, az ég tudja, mibõl, igen, valóban csak az ég tudja, mibõl származnak.

Precíz, tárgyilagos tenor hangon beszélt, mint az orvos a nátháról. Hangjából nem érzõdött ki sem a nagyszerû teljesítmény, sem a fantázia.

– Olyan forrásokat is meghallanak, amelyeket mások nem képesek meghallani? – kérdezte Judy.

– Reméljük. Ez a lényege az egésznek. De engem meg ne kérdezzen, hogy hogyan. Egy munkacsoport fejlesztette ki. – Szerényen lesütötte a szemét. – Fleming doktor és Bridger doktor.

– Bridger? – Judy hirtelen fölkapta a fejét.

– Fleming az igazi agytröszt. John Fleming. – Udvariasan átszólt a terem túlsó felére: – John!

A vezérlõpultnál dolgozó csoportból kivált egy fiatalember, és megindult feléjük.

– Hello! – mondta a professzornak. Judyról nem vett tudomást.

– Ha volna egy perced, John. Doktor Fleming. Miss Adamson.

A fiatalember rápillantott Judyra, azután odakiabált a vezérlõpulthoz:

– Halkítsátok már le azt a rohadt recsegést!

– Mi ez? – kérdezte Judy. A légköri zavarok halk sziszegéssé csöndesedtek. A fiatalember vállat vont.

– Többnyire csillagközi zaj. A világmindenség tele van elektromos töltésû anyagokkal. Amit mi fölfogunk, az ezeknek a töltéseknek az elektromos sugárzása, és ezt zajnak halljuk.

– A világmindenség háttérzenéje – tette hozzá Reinhart.

– Ezeket a szövegeket nyugodtan megtarthatja, prof – mondta a fiatalember némi baráti gúnnyal. – Tartsa meg Jacko sajtótájékoztatóira.

– Jacko nem jön vissza.

Fleming kissé meglepõdött, Judy pedig a homlokát ráncolta, mint akinek nem jut eszébe valami. – Kicsoda? – kérdezte a professzortól.

– Jackson, az elõdje. – Fleminghez fordult. – Miss Adamson az új sajtófõnökünk.

Fleming kedvetlenül nézett a lányra.

– Hát, az egyik jön, a másik megy, nem igaz? Örökli Jacko szféráit is?

– Az micsoda?

– Kedves ifjú hölgyem, majd nemsokára megtudja.

– Meg akarom mutatni neki a berendezést csütörtökre – mondta a professzor. – A hivatalos megnyitóra. Az õ dolga lesz a sajtó.

Fleming sötét, elgondolkodó arca inkább szórakozott volt, mint mogorva, de fáradtnak és keserûnek látszott. Erõs közép-angliai kiejtéssel morogta:

– Ó igen, a hivatalos megnyitó! Az összes színes lámpa ég. A csillagok égi kórusa a Rule Britanniát énekli, én meg a kocsmában ülök.

– Remélem, John, hogy itt leszel. – A professzor hangja kicsit bosszúsan csengett. – Addig is, talán körülvezethetnéd Miss Adamsont.

– Nem szükséges, ha dolga van – mondta Judy halk, ellenséges hangon. Fleming most nézett rá elõször érdeklõdéssel.

– Mennyit tud róla?

– Még nagyon keveset – mutatott Judy a papírjaira. – Ezekre támaszkodom.

Fleming fáradtan fordult a terem felé, és széles mozdulattal körülmutatott.

– Hölgyeim és uraim, ez itt a világ legnagyobb és legújabb rádióteleszkópja, arról nem is beszélve, hogy a legdrágább is. Felbontó képessége tizenöt-hússzor nagyobb, mint bármely más berendezésé, és természetesen, a brit tudomány csodája. Hogy a mérnöki munkáról ne is beszéljek. A felfogó elemek – kimutatott az ablakon – irányíthatók, így hát nyomon tudják követni bármely égitest pályáját az égbolton. Most már mindent el fog tudni mondani nekik, nemde?

– Köszönöm – mondta Judy fagyosan. A professzorra nézett, de az csupán kissé zavartnak látszott.

– Sajnálom, hogy zavartunk, John – mondta.

– Szóra sem érdemes. Szíves örömest. Bármikor.

A professzor kedves, doktor bácsis mosolyával Judyhoz fordult.

– Majd én megmutatom magának a berendezést.

– Azt akarod, hogy csütörtökön mûködjön, ugye? – kérdezte Fleming. – Õminisztersége tiszteletére.

– Igen, John. Rendben lesz?

– Legalábbis látszólag. A nagyfejû nem fogja tudni, hogy mûködik-e. A firkászok sem.

– Én szeretném, ha mûködne. – Aha.

Fleming sarkon fordult és visszament a vezérlõpulthoz. Judy arra számított, hogy a professzor mindjárt robban, vagy legalábbis megsértõdik, de az csak bólintott, mint aki diagnózist konstatál.

– Egy olyan fiút, mint John, nem lehet sürgetni. Néha hónapokig kell várni egy ötletre. Évekig. De ha az ötlet jó, akkor megéri, nála pedig ez rendszerint így van. – Szomorkás mosollyal nézte Fleming távolodó hátát, ernyedt, kényelmes mozgását, rendetlen haját, ruháját. – A fiataloktól függünk, tudja. Õ készítette az összes alacsony hõmérsékletû berendezés tervét, õ meg Bridger. A vevõberendezések alapját alacsony hõmérsékletû felszerelések képezik, ez pedig nem az én területem. Van errõl valahol egy brosúra – bizonytalanul a lány papírjaira mutatott. – Attól tartok, hogy túlságosan lestrapáltuk a fiút.

Sóhajtott és elindult a lánnyal az épület fölfedezésére. Megmutatta az éjszakai égbolt fali fényképeit, megnevezte és azonosította a nagy rádiócsillagokat, a világûrbõl általunk fölfogott hangok fõ forrásait.

– Ez itt – magyarázta a fényképeket mutogatva – nem is csillag tulajdonképpen, hanem két teljes galaktika összeütközése; ez meg egy éppen fölrobbanó csillag.

– És ez?

– A Nagy Köd az Andromédában. Mi egyébként M31-nek nevezzük, hogy könnyebben össze lehessen téveszteni az autópályával.

– Ez az Androméda csillagképben van?

– Nem. Messze, messze azon túl. A Nagy Köd önmagában egy egész galaktika. Semmi sem olyan egyszerû, igaz?

A lány a csillagok fehér spiráljára pillantott és egyetértett.

– És kapnak onnan valami jelet?

– Sziszegést. Mint amit az elõbb hallott.

A fal mellett nagy, plexiüveg éggömb állt, a középpontját képezõ sötét gömb körül fehér golyók keringtek, mint az elektronok a fizikusok atommodelljén.

– Jacko szférái! – kacsintott a lányra a professzor. – Vagy Jacko bolondériája, ahogy itt hívják. A Föld közelében keringõ tárgyak modellje. A fehér golyók mûbolygókat, ballisztikus rakétákat és csupa ilyesmit jelképeznek. Kész vaskereskedés. Az ott, a közepén, a Föld.

A professzor egy finom legyintéssel elintézte az egészet.

– Azt hiszem, nyugodtan elmondhatjuk róla, hogy trükk az egész. Jacko azt hitte, hogy ez érdekelni fogja a kormányunktól érkezõ vendégeket. Természetesen szemmel kell tartanunk mindazt, ami a Föld közelében történik, de az ilyesfajta gépekre kár pénzt pocsékolni. A hadügy mégis megköveteli, hogy ilyeneket csináljunk, mi pedig csak úgy tudjuk megszerezni a számunkra szükséges pénzt, ha megdézsmálhatjuk a honvédelmi költségvetést. – Úgy beszélt, mint egy komisz kölyök, aki élvezi a csínytevését. Apró, manikûrözött kezének egy jellegzetes gesztusával átfogta a termet meg a kinti hatalmas szerkezetet. – Mindez huszonöt millióba vagy még többe került.

– Szóval itt katonai érdekeltség is van?

– Igen. De ez az én intézetem – pontosabban a Tudományügyi Minisztériumé. Nem a maga minisztériumáé.

– Most már a maga személyzetéhez tartozom.

– Nem az én kívánságomra. – Modora hûvössé vált, ami pedig még akkor sem történt meg, amikor Fleming gorombáskodott vele; de végül is Fleming a saját embere volt,

– Tudja még valaki, hogy miért vagyok itt? – kérdezte Judy.

– Én senkinek sem mondtam meg.

A professzor témát váltott, és átvezette a lányt egy másik terembe, ahol gondosan ellenõrizte a vevõberendezést és a kommunikációs felszerelést.

– Mi csupán egyetlen láncszem vagyunk a világot körbefogó obszervatóriumok láncában, ha nem is a leggyöngébb láncszem. – Õszinte örömmel nézett körül a kapcsolók, huzalok és mûszerállványok között. – Amikor mindezt elkezdtük összerakni, nem éreztem magam öregnek, de most annak érzem magam. Van egy ötleted, amirõl úgy véled: "Ezt kell tennünk", és az egész csupán a következõ lépésnek látszik. Többnyire egy egészen kicsike lépésnek. Azután hozzákezdesz: tervek, kutatások, bizottságok, épületek, politika. Eltelik az életedbõl egy óra itt, egy hónap ott. Reméljük, hogy beválik! Oh, de itt van Whelan! Ennek az egész részlegnek õ a szakértõje.

És bemutatta Judyt egy tésztaképû fiatalembernek, akinek ausztrál kiejtése volt, és úgy szorongatta a lány kezét, mint valami tárgyat, amit korábban õ veszített el.

– Nem találkoztunk mi már valahol?

– Nem hiszem. – Judy ártatlan, nagy, kék szemekkel nézett rá, de a férfit nem lehetett ilyen könnyen leszerelni.

– Én biztos vágyók benne.

A lány tétovázott, és segélykérõén nézett körül. Harries, a takarító, a terem túlsó felén állt, és amikor a lány pillantása találkozott az övével, alig észrevehetõen megrázta a fejét. Judy visszafordult Whelanhez.

– Nem emlékszem.

– Talán Woomerában…

A professzor visszakalauzolta a lányt a központi vezérlõterembe.

– Hogy is hívták azt a fiatalembert?

– Whelan.

Judy beírt valamint a noteszébe. A vezérlõpultnál megszûnt a nyüzsgés, csupán egyetlen fiatalember ült az ügyeletes mérnöki székben és ellenõrizte a kapcsolótáblákat. A professzor odavezette hozzá a lányt.

– Halló, Harvey.

A fiatalember fölpillantott, és félig fölemelkedett székébõl.

– Jó estét, Reinhart professzor.

Ez legalább udvarias volt. Judy kitekintett az ablakon a kinti nagy szerkezetre, a puszta fenyérre meg a mélybíborba forduló égre.

– Ismeri a mûködési elvét? – kérdezte Harvey a lányt. – Az égbõl érkezõ valamennyi rádiókisugárzás beleütközik a teknõbe, és visszaverõdik az antennához, a benti berendezések pedig mindezt veszik és rögzítik. – Harvey az üvegfal mögé mutatott. Judy nem pillantott föl, mert félt, hogy meglátja Whelant, de a férfi – buzgón, kitartóan és kifejezéstelen hangon – rövidesen más irányba terelte a figyelmét. – Ezek a kompjúterek bemérik az oldalszögét és szögmagasságát, és követik a mozgását bármely forrásnak, amit csak célba veszünk. Van egy szervoösszekötõ szerkezet…

Judynak végül sikerült kimenekülnie az elõcsarnokba, ahol egy percig kettesben maradhatott Harriesszel.

– Távolítsa el Whelant – mondta.

Bõröndjét a szállodában hagyta, a városban, mert úgy ment föl a dombra, hogy nem nagyon tudta, mire is számítson. Járt már a szolgálat számos intézményében, és jó néhányban szolgált is, biztonsági tisztként, Fylingdalestõl a Karácsony-szigetekig. Whelannel – Judy ezt jól tudta – egy rakétakilövõ pályán találkozott, Ausztráliában. Harriesszel pedig szolgálati úton járt Malvernben. Judy nem tartotta magát kémnek, mégis kellemetlen munkának tartotta, hogy a kollégáiról írogasson jelentéseket; de a Belügyminisztérium ragaszkodott hozzá, hogy Judyt vagy valaki mást a Hadügyminisztérium biztonsági osztályáról helyezzenek át a Tudományügyi Minisztériumhoz, és a feladat az feladat. Azok az emberek, akikkel Judy korábban együtt dolgozott, mindig ismerték a lány feladatát, éppen ezért Judy eddig mindig kötelességének érezte, hogy védelmezze a munkatársait. Most azonban maguk a munkatársak voltak a gyanúsítottak, és Judyt sajtótájékoztatási besúgóként sózták rájuk, aki körülszaglászhat és kérdéseket tehet föl, anélkül hogy fölkeltené a többiek gyanakvását. Reinhart tudott a dologról, és nem volt az ínyére. Magának Judynak sem tetszett. De a munka az munka, ez pedig – legalábbis Judyt így tájékoztatták – fontos munka volt.

A szerepét könnyen el tudta játszani: olyan becsületesnek, olyan õszintének, olyan igazi jó kollégának látszott. Nem is kellett volna mást tennie, csak üldögélni, figyelni és hallgatni. De az itt dolgozó emberekkel mindez nem volt olyan egyszerû; nekik külön világuk, külön értékrendszerük volt. Hát kicsoda õ, hogy ítélkezzen fölöttük, vagy részt vegyen a megítélésükben? Amikor Harries bólintott és elballagott, hogy teljesítse a lány kívánságát, Judy hirtelen megvetést érzett a férfi iránt, de önmaga iránt is.

A professzor rövidesen távozott, és Judyt John Fleming gondjaira bízta.

– Bizonyára ki tudod tenni az Oroszlánnál, amikor visszamész Bouldershawba. Ott lakik.

A lépcsõig kísérték az öreget,

– Olyan kedves ember – mondta Judy.

– Szívós, mint a kullancs – morogta Fleming.

Egy laposüveget húzott elõ a zsebébõl, és ivott belõle. Azután odanyújtotta a lánynak. Judy visszautasította az italt, erre Fleming húzott még egyet az üvegbõl, a lány meg csak nézte, amint ott állt az elõcsarnok fényében, a fejét hátravetve, és ádámcsutkája föl-alá járt, ahogy nyelte az italt. Rettenetesen idegesnek látszott; talán igaza volt Reinhartnak – túlságosan kihasználták. De volt valami más is ebben az emberben – mintha egy dinamó belülrõl állandóan föltöltené.

– Kuglizik? – Úgy látszott, hogy a férfi közönye a lánnyal szemben fölengedett. Talán az ital. – Bouldershawban van egy tekepálya. Jöjjön, szálljon be a mi falusi szórakozásunkba.

Judy habozott.

– Ugyan, jöjjön már! Nem hagyom itt magát ezeknek a bolond csillagászoknak.

– Maga nem csillagász?

– Azt hitte? Hûtõkeverékek, kompjúterek, az az én melóm. Nem ez az égi-légi ostobaság.

Elindultak a kis betonpálya felé, ahol a férfi kocsija állt. A teleszkóp csúcsán vörös jelzõlámpa égett, mögötte pedig, a sötét égbolton, föltûntek a csillagok. Néhány csillag az oszlopok magas csúcsai között ragyogott, mintha már az emberek hálójába került volna. A kocsihoz érve Fleming visszanézett a csúcsra.

– Van egy érzésem – mondta, és a hangja nyugodtabb volt, egészen lágy és csöppet sem agresszív. – Úgy érzem, hogy a fizikai tudományokban a nagy ugrás szakaszához értünk.

Hozzálátott, hogy fölnyissa kis sportkocsijának vászontetejét, közben Judy átment a túloldalra.

– Hadd segítsek.

A férfi alig vett róla tudomást.

– Elérkezik a pillanat, és valahol, mai ismereteink peremén, egyszerre csak – bumm! – áttörünk. Valami új területre. És ez megtörténhet itt is. Ezzel a szerkentyûvel. – Hátralökte a tetõt az ülés mögé. – "Filozófia van abban a nagy könyvben, amely örökkön-örökké nyitva áll elõttünk. A világegyetemre gondolok." Ki írta ezt?

– Churchill?

– Churchill! – a férfi nevetett. – Galilei! "A matematika nyelvén íródott." Ezt mondta Galilei. Jó ez a szöveg egy sajtótájékoztatóhoz?

Judy bizonytalanul nézett Flemingre, nem tudta, hogyan fogadja a dolgot. A férfi kinyitotta a lánynak az ajtót.

– Menjünk.

Az út egyik ága Lancashire, a másik Yorkshire felé vezetett. A yorkshire-i ág hosszú völgyön futott végig, ahol a folyó partján szinte mérföldenként egy-egy régi malom állt, egészen Bouldershaw városáig. Fleming túl gyorsan hajtott, és közben állandóan morgott.

– Az agyamra mennek… Megy a hajrá, hogy minden kész legyen a miniszteri megnyitóra!… Az öreg prof azért izzad, hogy fölkerüljön a kitüntetendõk listájára; a minisztériumi banda meg folyton piszkálódik és kötekedik. Tulajdonképpen ez az egész csak egy laboratóriumi fölszerelés. De mert nagy, és mert egy vagyonba kerül, köztulajdon lesz. Az öreget nem hibáztatom. Neki elkapták a nyakát. Túl magasra dugta a fejét, és most eredményeket kell produkálnia.

– Miért, nem fog?

– Nem tudom.

– Azt hittem, maga csinálta a fölszerelést.

– Én meg Dennis Bridger.

– És dr. Bridger most hol van?

– A tekepályán. Remélem, fönntartott nekünk egy pályát meg egy üveg piát.

– Van saját üvege is.

– Mit ér egy üveg? Túl száraz hely ez.

Miközben a sötét, girbegurba úton kanyarogtak, Fleming mesélni kezdett Judynak Bridgerrõl meg önmagáról. Mindketten a birminghami egyetemen tanultak, azután pedig együtt kezdték meg kutatásaikat a cavendish-i egyetemen. Fleming elméleti ember volt, Bridger pedig gyakorlati, fejlesztési matematikus és mérnök. Bridger hivatásos volt; aki képes rá, hogy a maga területén elérje a maximumot. Fleminget csak a kutatás érdekelte, a tényeken kívül mindenre fütyült. De mindketten megvetették azt az egyetemi rendszert, amiben fölnõttek, és így összetartottak. Reinhart már évekkel ezelõtt fölfedezte õket önmaga és az új teleszkóp számára. És minthogy Reinhart a nyugati világ talán legkiválóbb és legtekintélyesebb asztrofizikusa volt, ugyanakkor pedig született vezetõ és a tehetségek született fölfedezõje is, a fiúk habozás nélkül vele tartottak, Reinhart pedig támogatta, bátorította és atyailag gyámolítottá õket a fejlesztés hosszú és fáradságos munkájában.

Ahogy Fleming beszélt, nyers hangvétele mögött könnyû volt észrevenni azt a kölcsönös bizalmat, ami a professzorral összefûzte. Ugyanakkor Bridger unott volt és nyugtalan. Õ már befejezte a munkáját. És Fleming szerint, szerénység és önteltség nélkül elmondhatták, hogy a világ legjobb szerkentyûjét csinálták meg az öregfiúnak.

A lányról Fleming nem kérdezõsködött, Judy pedig hallgatott. Fleming az Oroszlán bárjában várakozott, míg Judy fölszaladt a szobájába. Mire a tekepályára értek, a férfi már meglehetõsen rossz állapotban volt.

A moziból átalakított tekepálya neon fényárjával kiemelkedett a sötét, vén malomvárosból. A közönségén sem látszott, hogy a város macskaköves utcáiról verõdött össze. Többnyire fiatalok voltak. Farmernadrágban, motoros dzsekiben, jelmondatos trikóban, kefehajjal. Nehéz volt elképzelni róluk, hogy az öreg, teraszos házakban élnek, a szurtos yorkshire-i völgyben. A beszédet elnyomta az áradó zene meg az a robaj és csattogás, amivel a golyók és a bábuk a pályák fapalánkjához csapódtak. Fél tucat pálya volt, az egyik végükön tíz-tíz bábu, a másikon egy állvány golyó, egy fölíró tábla, egy pad, meg némi hely a játékosoknak. Ha a golyó a célba talált, egy automata kapu ismét fölállította a bábukat, a golyót pedig visszalökte a rakáshoz, a játékosok tartózkodási helyére. A gurítás feszült, atletikus pillanatát kivéve a játékosokat csöppet sem érdekelte a játék, ténferegtek a teremben, beszélgettek, üvegbõl itták a kólát. Az egész légkör sokkal amerikaiasabb volt, mint maga a mozi volt annak idején, mintha az amerikai életforma átszakította volna a filmvásznat, és elárasztotta volna a nézõteret. Ez egyébként, ahogy Fleming megjegyezte, piszokul jellemzõ volt a dolgok általános menetére.

Bridger, ez a kicsi, tüskés, Fleminggel körülbelül egyidõs ember, az egyik pályán tekézett egy cinóberpiros blúzt és feszes, sárga nadrágot viselõ, gömbölyû idomú lány társaságában. A lány olyan magasra húzta föl a haját és a keblét, amilyen magasra csak lehetett, a sminkjét egy balerina is megirigyelhette volna és úgy mozgott, mint egy hollywoodi kóristanõ; de amint a száját kinyitotta, csak úgy dõlt belõle Yorkshire. Elég ügyesen gurított, majd visszajött, rádõlt Bridger vállára, és szopni kezdte az egyik ujját.

– Jaj, lehorzsolódott a bõröm.

– Ez Grace – Bridger kicsit szégyellte a lányt. A férfi koravén volt, ráncos és ideges és szánalmas, fantáziátlan sportruhájában úgy festett, mint valami postatiszt szombat reggel. Bizonytalanul kezet rázott Judyval, és a lány megjegyzésére, hogy "Már hallottam magáról", gyors, aggodalmas pillantást vetett Judyra.

– Miss Adamson – mondta Fleming, és egy kis whiskyt töltött Bridger kólájába –, Miss Adamson, a mi új kis stréberünk, hölgy-stréberünk, sajtófõnökünk.

– Mi a keresztneved, édesem? – érdeklõdött Grace.

– Judy.

– Nincs egy kis ragtapaszod, édesem?

– Ej már, kérj a pultnál! – mondta türelmetlenül Bridger.

– A munkatársuk? – kérdezte Judy Flemingtõl.

– Bennszülött tehetség. Dennis tulajdona. Nekem nincs idõm ilyesmire.

– Kár – mondta Judy. De Fleming mintha nem is hallotta volna. Húzott még egyet az üvegbõl, azután bizonytalan léptekkel megindult a tekézõk felé. Bridger bizalmas hangon fordult Judyhoz:

– Mit hallott rólam?

– Csak azt, hogy dr. Fleminggel dolgozott.

– Ez a meló nem az én tésztám. – Bánatosnak látszott, az orrát pedig úgy mozgatta, mint egy nyúl. – Az iparban az itteni fizetésem ötszörösét kapnám.

– És ezt akarja?

– Mihelyt mûködni kezd az a masina a dombon, már itt sem vagyok. – Úgy nézett Fleming után, mint egy összeesküvõ, majd visszafordult a lányhoz. – John persze maradni fog, megvárja az ezeréves évfordulót, és mielõtt bármit is találna, megöregszik, öreg lesz és köztiszteletben álló. És szegény.

– És valószínûleg boldog.

– John sohasem lesz boldog. Túl sok az esze.

– Ki iszik túl sokat? – Fleming visszatántorgott hozzájuk, és fölírta a találatát.

– Te.

– Rendben van, túl sokat iszom. Testvér, valamibe csak kell kapaszkodni.

– Akkor mire jók a korlátok? – kérdezte Bridger az orrát mozgatva.

– Nézd – Fleming lezöttyent melléjük a padra –, állandóan a korlátok mentén haladsz, azután teszel még egy lépést, és a korlátok egyszerre csak nincsenek ott. Galileirõl beszéltünk, de miért? Mert õ volt a reneszánsz. Õ, meg Kopernikusz, meg Leonardo da Vinci. Az volt az a kor, amikor azt mondták, "Bumm!" és ledöntették az összes korlátokat, és a saját lábukon kellett megállniuk a hatalmas, nyílt világmindenség kellõs közepén.

Összeszedte magát, és fölvett egy újabb nehéz golyót az állványról. Hangja a zene és a játék zaja fölé kerekedett:

– Azóta az emberek új korlátokat állítottak föl. De a mi korunk egy új reneszánsz! És egy napon, amikor senki sem veszi észre, amikor mindenki csak politikáról, futballról meg pénzrõl fog beszélni – Fleming odahajolt Bridgerhöz –, akkor hirtelen minden általunk ismert korlát le fog dõlni – bumm! – ilyen egyszerûen!

Nagyot lendített a golyón, és lesodorta az asztalról a kólásüvegeket.

– Hé! Vigyázz, te õrült! – Bridger fölpattant, és kezdte az üvegeket fölkapkodni, a kiömlött italt pedig zsebkendõjével fölitatni. – Sajnálom, Miss Adamson.

Fleming hátravetette a fejét, és nevetett.

– Judy, Judy a neve.

Bridger letérdelt, és dörzsölni kezdte a lány szoknyájára ömlött foltot.

– Sajnos magára ömlött.

– Nem számít – Judy nem nézett a férfira. Fleminget bámulta, zavartan és megbûvölten. Ekkor megszólalt a hangosbeszélõ.

– Doktor Fleming, telefonja van, kérem.

Fleming néhány perc múlva visszajött, megrázta a fejét, hogy kitisztuljon és fölrángatta Bridgert a padról.

– Gyerünk, Dennis. Szükség van ránk.

Harvey egyedül volt a vezérlõteremben, a pultnál ült, és a vevõt hangolta. Az orra elõtt az ablak olyan fekete volt, mint az iskolatábla. A hangszóróból kiszûrõdõ állandó, halk kattogástól eltekintve a szobában csönd volt. Kintrõl sem jött semmi nesz – Fleming kocsijának érkezéséig.

Fleming és Bridger belökték a lengõajtót, és a hirtelen fénytõl pislogva megálltak. Fleming zavaros tekintete megállapodott Harveyn.

– Mi van?

– Figyeljetek – Harvey fölemelte a kezét, és mindhárman figyeltek.

A hangszóró recsegésébõl, fütyülésébõl és sziszegésébõl kivált egy gyönge, de jól megkülönböztethetõ hang, ami szaggatottan, de kitartóan folytatódott.

– Morzejel – mondta Bridger.

– Nincs csoportosítva. Ismét figyeltek.

– Rövid és hosszú – mondta Bridger. – Világosan kivehetõ.

– Honnan jön? – kérdezte Fleming.

– Valahonnan az Andromédából. Végigpásztáztuk az eget.

– Mióta tart?

– Körülbelül egy órája. Már túl vagyunk a csúcsteljesítményen.

– Tudod irányítani a reflektort?

– Azt hiszem.

– Nem szabad – mondta Bridger. – Nyomkövetési kísérletet még nem végezhetünk.

Fleming nem vett róla tudomást.

– Van emberünk a szervo fölszerelésnél? – kérdezte.

– Igen, Fleming doktor.

– Akkor próbálják meg nyomon követni.

– Nem, figyelj rám, John – Bridger eredménytelenül próbálta megállítani Fleminget.

– Valami szputnyik lehet, vagy ilyesmi – mondta Harvey.

– Föllõttek valami újat? – Fleming faképnél hagyta Bridgert.

– Mi nem tudunk semmirõl.

– Valaki fölküldhetett valami új dolgot – kezdett bele Bridger, de Fleming félbeszakította.

– Dennis – Fleming megpróbált tiszta fejjel gondolkozni –, menj, és készíts errõl hangfelvételt, jó? Légy jó fiú. És lyukszalagon is rögzítsd.

– Nem lenne jobb elõbb ellenõrizni?

– Majd azután.

Fleming elgondolkodva sétált ki az elõcsarnokba, arcát az ivókút vízsugara fölé tartotta és megnedvesítette. Amikor frissen, ragyogva és meglehetõsen józan állapotban visszatért a vezérlõterembe, Bridger már a felvételhez készülõdött a mûszerteremben. Harvey pedig éppen az ügyeletes mérnöknek telefonált. Amint a villanymotorok mûködni kezdtek, a lámpák hirtelen elhalványultak. A kinti fémreflektor némán és láthatatlanul mozgott, mozgásával kompenzálva a Föld forgását. A hangszóróból jövõ hang kicsit fölerõsödött.

– Ez a maximum?

– A jelzés nem túl erõs.

– Hm – Fleming kihúzta a vezérlõpult egyik fiókját, és elõhalászott egy katalógust. – Változtatta ez az izé a csillagászati koordinátáit?

– Nem tudnám megmondani. Nem követtem nyomon. De a koordinátái nem sokat változhattak.

– Szóval nincs orbitális pályán?

– Szerintem nincs. – Harvey aggodalmasan hajolt a hangszabályozók fölé. – Talán valami rádióamatõr morzejelzése verõdik vissza a Holdról?

– Nem hangzik igazán morzejelzésnek, és a Hold sincs fönt.

– Akkor a Marsról vagy a Vénuszról. Remélem, nem járattam a bolondját veled.

– Azt mondtad, Androméda?

Harvey bólintott. Fleming a katalógust lapozgatta, olvasgatott és közben fülelt is. Most ismét nyugodt volt és szelíd, mint korábban, Judyval a kocsiban. Mint egy szorgalmas kisfiú.

– Rajta vagytok?

– Igen, Fleming doktor.

Fleming átment a vezérlõpulthoz, és bekapcsolta a rádiótelefont.

– Veszed, Dennis?

– Igen – Bridger hangja fémesen csöngött a hangszóróból. – De semmi értelme.

– Talán reggelre majd lesz. Megpróbálok némi fogalmat alkotni a távolságáról.

Fleming kikapcsolt, és a könyvvel a kezében a hátsó falon függõ csillagászati táblázatokhoz ment.

Egy ideig némán dolgoztak. Csak az ûrbõl érkezõ zaj hallatszott, miközben Fleming a zaj forrását kereste, Harvey pedig a nagy, néma teleszkóppal követte ezt a forrást.

– Mit gondolsz? – kérdezte végül Harvey.

– Azt hiszem, nagyon messzirõl jön.

Ezután már csak dolgoztak és figyeltek, a jelzés pedig egyre folytatódott, vég nélkül.

II. A BEJELENTÉS

Az 1960-as évek vége felé, amikor ezek a dolgok történtek, a Tudományügyi Minisztérium átköltözött egy új, üvegfalú épületbe, a Whitehall közelébe. A minisztérium berendezése és személyzete egyaránt elegáns volt, mintha csak bizonyítani akarnák, hogy a technológia egyenrangú a mûvészetekkel, és Michael Osborne, az állandó miniszterhelyettes a minisztérium fölöttébb kulturált tisztviselõi közül is talán a legkulturáltabb volt. Bár a hivatalban többnyire tweedöltönyt viselt, ez az öltöny mindig a legfinomabb és a leghivatalosabb volt. Ritkán ült hatalmas íróasztalánál – sokkal gyakrabban az alacsony, márványlapos kávézóasztalka melletti könnyû székek egyikében.

Ott terpeszkedett elegánsan az azutáni reggelen is, hogy az üzenetet venni kezdték Bouldershaw Fellben, és az amerikai légierõ képviselõjével, Charles G. Vandenberg tábornokkal beszélgetett. Az ablakközti lécrolettákon keresztül szabályos vonalakban hullott rá a fény.

Anglia abban az idõben valami olyasmi volt, mint egy ostromlott ország elõretolt fõhadiszállása: ez a körzet pedig fölölelte egész Nyugat-Európát és Észak-Amerikát. A Keletrõl, Afrikából és Ázsiából jövõ nyomás a nyugati civilizációt a glóbusz egyetlen sarkába szorította vissza, aminek Amerika Panamától északra esõ része volt a viszonylag biztonságos középpontja, és Nyugat-Európa az ostromlott nyúlványa. Nem mintha hivatalosan bárki hadat viselt volna bárki ellen; de a gazdasági szankciók meg a bombák és rakéták fenyegetése a régi világ maradványait meglehetõsen súlyos ostromállapotban tartotta. Az Atlanti-óceán fölötti elsõrendû katonai fontosságú útvonalat szinte kizárólag az amerikaiak tartották fönn, és az angliai, franciaországi és nyugat-németországi amerikai laktanyák legénysége éppolyan kétségbeesett erõtlenséggel tartott ki, mint a római légiók a harmadik és negyedik században.

Hivatalosan Nagy-Britannia és szomszédai még mindig szuverén államok voltak, de a kezdeményezés valójában már régen kicsúszott a kezükbõl. Bár Vandenberg tábornok csupán a Védelmi Koordinációs Bizottság szerény modorú képviselõje volt, gyakorlatilag nem volt más, mint egy baráti, de uralkodó megszálló hatalom légierejének parancsnoka, akinek a számára ez az ország csupán egyetlen négyzet volt a nagy sakktáblán.

Ez a bikanyakú, kefehajú, egykori bombázó még középkorúan is hetykének és fiatalosnak látszott; de a modora csöppet sem volt hetyke. New Englandbõl származott, nyugodt és civilizált volt a modora, és olyan nyomatékosan tudott beszélni, mintha sokkal többet tudna a világról, mint a benne élõ többi ember.

Whelanrõl beszélgettek. Egy róla szóló jelentés csüggött alá ernyedten Osborne kezébõl.

– Most semmit sem tudok tenni.

– Van egy bizonyosfajta elsõbbség – Osborne kikecmergett a székébõl, és az íróasztalán levõ házitelefonon kiszólt a titkárnõjének.

– A Védelmi Koordinációs Bizottságnak alacsony a forrpontja – állapította meg Vandenberg.

– Közölheti velük, hogy megoldjuk a kérdést. Osborne átadta a jelentést a belépõ titkárnõnek.

– Legyen szíves, kerítsen valakit, aki utánanéz a dolognak! A titkárnõ átvette a jelentést, és egy iratokkal teli dossziét tett Osborne íróasztalára. A lány fiatal volt és csinos, és valami koktélruhának látszót viselt: a polgári személyzet haladt a korral.

– Az iratok a bouldershaw-i látogatáshoz.

– Köszönöm. Itt van a kocsim?

– Igen, Mr. Osborne.

Osborne kinyitotta a dossziét, és hangosan olvasta:

– A miniszter és kísérete délután 3.15 órakor érkezik Bouldershaw Fellbe, ahol Reinhart professzor fogadja õket.

– Ez holnap lesz – jegyezte meg Vandenberg. – Maga is velük tart?

– Én egy nappal elõbb megyek, hogy beszélhessek Reinharttal. – A dossziét bepréselte a diplomatatáskájába. – Elvihetem a Whitehall végéig?

– Az valóban keresztényi cselekedet lenne. Bizalmatlanok voltak egymással szemben, de ugyanakkor udvariasak is, csaknem régimódiasan. Vandenberg, miközben fölállt, mintegy mellékesen megkérdezte:

– Tudja már, hogy mikor fog mûködni?

– Még nem.

– Az ügy kezd kissé komollyá válni.

– A csillagok várhatnak. Már úgyis régóta várnak.

– Régóta vár a Védelmi Koordinációs Bizottság is. Osborne mesterkélt türelmetlenséggel vonta meg a vállát.

Mint egy görög, aki egy rómaival vitatkozik.

– Reinhart akkor és olyan mértékben foglalkozik majd katonai programokkal, amikor és amilyen mértékben módja lesz rá. Így szól a megállapodás.

– De szükségállapot esetén…

– Ha valóban szükségállapot van…

– Szokta olvasni az újságokat?

– Mostanában nemigen jutok túl a képes riportokon.

– Ideje lenne, hogy néha híreket is olvasson. Ha szükségállapot van, akkor szükségünk lesz minden fülre az óceán innensõ oldalán. – Vandenberg a falon függõ kép felé biccentett, ami a teleszkópot ábrázolta, ahogyan egy festõ látta. – Ez nem játékszer nekünk.

– Nekik sem játékszer – mondta Osborne.

Alighogy elmentek, Fleming telefonált Bouldershaw Fellbõl, de már elkésett.

Judy Osborne és Reinhart elõtt érkezett a rádióteleszkóphoz, így aztán elég hosszan beszélhetett Harriesszel.

– Bridgerrel mi a helyzet?

Harries úgy tett, mintha az egyik kilincset fényesítené.

– Néhány látogatás egy zug-bukmékernél Bradfordban. Más semmi.

– Jó lesz figyelni.

– Én figyelem.

Osborne és Reinhart érkezésük után magukkal vitték Judyt a vezérlõterembe. A terem csöndes volt és majdnem kihalt, csak Harvey vacakolt még mindig a pultnál, papírhalmok, cigarettacsikkek és üres papírpoharak között. Reinhart olyan hangokat hallatott, mint egy fölzavart kotlós.

– Ezt a helyet tisztán kell tartani.

– Meg tudják majd változtatni a fókuszt a miniszter tiszteletére? – kérdezte Osborne.

– Remélem. A nyomkövetõ rendszert még nem próbáltuk ki.

Reinhart fontoskodva járt körbe, miközben Harvey azon igyekezett, hogy magára vonja a figyelmét.

– Úgy néz ki, mint aki egész éjjel nem aludt, Harvey.

– Nem is aludtam, uram. De nem aludt dr. Fleming és dr. Bridger sem.

– Valami baj volt?

– Nem egészen, uram. Nyomkövetést végeztünk.

– Kinek az utasítására?

– Dr. Fleming utasítására. – Harvey úgy mondta ezt, mint a világ legtermészetesebb dolgát. – Most állunk rá megint.

– Nekem miért nem szóltak? – Reinhart Osborne-hoz és Judyhoz fordult. – Tudtak errõl?

Judy megrázta a fejét.

– Úgy látszik, Fleming a saját szabályait óhajtja bevezetni – állapította meg Osborne.

– Most hol van? – kérdezte Reinhart.

– Ott bent – mutatott Harvey a másik teremre. Dr. Bridgerrel.

– Akkor szóljon neki, hogy szánjon rám égy percet.

Míg Harvey átszólt mikrofonon a másik terembe, Reinhart apró lépteivel föl-alá járkált.

– És mit követtek nyomon? – kérdezte.

– Egy forrást az Andromédában.

– M31?

– Nem az M31, uram.

– Hát akkor?

– Egy másik jelet a közelébõl. Egy megszakított jelet.

– Hallotta már korábban is?

– Nem, uram.

Fleming fáradtan és borotválatlanul jött, józan volt, de nagyon izgatott és ugyanakkor levert. A kezében nagy csomó papír. Ezúttal Reinhart nem tett megjegyzéseket.

– Úgy hallom, átvetted a teleszkóp irányítását. Fleming megtorpant, és pislogva nézett rájuk.

– Elnézést, uraim. De nem volt idõm kitölteni a szükséges papírokat három példányban. – Osborne-hoz fordult. – Magának telefonáltam az irodájába, de már nem volt ott.

– Mit csináltatok? – kérdezte Reinhart.

Fleming elmondta, és leszórta eléjük a papírokat a pultra.

– És ez az üzenet.

Reinhart furcsán nézett rá.

– Vagyis a jelzés.

– Azt mondtam, üzenet. Pontok és vonalak, nem így volt, Harvey?

– Úgy hangzott.

– Egész éjjel csináltuk – mondta Fleming. – Most a horizont alatt van, de este újból megpróbálhatjuk.

Judy Osborne-ra pillantott, de nem kapott tõle segítséget.

– És mi lesz a megnyitóval? – kérdezte bátortalanul.

– Oh, pokolba a megnyitóval! – fordult hozzá Fleming. – Ez valami! Egy hang ezermillió és millió mérföld távolból.

– Hang? – Judy hangja most gyönge és valószínûtlen volt.

– Kétszáz fényévbe telt, míg elért bennünket. A miniszter várhat egy napot, nem?

Reinhart kezdett magához térni. Mosolyogva nézett föl Flemingre.

– Hacsak nem mûbolygó.

– Nem mûbolygó!

Reinhart odasétált Jacko bolondériájához.

– John, mielõtt túlságosan izgalomba jönnél, ellenõrizzük ezen az orbitális vaskereskedésen.

– Már ellenõriztük. Reinhart Osborne-hoz fordult.

– Nem hallotta véletlenül, hogy föllõttek valami újat?

– Nem.

– Nézd – mondta Fleming –, ha mûbolygó lenne, nem maradt volna egész éjjel egy helyben, az Androméda csillagkép közepén.

– Biztos vagy benne, hogy nem a Nagy Ködben volt?

– Azt külön bemértük, igaz, Harvey?

Harvey bólintott, de Reinhartot ez sem gyõzte meg teljesen.

– Lehetett tervezett interferencia vagy bármi más is.

– Csak fölismerek egy üzenetet! – mondta Fleming. – De van ebben az üzenetben olyasmi is, amivel még sohasem találkoztam. A pontok és vonalak csoportjai között fantasztikus mennyiségû sebes, tagolt jelzés van. Össze kell dobnunk egy speciális vevõberendezést, ha föl akarjuk venni.

Átszólt a házitelefonon Bridgernek, hogy jöjjön át, fölmarkolta és Reinhart kezébe nyomta a papírokat.

– Nézd ezt meg! Az emberek erre várnak már tíz éve. De mondhatnék tíz évszázadot is.

– És ez az izé érthetõ? – kérdezte Osborne magas és nyafogó, szenvtelen tisztviselõhangján.

– Igen!

– És maga meg tudja fejteni?

– Az ég szerelmére! Azt hiszi, hogy a kozmoszban kiscserkészek élnek, akik morzejeleket küldözgetnek?

Bridger sápadtan és megviselten lépett be, de jelenléte szemmel láthatóan megnyugtatta Fleminget. Õ is megerõsítette Fleming állítását.

– Jöhet a jelzés egy nagyon távoli ûrszondától is – kockáztatta meg Osborne.

Fleming nem vett róla tudomást. Judy összeszedte a bátorságát.

– Vagy egy másik bolygóról?

– Igen!

– Talán a Marsról? Fleming vállat vont.

– Valószínûleg az Androméda valamelyik csillaga körül keringõ bolygók egyikérõl.

– Ahonnan nekünk üzennek?

Reinhart átnyújtotta a papírokat Osborne-nak.

– Kétségtelen a pontok és vonalak összefüggõ formája.

– Akkor miért nem vette senki más?

– Mert senki másnak nincs ilyen fölszerelése. Ha mi nem csináltunk volna magának egy ilyen átkozottul pompás berendezést, akkor most maga sem kaphatná meg ezt az üzenetet.

Osborne leült a pult egyik sarkára, és szédülten bámulta a papírokat.

– Hogy egy érzõ lény próbáljon velünk kapcsolatot teremteni… Nem, ennek semmi értelme.

– Miért ne, ez lehetséges – Reinhart úgy nézegette apró, törékeny ujjait, mintha valami illetlen dologról beszélne. – Ha vannak más lények…

Fleming félbeszakította:

– Nem lények, egy idegen intelligencia. Nem kell rögtön kis zöld emberkékre gondolnunk. És nem is kell feltétlenül szerves lénynek lennie; csupán egy idegen intelligencia.

Judy megborzongott, és behúzta a nyakát.

– Miért borzongok?

– Bizonyára ugyanazért, amiért én – mondta Fleming. Osborne magához tért a kábulatából.

– És ugyanezért fog borzongni mindenki más is, ha a forrás valóban csillagászati objektum.

Végül úgy határoztak, hogy aznap éjjel ismét meghallgatják a jelzést. Az üzenet nem szakadt meg, csupán elhalkult, amint a Föld forgása elfordította tõle a teleszkópot. Minden jel arra mutatott, hogy az üzenet továbbra is folytatódni fog. Mihelyt lehetségesnek fogadta el a dolgot Reinhart, egyszeriben nyugodttá és hivatalossá vált. Fleminggel és Bridgerrel együtt kiteregette és átvizsgálta a papírokat.

– Tudod, mi lehet ez? – kérdezte Fleming. – Kettõs számrendszerû aritmetika,

– Az mi? – kérdezte Judy.

– Olyan számtan, amiben mindent a 0 és az 1 számjeggyel fejeznek ki, az általunk rendszerint használt 1-tõl 10-ig terjedõ számok helyett. Az utóbbit egyébként tízes számrendszernek nevezzük. A 0 és az 1, látja, lehet a pont és a vonás. Vagy a vonás jelenti a nullát, és a pont az egyest. A rendszer használata tetszõleges, de a kettõs számrendszer alapvetõ, hiszen az alapja a pozitív és a negatív, az igen és a nem, a pont és a vonás, ez általános. Tessék – és Judyra nézett vérbe borult, lázas izgalomtól égõ szemével. – A filozófiát a matematika nyelvén írták! Emlékszik? Ennek a segítségével most már bumm! – áttörünk!

– El kell halasztani a megnyitót – mondta Osborne. – Ez nem kerülhet a Társasági Hírekbe.

– Miért nem?

Osborne savanyú képet vágott. Az õ kis világában semmi sem volt ilyen egyszerû; semmit sem lehetett mondani vagy tenni engedély nélkül. Az õ dossziéiban mindaz, ami Bouldershaw Fellben történt, csupán egy apró részlet volt a dolgok bonyolult, komplex szövevényében, és ezek mögött a dolgok mögött ott derengett mindaz, amit Vandenberg képviselt. Mindent körültekintõen kellett mérlegelni és megfontolni.

– Mit mondjak a sajtónak? – kérdezte Judy.

– Semmit.

– Semmit?

– Talán titkos társaság vagyunk? – Fleming megvetõen pillantott Osborne-ra, de Osborne-nak sikerült megtalálnia az egyszerre hivatalos és ésszerû hangot.

– Nem röpíthetjük világgá ezt a megemésztetlen információt. Meg kell beszélni másokkal is, és mellesleg pánik is lehet belõle: ûrhajók, repülõ csészealjak, dülledt szemû szörnyek. Az ország valamennyi hülyéje látni véli majd õket. Vagy valakinek lehet a dologgal valami szándéka. A sajtóban semmi sem jelenhet meg, Miss Adamson.

Otthagyták a háborgó Fleminget, a professzor szobájából fölhívták a minisztériumot, majd elhajtattak.

A bouldershaw-i Oroszlánban már gyülekezni kezdtek az újságírók a megnyitóra. Judy a hátsó ajtón át egy kis terembe kalauzolta Reinhartot és Osborne-t, ahol elfogyasztották meglehetõsen késõi vacsorájukat, így sikerült kijátszaniuk a tudományos tudósítók egyre növekvõ seregét, akiknek be kellett érniük a társalgóval. A fogások között Osborne titokban ki-kiszaladt a telefonhoz, és minden egyes alkalommal egyre gondterheltebben és bánatosabban jött vissza.

– Mit mondott a miniszter?

– Hogy kérdezzem meg Vandenberget.

Legyûrték a langyos húst, és Osborne ismét kiszaladt.

– Mit mondott Vandenberg?

– Mit gondolnak? Hogy tartsuk titokban.

Judy feladata volt, hogy másnap reggel közölje a sajtóval: a megnyitót technikai nehézségek miatt el kell halasztani. Semmi mást. Más információt már csak Londonból kaphat a sajtó. Sikerült észrevétlenül kisurranniuk is, ismét a hátsó ajtón.

Félórával késõbb futott be Fleming kocsija, és a fáradt és szomjas Fleming eltûnt a társalgó ajtaja mögött.

Aznap este ismét fogták az üzenetet. Az üzenet egész éjjel folytatódott, és Bridger meg Fleming felváltva felvételeket készített, méghozzá nem csak a hallható pontokról és vonalakról, de az üzenet nagy sebességû részérõl is. Másnap reggel Dennis Bridger egyedül ment le Bouldershaw Fellbe, és Harries követte. Bridger a Városháza elõtt hagyta a kocsiját, és lesétált a város mélyebben fekvõ részén levõ egyik kis, macskaköves mellékutcába. Harries egy háztömbnyi távolságot tartva, gyalogosan követte. "Most, hogy munkaruhája helyett esõköpenyt viselt, Harries inkább valami ír mesterlövésznek látszott, semmint laboratóriumi takarítóembernek, és éppen ezért ügyelt, hogy Bridger meg ne lássa. De Harries sem vette észre azt a két embert, aki az utca túloldalán állt, szemben a JAS. OLDROYD, LÓVERSENYIRODA feliratú kis ajtóval. Az utca elég népes volt, két beszélgetõ férfi igazán nem keltett feltûnést.

Bridger befordult a kapu alá, és belépett egy szûk folyosóba, ahol linóleummal borított lépcsõ vezetett az emeletre, és ahol a lépcsõ aljának közelében homályos üvegû ajtó nyílt. Mikor becsukta maga mögött a külsõ ajtót, az utca zaja eltompult, és a folyosó olyan csöndes lett, mint egy kripta. A homályos üvegû ajtón ugyanaz a felirat állt: "Jas. Oldroyd. És alatta: Kopogjon és lépjen be." Bridger így tett.

Odabent Jas. Oldroyd éppen késõi reggelijét fogyasztotta az íróasztalánál. A felgyûrt ujjú inget és színtelen kötött – mellényt viselõ, idõsebb férfi villájára tûzött kenyérdarabkával éppen a tükörtojást tunkolta, amikor Bridger belépett. Rajtuk kívül senki sem volt az irodában, a kis szoba mégis zsúfoltnak hatott a papírhalmoktól, telefonoktól meg a számológéptõl, távírókészüléktõl és telextõl. A falakat számtalan reklámnaptár díszítette, mindegyik más hónapot mutatott, de kiemelkedett közülük egy igen feltûnõ és rendkívül pontos óra is. Mr. Oldroyd fölpillantott régi kacatjai és új gépei pókhálójából, és egy pillanatig vizsgálgatta Bridgert.

– Ó, maga az.

Bridger a telex felé bökött.

– O.K.?

Mr. Oldroyd válaszképpen egy tojásos kenyérdarabkát dugott a szájába, és Bridger leült a telexhez.

– Hogy megy a bolt? – kérdezte, miközben bekapcsolta a készüléket, és egy számot hívott. Ez úgy hangzott, mint régi ismerõsök megszokott üdvözlési formulája.

– Bizonytalanul – mondta Mr. Oldroyd. – A lovaknak nincs semmi felelõsségérzetük. Vagy egymás hegyen-hátán taposnak, vagy úgy másznak, mint azok a rohadt buszok.

Bridger írt: KAUFMANN TELEX 21303, GENF. Ekkor arra lett figyelmes, hogy a folyosón dulakodnak. Egy pillanatra egy fej körvonala tûnt föl az ajtó homályos üvegén. Ezután nyögés és hörgés hallatszott, és a fejet elhúzták az ablaktól más, kevésbé kivehetõ körvonalú alakok. Bridger Oldroydra pillantott, aki szemmel láthatóan semmit sem vett észre, és éppen egy felpöndörödött szalonnadarab bõrét vágta. Bridger visszafordult a telexhez. Befejezve a gépelést, óvatosan lépett ki a folyosóra. A folyosó üres volt. A külsõ ajtó tárva-nyitva, de az utcán Bridger nem látott semmi szokatlant. Senki sem állt a túloldalon, és senki sem leskelõdött a sarkon. Egy éppen induló autót vett észre, aminek lehetett is köze a dologhoz, meg nem is.

Dennis Bridger reszketõ lábakkal indult az autóparkoló felé.

Az üzenet híre az egyik távirati iroda közvetítésével még éppen idõben jutott el az esti lapokhoz. Mire Vandenberg tábornok telefonált a Tudományügyi Minisztériumba, hogy bejelentse tiltakozását, a televízióban már közzétettek egy kormánynyilatkozatot. A miniszter, házon kívül volt. Osborne álldogállt Vandenberggel a fõnöke szobájában, és a sarokban álló tévékészüléket figyelték, ahol a bemondó éppen a nyilatkozatot olvasta föl.

Az akkori kormány "érdemkratáknak" csúfolt tehetségek jól hangzó, de céltalan koalíciója volt, a társadalmi osztályok szoros szövetsége krízis idejére. Olyan jó képességû férfiakból és nõkbõl állt, akiknek egyetlen közös elve a túlélés volt. A miniszterelnök liberális tory volt, a munkaügyi miniszter renegát szakszervezeti aktivista; a kulcspozíciókat olyan aktív és nagyravágyó fiatalemberek töltötték be, mint például a honvédelmi miniszter, más posztokat pedig kevésbé tehetséges, de a nyilvánosságra erõs hatást gyakoroló, ügyes beszédû emberek, mint például a tudományügyi miniszter. A pártok közötti ellentétek megszûntek, vagy inkább félretették õket: valószínûleg az országban a végét járta az egypárti kormányok idõszaka. Senkit sem érdekelt túlzottan az egész, az egész nemzet nyilvánvaló és reménytelen apátiába süllyedt a világ dolgaival szemben, hiszen ezeket a dolgokat már úgysem tudták sem irányítani, sem ellenõrizni. A baloldali, alkotmányellenes mozgalmak néhány maradék tagja néha krétával fölírta a Whitehall falaira, hogy "Vichy", de ez volt a szellem egyetlen látható jele. Az emberek csöndben élték az életüket, és a közügyekre süket csönd borult. Olyan csönd, amiben meg lehetett hallani, amikor kioldják a bombát.

Ebbe a légüres térbe robbant bele az ûrbõl jövõ üzenet híre. Az újságok, természetesen, teljesen rosszul fogták meg a dolgot. ÛRBÉLI LÉNYEK FENYEGETNEK: EZ MÁR TÁMADÁS? – kérdezték. A fiatalember a képernyõn becsületes képpel olvasta a hivatalos nyilatkozatot:

"A kormány ma este hangsúlyozottan cáfolta az ûrbõl fenyegetõ esetleges invázióról szóló híreszteléseket. A Tudományügyi Minisztérium szóvivõje közölte az újságírókkal, hogy bár igaz, hogy a Bouldershaw Fellben épült új óriás rádióteleszkóp fogott bizonyos jeleket, ami üzenet is lehet, semmi okunk azt hinni, hogy ezek a jelek ûrhajóról vagy egy közeli bolygóról érkeztek. Amennyiben a fogott jel valóban üzenet volt, forrása akkor is rendkívül távoli."

A hír kiszivárgására nem találtak semmiféle kielégítõ magyarázatot. Reinhart semmit sem tudott a dologról, és a Honvédelmi Minisztérium beépített biztonsági embere – Harries – nyomtalanul eltûnt. Ennek ellenére a katonai vezetés bûnbakot akart találni. Vandenberg két dossziét tett le a miniszter íróasztalára.

– Fleming, dr. John, 1960-tól kezdve: NATO-ellenesség, Afrika-barát, részt vett az aldermastoni békemenetben, polgári engedetlenség, a nukleáris fegyverek betiltásának híve. Maga szerint ilyen egy megbízható ember?

– Fleming tudós, és nem pályázik rendõrtiszti állásra.

– Feltételezhetõleg felelõs a hír kiszivárgásáért. És most lássuk a másikat. – A tábornok mohón turkált a második dossziéban. – Bridger – kommunista párttag 1958-tól 1963-ig. Azután hirtelen száznyolcvan fokos fordulat, és Bridger dolgozni kezd a nemzetközi kartelloknak. De az egyik legsötétebb pont: az Intellel való kapcsolata. Mindenképpen el lehet küldeni.

– Fleming nem hajlandó nélküle dolgozni.

– Az pedig számít. – A tábornok összecsukta a dossziékat. – Véleményem szerint ezeken a pontokon vagyunk sebezhetõk.

– Jól van – mondta fáradtan Osborne, és fölvette a telefonkagylót. Olyan lágy hangon szólt bele, mintha csak virágot rendelne. – Bouldershaw Fellt kérem.

Az ellenõrzõ teremben ismét vették az üzenetet. Harvey kint volt a felvevõberendezésnél, a szalagokat ellenõrizte, és Fleming egyedül ült az ellenõrzõpultnál. Emberhiánnyal küszködtek: Whelant váratlanul áthelyezték, és még Harries is távol maradt. Bridger nyûgösen és rosszkedvûen lézengett a teremben, és sûrûn mozgatta az orrát. Végül mégis odament Fleminghez.

– Nézd, John, lehet, hogy ez most már így fog menni örökké.

– Lehet.

A csillagokból érkezõ hang folyamatosan áradt a hangosbeszélõbõl.

– Én ebbõl kiszállok. – Fleming fölnézett Bridgerre. – A tervezést régen befejeztük. Nincs már itt semmi dolgom.

– Még rengeteg dolgod van itt!

– Jobban szeretnék elmenni.

– És ehhez mit szólsz?

Egy pillanatig figyelték a hangosbeszélõt. Bridger mozgatta az orrát.

– Ez lehet akármi – mondta könnyedén.

– De nekem van egy elképzelésem.

– Micsoda?

– Lehet, hogy amit hallunk, az utasítások bizonyos rendszere.

– Rendben van. Akkor dolgozd ki.

– Együtt fogjuk kidolgozni.

Ebben a pillanatban rontott rájuk Judy. Átvonult a termen, magas sarkú cipõi úgy kopogtak, mint egy gárdista bakancsa, az arca pedig dühös volt. Alig tudta kivárni, amíg odaér hozzájuk, máris beszélni kezdett:

– Melyikük mondta el a dolgot a sajtónak?

Fleming csodálkozva bámult a lányra. Judy Bridgerhez fordult.

– Valaki kiszivárogtatta a hírt, az összes információt, a sajtónak.

Fleming rosszallóan csettintett. Judy dühödt pillantást vetett rá, és visszafordult Bridgerhez.

– Reinhart professzor nem tette, és én sem. Sem Harvey vagy valaki más a fiúk közül, õk ehhez túl keveset tudnak. Tehát csak kettõjük közül lehetett valamelyik.

– Quod erat demonstrandum – mondta Fleming, de Judy ügyet sem vetett rá.

– Mennyit fizettek magának, dr. Bridger? – Én…

Bridger nem folytatta. Fleming fölállt és sétálni kezdett Judy és Bridger között.

– Ez a kérdezõsködés a maga dolga? – kérdezte Judytól.

– Igen, én…

– Nos, kicsoda-micsoda maga? – arcát egészen odatolta a lány elé, és Judy érezte, hogy a lehelete ismét alkoholszagú.

– Én… – Judy habozott. – Én vagyok a sajtófõnök. Ez az én területem. És ez lett volna életem legnagyobb szenzációja.

– Nagyon sajnálom – mondta Bridger.

– Csak ennyit tud mondani? – Judy hangja egyre emelkedett.

– Tegyen magának egy szívességet, jó? – Fleming szétvetett lábakkal, imbolyogva állt a lány elõtt, és megvetõen vigyorgott rá. – Eressze ki a karmai közül a barátomat, Dennist.

– Miért?

– Mert én mondtam el nekik.

– Maga! – Judy úgy hõkölt hátra, mintha arcul csapták volna. – Részeg volt?

– Igen – mondta Fleming, és hátat fordított a lánynak. A rögzítõ terem ajtajához ment, és onnan fordult vissza. – Egyébként akkor sem történt volna másképpen, ha józan vagyok. – Az ajtón kilépve még visszakiáltott a lánynak: – És nem fizettek érte!

Judy egy pillanatig se látott, se hallott. A hangosbeszélõ sziszegett és recsegett, a néhány szögletes bútordarab visszaverte a fluoreszkáló fényt. Odakint a teleszkóp ívelt csúcsa a sötétedõ égbolt felé tört: Judy csak három nappal ezelõtt érkezett ide, nem tudva és nem értve semmit… Egyszerre csak arra lett figyelmes, hogy Bridger áll mellette, és cigarettával kínálja.

– Csalódott a halványában, Miss Adamson?

Judynak mint sajtófõnöknek jelentést kellett tennie Osborne-nak, és Osborne továbbította a jelentést a miniszternek. Harriesrõl még mindig nem volt semmi hír, és eltûnését nem hozták nyilvánosságra. A sajtót meggyõzték, hogy az egész ügy vagy tévedés volt, vagy kacsa. A miniszterek számos kínos találkozója után a Honvédelmi Minisztériumnak végre sikerült biztosítania Vandenberg tábornokot és gazdáit, hogy soha többé nem fordul elõ ilyesmi: teljes felelõsséget vállalnak a dologért. Fokozott erõkkel folytatták Harries fölkutatását, Fleminget pedig fölrendelték Londonba.

Eleinte meglehetõsen valószínûnek látszott, hogy Fleming csupán Bridgert akarta fedezni, de késõbb megállapították, hogy valóban Fleming mondta el az egész históriát egy pohár ital mellett az Oroszlán társalgójában egy Jenkins nevû hírügynökségi tudósítónak. Bár Bridger benyújtotta a felmondását, kötelezték a háromhavi felmondási idõ letöltésére, és õt tették felelõssé Bouldershaw Fellért Fleming távollétének idejére. Az üzenet még mindig folytatódott, és nullákból meg egyesekbõl álló kódban jegyezték le.

Fleminget szemmel láthatóan nem izgatta a körülötte támadt felbolydulás. A vonaton magával vitte Londonba az addig elkészült összes följegyzést, egész úton tanulmányozta õket, és jegyzeteket meg számításokat firkáit a lapok szélére meg a zsebeiben talált régi levelekre és borítékokra. Úgy látszott, hogy ezen kívül semmi nem érdekli. Szórakozottan evett és öltözködött, keveset ivott; állandó izgalomban és elmélyülésben élt. Judyról nem vett tudomást, és alig pillantott bele az újságokba.

A Tudományügyi Minisztériumba érkezve bevezették Osborne szobájába, ahol Osborne és Reinhart már várták, és volt velük egy peckes tartású, középkorú, õsz hajú férfi is, türelmetlen kék szemekkel. Osborne fölállt, és kezet nyújtott.

– Dr. Fleming – Osborne nagyon hivatalos volt.

– Jó napot – mondta Fleming.

– Még nem ismeri Watling repülõs kapitányt, a Honvédelmi Minisztérium biztonsági osztályáról.

A peckes férfi biccentett, és barátságtalanul nézett Flemingre. Fleming kérdõn fordult Reinharthoz.

– Hello, John – mondta Reinhart halk, visszafojtott hangon, és zavartan lesütötte a szemét.

– Foglaljon helyet, dr. Fleming.

Osborne arra a székre mutatott, ami a többivel szemben állt, de Fleming mielõtt leült volna, még csodálkozva bámult hol az egyik, hol a másik férfira, mintha csak most ébredne fel valami ismeretlen helyen.

– Mi ez, vizsgáló bizottság?

Rövid szünet következett. Watling rágyújtott.

– Tudott arról, hogy a munkájára biztonsági tilalmat mondtak ki?

– Az mit jelent?

– Hogy bizalmas dolog.

– Igen.

– Akkor miért…?

– Nem szeretem, ha a tudósokat elhallgattatják.

– Ne vedd a szívedre, John – mondta nyugtatóan Reinhart. Watling taktikát változtatott.

– Látta az újságokat?

– Néhányat.

– A fél világ azt hiszi, hogy csápokkal ellátott kis zöld emberkék fognak leszállni a hátsó kertekben.

Fleming most már szilárdabbnak érezte maga alatt a talajt, és elmosolyodott.

– Maga is azt hiszi?

– Én Ismerem a tényeket.

– És én éppen ezeket a tényeket közöltem a sajtóval. A tiszta, tudományos tényeket. Honnan sejthettem volna, hogy elferdítik õket?

– Nem a maga dolga, hogy fölbecsülje ezeknek a dolgoknak a jelentõségét, dr. Fleming. – Osborne úgy állt az íróasztala mögött, mint egy bíró. – Éppen ezért figyelmeztettük, hogy ne avatkozzon bele. Én magam figyelmeztettem.

– És? – Fleming már unta a dolgot.

– Jelentést kellett tennünk a Védelmi Koordinációs Bizottságnak – mondta komoran Watling. – A miniszterelnök pedig most készíti az ENSZ-nek küldendõ nyilatkozatát.

– Akkor minden rendben van.

– Nem szeretünk ilyen helyzetben lenni, de erre kényszerültünk, és le kell csillapítanunk a félelmet.

– Természetesen.

– És maga hozott minket ebbe a kényszerhelyzetbe.

– Most bocsánatot kellene kérnem? – Fleming kezdett dühös lenni, és már nagyon unta az egészet. – Az én dolgom, hogy mit csinálok a saját felfedezéseimmel. Szabad országban élünk, vagy nem?

– John, te csupán egy csoport egyik tagja vagy – mondta Reinhart, és nem nézett Flemingre.

Osborne behízelgõ mosollyal hajolt elõre íróasztala fölött.

– Csupán egy személyes nyilatkozatra lenne szükségünk, dr. Fleming.

– És mit segít az?

– Minden, ami megnyugtatja az embereket, segíthet.

– Különösen, ha megfosztanám a hitelétõl a saját információmat.

– Ez nem a személyed ellen irányul, John – mondta Reinhart.

– Valóban? Akkor miért vagyok itt? – Fleming megvetõen nézett rájuk. – Ha tennék egy nyilatkozatot, hogy hülyeségeket beszéltem, akkor mi történne?

– Attól tartok… – Reinhart ismét lesütötte a szemét.

– Attól tartok, hogy Reinhart professzornak nem maradt más választása – mondta Watling.

– Azt akarják, hogy távozz a csoportból – mondta Reinhart Flemingnek.

Fleming fölállt, és egy pillanatra elgondolkozott, pedig a többiek nagy kitörésre számítottak.

– Nos, annál mi sem egyszerûbb – mondta végül a legnyugodtabb hangon.

– Nem akarlak elveszíteni, John – Reinhart kis, rosszalló gesztust tett apró kezével.

– Nem, persze hogy nem. Mert van egy kis bökkenõ.

– Éspedig?

– Nem tudtok továbbjutni nélkülem!

Erre számítottak, Osborne elmondta, hogy vannak más tudósok is.

– De azok nem tudják, hogy mi ez az üzenet, vagy tudják?

– Maga tudja?

Fleming mosolyogva bólintott. Watling még jobban kihúzta magát.

– Úgy értsük, hogy megfejtette az üzenetet?

– Tudom, hogy mi a lényege.

– És arra számít, hogy ezt el is hisszük?

Osborne nyilvánvalóan nem hitte el, sem Watling; de Reinhart nem volt olyan biztos a dologban.

– És mi a lényege, John? Fleming vigyorgott.

– Egy kis "Csináld magad!" felszerelés; és nem emberi eredetû. Be fogom bizonyítani maguknak.

És elõkotorta a papírjait.

III. AZ ELFOGADÁS

Az új Elektronikai Intézet az egykori Regency tér helyén állt, ahol a sétateret hatalmas beton-és üvegépületek vették körül, mozaik homlokzatukat fordítva a tér felé. Az intézetnek számos emelete és számítóberendezése volt, és Reinhart hosszas elõszobázgatás után elérte, hogy Fleming ügyét felfüggesszék, és beengedjék ebbe az intézetbe a csoport többi tagjával együtt, hogy dolgozhassanak a számítógépeken. Bridger, aki felmondási ideje vége felé járt, kapott egy Christine Flemstad nevû fiatal asszisztensnõt, és – önmaga és a többiek számára egyaránt visszataszító módon – Judyt is velük küldték.

– Nem tudom, minek nekünk egy sajtófõnök – mondta Fleming –, ha annyira titkos, amit csinálunk, hogy már önmagunkban sem bízhatunk?

– Azért küldtek ide, hogy tanuljak, ha hagynak. Hogy amikor majd nyilvánosságra hozzák a dolgot…

– Akkor otthon legyen benne?

– Baj? – kérdezte mintegy próbaképpen Judy, mintha õ követett el volna valamit, nem pedig Fleming.

A lány valami megmagyarázhatatlan módon vonzódott a férfihoz.

– Én csak örülök! – mondta Fleming. – Minél több a szex, annál jobb.

De, ahogyan már Bouldershawban is mondta, nem volt rá ideje. Napjait és éjszakái többségét is azzal töltötte, hogy a teleszkóp adatainak hatalmas tömegét érthetõ számokra fordítsa le. Bármiféle egyezséget is kötött a hatóságokkal – vagy inkább bármiféle egyezséget is, kötött Reinhart Fleming számára –, ez az egyezség kijózanította Fleminget, és növelte munkája intenzitását. Bridgert és a lányt kitartó és engesztelhetetlen eltökéltséggel hajszolta, és türelmesen elszenvedett mindenfajta ellenõrzést és felügyeletet. Névlegesen Reinhart volt felelõs Flemingért, aki engedelmesen el is vitte Reinhartnak kutatásai valamennyi eredményét; de a honvédelem emberei is mindig a közelben tartózkodtak, és Fleming képes volt még Watlinggal szemben is udvariasan viselkedni. Watlingot egyébként maguk között "Ezüstszárnynak" hívták.

A csoport többi tagja sokkal nehezebben viselte a dolgot. Bridger és Judy között tartózkodó és hûvös volt a viszony. Bridger mindenesetre szeretett volna minél elõbb elmenni, az új lány, Christine pedig nyíltan Bridger helyére pályázott. Fiatal volt és csinos, és volt benne valami Fleming céltudatosságából, tehát Judyt automatikusan kölöncnek érezte valamennyiük nyakán. És mihelyt alkalma adódott rá, küzdött is ellene.

Nem sokkal azután, hogy a csoport elköltözött Bouldershaw-ból, elõkerült Harries: errõl Watling számolt be az egységnél tett egyik látogatása alkalmával. Harriest elkapták a lóversenyirodánál, betuszkolták egy kocsiba, megverték, és letették egy használaton kívüli malomban, ahol kis híján meghalt. Törött lábbal próbált kijutni a malomból, eredménytelenül, egy csöpögõ csapból nyert vízen és a zsebében talált kis csokoládén élt három napig, míg meg nem találta egy patkányfogó. Harries nem tért vissza a csoporthoz, és Watling csak Judynak mondta el a részleteket. Judy nem is beszélt a dologról, de megpróbált kiszedni valamit Christine-bõl Bridger múltjával kapcsolatban.

– Mióta ismeri Bridgert?

Christine egy kecskelábú, lyukkártyákkal teleszórt asztalnál dolgozott, egy eldugott kis irodában, a központi kompjúterterem mellett, Judy pedig ott topogott mellette, és az volt a legfõbb vágya, hogy legyen már valahol egy saját széke, amire leülhet.

– A kutatógyakorlat-vezetõm volt Cambridge-ben. – Balti származása ellenére, amirõl Judy tudott, Christine úgy beszélte az angolt, mint bármely egyetemista angol lány.

– Jól ismerte?

– Nem. Ha az egyetemi referenciáira kíváncsi…

– Csak arra lettem volna kíváncsi…

– Mire?

– Hogy nem viselkedett-e néha furcsán.

– Mindenesetre nem kellett szögesdrót erényövet viselnem.

– Nem erre gondoltam.

– Hanem mire?

– Soha nem kérte meg magát, hogy segítsen neki valami más dologban?

– Miért kért volna ilyesmire? – komoly és ellenséges pillantást vétett Judyra. – Itt olyan emberek is vannak, akiknek igazi munkával kell megbirkózniuk.

Judy elsétált a központi kompjúterterembe, és nézte a kattogó, villogó gépeket. Minden gépnek saját kezelõje volt: semleges külsejû fiatal férfiak és nõk, egyforma kezeslábasban. A terem közepén, egy hosszú asztalon gyûltek a kompjúterek számításai lyukkártyahalmok, magnótekercsek és hosszú papírcsíkok formájában. A gépek döbbenetes mennyiségû számhalmazzal birkóztak meg, és mindennek láthatólag semmi köze nem volt hús-vér emberi lényekhez – az egész a saját nyelvükön beszélõ gépek gyülekezetének hatott.

Judy közben egy kicsit beletanult a csoport munkájának a lényegébe. Az Andromédából érkezõ üzenet több héten át folytatódott anélkül, hogy bármiféle ismétlés lett volna benne, majd elölrõl kezdõdött az egész. Ez lehetõvé tette, hogy jószerivel kitöltsék az elsõ adás hiányait; a Föld forgása következtében csak akkor tudták venni az üzenetet, amikor a nyugati félteke fordult az Androméda csillagkép felé, és így minden huszonnégy órából tizenkét órán át az üzenet forrása a látóhatár alá bukott. Amikor másodszor fogták az üzenetet, a Föld forgása már más fázisban volt, így aztán venni tudták az üzenet eddig hiányzó részeit is; a harmadik ismétlés végére pedig már birtokukban volt a teljes üzenet. Bouldershaw Fell személyzete továbbra is figyelte az üzenetet, de nem volt semmi eltérés. Bármi volt is az üzenet forrása, csupán egyetlen közölnivalója volt, és állandóan azt ismételgette.

Most már az érintett személyek egyike sem kételkedett abban, hogy amit fogtak, üzenet. Még Watling osztálya is úgy jelölte, hogy "az Androméda-rádióadás", mintha forrása és azonossága teljesen kétségtelen lenne. Az üzenettel kapcsolatos munka A Terv néven került nyilvántartásba. Nagyon hosszú üzenet volt, és a pontok és vonások, miután lefordították õket érthetõ számokra, igen hosszú számcsoportok millióit alkották. A számcsoportok megfejtése az örökkévalóságig tartott volna kompjúterek nélkül, és még a kompjúterek segítségével is hónapok kellettek hozzá. Minden gépet utasítani kellett, hogy mit tegyen a belétáplált adatokkal; ezt nevezték – ahogy közben Judy is megtanulta – programozásnak. A program lyukkártyákon betáplált bizonyos mennyiségû számításokból állt, és ezek a lyukkártyák irányították a gépeket, hogy elvégezzék feladataikat. Ezután táplálták be az elemzendõ számcsoportot – az adatokat, és a gép másodpercek alatt megadta a választ. Ezt a folyamatot el kellett végezni minden egyes számcsoport minden újabb megítélésénél. Szerencsére a kisebb kompjútereket felhasználhatták arra, hogy elõkészítsék az anyagot a nagyobbak számára, és az összes gépnek volt a betápláló-, ellenõrzõ-, számító-és kijelzõegysége mellett jelentékeny memóriatároló-egysége is. Így aztán az újabb válaszok alapját a korábbi számítások tapasztalatai képezhették.

Mindezt Reinhart – a kedves, türelmes, bölcs és tapintatos Reinhart – magyarázta el Judynak. A Bouldershaw Fellben történtek után Reinhart igyekezett kimutatni, hogy nincs kifogása Judy jelenléte ellen, hogy kedveli és sajnálja a lányt. Bár Reinhart mélyen és nem is a legtisztább módon belekeveredett a minisztériumok közötti diplomáciai akciókba, ebben a helyzetben különösen nyilvánvalóak voltak kiváló vezetõi adottságai. Sikerült Fleming számára biztosítania a munkalehetõséget, féken tartania a hatóságokat, és közben még odafigyelnie a csoport minden tagjának problémáira is, ötleteire is; és mindvégig diszkréten a háttérben maradt, úgy szökdécselve az egyik ügyrõl a másikra, mint valami csöndes, finom, nagy intelligenciájú madár.

Néha karon fogta Judyt, és egyszerû szavakkal mesélt neki a munkájukról, mintha a világ minden tudása és szabad ideje a rendelkezésére állna. De a számítások eljutottak egy olyan pontig, ahol már át kellett engednie a vezetést Flemingnek, és Fleming ettõl kezdve egyedül haladt tovább. Judy megértette, hogy a kompjúter Fleming elsõ és legnagyobb szerelme, és valami ösztönös mágiával tudott a gépekkel érintkezni.

Nem mintha Fleming különc lett volna; csupán emberfölötti folyékonysággal beszélte a kompjúterek nyelvét. Úgy úszott a kettõs számrendszerû matematikában, mint hal a tengerben, és olyan egyszerûsítõ megoldásai voltak, amiket Bridgernek és Christine-nek több órás, fárasztó munkával kellett ellenõrizniük. De a megoldások mindig jók voltak.

Egy napon, mielõtt Bridger felmondási ideje lejárt volna,

Reinhart a szokásosnál tovább tanácskozott vele meg Fleminggel, majd egyenesen a minisztériumba ment. Másnap reggel a professzor Fleminggel együtt ment vissza a Whitehallba.

– Mindenki itt van?

Osborne szinte lószerû nyerítése végigfutott a tanácskozótermen. Körülbelül húsz ember beszélgetett kis csoportokban a hosszú asztal körül. Mappákat, jegyzetfüzeteket, ceruzákat készítettek ki számukra a fényes mahagóni asztalra, az asztal közepén pedig ezüsttálcákat helyeztek el vizeskancsókkal és poharakkal. Az asztal egyik végén díszes bõrmappa várta a Nagy Ember érkezését.

Vandenberg és Watling egymással beszélgetett, Fleming és Reinhart külön csoportot alkotott, a grafitszürke ruhás, tekintélyes külsejû állami tisztviselõk köre pedig egy virágos ruhás, ragyogó matrónát vett körül. Osborne szakértõ szemmel pillantott körül, majd biccentett a legfiatalabb grafitszürke ruhásnak, aki az ajtónál állt. A fiatalember eltûnt a folyosón, Osborne pedig helyet foglalt az asztalfõn.

– Eheeem! – nyerített Osborne: A többiek a helyükre siettek.

Vandenberg – Osborne invitálására – a fõhely jobb oldalán foglalt helyet. Fleming, Reinhart társaságában, makacsul az asztal alsó végére ült. Rövid szünet után Kinyílt az ajtó, és James Robert Ratcliff, a tudományügyi miniszter lépett be. Nyájasan leintett néhány fiatalembert, akik már-már fölemelkedtek székükrõl – "Üljön le, kedves fiam, üljön csak le!" –, és elfoglalta helyét a díszes bõrmappa mögött. Finom, rendkívül ápolt õsz haja volt, és egészséges, pirospozsgás arca meg ujjai. Az ujjai egyébként igen erõsek, szögletesek és rugalmasak voltak, az ember szinte látni vélte, amint ezek az ujjak nagyot markolnak a legkülönbözõbb javakból. Szívélyesen mosolygott a jelenlevõkre.

– Jó reggelt, hölgyem és uraim. Remélem, nem késtem. Az idegesebbek erre megrázták a fejüket, és halk "Nem"-et suttogtak.

– Hogy van, tábornok? – fordult Ratcliff uralkodói fejtartással Vandenberghez.

– Csak úgy öregesen-betegesen – felelte Vandenberg, aki nem volt sem öreg, sem beteg.

Osborne köhintett.

– Mutassam be önnek a társaságot?

– Kérem. Sok új arcot látok.

Osborne mindenkit ismert, a miniszter pedig egy-egy kegyes biccentéssel vagy kézmozdulattal nyugtázta a neveket. A virágos ruhás nagyasszony, mint kiderült, Tate-Allen asszony volt a Kincstár, pontosabban a szubvenciós bizottság képviseletében. Fleminghez érve a miniszter reakciója megváltozott.

– Ah, Fleming. Remélem, több indiszkréció nem lesz. Fleming mogorván nézett rá az asztal túlsó végérõl.

– Befogták a számat, ha éppen erre gondol.

– Erre gondolok – Ratcliff elbûvölõen mosolygott, és tekintete máris továbbsiklott Watlingra.

– Próbáljunk meg minél kevesebbet elrabolni egymás idejébõl, jó? – fölemelte finom, római fejét, és az asztal túlsó végén ülõ Reinhartra pillantott. – Van valami új híre a számunkra, professzor?

Reinhart szerényen köhintett apró, fehér kezébe.

– Dr. Fleming készített egy elemzést.

– Bocsásson meg – ragyogott Tate-Allen asszony –, de azt hiszem, Newby úr nem ismeri az ügy részleteit.

Mr. Newby alacsony, sovány emberke volt, és látszott rajta, hogy hozzászokott a megaláztatáshoz.

– Nos – mondta Ratcliff –, Osborne, kérem, magyarázza el a dolog hátterét.

Osborne elmagyarázta.

– És most?

Húsz szempár, köztük a miniszteré is, fordult Fleming felé.

– Tudjuk már, hogy mi az üzenet – mondta Fleming.

– Derék! – mondta Mrs. Tate-Allen.

– És mi az üzenet?

Fleming a miniszterre szegezte a tekintetét.

– Egy kompjúterprogram – mondta nyugodtan.

– Kompjúterprogram? Biztos ebben?

Fleming csak bólintott. De mindenki más beszélni kezdett.

– Kérem! – ütött Osborne az asztalra. A zaj elült. Csak Mrs. Tate-Allen emelte föl kék kesztyûs kezét.

– Attól tartok, miniszter úr, hogy nem mindenki tudja közülünk, hogy mi is az a kompjúterprogram.

Fleming elmagyarázta. Reinhart és Osborne megkönnyebbülten dõltek hátra székükön. A fiú rendesen viselkedik.

– És kipróbálta már valamelyik kompjúteren? – kérdezte Tate-Allen asszony.

– A kompjútereket csak arra használtuk, hogy a programot lebontsák. Egyetlenegy sincs közöttük, amely képes lenne az egészet befogadni. – Az elõtte fekvõ papírokra mutatott. – Ez az anyag egyszerûen hatalmas.

– És ha hozzájuthatna egy nagyobb kompjúterhez? – vetette közbe Osborne.

– Nemcsak a méreten múlik. Valójában ez több, mint program.

– Hát akkor valójában micsoda? – terpeszkedett el kényelmesen Vandenberg. Úgy érezte, hogy a beszélgetés hosszú lesz.

– Három részbõl áll. – Fleming a papírjait rendezgette, mintha a segítségükkel tisztábban látná a dolgot. – Az elsõ rész egy terv, vagy inkább olyan matematikai elõírások, amiket tervként foghatunk föl. A második rész maga a program, vagy ahogy mi nevezzük, a kezelési utasítás. A harmadik rész tartalmazza az adatokat, azokat az információkat, amiket a gépnek kell földolgoznia.

– Szabadna egy pillanatra… – Vandenberg kinyújtotta a kezét, és a papírokat odatolták neki. – Nem mondom, hogy Fleming doktornak nincs igaza. De szeretném, ha a mi szakembereink is megvizsgálnák a feldolgozás módszerét.

Parancsoljanak – mondta Fleming. Tiszteletteljes csöndben vándoroltak a papírok az asztal egyik végétõl a másikig, de Tate-Allen asszony nyilván úgy érezte, hogy mégiscsak szükség van valamiféle kommentárra.

– Meg kell mondanom, hogy ez a dolog nagyon érdekes.

– Érdekes! – Fleming kis híján robbant. Reinhart megnyugtatólag tette a kezét Fleming karjára. – Ez a legérdekesebb dolog, ami az emberiséggel történt az agyvelõ kifejlõdése óta.

– No jól van, John – mondta Reinhart. A miniszter nem vett tudomást az intermezzóról.

– És most mit óhajt tenni?

– Építeni kell egy kompjútert, amely alkalmas az anyag kezelésére.

– Komolyan azt feltételezi – a miniszter lassan beszélt, és oly gondosan válogatta meg a szavait, mintha desszertek között válogatna egy nagy doboz bonbonból –, hogy idegen lények, a galaktika egy távoli pontján, akiknek azelõtt semmiféle kapcsolatuk sem volt velünk, most szépen elküldték nekünk egy különleges, elektronikus gép tervét, meg a hozzá való programot…

– Igen – mondta Fleming. De a miniszter folytatta:

– Egy olyan gép tervét, amilyennel történetesen éppen rendelkezünk?

– Ilyen géppel nem rendelkezünk.

– De ilyen típusú géppel igen, ha nem is ezzel a modellel. Hihetõ lenne ez?

– Ez történt.

Fleming hatása az egybegyûltekre nem volt egyértelmû. Találkoztak már hasonlókkal: a megszállott ifjú tudós, aki makacs és kötekedõ, türelmetlen a bizottsággal szemben, és akit mégis végtelen türelemmel kell kezelni, mert esetleg tartogat valami értékeset. Ezek a könnyen karikizálható hivatalnokok nem voltak ostobák; nagy gyakorlatuk volt az emberek és helyzetek értékelésében. Sok függött Vandenberg, Osborne és Reinhart véleményétõl. Ratcliff Reinharttól kért véleményt.

– Az aritmetika univerzális – mondta Reinhart. – És lehetséges, hogy az elektronikus számítástechnika is.

– Végsõ soron ez a számítástechnika egyetlen lehetséges formája – szólt közbe Fleming.

Vandenberg fölpillantott a papírokból.

– Szeretném tudni…

– Nézze – vágott közbe Fleming. – Állandóan ezt az üzenetet ismételték. Ha jobb ötlete van, menjen és dolgozza ki maga.

Reinhart nyugtalanul nézett Osborne-ra, aki úgy figyelte a játszma menetét, mint a pontozóbíró a krikettmérkõzését.

– Egy már létezõ gépet nem tudna használni? – kérdezte Osborne.

– Már megmondtam, hogy nem!

– Elég ésszerû kérdésnek látszik – mondta szelíden a miniszter. Fleming szenvedélyesen fordult felé.

– Ez a program egyszerûen óriási. Nem hiszem, hogy ezt megértette.

– Hát magyarázd meg, John – biztatta Reinhart. Fleming nagyot sóhajtott, és most már nyugodtabb hangon folytatta:

– Ha olyan kompjútert akarunk, ami le tud játszani tisztességesen egy parti dámajátékot, annak a gépnek alkalmasnak kell lennie legalább ötezer utasítást tartalmazó csoportos program befogadására. Ha sakkozni akarunk a géppel, és sakkozhatunk vele; én már sakkoztam kompjúterrel, akkor legalább tizenötezer utasítást kell betáplálnunk. Ha pedig meg akarunk birkózni ezzel az anyaggal – a Vandenberg elõtt heverõ papírokra mutatott –, olyan kompjúterre van szükségünk, amibe ezermillió, vagy még pontosabban, sok tízezer millió számot betáplálhatunk, mielõtt még egyáltalán hozzákezdene az adatok földolgozásához.

Végre sikerült lekötnie az egybegyûltek figyelmét: ezt az agytornát már ezek az emberek is értékelni tudták.

– Elegendõ egység összekapcsolásával nyilván megoldható a dolog – mondta Osborne.

Fleming megrázta a fejét.

– Nem csak a méretrõl van szó, teljesen új koncepció szükséges. Nincs a Földön olyan berendezés… – példát keresett, és az egybegyûltek türelmesen és figyelmesen vártak, míg megtalálta. – A legújabb kompjútereinknek is a másodperc egymilliomod részére van szükségük egy-egy mûvelethez. Ennek a gépnek ezerszer gyorsabban kell dolgoznia, másként öregemberek leszünk, még mielõtt feldolgozhatnánk az egész hatalmas adathalmazt. És legalább olyan memóriával kell rendelkeznie, valószínûleg alacsony hõmérsékletû memóriaegységgel, mint amekkora az emberi agy befogadóképessége, s ami ugyanakkor sokkal hatékonyabban ellenõrizhetõ.

– És mindez már bizonyított tény? – kérdezte Ratcliff.

– Mit képzel? Elõbb meg kell kapnunk a szükséges eszközöket, csak azután tudunk bizonyítani. Bármiféle intelligencia küldte is ezt az üzenetet, annyi bizonyos, hogy sokkal fejlettebb nálunk. Nem tudjuk, hogy miért küldték vagy kinek küldték az üzenetet. De maga az üzenet olyasmi, amit mi nem tudnánk megtenni. Mi még csak sötétben botorkáló homo sapiens vagyunk. Ha le akarjuk fordítani az üzenetet… – Sóhajtott. – Ha…

– Ez csupán elmélet, igaz?

– Elemzés.

A miniszter ismét Reinharthoz fordult.

– Gondolja, hogy bizonyítható?

– Én be tudom bizonyítani – mondta Fleming.

– A professzort kérdeztem.

– Be tudom bizonyítani azzal, hogy elkészítem a kompjútert, amely megbirkózik az anyaggal – folytatta tántoríthatatlanul Fleming. – Ez a szándékunk.

– Reális elképzelés ez?

– Az üzenet erre kér minket.

A miniszter kezdte elveszíteni a türelmét. Szögletes ujjaival dobolt az asztalon.

– Professzor?

Reinhart elgondolkozott, nem annyira azon, hogy mit is hisz az üggyel kapcsolatban, hanem inkább azon, hogy mit mondjon.

– Sok idõbe telne.

– De erre van szükség?

– Valószínûleg.

– A munkához pedig a létezõ legjobb kompjúterre van szükségem – jelentette ki Fleming olyan hangon, mintha már mindenki a beleegyezését adta volna. – És a teljes mostani csoportunkra.

Osborne nyugtalannak látszott; az ügy kimenetele még mindig elég kétséges volt minden hozzáértõ számára, és ráadásul úgy látszott, hogy a miniszter is megsértõdött.

– Hozzáférhetõvé tesszük az egyetemi kompjútereket – mondta a leghétköznapibb hangon. Flemingnek hirtelen elfogyott a türelme.

– Az semmi! Azt hiszi, hogy az egyetemeknek vannak manapság a legjobb gépeik? – az asztal fölött Vandenbergre mutatott. – Kérdezze csak meg a barátját a katonaságtól, hogy hol van az egyetlen tisztességes kompjúter ebben az országban.

Rövid, fagyos csönd: az egybegyûltek valamennyien az amerikai tábornokra néztek.

– Utána kellene néznem.

– Fölösleges, mert én megmondom. A rakétakutató bázison, Thornessben.

– Annak védelmi feladatai vannak.

– No, persze – mondta Fleming megvetõen. Vandenberg nem válaszolt. E miatt a fiatalember miatt fájjon a miniszter feje. Az egybegyûltek vártak, miközben RatclifF dobolt a díszes mappán, Osborne pedig nem túl optimistán latolgatta az esélyeket. Érezte, hogy a fõnökére hatással volt a dolog, de azt is, hogy az egész nem gyõzte meg végleg: Fleming, mint a legtöbb õszinte ember, rossz ügyvéd volt; jószerivel már el is veszítette a játszmát. Ha a miniszter nem tesz semmit, az egész ügy megmarad egy egyetemi elmélet szintjén. Ha cselekvésre szánja el magát, akkor nemcsak a hazai honvédelem képviselõivel kell tárgyalnia: nemcsak a honvédelmi minisztert, de Vandenberg szövetséges bizottságát is meg kell gyõznie arról, hogy az ügy megér egy misét. Ratcliff húzta az idõt. Szerette várakoztatni az embereket.

– Benyújthatunk egy kérvényt – mondta végül. – Majd határoz a kormány.

A tanácskozás után a csoportnak egy ideig semmi dolga nem akadt. Reinhart és Osborne apró lépésekkel haladtak elõre a tárgyalások útján, de Fleming nem tudott elõbbre jutni. Bridger elvégezte a hátralevõ munkáját, Christine nyugodtan üldögélt az irodájában, és újra meg újra ellenõrizte az addigi eredményeket; de Fleming hátat fordított az egésznek, és Judyt is magával vitte.

– Semmi értelme itt lötyögni és várni, míg meghozzák a döntést – mondta, és elcipelte Judyt, hogy együtt élvezzék a szabadságot. Nem mintha udvarolt volna a lánynak. Csak szerette a lány társaságát, kedves és meglepõen barátságos volt hozzá. Judy hamarosan rájött, hogy Fleming elégedetlenségének fõ forrása az, hogy képtelen tisztelni a nagyképûséget és a fontoskodást. Ha ezekkel a jelenségekkel a munkája során találkozott, többnyire egészen megvadult, de ha nem a munkáról volt szó, akkor ezek a dolgok csupán csípõs és sajátos gúnyolódásának céltáblájául szolgáltak.

– Britannia napja lassan hanyatlik nyugaton – mondta egyszer, amikor Judy a dolgok általános helyzetérõl érdeklõdött, majd az egészet elhessentette egy mosollyal. Amikor pedig Judy bocsánatot kért a Bouldershaw Fellben rendezett botrányért, Fleming egyszerûen csak a lány fenekére csapott.

– Megbocsátani és elfelejteni, én így szoktam – mondta, és meghívta a lányt egy italra. Judy sok mindent eltûrt Fleming kedvéért: Fleming szerette a modern zenét, amit Judy nem értett; szeretett gyorsan hajtani, ami Judyt megrémítette; és szerette a western filmeket, amik Judyt még jobban megrémítették. Fleming rettenetesen fáradt és nyugtalan volt. Moziból koncertra rohantak, koncertrõl hosszú kocsikázásra, hosszú kocsikázásról még hosszabb ivászatra, aminek a végére Fleming már alig állt a lábán. De legalább boldognak látszott, míg Judy egyáltalán nem volt boldog. Egész idõ alatt azt érezte, hogy hamis zászló alatt vitorlázik.

Csak néha néztek be az intézetben levõ kis irodába, de amikor ott járlak, Fleming Christine-nel flörtölt. Nem mintha Judy ezért hibáztatta volna. A férfi ugyanis semmilyen más módon nem vette figyelembe Christine-t, és Christine döbbenetesen szép volt. És – mint bizalmasan közölte Bridgerrel – "szerelmes volt Fleming eszébe", de szemmel láthatóan nem nagyon vágyott simogatásra vagy más hasonló kedveskedésre. Csak végezte a munkáját egykedvûen. Bár Thornessrõl azért kérdezõsködött.

– Járt már ott, dr. Fleming?

– Egyszer. – És milyen?

– Távoli és gyönyörû, mint maga. És erõteljes, lelketlen, titokzatos, nem úgy, mint maga.

Számítottak rá, hogy amennyiben Fleminget beengedik Thornessbe, Christine is vele fog menni. Watling ellenõrizte és feddhetetlennek találta a múltját. A Flemstad szülõk akkor menekültek el Litvániából, amikor az orosz csapatok elözönlötték az országot a második világháború vége felé, és Christine már Angliában született és nevelkedett. A szülei még haláluk elõtt honosított brit állampolgárok lettek, Christine pedig minden elképzelhetõ ellenõrzésen átesett.

Dennis Bridger tevékenysége sokkal érdekesebbnek látszott. Ahogy távozásának idõpontja közeledett, egyre több megmagyarázhatatlan távolsági telefonhívást kapott, amik szemmel láthatóan nagyon nyugtalanították, bár sohasem beszélt róluk. Az egyik reggel kettesben voltak Judyval az irodában, és Bridger a szokásosnál is idegesebbnek látszott. Amikor megszólalt a telefon, Bridger szó szerint kitépte a lány kezébõl a kagylót. A hívás kétségtelenül valamiféle idézés lehetett, mert Bridger valami kifogást motyogott, és elment. Judy az ablakból nézte, amint átment a téren, és beült egy nagyon nagy, nagyon drága kocsiba, ami a sarkon várta.

Bridger közeledtére kinyílt a vezetõi ülés ajtaja, és kiszállt egy hatalmas termetû sofõr az 1920-as évekre emlékeztetõ libériában, világos mustársárga, magas nyakú, hosszú kabátban, bricsesznadrágban és fényezett bõr lábszárvédõben.

– Dr. Bridger?

A sofõr napszemüveget viselt, és lágy, meghatározhatatlan eredetû idegen kiejtéssel beszélt. A ragyogó, hatalmas és gyönyörû kocsi olyan volt, mint egy vadonatúj, szárnyatlan repülõgép. A kocsi hátuljából iker rádióantennák szöktek a magasba, még a sofõrnél is magasabbra. Az egész kép az életnagyságnál jóval nagyobbnak hatott.

A sofõr kinyitotta Bridgernek a hátsó ajtót. Az ülés rendkívül széles volt, a padló vastag szõnyeggel borított, az ablakok kékre színezettek, és az ülés túlsó végén egy megás, feszes tartású, szemüveges férfi ült.

A magas férfi Bridger felé nyújtotta aranygyûrûs kezét.

– Kaufmann vagyok.

A sofõr visszaült a helyére, az elválasztó üvegfal mögé, és elindultak.

– Ugye nem lesz ellene kifogása, ha körbe kocsikázunk? – Kaufmann kiejtése vitathatatlanul németes volt, erõteljes és kemény. – Tudja, olyan sok szóbeszédre ad alkalmat, ha látják valahol az embert.

Kaufmann fülénél megszólalt egy kis csengõ. A férfi fölvette az elõtte levõ villán függõ, elefántcsont telefonkagylót. Bridger látta, hogy a sofõr beszél egy mikrofonba a volán fölött.

– Ja – Kaufmann egy pillanatig figyelt, azután megfordult és kinézett a hátsó ablakon. – Ja, Egon, látom. Akkor menjen körbe, jó? Und Stuttgart… a stuttgarti hívás.

Visszatette a kagylót, és Bridgerhez fordult.

– Azt mondja a sofõröm, hogy egy taxi követ minket. – Bridger idegesen nézett körül. Kaufmann nevetett, vagy legalábbis elhúzta a száját. – Nem aggódni. Londonban mindig vannak taxik. Látni fogja, hogy sehová sem megyünk. Csak az a fontos, hogy beszéljek Stuttgarttal. – Kinyitott egy apró szivarokkal teli tárcát. – Dohányzik?

– Köszönöm, nem.

– Maga küldött nekem egy telexet Genfbe – Kaufmann rágyújtott. – Néhány hónappal ezelõtt.

– Igen.

– Azóta nem hallottunk magáról.

– Meggondoltam magamat – Bridger idegesen mozgatta az orrát.

– És most talán eljött az ideje, hogy újra meggondolja magát. Tudja, ezekben az utóbbi hónapokban nagyon nagy zavarban voltunk.

Kaufmann komoly volt, de ugyanakkor barátságos és nyugodt is. Bridger bûntudatosan pislogott ki a hátsó ablakon.

– Ne aggódjon, mondtam már. Intézkedtünk – ékköves ezüst öngyújtóját a szivar végéhez érintette, és mélyet szippantott. – Valóban üzenet volt?

– Igen.

– Egy idegen bolygóról?

– Egy nagyon távoli bolygóról.

– Valahol az Androméda csillagképben?

– Úgy van.

– Hát az valóban jó messze van.

– Mirõl… – Bridger idegesen mozgatta az orrát, ahogy a szivar füstjét megérezte.

– Mirõl van szó? Mindjárt elmondom. Amerikában, akkor éppen Amerikában voltam, nagy volt az izgalom. Mindenki nagyon megrémült. És Európában is, mindenütt. És akkor a maga kormánya azt mondja: "Semmi. Semmi az egész. Majd késõbb elmeséljük." És így tovább. És az emberek elfelejtik az egészet; múlnak a hónapok, és az emberek elfelejtik az egészet. Vannak más dolgok, amik miatt aggódni kell. De van valami?

– Nem hivatalosan.

– Nem, nem, hivatalosan nincs semmi. Megpróbáltuk, de mindenütt falba ütköztünk. Mindenkinek pecsét van a száján.

– Az enyémen is.

Ekkor már félig megkerülték a Regent's Parkot. Bridger az órájára pillantott.

– Délutánra vissza kell mennem.

– Maga a brit kormánynak dolgozik? – Kaufmann úgy tette föl a kérdést, mintha csak udvariasan csevegnének.

– Az õ csoportjuk tagja vagyok – mondta Bridger.

– Akik az üzeneten dolgoznak?

– Miért érdekli ez magát?

– Minket minden érdekel, amiben van valami. Ez pedig fontos dolog lehet.

– Lehet, hogy az. Lehet, hogy nem az.

– De maga folytatni fogja a munkát? Kérem, ne vágjon olyan titokzatos képet. Nem akarom kifaggatni.

– Nem folytatom a munkát.

– Miért nem?

– Nem akarok életem végéig a kormány szolgálatában maradni.

Már elhagyták az állatkertet, és Portland Place felé tartottak. Kaufmann élvezettel szivarozott, Bridger pedig várt. Amikor befordultak Marylebone kerületbe, Kaufmann megszólalt:

– És nem volna kedve valami jövedelmezõbb üzlethez? Velünk?

– Azelõtt úgy gondoltam – pislogott a lábára Bridger.

– Míg meg nem történt az a kis csetepaté Bouldershawban?

– Tudott róla? – Bridger metszõ tekintettel nézett Kaufmannra. – Arról, ami Oldroydnál történt?

– Hát persze hogy tudtam róla.

Nagyon kedves, majdhogynem negédes volt. Bridger ismét a cipõjét tanulmányozta.

– Nem akartam semmiféle bajba keveredni.

– Nem kellett volna hagynia, hogy ilyen könnyen kifigyeljék – mondta Kaufmann. – Ugyanakkor nem szabad, hogy a nyomunkra vezesse az embereket. Lehetnek nekünk más dolgaink is.

Ismét északnak fordultak, a Baker Streeten.

– Szeretném, ha a helyén maradna – mondta Kaufmann. – És ha közben tartaná velem a kapcsolatot.

– És mennyit kapok? Kaufmann tágra nyitotta a szemét.

– Pardon?

– Ha azt akarja, hogy információt adjak magának…

– Valóban, dr. Bridger! – nevetett Kaufmann. – Magában egy csöpp ravaszság sincs.

A telefon megszólalt. Kaufmann fölvette a kagylót.

– Kaufmann… Ja, ja… Das ist Felix?

Még két kört tettek a park körül, azután kitették Bridgert pár száz méternyire az intézettõl. Judy figyelte Bridger visszatérését is, de a férfi semmit sem mondott a lánynak. Bridger egyáltalán nem bízott Judyban.

Félórával késõbb a taxi, amelyik Kaufmann kocsiját követte, egy telefonfülkéhez hajtott, és Harries szállt ki belõle. A lába még mindig be volt gipszelve, nehezen járt, de már munkaképesnek érezte magát. Kifizette a sofõrt, és a telefonfülkéhez bicegett. Amint a taxi elhajtott, egy újabb kocsi foglalta el a helyét, és várakozni kezdett Harriesre.

A telefont Watling személyi titkára, egy unatkozó lovassági hadnagy vette föl, minthogy a Honvédelmi Minisztérium akkoriban már "integrált" volt.

– Értem. A legjobb lesz, ha idejön, és jelentést tesz.

Watling akkor lépett be, amikor a hadnagy letette a kagylót. Még ideges és bosszús volt az Osborne-nal való legutóbbi találkozástól.

– Fecsegés, fecsegés, fecsegés. Csak fecsegni tudnak. – Táskáját a székre dobta. – Van valami újság?

– Harries telefonált.

– És?

Watling elfoglalta a helyét az íróasztalánál. Ez a komor fém íróasztal egy komor betonszobában állt, a szoba ajtajára pedig a tûzrendészed házirend volt kifüggesztve. A titkár fölvonta lovassági szemöldökét.

– Harries azt mondja, hogy Bridgert egy Ismert Személlyel látta.

– Kivel? Elhagyhatja ezt a zsargont.

– Kaufmann-nal, uram.

– Kaufmann?

– Intel. A nemzetközi kartell embere.

Watling a csupasz falra meredt. A trösztellenes törvények és a Közös Piac szabályozói ellenére még mindig számos nemzetközi kartell mûködött. Ezek nem voltak nyilvánvalóan illegálisak, de rendkívül erõsek voltak, és néhány esetben szinte fojtogatták az európai kereskedelmet. És amikor a Nyugat attól tarthatott, hogy nyersanyagszállító országai egyike, vagy akár valamennyi egyszerre is, bojkottálhatja, ijesztõen nagy tere nyílt a gátlástalan kereskedelmi ügynökségeknek, és ezek közül is a legismertebb és leggyûlöltebb volt a teljesen gátlástalan Intel. Amire csak rátette a kezét, elkelt jó áron valamelyik idegen fõvárosban, mihelyt kedvezõ volt a piaci helyzet.

– Más?

– Semmi. Tettek két-három kört Kaufmann mozgó tündérpalotájában, azután visszamentek a kiindulási pontra.

Watling az állat simogatta, és közben módszeresen rakosgatta össze gondolattöredékeit.

– Gondolja, hogy Bridger már Bouldershawban is nekik dolgozott?

– Harriesnek ez a véleménye.

– És Hardest ezért kapták el, verték meg és rabolták el?

– Részben.

– Hát ha valakinek nem kívánunk információt adni errõl a dologról, az éppen az Intel.

Ha az Intel egyszer valamire rátette a kezét, azt már igen nehéz volt nyomon követni. Volt egy teljesen legális intézményük Londonban, több nyilvános irodájuk Svájcban és fiókjuk legalább három földrészen. Magánvonalaikon úgy futott szét az információ, mint a higany, és szinte semmit sem lehetett tenni ez ellen. Az ilyesfajta tevékenységgel kapcsolatban nem lehetett házkutatást tartani. Mire átkutatták a Piccadillyn levõ irodát, a keresett dolgot már régen elcserélték mangánért vagy bauxitért, lehetõleg egy nagyon nem baráti országgal. Semmi sem volt szent vagy biztonságos.

– Feltételezem, hogy Bridger továbbra is szállít majd nekik anyagot – mondta Watling.

– Nemsokára lejár a fölmondási ideje – figyelmeztette a titkár.

– Nem hiszem, hogy most már elmenne. Az Intel bizonyára jól megkente – fölsóhajtott. – Flemingbõl úgyis mindent ki tud szedni. Sülve-fõve együtt vannak.

– Gondolja, hogy Fleming is benne van a buliban?

– Ugyan! – Watling hátratolta a székét. – Fleming egy reménytelenül ártatlan jószág. Kifecsegi a dolgot bárkinek, csak hogy a saját függetlenségét bizonyítsa. Tudja, hogy mi történt legutóbb is. Most pedig ezeket az embereket beengedjük a legbensõbb berkeinkbe.

– Hogyhogy?

– Hogyhogy? Magának nyelvkönyvet kellene írnia. Szépen be fognak költözni a honvédelmi területre, úgy hogy. Az egész banda. Fleming Thornessben, a rakétakutató bázison akarja fölépíteni a szuperkompjúterét.

– Valóban?

– Ez államtitok.

– Igen, uram. – A titkár közönyösen diszkrét volt. – Már beleegyeztek?

– Bele fognak egyezni. Már messzirõl megérzem az õrültség szagát. Vandenberg dühös. És a többi szövetséges is, de nem is csodálom. De Reinhart szívvel-lélekkel támogatja a dolgot, és vele tart Osborne meg a miniszter is. És ugyanezt teszi majd a kormány, legalábbis erre számítok.

– Szóval nem tudjuk távol tartani õket?

– Jobb lesz, ha szemmel tartjuk õket. Mindenesetre Harries továbbra is figyeli majd a társaságot.

– Thornessnek saját biztonsági szolgálata van. Katonai – tette hozzá büszkén a titkár.

– Harries majd együtt dolgozik velük – fújtatott Watling.

– De Harries ki akar szállni a buliból.

– Miért?

– Azt mondja, biztos benne, hogy az Intel emberei körülszaglászták.

– Hogyan? Pardon – Watling egy mosolyt villantott titkárára. – Hogyhogy?

– Nos, Bouldershawban megverték. Valószínûleg azt hiszik, hogy Harries valami komolyabb dologra bukkant.

– És valószínûleg így is van. Hol van most Harries?

– A nyomukban. Késõbb majd bejön jelentést tenni.

De Harries nem jött késõbb, sõt egyáltalán nem jött. Judy és Fleming találta meg a holttestét másnap reggel, Fleming kocsijának lehajtható teteje alatt.

Judy rosszul lett. Mindketten elmentek a rendõrségre, a holttestet elvitték és megvizsgálták. Visszamentek az irodába, ahol Fleminget üzenet várta, hogy azonnal menjen a Tudományügyi Minisztériumba. Judy t, aki Christine-nel együtt várakozott, kihallgatta Watling, és a lány nyomorultul érezte magát és félt. Christine folytatta a munkáját, csak annyi idõre hagyta abba, míg adott Judynak két aszpirint. Úgy viselkedett, mint aki jótékony cselekedetet hajt végre, tekintet nélkül a cselekedet tárgyának érdemeire.

Mielõtt elindult volna a minisztériumba, Fleming egy puszit nyomott Judy arcára. A lány émelygõ gyomorral mosolygott a férfira.

– De vajon miért tették ide éppen nekem? – kérdezte Fleming.

– Nem magának tették oda. Hanem nekem, figyelmeztetésül.

Judy kiment a vécébe, és megint hányt. Fleming ebéd elõtt jött vissza, ragyogva és boldogan. Christine-t fölrántotta a székébõl, és magához ölelte.

– Megvan!

– Megvan? – Judy még mindig kábultan állt a szoba másik végén.

– Felhatalmazás három példányban az ezüstszárnyú kapitány feletteseitõl. Tágra tárták elõttünk igazgyöngyszínû szögesdrót-erõdítményüket.

– Thorness? – kérdezte Christine, és eltolta magától Fleminget. Fleming lehuppant a kecskelábú asztalra.

– Kegyesen megengedték nekünk, hogy használjuk az adófizetõk gyönyörû, gyönyörû masináit, amikkel eddig csak katonásdit játszottak.

– Mikor? – kérdezte Judy.

Fleming leugrott az asztalról, odament a lányhoz és megölelte.

– Mihelyt készen vagyunk. Teljes elsõbbséget kapunk a nagy kompjúteren, kivéve azt az esetet, amit elég nevetségesen nemzeti szükségállapotnak neveznek. A reggeli szemléken nem kell részt vennünk, igazolványokkal fogunk közlekedni, ujjlenyomatot vesznek rólunk, átesünk az agymosáson és a tetûvizsgálaton. És fölépítjük korunk csodáját.

Otthagyta Judyt, és átölelte Christine-t.

– Maga meg én, drágám! Majd megmutatjuk nekik, ugye? "Ez bizonyított tény?" – kérdezi õminisztersége. Majd mi bebizonyítjuk! "Csak jöjjenek a világ négy sarkából, állig fegyverben, mi majd megdöbbentjük õket" – ahogy a sztriptízbár egyik hölgye mondta. Ó, és nemsokára jön Ezüstszárny, és kiadja nekünk a menetparancsot.

Énekelni kezdte az "Ezüstszárnyak aranyfényben" kezdetû dalt, és ebédelni vitte a két lányt, bár Judy nem tudott enni. Bridger nem került elõ.

Délután Watling ismét visszatért, higgadtan, de szigorúan, mint egy iskolaigazgató. Leültette Fleminget meg a két lányt, és kioktatta õket.

– Ami Harriesszel történt, az az önökkel végzett munkájának volt a közvetlen következménye.

– Hiszen csupán laboratóriumi takarítóember volt!

– A Katonai Elhárítás embere volt. – Ó!

Ez Christine és Fleming számára újdonság volt. Fleming kesernyés szemtelenséggel reagált.

– A mi emberünk, ahogy mondani szokás?

– A mi emberünk.

– Elbûvölõ.

– Ne hízelegjenek maguknak azzal a tévhittel, hogy mindez csupán a maguk munkája miatt történt. Maguk még nem olyan fontosak.

A lányok csak ültek és hallgattak, Watling pedig kizárólag Flemingre összpontosította a figyelmét.

– Harries bizonyára rábukkant valami másra is, miközben magukat fedezte.

– És miért fedezett bennünket, ha nem vagyunk fontosak?

– Az emberek, bizonyos emberek nem tudják még, hogy ez az egész ügy fontos-e, vagy sem. Csak azt tudják, hála a maga nagy szájának, hogy valami van. És ennek a valaminek nagy stratégiai értéke is lehet.

– Tudja, hogy ki ölte meg Harriest? – kérdezte Fleming nyugodtan. Talán most döbbent rá, hogy neki is része van Harries halálában.

– Igen.

– Ez már valami.

– És azt is tudjuk, hogy ki fizette a gyilkosokat. – Akkor már egyenesben vannak.

– Eltekintve attól az apróságtól, hogy nem nyúlhatunk hozzájuk – mondta fagyosan Watling. – Diplomáciai okokból.

– Ez is elbûvölõ.

– A világ, amiben élünk, nem különösebben elbûvölõ. Watling úgy nézett rájuk, mintha valami kellemetlen kötelezettséget teljesítene. Szerény, nagyzolásra csöppet sem hajlamos ember volt, és nem szeretett prédikálni. – Maguk, akik eddig nyugalmas, védett életet éltek – a laboratóriumaikban, jó lesz, ha végre megértik: most már akcióban vannak.

– Miben? – kérdezte Fleming.

– Akcióban. Ha az elképzelésükbõl lesz valami, valószínûleg szép kis értéket fog képviselni a mi számunkra.

– Ki az a "mi"?

– Az ország.

– No igen, persze.

Watling nem vett tudomást Flemingrõl. Már eleget hallott arról, hogy mi a véleménye Flemingnek a rendszerrõl.

– De még ha nem is válik be, akkor is nagy érdeklõdést fog kelteni. Thorness nagyon fontos hely, és az emberek mindenre képesek lennének, csak hogy megtudják, mi történik ott. Ezért is figyelmeztetem magukat, valamennyiüket. – Szúrós, kék szemével sorban szemügyre vette mindhármukat. – Már nem az egyetemen vannak, hanem a dzsungelban. Lehet, hogy az egész úgy néz ki, mint egy túlzsúfolt vén hivatal, ahol a politikusok meg a hozzám hasonló állami tisztviselõk sok mindent elkennek, és sok banális nyilatkozatot tesznek, de ez akkor is a dzsungel. Errõl biztosíthatom magukat. Titkokat vesznek és adnak el, ötleteket lopnak, és az embereknek néha baja esik. Így mennek a világ dolgai. Kérem, hogy emlékezzenek erre.

Watling távozása után Fleming visszatért a kompjúterekhez, Judy pedig elment a Whitehallba, újabb utasításokért. Bridger csak késõbb futott be, ideges volt, és Fleminget kereste.

– Dennis – robbant be Fleming a kompjúterterembõl –, szabad az út.

– Az út?

– Thornessbe. Mehetünk.

– Igen? Jól van – mondta közönyösen Bridger.

– A tudományügyi miniszter fölülkerekedett. Egyenruhás barátaink szerint pedig az emberiség egy kicsinyke lépéssel beljebb haladhat a dzsungelba. Miért nem változtatod meg az elhatározásodat? Miért nem csatlakozol a boldog tömeghez?

– Igen. Köszönöm, John. – Bridger a cipõjét bámulta, és szégyenkezve mozgatta az orrát. – Éppen ezért kerestelek. Megváltoztattam az elhatározásomat.

Mire Judy elérte Osborne-t, Osborne már tudott a dologról.

IV. A VÁRAKOZÁS

Soha senki sem ment Thornessbe kedvtelésbõl. Londontól Thornessig a legrövidebb út is tizenkét órát tartott, repülõvel Aberdeenig, onnan pedig dízelgyorsvonattal a Felföldön át a nyugati parton fekvõ Gairlochig. Thorness volt az elsõ állomás Gairlochtól északra, de egy kicsiny, omladozó falun, a vad, sziklás parton és a fenyéren kívül semmi sem volt ott. ( A Kutató Bázis a fennsíkon helyezkedett el, szemben a Skye és a Lewis szigetek közötti széles öböllel, a szárazföldi oldalát pedig magas oszlopokon futó szögesdrót kerítés védelmezte. A bejáratot õrkunyhók és õrök vigyázták, a kerítés körül és a dombtetõn pedig katonai õrjáratok cirkáltak kutyákkal. Az Atlanti-óceán szürkeségét pedig csupán egy madarak lakta sziget meg néha-néha egy-egy õrnaszád törte meg. Minden zöld és szürke meg barna volt, és a felhõk felé tört, és a táborból idõnként kiszûrõdõ zajoktól eltekintve, igen csöndes hely volt.

Amikor Reinhart és Fleming megérkeztek, éppen esett. A fekete szolgálati kocsit, ami az állomáson várta õket, zöld egyenruhás fiatal nõ vezette. Végigrobogtak a nyílt fenyéren a tábor kapujáig. A kapunál az argylli és sutherlandi hegyivadászok egyik õrmestere igazoltatta õket, majd telefonon jelentette érkezésüket az igazgatónak.

Az igazgatóság irodái egy hosszú, keskeny, egyemeletes épületben voltak, ami a telep középpontjában állt. Az épület új volt, és modern tervek alapján készült, mégis volt benne valami a laktanyák hagyományos és sivár jellegébõl; de az igazgatói iroda berendezése már egészen más volt. Az ébenfa parketta ragyogott, a mennyezeten áramvonalas, fehér lámpatestek, az ablakokon földig érõ függönyök, a falitérképeket és táblázatokat pedig politúrozott faráma keretezte. Az igazgatói íróasztal széles és gyönyörû volt, rajta pedig kis plakett állt, amin csinos, fekete betûk hirdették: DR. F. T. N. GEERS. Az íróasztalnál vékony, barázdás arcú férfi ült.

Udvariasan, de nem sok lelkesedéssel fogadta az érkezõk két, és látszott rajta, hogy csöppet sincs ínyére az egész dolog.

– Majd meglátják, milyen unalmas hely ez – mondta, és cigarettával kínálta õket egy cigarettatartóvá alakított rakétafejbõl. – Természetesen hírbõl már ismerjük egymást.

Reinhart feszengve ült a látogatóknak fenntartott székek egyikén, ami olyan alacsony volt, hogy alig látta belõle az íróasztal mögött ülõ igazgatót.

– Ha jól emlékszem, a rakéták nyomon követésérõl leveleztünk. – Reinhartnak ágaskodnia kellett, hogy beszélgetni tudjanak; a szoba nyilvánvalóan szándékosan volt így berendezve. Fleming észrevette ezt, és mosolygott.

Geers képzettségét illetõen fizikus volt, és éveken át volt vezetõ tudományos munkatárs különbözõ védelmi kísérleteknél, de most már inkább volt katonai parancsnok, mint tudós. A bürokrata katona egyenruhája alatt egy csalódott kutató rejtõzött, így csak még irigyebb volt a mások eredményeire, és még inkább bosszantották a napi tennivalók.

– A hallottak alapján már igazán ideje, hogy szögesdrót mögött folytassák a munkájukat. – Ingerlékeny, de jófejû ember volt; már kész tervei voltak számukra. – Persze, nem lesz könnyû. Nem biztosíthatunk önöknek korlátlan lehetõségeket.

– Mi nem is kérünk – kezdte Reinhart, de Fleming félbeszakította:

– Tudomásom szerint az elsõbbségi jogokat meghatározták.

Geers éles, hideg pillantást vetett rá, és leverte cigarettája hamuját egy csappantyúöntvénybõl készült hamutartóba.

– Fenntartunk önöknek bizonyos idõpontokat, amikor használhatják a fõkompjútert. A csoportjuknak külön munka-és lakóhelye lesz. Természetesen a körzetünkön belül és a felügyeletünk alatt, de belépõt is kapnak, és tetszés szerint jöhetnek-mehetnek. Quadring õrnagy felel a biztonságukért, az összes kutatásokért pedig én vagyok a felelõs.

– Kivéve a mienket – mondta Fleming, anélkül hogy Reinhartra nézett volna.

– Az én feladataim evilágibbak, de sürgõsebbek – Geers, amennyire csak tudott, igyekezett nem venni tudomást Flemingrõl, és szavait a professzorhoz intézte. – A maguk ügye a Tudományügyi Minisztérium hatáskörébe tartozik, elvontabb, bár talán nagyobb szenzáció lesz belõle.

Az íróasztal egyik sarkán Geers feleségének és két kicsi gyermekének a fényképe állt.

– Csak azt szeretném tudni, hogy ezek hogy boldogulnak? – mondta Fleming Reinhartnak, miután elhagyták az irodát.

Kint még mindig szakadt az esõ. Geers egyik munkatársa körülvezette õket a táborban, át a vizes füvön, az alacsony, bunkerkülsejû, félig a földbe temetett épületek közötti betonösvényeken, a fennsík legmagasabb pontján levõ kilövõhelyig.

– Ma egészen csendes idõnk van – mondta, miközben nyakukat behúzva haladtak a zuhogó esõben. – Itt bármelyik pillanatban orkán törhet ki.

Több kisebb rakéta állt ott ferde állványán, nylonba bugyolálva, a tenger irányába fordítva, és egy nagyobb állt függõlegesen a fõ kilövõpadon. Állványához erõsítve igen nehéznek és földhözragadtnak látszott.

– Nem rajongunk az igazán nagy szerkentyûkért. Ezek mind légvédelmi rakéták, mind kicsik, de nagyon sokat tudnak. Csupa finom holmi. Rendesen nem szíveljük a látogatókat sem.

A fõkompjúter igen hatásos látványt nyújtott a számára épített nagy laboratóriumépületben. Amerikai importból származott, és háromszor nagyobb volt, mint azok a kompjúterek, amikkel a csoport eddig dolgozott. A kezelõk adtak Flemingnek egy órarendet, amin be voltak jelölve azok az idõpontok, amikor Flemingék használhatták a gépet; elég barátságosan viselkedtek, de nem mutattak különösebb érdeklõdést a csoport munkája iránt. Rendelkezésükre bocsátottak egy külön irodaépületet is, meg néhány elõre gyártott elemekbõl készült faházat, lakóhelyül – ezek kicsik és sivárak voltak, de tiszták és szolgálati bútorokkal berendezettek.

Átázott cipõjükben átcuppogtak a személyzeti körletbe, ahol megmutatták nekik a tiszti étkezdét és társalgót, a boltot, a mosodát, a garázst, a mozit és a postahivatalt. A tábor teljesen önellátó volt: semmiért sem kellett kimenni, hacsak a hangamezõ és az ég látványáért nem.

Az elsõ két-három hónapban csak a csoport magja költözött be: Fleming, Bridger, Christine, Judy és néhány alacsonyabb beosztású asszisztens. Irodáik tele voltak számításokkal, tervekkel, fénymásolatokkal és sebtében összetákolt kísérleti mûszerekkel. Fleming és Bridger hosszú éjszakákat töltött különbözõ áramkörök és elektronikus berendezések kidolgozásával, az épület pedig lassan megtelt újabb és újabb kutatókkal és tervezõkkel, mûszaki rajzolókkal és mérnökökkel.

A következõ tavasszal megjelent a területen a glasgow-i vállalkozókból álló cég, és a körzetet MACINTYRE & SONS feliratú táblákkal tûzdelte tele. Új épületet húztak föl az új szuperkompjúternek, ahogy Fleming szellemi gyermekét nevezték, a táboron belül, de távol a többi részlegtõl, és egymás után érkeztek és tûntek el odabent a felszerelést szállító teherautók.

A bázis állandó személyzete mindezt élénk, de tartózkodó érdeklõdéssel szemlélte, és közben folytatta saját munkáját. Átlagosan hetente hallatszott újabb robbanás, látszott újabb villanás a kilövõpadok felõl, amikor az adófizetõk egy-egy újabb negyedmilliója röpült a levegõbe. Ilyenkor a helybeli birkanyáj és marhacsorda kedvetlenül menekült, a tervezõirodákban pedig néhány napon át aktív munka folyt. Ettõl eltekintve a vidék olyan nyugalmas volt, mint valami föl nem fedezett ország, és ha éppen nem esett az esõ, hihetetlenül szép is volt.

Reinhart csoportjának alacsonyabb beosztású tagjai szívesen barátkoztak a védelmi rendszereken dolgozó tudósokkal meg az õket védelmezõ katonákkal. Együtt ettek-ittak, együtt jártak kirándulni meg vitorlázni az öbölbe; de Fleming és Bridger egyedül járt, és mindenki csak az égi ikreknek nevezte õket. Ha nem voltak éppen a kompjúterteremben vagy valamelyik irodában, akkor biztos, hogy az egyikük kunyhójában dolgoztak. Fleming néha bezárkózott valamilyen munkával, és ilyenkor Bridger vette a messzelátóját, és motorcsónakkal átment a közeli madár-szigetre, Thornholmra.

Reinhart Londonból intézte az ügyeket, idõnként ugyan meglátogatta a csoportot, de többnyire a Whitehall körül cirkált, hogy kierõszakolja a különbözõ terveket, engedélyeket és költségvetési tételeket, és elkészítse a kormány által követelt, véget nem érõ jelentéseket. Mindent, amire szükségük volt, gyorsan megkaptak, és csak ritkán volt fennakadás. "Osborne – mondta Reinhart szerényen – igazi régimódi mester volt."

Csak Judy érezte fölöslegesnek magát. Az irodája a többiekétõl külön, a központi irodaépületben volt, lakást pedig a helybeli kutatónõk szállásán kapott. Flemingnek, bár rendkívül kedves volt vele, nem volt a lányra ideje; Bridger és Christine pedig kerülték õt. Judy nagyjából szemmel tudta tartani a dolgok menetét, és néha el-eljárt egy-egy katonatiszttel szórakozni, de semmi más dolga nem volt. A hosszú téli estéken faliszõnyegeket hímzett, agyagfigurákat csinált, és ezzel szép hírnevet szerzett magának, de valójában csak unatkozott.

Amikor az új kompjúter már majdnem készen volt, Fleming megmutatta neki a berendezést. Maga Fleming tele volt rosszallással és félelemmel; hiszen lehet, hogy a berendezés teljesen téves elképzelések alapján készült, de az is lehet, hogy a gép valami teljesen elképzelhetetlen és nagyon nyugtalanító dolog. De Fleming mindenekelõtt rendkívül fáradtnak látszott; kétségbeesetten fáradt és fáradtan kétségbeesett volt. A gép viszont valóban jól mutatott. Olyan nagy volt, hogy nem a gépet helyezték el egy teremben, hanem a vezérlõtermet építették bele a gépbe.

– Olyanok vagyunk, mint Jónás a cethalban – mutatott Fleming a mennyezetre. – Ott fönt van a hûtõberendezés, egy hélium-cseppfolyósító. A gép szíve körül állandóan folyékony hélium kering.

A súlyos, dupla, tûzálló ajtók mögött bálteremnyi nagyságú helyiség húzódott, amit középen mennyezetig érõ mûszerfal osztott ketté. Ezzel szemben, háttal az ajtónak, állt a központi vezérlõpult, egyik oldalán valamiféle megszépített írógépasztallal, a másik oldalán meg a kijelzõberendezéssel. Az írógépasztalt és a kijelzõt mágneses szalagok és lyukkártyaberendezés kötötte össze. A terem világítása még nem mûködött, csupán egyetlen körte égett a vezérlõpulton, meg néhány szerelõlámpa a mûszerállványokon. A terem félig a földbe épült, és nem volt ablaka. Olyan volt, mint a titkok barlangja.

– Mindez – mutatott Fleming az elõttük álló mûszerfalra – az ellenõrzõ berendezés. Ez pedig a betápláló konzol.

Megmutatta a lánynak a telexbillentyûzetet, a mágnesszalag-letapogatót meg a lyukkártyaegységet.

– Eredetileg valamiféle mágneses érzékelõ rendszere lett volna, de átváltoztattuk képernyõs kijelzési rendszerre, így jobban megérthetik õt a szemmel látó halandók.

– Õt?

Fleming furcsán nézett a lányra.

– Igen, magamban úgy nevezem: õ, mert õ gondolkodik. Szinte olyan, mint egy ember.

Judy olyan sokáig élt már ebben a gondolatkörben, hogy meg sem lepõdött. Már nem is borzongott, mint annak idején Bouldershaw Fellben, amikor elõször fogták az ûrbõl jött üzenetet. Annyi izgalom és kitérõ volt már eddig, hogy az ügy elhomályosult. Mindenesetre az üzenet átváltozott épületek, kapcsolási rajzok és ember által készített berendezések teljesen evilági rendszerévé. De ahogy ott állt Fleming mellett, aki nemcsak fáradtnak látszott, hanem olyannak is, mint akit valami külsõ kényszer ûz, önkéntelenül is éreznie kellett a sötét szobában rejtõzködõ titokzatos, idegen hatalmat. Ez az érzés csupán egy pillanatra kerítette Judyt a hatalmába, azután elmúlt. Semmi esetre sem élt úgy a tudatában, mint – szemlátomást – Flemingében, de mégis megborzongott tõle.

– Ez pedig a kijelzõegység – mondta Fleming, aki szemmel láthatólag nem vette észre, hogy a lány mit érez. – Õ normálisan bináris aritmetikában gondolkodik, de úgy csináltuk meg, hogy információit a tízes számrendszerben közölje, hogy rögtön leolvashassuk.

Az elõttük álló mûszerfalat egy kijelzõtábla törte meg.

– Az mi? – mutatott Judy az apró neonlámpák tömegére, amik százasával helyezkedtek el a teremmel derékszögben álló, két plexiüveg borítású fémlap között.

– Az az ellenõrzõegység. A lámpák jelzik az elõrehaladást. Megmutatják, hogy hol tart a gép az adatok feldolgozásában.

– És tápláltak már be adatokat?

– Nem, még nem.

– És teljesen biztos benne, hogy mûködni fog?

– Eszembe sem jutott, hogy mást is tehetne. Semmi értelme nem lett volna, hogy mûködésképtelen tervet küldjenek nekünk.

Hangjának biztonsága nemcsak a saját önteltségébõl eredt; valami másnak a hatása beszélt Flemingbõl.

– Ha jól értette a tervet.

– Jól értettem, igen. A lényegét – a plexiborítású fémlemezekre mutatott. – Bár nem egészen értem, hogy ezek mire valók. Elektromos végzõdések, és körülbelül ezervoltnyi feszültség van közöttük, azért is tettünk rájuk biztonsági borítást. Benne voltak a Tervben, és remélem, hogy majd megtanuljuk használni is õket. Bizonyára valamiféle érzékelõ berendezés.

Fleming ismét teljesen magabiztosnak látszott, és csöppet sem ejtette zavarba a gép bonyolultsága. Mintha az agya már régen felkészült és várt volna a fogadására: Judy arra gondolt, hogy milyen üresnek is érezhette magát Fleming egy évvel ezelõtt, amikor az áttörésrõl meg a korlátok lerombolásáról beszélt, Bár most sem látszott boldogabbnak. A lánynak eszébe jutottak Bridger szavai: "John sohasem lesz boldog."

Minden más viszonylag magától értetõdõnek látszott, ahogy körüljárták a termet.

– Úgy dolgozik – magyarázta Fleming –, hogy telexen tápláljuk be az adatokat, ez a leggyorsabb módszer. Az ellenõrzõegység meghatározza a teendõket. Az aritmetikai egységek elvégzik a számításokat, felhasználva a szükséges memóriaegységeket és új információkat raktározva, és a válasz kijön a kijelzõn. A fõvezetékek a padló alatt húzódnak, az aritmetikai egységek pedig a falak mentén. Az egész rendszer meglehetõsen hagyományos, de itt véget is ér a hagyományosság. Olyan a sebessége és a kapacitása, amit elképzelni is nehéz.

Teljes csönd vette körül õket. Kétoldalt fémfülkék sorai csillogtak, õrizve titkaikat, az ellenõrzõegység pedig vakon bámult rájuk a félhomályban. Fleming közömbösen nézett körül, és annyira részének látszott az egésznek, mint amennyire részének látszott a kocsijának, vezetés közben.

– Amikor már dolgozni fog, sokkal szebb lesz – mondta, és átvitte a lányt az ellenõrzõ mûszerek háta mögé.

Tágas, félkör alakú terem volt ez, éppen olyan félhomályos, mint az elõzõ, a közepén pedig egy nagy, fémborítású oszlop állt.

– Ez az igazi magja: a memóriaközpont. – Kinyitott egy ajtócskát az oszlop alján, és megmutatta az egyik belsõ ellenõrzõ lámpát. – Szép kis molekuláris elektronikai munka. A memória a magban van, a mag pedig teljes vákuumban, egy-két foknyira az abszolút nulla foktól. És itt lép be a folyékony hélium.

Judy bekukucskált, és egy fémes külsejû, háromlábnyi nagyságú kockát látott egy hûtõcsövekkel körülvett fémcsõben. Fleming gépiesen beszélt, mintha elõadást tartana.

– Minden egyes mag méhsejt formában elhelyezett, félujjnyi vastagságú vezetõ és nemvezetõ lemezek váltakozó rendszerébõl áll. Ez tökéletes igen-nem-kapu áramkört biztosít egy alig látható, parányi fémfelületen.

– Ez az agysejt megfelelõje lenne?

– Ha úgy tetszik.

– És mennyi van ezekbõl?

– A mag egy háromméteres kocka. Abban sok millió ilyen sejt van. És hat ilyen mag van.

– Nagyobb, mint az emberi agy.

– Ó, igen. Sokkal nagyobb. És gyorsabb. És hatékonyabb. Becsukta az ajtócskát, és többet nem beszélt a magról.

Judy megpróbálta elképzelni a gépet munka közben, de képtelen volt rá; az egész túl nagy és túl idegén volt ahhoz, hogy maga elé tudja képzelni. Gratulált Flemingnek, és távozott. Fleming egy pillanatig nagyon magányosnak és zaklatottnak látszott, de nem állította meg a lányt. Azután hozzálátott, hogy újra ellenõrizze a számításait.

Dennis Bridgert nem ejtette ennyire rabul az egész ügy. Közönyösen és rosszkedvûen végezte a munkáját, és semmi fölfedezhetõ kísérletet néni tett, hogy fölvegye a kapcsolatot az Intellel. Quadring õrnagy és biztonsági emberei állandóan szemmel tartották Bridgert; persze, idõrõl idõre az egész személyzetet ellenõrizték a fõkapunál, hogy nem visznek-e ki valami fontos anyagot, de Bridger semmi olyat nem tett, ami fölkeltette volna a gyanakvásukat. Csupán a partközeiben fekvõ Thornholm szigetet látogatta meg idõnként, ahonnan sirály-és szulatojásokkal meg aranyos sarkialka-fényképekkel tért vissza. Bármilyen kecsegtetõ ajánlattal bírta is Kaufmann maradásra, Bridger szemmel láthatóan nem keveredett bele semmibe.

Geers az egész csoportra gyanakodott. Soha semmiben nem akadályozta õket, mégis ellenséges viszonyban volt velük. Nyilvánvaló volt, hogy Geers tulajdonképpen elégedett lett volna, ha a kísérlet nem sikerül. Ugyanakkor, ahogy a szuperkompjúter a befejezéséhez közeledett, és Geers személyzetének és fõnökeinek érdeklõdése egyre növekedett iránta, Geers igyekezett minden eredményt önmagának elkönyvelni. Õ javasolta, hogy legyen egy hivatalos, bár szûk körû megnyitó ünnepség, és a tudományügyi miniszter – akit az elõzõ évben megfosztottak a megnyitótól Bouldershaw Fellben – most hagyta magát rábeszélni, hogy átvágja a szalagot Skóciában. Fleming igyekezett a megnyitót minél jobban elhalasztani, végül mégiscsak kitûzték egy októberi napra, amikorra is a kompjúternek beprogramozva, az adatok fogadására készen kellett állnia. Vandenberg tábornok és néhány tucat whitehalli tisztviselõ jegyeztette be a megnyitó napját titkárával a határidõnaplóba.

Judynak végre akadt valami dolga. A sajtó képviselõi ugyan nem voltak meghíva, de meg kellett beszélni a dolgot a különbözõ minisztériumokkal, és ki kellett dolgozni a miniszteri látogatás terveit Geers embereivel. Judy kevés idõt tölthetett Fleminggel. Munka után inkább hosszú, magányos sétákat tett a hangaréten, a szeles, kora õszi idõben.

Körülbelül egy héttel a megnyitó elõtt egy veszteglõ fehér yachtot fedezett föl a tengeren. Nagy, óceánjáró jacht volt, a parttól jó messzire. A táborból nem lehetett látni, mert Thornholm szigete eltakarta, csak a part távolabbi részérõl volt fölfedezhetõ. Judy akkor vette észre, mikor az egyik délután hazafelé tartott a sziklák tetején vezetõ ösvényen.

Másnap délután a jacht még mindig ott volt, és Judy amint a sziklaperem és a hangarét között vezetõ ösvényen haladt, látni vélte, amint lámpával jelt adnak róla. Ez önmagában még nem keltette volna föl az érdeklõdését, ha ugyanekkor nem bõg föl egy autó motorja valamivel följebb, a fenyéren. Ösztönösen lebukott egy rekettyebokor mögé, és várt. Erõs, de halk járású, bizonyára drága kocsiba való motor berregett fönt.

Ezután azt vette észre Judy, hogy a hajón abbahagyták a jelzést. Egy-két pillanattal késõbb a motor fölpörgött, és Judy hallotta, amint a kocsi nehézkesen elhajt. A kocsi távozása után Judy fölállt és fölment az ösvény tetõpontjára. A sziklatetõn az ösvény durva földúttá szélesedett, ami a szárazföld belseje felé vezetett, és a dombok közötti völgyben húzódó fõútvonalba csatlakozott. Egy nagy, ragyogó kocsi tûnt el éppen az elsõ kanyarban, egy fenyõerdõcske mögött. Judy a kocsi után bámult: volt rajta valami ismerõs.

Nem szólt Quadringnak, de másnap ismét elment arra a helyre. Sem a jacht, sem a kocsi nem volt ott. Üres és csöndes volt a táj, csak a sirályok rikoltoztak. A következõ napon esett, azután pedig Judynak már túl sok dolga volt a miniszteri látogatás elõkészítésével, tehát nem tudott kimenni. A megnyitó elõtti nap délutánjára Judy már mindent elrendezett: kijelölte a sofõröket, akik majd behozzák a vendégeket a pályaudvarról, biztosította a személyzetet a miniszteri helikopter leszállásához, az italokat és szendvicseket az igazgatói irodába rendelte, egyeztette a látogatás idõrendjét Reinharttal meg a többiekkel. Fleming barátságtalan volt és visszavonult; Judynak pedig fájt a feje.

Négy óra körül kisütött a nap, hát Judy fölvette a viharkabátját, és sétára indult. A talpa alatt gõzölgõit a föld, odalent pedig, a frissítõ szélben a zöld hullámok a sziklához csapódtak, és a napfényben csillogó habfodrokat vetettek.

A jacht nem volt ott, és a kocsi sem állt az utak torkolatánál, de az esõ után keletkezett, friss keréknyomokat látott a földön. Judy éppen ezen töprengett, amikor valami távoli zajra lett figyelmes. Ezúttal csónakmotor berregett föl a sziget távolabbi felén, vagy kétmérföldnyi távolságban. A tûzõ napfényben erõltetve a szemét, Judy nagy nehezen kivette a sziget mögül elõbukkanó távoli csónak aprócska körvonalát, amint az a thornessi öböl felé siklott. Bridger csónakja volt az, és Judy csak egy alakot látott benne – feltehetõleg Bridgert.

De ennél többet nem látott. Fütyülést és csattanást hallott, és egy sziklaszilánk pattant le a feje mellett álló szikláról. Nem vizsgálta meg a golyó helyét a sziklán, csak rohant. Egy újabb golyó süvített el mellette, miközben hanyatt-homlok rohant lefelé az ösvényen, azután már túl volt az elsõ kanyaron, látószögön kívül, Futott, ameddig csak bírta, azután gyalogolt egy kicsit, majd ismét futott. Még jóval a táborba érkezése elõtt a nap elbújt a felhõk mögé. Föltámadt a szél, hideg lett. Judy vacogott, és remegett a lába.

A fõkapun beérve már biztonságban érezte magát, de nagyon magányos volt. Quadring irodáját zárva találta. Senki másnak nem beszélhetett a dologról, és semmi kedve nem volt találkozni Bridgerrel az étkezdében. Mire a lakókörlet faházai közé ért, már alkonyodott, és hirtelen azon kapta magát, hogy Fleming ajtaja elõtt áll. Egy pillanattal tovább sem bírta már odakint. Kopogott, de már ment is be.

Fleming az ágyán feküdt, és egy Webern – lemezt hallgatott, az önmaga barkácsolta hi-fi lemezjátszón. Fölpillantott, és meglátta az ajtóban Judyt, lihegve, kipirultán, szélzilálta hajjal.

– Nagyon mutatós látvány. De mire jó? – Már elfogyasztott egy fél üveg whiskyt.

Judy becsukta maga mögött az ajtót.

– John!

– Nos?

– Rám lõttek.

– Tyûha! – Fleming letette a poharát a padlóra, és fölült.

– Rám lõttek. Az imént, a fenyéren.

– Talán magára fütyültek.

– A szikla tetején álltam, amikor hirtelen egy golyó süvített el mellettem, és becsapódott a sziklába. Hátraugrottam, és akkor egy másik…

– Bizonyára a célba lövést gyakorolta valaki. Kutya rosszul lõnek ezek. – Fleming kikapcsolta a lemezjátszót. A whisky ellenére teljesen magabiztos és józan volt.

– Nem volt ott senki – mondta Judy. – Sehol senki.

– Akkor pedig golyók sem voltak. Tessék, igyon egy kicsit, és nyugodjon meg. – Fleming poharat keresett a lánynak.

– De voltak golyók – bizonygatta Judy, és leült az ágyra. – Biztosan távcsöves puskával lõttek.

– Ki van borulva, igaz? – Fleming végre talált egy poharat, félig töltötte és odaadta a lánynak. – Miért akarna bárki is magára lõni?

– Annak sok oka lehet. – Például?

Judy a poharát vizsgálgatta.

– Semmi olyasmi, aminek értelme lenne.

– Mit csinált a sziklán?

– Csak néztem a tengert.

– És mi volt a tengeren.?

– Csak Bridger doktor csónakja. Semmi más.

– És miért érdekelte annyira Dennis csónakja?

– Nem érdekelt annyira.

– Azt akarja mondani, hogy Dennis lõtt magára?

– Nem. Nem õ volt az. – Judy az ágy támláját szorította, hogy ne remegjen a keze annyira. – Itt maradhatok egy kicsit? Amíg megnyugszom?

– Ahogy kedve tartja. És igya meg azt az italt.

Judy lenyelt egy kortynyit a hígítatlan whiskybõl, az ital égette a száját és a torkát. A kinti csöndben egyszerre hosszú, mély süvöltés hangzott föl, és a kunyhó csatornája megremegett.

– Mi volt ez?

– A szél – mondta Fleming, és nézte a lányt.

Judy érezte, ahogyan az ital lefelé halad a nyelõcsövén, és perzseli a gyomrát.

– Nem szeretem ezt a helyet – mondta.

– Én sem – mondta a férfi.

Ittak. A csöndet csak a tábor épületei között süvítõ szél törte meg. Kint már majdnem teljesen besötétedett, rongyos szélû, fekete felhõket sodort a tenger felõl a szél. Judy letette a poharát, és Fleming szemébe nézett.

– Miért jár Bridger doktor a szigetre? – Valahogy sohasem tudta Bridgert a keresztnevén nevezni.

– A madarakat figyeli. Nagyon jól tudja, hogy a madarakat figyeli.

– Minden este?

– Nézze, ha estére nagyon lerobbanok, én például vitorlázni megyek. – Ez igaz volt. A tizennégy láb hosszú vitorlás kezelése volt Fleming egyetlen ténykedése a táboron kívül. Bár nem túl gyakran hódolt ennek a szenvedélynek; és egyedül járt vitorlázni, nem pedig a tábor vitorlás klubjával. – Kivéve, ha tényleg nagyon lerobbanok, mint most.

Elkapta az üveg nyakát, és sötét tekintettel bámult maga elé. Bridgerre gondolt.

– Dennis meg a tengeri madarak után szimatol.

– Mindig a szigeten?

– Ha egyszer ott vannak – mondta Fleming türelmetlenül.

– Van ott mindenféle: szulák, lummák, sirályhojszák… Igyon még egy kicsit.

Judy hagyta, hogy a férfi töltsön neki, bár már kissé szédült a feje.

– Ne haragudjon, hogy így berontottam.

– Engem nem zavar – mondta Fleming, és szeretetreméltóan, csöppet sem durván összeborzolta a lány amúgy is zilált haját. – Igazán nincs kifogásom a társaság ellen ezen a szeméttelepen. Különösen akkor nem, ha a társaságot egy édes, édes lány jelenti.

– Egyáltalán nem vagyok édes.

– Igazán?

– Nem szeretem azt, ami vagyok. – Judy elfordította a fejét Flemingtõl, és a poharába nézett. – És nem szeretem azt sem, amit csinálok.

– Akkor már ketten vagyunk így. – Fleming a lány feje fölött kinézett az ablakon. – Én sem szeretem azt, amit csinálok.

– Pedig azt hittem, hogy teljesen a hatalmába kerítette ez az ügy.

– Így is volt, de most, hogy vége van, már nem is tudom. Megpróbáltam belelovalni magamat a dologba, de nem megy.

– És zavartan nézett a lányra, egészen másképpen, mint pár nappal korábban a kompjúterteremben. – Talán maga az, amire szükségem van.

– John…

– Tessék?

– Ne bízzon bennem túlságosan.

Fleming elmosolyodott.

– Csak nincsenek sötét szándékai?

– Nincsenek, legalábbis magával kapcsolatban nincsenek.

– Ezt örömmel hallom – mondta Fleming, és fölemelte a lány állat. – Becsületes arcod van.

És könnyedén, nem túl komolyan megcsókolta a lány homlokát.

– Ne – fordította el a fejét Judy. Fleming leengedte a kezét, és elfordult a lánytól, mintha hirtelen valami másra terelõdött volna a figyelme. A szél megint süvített.

– És mit akar tenni azzal a lövéssel kapcsolatban? – kérdezte, kis szünet után.

Judy a testében szétáradó meleg ellenére is megborzongott, és Fleming nyugtatóan tette a vállára a kezét.

– Néha éjszaka, ahogy itt fekszem – mondta a férfi –, arra a fickóra gondolok, odaát.

– Milyen fickóra?

Fleming a kompjúter felé biccentett, az új kompjúter felé, amit õ csinált.

– Nincs teste, legalábbis nincs olyan szerves teste, ami lélegezni és érezni tud, mint a miénk. De az agya sokkal különb.

– A kompjúter nem ember – mondta Judy, és maga mellé húzta Fleminget az ágy szélére; egymás mellett ültek. Most sokkal idõsebbnek érezte magát a férfinál.

– Hiszen nem is tudjuk, hogy micsoda – mondta Fleming. – Bárki is küldte az üzenetet, nem viccbõl küldött egy ilyen tervet. Azt akarják, hogy valamit kihozzunk a legbensõbb bensõnkbõl.

– Gondolja, hogy tudnak a létezésünkrõl?

– Tudják, hogy kell lenniük más intelligenciáknak is a mindenségben. És azok véletlenül mi vagyunk.

Judy megfogta a férfi kezét.

– Nem kell továbbmenned vele, mint ameddig akarod.

– Remélem.

– Csupán annyit tettél, hogy megépítettél egy kompjútert.

– Aminek a szellemi kapacitása jóval meghaladja a miénket.

– Ez igaz?

– Az ember igen gyönge gondolkodó-gép.

– Kivéve téged.

– Egyikünk sem kivétel. A biológiai rendszeren alapuló kompjúter nem hatékony.

– De nekem ez a biológiai rendszer tökéletesen megfelel – mondta Judy. A szeme és a beszéde kezdett zavarossá válni. Fleming, mint egy medve, esetlenül megölelte.

– Nem is tudtam, hogy ilyen érzéki vagy.

A férfi fölállt, ásított, nyújtózkodott, és fölgyújtotta a lámpát. Judyban hirtelen fölengedett a feszültség és hátradõlt az ágyon.

– Pihenned kellene – mondta akadozó nyelvvel.

– Lehet.

– Hónapokon át, megszakítás nélkül dolgoztál rajta. Azon a vacakon – mutatott Judy az ablak felé.

– El kellett készülnie õminisztersége tiszteletére.

– Ha ellenõrizhetetlenné válik, még mindig meg tudod állítani.

– Gondolod? Már több mint egy hónapja üzemképes. Ezt tudtad?

– Nem.

– Az utasítási kódot tápláltuk be, hogy már az összes adat benne legyen, mire az urak megérkeznek.

– És történt valami?

– Eleinte semmi, de volt az utasítási kódnak egy apró része, amit kihagytam. Ez az apróság úgy rendezte el a dolgokat, hogy amikor az áramot bekapcsoljuk, az elektromosság elsõ hulláma automatikusan mûködésbe hozza a programot: méghozzá a saját maga által választott kiindulási ponttól kezdve. Ezt szándékosan hagytam ki a tervbõl, mert nem akartam, hogy az a fickó mindent a saját elképzelései szerint csináljon, és mondhatom, dühös is volt.

Judy hitetlenül nézett Flemingre.

– Ez ostobaság.

– Lehet, hogy ostobaság, de a gép zavart jelzett. És minden elõzetes bejelentés nélkül, még mielõtt elkezdtük volna az adatok betáplálását, a gép elkezdte kijelezni a kód hiányzó részét. Újra és újra és újra, hogy tegyem be ezt a hiányzó részt. Nagyon dühös volt. – Fleming komolyan nézett a csodálkozó lányra. – Kikapcsoltam egy rövid idõre, azután elkezdtük az adatok betáplálását. Ezután már nyugodtan viselkedett. De úgy tervezték, hogy jelezze a zavarokat. És csak az isten tudja, hogy még mi mindenre képes! Judy csak feküdt, és homályos szemmel nézte Fleminget.

– Holnap tápláljuk be az utolsó adatokat – folytatta Fleming. – És akkor az ég tudja, hogy mi fog történni. Kaptunk egy üzenetet kétszáz fényévnyi távolból, gondolod, hogy csupán egy kezes kis számológépet küldtek nekünk? Hát, én nem tudom. És bizonyára azok az emberek sem tudják, akik megölték Harriest, rád lõttek, és akik valószínûleg szemmel tartják Dennist meg engem is.

Judy közbe akart szólni, de meggondolta magát.

– Emlékszel? – kérdezte Fleming. – Emlékszel, amikor az áttörésrõl beszéltem?

– Pontosan emlékszem – mosolygott Judy.

– Az olyan fajta áttörésrõl, ami ezer évben egyszer fordul elõ. Fogadni mernék bármiben…

Az ablakhoz fordult, kinézett, és mélyen a gondolataiba merült.

– Bármikor kikapcsolhatod.

– Talán. Talán még kikapcsolhatjuk.

Odakint koromsötét volt, szemerkélt az esõ, és még mindig süvöltõit a szél.

– Sötét van – mondta Fleming. Behúzta a függönyt, visszafordult a lányhoz, és a tekintete most éppen olyan ûzött volt, mint amilyennek Judy már nemegyszer látta.

– Akkor már ketten félünk – mondta Judy.

– Visszakísérlek a szállásodra, ha akarod. – Fleming mosolyogva nézett a lányra. – De ha akarod, itt is töltheted az éjszakát.

V. ATOMOK

Judy csak akkor ment vissza a szállására, amikor már világosodni kezdett. Délre megérkezett Londonból az elsõ társaság, és a tiszti étkezdében fogadták õket. Judy frissen, élénken és boldogan járt-kelt a grafitszürke öltönyös emberek között, és osztogatta az információs papírokat. Fleming Christine-nel és Bridgerrel a kompjúter épületében volt, az utolsó adatokat táplálták be. Reinhart és Osborne Geersszel tárgyalt.

Vandenberg, Watling, Tate-Allen asszony meg a hûséges és szótlan Newby a kétórás vonattal érkeztek, és a két legjobb kocsi várta õket. A miniszternek háromkor kellett érkeznie helikopteren – ehhez a tipikusan különcködõ és szeszélyes gesztushoz a társaság többi tagja udvariasan nem fûzött kommentárt.

Háromra elállt az esõ, és fölsorakozott a díszõrség a tábor közepén levõ díszszemletérség mellett. Reinhart és Quadring õrnagy az õrséggel együtt várakozott. Quadring a legjobb egyenruháját viselte, még a kitüntetések szalagjait is frissen mosták, Reinhart pedig egy sáros, nylon esõköpenyt szorongatott.

A többi házigazdák és vendégek az új kompjúterépület elõcsarnokában gyülekeztek, és reménykedve lesték az eget. Osborne elnyújtott hangon, diplomatikusan társalgóit:

– Ugye nem számított rá, hogy a Brit-szigetek ilyen messzire nyúlnak északon, mi, tábornok? – Ez Vandenbergnek szólt, aki nyugtalannak és sértõdésre késznek látszott. – Mi, Geers?

Geers az új öltönyében rendíthetetlenül állt a többiek elõtt. Tetõtõl talpig igazgató volt.

– Mit költöttek ki, hattyút vagy rút kiskacsát? – kérdezte tõle Tate-Allen asszony.

– Honnan tudnám. Nekünk csak gyakorlati munkára van idõnk.

– És ez nem gyakorlati munka? – érdeklõdött Osborne.

– A háború alatt többször elrepültem Thorness fölött – mondta Watling.

– Valóban? – mondta Vandenberg, minden érdeklõdés nélkül.

– Észak-atlanti õrjáratok. Amikor a part menti õrségnél szolgáltam.

De senki sem figyelt rá: megérkezett a helikopter. Szédült madárként körözött a díszszemletérség fölött, azután leereszkedett hidraulikus lábaira. Légcsavarjai még egy percig hasították a levegõt, azután megálltak. Az ajtó kinyílt, a méltóságos James Ratcliff lemászott, az õrség tisztelgett, Quadring szalutált, Reinhart pedig odatipegett apró lábain, kezet fogott a miniszterrel és az elõcsarnokban összegyûlt társasághoz vezette õt. Ratcliff nagyon jó színben volt, s mint akit skatulyából húztak elõ. A miniszter megszorította Geers kezét, a többiekre pedig önelégült mosolyt villantott.

– Üdvözlöm, doktor! Kedves önöktõl, hogy befogadták ezt a mi kis masinánkat.

Geers teljesen megváltozott.

– Megtiszteltetés számunkra, uram, hogy ilyen munkát kaphattunk – mondta a legszebb mosolyával. – Végre egy kis tiszta kutatói munka jutott nekünk, szegény mechanikusoknak is.

Osborne és Reinhart egymásra néztek.

– Bemegyünk? – kérdezte Osborne.

– Igen, hát hogyne. – A miniszter mosolygott mindenkire. – Hello, Vandenberg, kedves, hogy eljött.

Geers elõrelépett, és megfogta a kilincset.

– Szabad? – nézett kihívóan Reinhartra.

– Csak tessék – mondta Reinhart.

– Erre parancsoljon, miniszter úr – terelte be valamennyiüket Geers.

A kompjúterteremben most már az összes lámpa égett, és Geers némi büszkeséggel mutatta be a berendezést. Reinhart és Osborne hagyták, hadd csinálja, Fleming pedig savanyú arccal figyelte az ellenõrzõ pult mellõl. Geers bemutatta Bridgert és Christine-t, azután – mintegy mellékesen – Fleminget is.

– Miniszter úr már ismeri Fleming doktort, aki a gépet tervezte.

– A tervezõk az Androméda csillagképben vannak – mondta Fleming. Ratcliff pedig úgy kacagott, mintha valami jó viccet hallott volna.

– Szép nagy munkát végeztek. Most már látom, mire kellett az a sok pénz.

A társaság továbbvonult. Tate-Allen asszonyra nagy hatással voltak a neonlámpák; a grafitszürke ruhás urak zavart érdeklõdéssel vizsgálgatták a kékre festett mûszerfülkéket, Fleming pedig kénytelen volt csatlakozni Osborne-hoz.

– Szép kis cirkusz.

– Pedig ez valódi elismerés – mondta Osborne. – Mindent rábíztak magára: a tudást, a pénzt, a hatalmat.

– Annál nagyobb bolondok.

De Osborne ezzel nem értett egyet. A memóriaegység megtekintése után a társaság az ellenõrzõ pult elõtt gyûlt össze.

– Nos? – mondta Ratcliff.

Fleming fölvett egy számokkal teleírt papírlapot az asztalról.

– Ezek itt – mondta olyan halkan, hogy szinte senki sem hallotta – az üzenetben talált adatok utolsó számcsoportjai.

Reinhart megismételte hangosabban, elvette a papírt, és elmagyarázta a dolgot.

– Most be fogjuk táplálni ezeket az adatokat, és mûködésbe hozzuk a gépet.

Átadta a lapot Christine-nek, aki leült a telexhez, és kopogtatni kezdte a billentyûket. Nagyon ügyes és nagyon csinos volt: az emberek bámulták. Amikor Christine elkészült, Fleming és Bridger meghúzták a különbözõ karokat, lenyomták a különbözõ gombokat, és vártak. A miniszter is várt. A kompjúter halkan zümmögött, egyébként csönd volt. Valaki köhintett.

– Minden rendben, Dennis? – kérdezte Fleming. És ekkor villogni kezdtek a kijelzõ lámpák.

Eleinte az egész nagyon hatásos volt. Megmagyarázták a dolgot: a lámpák az adatok elõrehaladását jelzik a gépben; mihelyt a gép elkészül a számításaival, eredményeit ki fogja írni a széles papírtekercsekre…

De nem történt semmi; egy órával késõbb még mindig csak vártak. Ötkor a miniszter mosolytalanul mászott vissza a helikopterébe, fölszállt az egekbe, és elröpült dél felé. Hatkor a többi látogató is a pályaudvarra hajtott, hogy elérje az esti aberdeeni vonatot; velük ment az elszontyolodott, összeszorított szájú Reinhart is. Nyolckor Bridger és Christine letették a szolgálatot.

Fleming ott maradt az üres ellenõrzõteremben, hallgatta a gép zümmögését, és bámulta a vég nélkül villódzó lámpákat. Mihelyt tehette, Judy is csatlakozott hozzá és együtt üldögéltek az ellenõrzõ pultnál. Fleming nem szólt semmit, még csak nem is káromkodott vagy panaszkodott, és Judy sem talált megfelelõ szavakat.

A falióra mutatói elérték a tízest, és ekkor a lámpák abbahagyták a villódzást. Fleming fölsóhajtott és menni készült. Judy megérintette a karját, mintha vigasztalni próbálná. Fleming megfordult, hogy megcsókolja a lányt, és ekkor a kijelzõ berendezés kattogni kezdett.

Reinhart Aberdeenben éjszakázott, hogy részt vehessen a skót egyetemek másnapi szemináriumán. A szeminárium tulajdonképpen csak kifogás volt; nem kívánta az utazás további részét a leereszkedõen vállveregetõ londoni társasággal tölteni. Egyetlen vigasza az volt, hogy találkozott régi barátjával, Madeleine Dawnayjal, az edinburghi egyetem kémiaprofesszorával. Az asszony talán az ország legjobb biokémikusa volt, rendkívül okos és megnyugtató személyiség, és a maga módján – már amennyi egy kémcsõnyi kiszáradt bõrtõl, ahogy a tanítványai mondogatták, tellett – bájos is. Hosszasan elbeszélgettek, azután Reinhart fölment a szállodai szobájába, és tovább aggódott.

Reggel távirat várta Thornessbõl:

TELJES ÜZEM. ÁSZOK A KIRÁLYOKON. JÖJJÖN GYORSAN. FLEMING.

Lemondta helyfoglalását a repülõre, vonatjegyet váltott, és visszautazott északnyugatra. Magával vitte Madeleine Dawnayt is.

– Mit jelent ez? – kérdezte az asszony.

– Õszintén remélem, hogy azt jelenti, hogy történt valami. Az az átkozott masina több millióba került, és tegnap este már azt hittem, hogy rajtunk fog nevetni az egész Whitehall.

Reinhart maga sem tudta, miért viszi magával az asszonyt. Talán valamiféle erkölcsi támogatást várt tõle.

Mikor a thornessi állomásról fölhívta a tábort, hogy kocsit meg Dawnay számára belépõt kérjen, Quadring irodáját kapcsolták.

– Ezek az átkozott tudósok – mondta Quadring a tisztiszolgájának – úgy sétafikálnak ki és be, mintha ez valami vásártér lenne.

Fogta a belépõt, amit a tisztiszolga állított ki, és átment Geers irodájába. Rendesen meglehetõsen kellemes ember volt, de Judy nem sokkal korábban jelentette neki a lövöldözést, és most rossz hangulatban volt.

– Aláírná ezt, uram? – tette az íróasztalra a belépõt.

– Ki ez?

– Valaki, akit Reinhart professzor be akar hozni.

– Ellenõrizte a fickót?

– A fickó ezúttal egy hölgy.

– Hogy hívják? – Geers szemüveggel próbálta kibetûzni a nevet.

– Dawnay professzor.

– Dawnay! Madeleine Dawnay? – Geers szemében érdeklõdés csillant meg. – Miatta nem kell aggódnia. Együtt dolgoztunk Manchesterben, csak õ azután továbbment.

Az emlékein mosolyogva írta alá a belépõt. Quadring kelletlenül vonta meg a vállát.

– Nem könnyû szemmel tartani ezeket a tudományügyhöz tartozó alakokat.

– Amíg a saját épületükben maradnak, addig semmi vész – nyújtotta Geers a belépõt Quadringnak.

– De nem maradnak.

– Ki nem marad?

– Például Bridger. Gyakran kijár a csónakjával a szigetre.

– Csak a madarakat figyeli.

– Szerintünk egészen mást csinál. Úgy sejtem, papírokat visz ki innen.

– Papírokat? – Geers szemüvege élesen villant. – Van erre valami bizonyítéka?

– Nincs.

– Akkor hát?

– Nem lehetne esetleg megmotozni a mólón?

– És ha semmi sincs nála?

– Azon csodálkoznék.

– És meglehetõsen kényelmetlen helyzetbe kerülnénk, nemde? – Geers levette a szemüvegét, és barátságtalanul nézett az õrnagyra. – Ha pedig valóban csinálni akar valamit, csak még óvatosabbá tennénk.

– Biztos, hogy csinálni akar valamit.

– Akkor szerezzen bizonyítékot, amin elindulhatunk.

– De nem tudom, hogyan szerezzek.

– Maga felelõs a bázis biztonságáért.

– Igen, uram.

Geers egy pillanatig komolyan foglalkozott a dologgal.

– És mi van Miss Adamsonnal? Quadring elmondta a történteket.

– Azóta semmi?

– Semmi kézzelfogható, uram.

– Hm – Geers bekattintotta szemüvege szárait, és ezzel le is zárta az ügyet. – Ha a kompjúterépület felé járna, átadhatná Dawnay professzornak a belépõjét.

– Nem volt szándékomban odamenni.

– Akkor küldje el valakivel. És adják át neki az üdvözletemet. Ha még idejében végeznek, be is nézhetnének hozzám egy italra.

– Rendben van, uram. – Quadring óvatosan hátrált kifelé.

– És jöhet Fleming is, ha, mint gondolom, velük van.

– Igen, uram.

Quadring végre eljutott az ajtóig. Geers sóvárogva bámulta a mennyezetet, és Madeleine Dawnayra gondolt.

– Bárcsak több alapkutatást végezhetnénk mi is. Az ember belefárad a fejlesztési munkákba.

Quadring kimenekült a szobából.

Végül Judy vitte el a belépõt. Dawnay professzornõ a kompjúter ellenõrzõ termében volt, Reinhart és Bridger mutogatták neki a készüléket, míg Christine Fleminget próbálta elérni a, tábori telefonon. Judy átadta a belépõt, és bemutatkozott.

– Sajtófõnök? Örülök, hogy végre a lányoknak is megengedik, hogy csináljanak valamit – mondta Dawnay mély, férfias hangján. Keményen, de barátságosan nézett mindenkire. Reinhart nyugtalanul izgett-mozgott; szokatlanul idegesnek látszott. – Mit akart John?

– Nem tudom – mondta Judy. – Legalábbis nem egészen értem.

– Táviratozott nekem.

Egy perc múlva befutott Fleming is.

– Na végre, hogy megjöttél – csapott le rá Reinhart. – Mi történt?

– Magunk között vagyunk? – nézett Fleming hûvösen Dawnayra.

Reinhart ingerülten mutatta be õket egymásnak, és egyik apró lábáról a másikra állva faggatta Fleminget a kompjúterrõl.

– Madeleine mindent tud.

– Jó neki. Bár én tudnék mindent – vett elõ Fleming a zsebébõl egy összehajtogatott papírt, és átadta Reinhartnak.

– Mi ez? – nyitotta ki a papírt Reinhart. Fleming somolyogva nézett rá, mint a kisfiú, aki megtréfál egy felnõttet. A papíron több gépelt számsor volt.

– Mikor írta ezt? – kérdezte Reinhart.

– Tegnap éjjel, amikor mind elmentek. Csak Judy meg én voltunk ott.

– Nekem nem is szóltál – mondta szemrehányóan Bridger.

– Nem voltál itt.

– Te értesz ebbõl valamit? – ráncolta a homlokát Reinhart.

– Nem ismered meg?

– Nem mondhatnám.

– Nem az energiaszintek relatív periódusai a hidrogénatomban?

– Az lenne? – nyújtotta át a papírt Madeleine-nek Reinhart.

– Azt akarod mondani – szólt közbe Bridger –, hogy ezzel rukkolt ki a masina?

– Igen. Lehetséges. – A professzorasszony lassan olvasta a sorokat. – Úgy néznek ki, mint a relatív frekvenciák. Micsoda rendkívüli dolog.

– Az egész ügy meglehetõsen rendkívüli – mondta Fleming.

Madeleine még egyszer átolvasta a számsorokat, és bólintott.

– De nem értem, hogy ez mire jó. – Judy azon töprengett, hogy vajon a szokásosnál is nehezebb felfogású lenne-e.

– Úgy fest a dolog, mintha valaki ott fönt – mutatott Madeleine Dawnay az égre – csak azért vette volna magának ezt a rengeteg fáradságot, hogy közölje velünk azt, amit már úgyis tudunk a hidrogénrõl.

– Ha valóban ez minden… – nézett Judy Flemingre. Madeleine Dawnay Reinharthoz fordult.

– Szép kis csalódás.

– Én csöppet sem vagyok csalódott – mondta Fleming nyugodtan. – Ez csak a kiindulási pont. Most már az a kérdés, hogy akarunk-e továbbmenni.

– És hogy tud továbbmenni? – kérdezte Dawnay asszony.

– Nos, a hidrogén a világegyetem egyik igen gyakori eleme. Igen? Ez tehát egy nagyon egyszerû, általános információ. Ha nem ismerjük föl, a gép semmi értelmét nem fogja látni a folytatásnak. Ha fölismerjük, akkor a gép is továbbléphet, a következõ kérdéshez.

– Milyen következõ kérdéshez?

– Még nem tudjuk. De fogadni merek, hogy ez a kérdés egy nagyon hosszú kérdés-felelet játék elsõ pontja. – Fleming elvette a papírt Dawnay tói, és odaadta Christine-nek. – Táplálja be ugyanezt.

– Csináljam? – nézett Reinhartra Christine.

– Csinálja.

Reinhart nem szólt, de megváltozott; már nem volt levert, a tekintete pedig élénk és figyelmes volt. A többiek némán és elgondolkodva álltak, míg Christine leült a telexhez, Bridger pedig az ellenõrzõ pultot állította be.

– Most – mondta. Bridger még Flemingnél is csöndesebb volt, és Judy nem tudta megállapítani róla, hogy féltékeny-e vagy neheztel, vagy egyszerûen csak a fejét töri, ahogyan a többiek.

Christine gyorsan írt, a kompjúter pedig halkan zümmögött a fémborítása mögött. Valóban teljesen körülölelte õket – szilárdan, érzéketlenül és várakozóan. Dawnay asszony kisebb aggodalommal, de nagyobb érdeklõdéssel nézte a kék kabinok sorát meg a ritmikusan villódzó lámpákat, mint Judy.

– Kérdések és feleletek, valóban hisz ebben?

– Ha valaki fönt ül a csillagok között, nem tudja közvetlen módon megkérdezni, hogy mit tudunk. De ez a fickó megtette. – Fleming a kompjúter ellenõrzõ mûszereire mutatott. – Ha egyszer úgy tervezték és programozták, hogy elvégezze ezt a munkát nekik.

Dawnay asszony ismét Reinharthoz fordult.

– Ha Fleming doktor jó úton halad, akkor valóban óriási dolog ez.

– Flemingnek érzéke van hozzá – mondta Reinhart, és Christine-t figyelte.

A lány befejezte a gépelést, de nem történt semmi. Bridger az ellenõrzõ pult gombjaival vacakolt, a többiek meg vártak. Fleming zavartnak látszott.

– Mi az, Dennis?

– Nem tudom.

– Lehet, hogy tévedett – mondta Judy Flemingnek.

– Eddig még nem.

Miközben Fleming beszélt, a kijelzõ lámpái villogni kezdtek, és egy pillanattal késõbb a kiíró is kattogni kezdett. Mindannyian köré gyûltek, és lesték a föltekeredõ, számokkal teleírt széles, fehér papírcsíkot.

Geers irodájának egyik hosszú szekrénye bárszekrény volt. Az igazgató négy poharat vett ki, azután egy üveg gint szedett elõ az egyik alsó polcról.

– Amit Reinhart meg az emberei csinálnak, az rettenetesen izgalmas. – Madeleine Dawnay tiszteletére a második legjobb ruháját, de a legeslegjobb modorát vette elõ. – Tegnap volt egy kis visszaesés, de, amint látom, most már minden rendben.

Dawnay asszony, aki az egyik karosszékbe süppedve ült, fölpillantott, és elkapta Reinhart tekintetét. Geers gyomorkeserût töltött az egyik pohárba, és közben egyre beszélt:

– Ebben a vadonban nekünk igazán csak egy vaskereskedésünk van itt. Mi csináljuk persze az ország rakétáinak a nagyobb részét, és azokhoz sok bonyolult cucc is kell, de igazán nem bánnám, ha fölvehetnem a régi ruháimat, és visszatérhetnék a laboratóriumi munkához. Elég rózsaszín ez az ital?

A teli poharat az íróasztalára tette, körülbelül Madeleine fülének magasságába. A pohár alatt kis papír alátét volt, nehogy nyomot hagyjon a politúron.

– Pompás, köszönöm. – Dawnay asszony alig érte el ültébõl a poharat. Geers újabb üveget vett ki a bárszekrénybõl.

– És magának, Reinhart, ugye sherryt? – töltött. – Az ember úgy beszûkül az ügyvezetõi íróasztal mögött. Egészségükre… Örülök, hogy újra látom, Madeleine. Mivel foglalkozik mostanában?

– DNS, kromoszómák, az élet eredete – Dawnay asszony nyersen beszélt. Visszatette a poharát az asztalra, cigarettára gyújtott, és férfi módra, az orrán fújta ki a füstöt. – Úgy érzem, egy kissé zsákutcába kerültem. Éppen el akartam vonulni kissé, hogy gondolkozzam, amikor találkoztam Ernesttel.

– Maradjon és gondolkozzon itt – Geers barátságosan elmosolyodott, de aztán lefagyott arcáról a mosoly. – Flemingnek most hova kellett mennie?

– Itt lesz egy percen belül – mondta Reinhart.

– Okos fiú, bár még újonc – világosította föl Reinhartot Geers. – Tulajdonképpen az egész csoport újoncokból áll, nemde?

De azért vannak már eredményeink – mondta nyugodtan Reinhart. – A gép megkezdte a kiírást. Geers fölhúzta a szemöldökét. – Valóban? És mit ír? Elmondták neki.

– Nagyon különös. Igazán nagyon különös. És mi történt, amikor ismét betáplálták neki ugyanazt?

– Hatalmas számhalmaz jött ki.

– És mi az?

Elképzelésem sincs. Már átnéztük, de eddig még… – Reinhart vállat vont. Fleming szinte kopogás nélkül lépett be.

– Erre a bulira hívtak meg?

– Jöjjön, csak jöjjön – mondta Geers, mintha egy ígéretes, de félszeg diákkal beszélne. – Szomjas?

– Mikor nem vagyok az?

Fleming magával hozta a kompjúter által kiírt adatokat. A papírokat ledobta az íróasztalra, hogy elvehesse az italát.

– Jó hír? – kérdezte Reinhart.

– Egy morzsányi sem. Valami nem stimmel vele vagy velünk,

– Ez a legfrissebb? – hajtogatta szét és vizsgálta meg a papírokat Geers – Ugye ezzel rengeteg elemzõ munka van? Ha segíthetünk bármiben…

– Pedig valami egyszerû dolognak kell lennie. – Fleming levert és izgatott volt, mintha olyasvalamit próbálna megpillantani, ami éppen csak hogy túl van a látótávolság határán. – Biztos vagyok benne, hogy valami egészen egyszerû dolog. Valami, amit föl kéne ismernünk.

– Van itt egy rész – Reinhart elvette és átlapozta a papírokat. – Homályosan ismerõsnek tetszik. Nézze meg még egyszer, Madeleine.

Madeleine megnézte.

– Mit vár? – kérdezte Geers Flemingtõl, és újra töltött neki.

– Nem tudom. Még nem tudom, hogy mire megy ki a játék.

– Nem érdekelné esetleg a szénatom? – nézett föl székébõl halvány mosollyal Madeleine.

– A szénatom!

– Nem úgy fejezi ki, ahogy mi tennénk; de mégis, ez lehet a szén szerkezetének a leírása. – Kifújta a füstöt az orrán. – Erre gondolt, Ernest? Reinhart és Geers ismét a papírok fölé hajoltak.

– Ja, egy kicsit berozsdásodtam – mondta Geers.

– De azért ez lehet a szénatom, ugye?

– Igen, lehet. Kíváncsi vagyok, lesz-e még más is.

– Nem lesz semmi más – mondta Fleming. Nagyon nyugodtnak és magabiztosnak látszott. – Nézzük az elejétõl. Gondoljunk csak a hidrogénkérdésre. Azt kérdezi tõlünk, hogy az élet milyen formájába tartozunk. Az összes többi számhalmaz az élõszervezet felépítésének más lehetõségeit jelenti. De ezekrõl mi semmit sem tudunk, mert Földünkön az élet a szénatomon alapul.

– Ez csupán elmélet – mondta Reinhart. – És most mit tegyünk? Tápláljuk be a szénre vonatkozó számsorokat?

– Ha a tudomására akarjuk hozni, hogy milyen anyagból vagyunk teremtve. Nem fogja elfelejteni.

– Nem tévesen föltételez egy esetleges intelligenciát? – kérdezte Geers, akinek nemigen volt ideje fantaziálásra.

– Nézze – fordult hozzá Fleming –, az üzenet, amit fogtunk, két dolgot tett. Létrehozott egy tervet. Azután közölt egy csomó alapvetõ információt, hogy azokat tápláljuk be az elkészült kompjúterbe. Akkor még nem tudtuk, hogy mi volt ez az információ, de most már kezdjük tudni. Azzal, ami az eredeti programban volt, és azzal, amit megtud tõlünk, szinte mindent megtudhat rólunk, amit csak akar. És ennek alapján cselekedhet is. Ha ez nem intelligencia, akkor nem tudom, hogy mi.

– Valóban nagyon hasznos gép – mondta Dawnay asszony. Fleming odafordult hozzá.

– Csak azért, mert nincs protoplazmája, egyetlen vegyész sem tudja elképzelni, hogy gondolkodik!

Dawnay asszony húzta az orrát.

– Mitõl félsz, John? – kérdezte Reinhart.

– A gép szándékától. Nem tréfából küldték ide. Nem a mi javunkra.

– Ez csak a maga mániája – mondta Madeleine.

– Gondolja?

– Váratlan ajándékot kaptunk: hát használjuk. – Dawnay asszony Reinharthoz intézte a szavait. – Ha Fleming doktor módszerét alkalmazzák, és visszatáplálják a szénmolekulát, bizonyára kapnak majd valami mást. Egyre bonyolultabb rendszereket építhetnek föl, és ezekhez van egy csodálatos számítógépük. Mert ez a gép nem más. Hát használják.

– John? – fordult Fleminghez Reinhart.

– Rám ne számítsanak.

– Nem lenne kedve hozzá, Madeleine? – kérdezte a professzor.

– Miért nem csinálja maga? – kérdezte az asszony.

– Nehéz átváltani a csillagászatról a bioszintézisre. Ha viszont az egyeteme nélkülözni tudná magát…

– Szállást tudunk biztosítani, ha rászánta magát a cselekvésre. – Geers gyors is tudott lenni. – Hiszen azt mondta, hogy zsákutcába jutott.

Dawnay asszony fontolgatta a dolgot.

– Dolgozna velem, Fleming doktor? Fleming a fejét rázta.

– Alaposan meg kell fontolnunk a dolgot, mielõtt egyáltalán munkához látnánk.

– Nem hiszem.

– Elmentem addig, ameddig akartam. Sõt még tovább is, hogy bebizonyítsam a gép használhatóságát. De számomra itt véget ér az út.

Reinhart mondani akart valamit, de Fleming elfordult.

– Rendben van – mondta Reinhart. – Vállalja, Madeleine? Fleming távozása után azután mindent elrendeztek.

A következõ héten Dawnay asszony beköltözött és dolgozni kezdett a kompjúteren. Bridger és Christine segítettek neki, Geers pedig tele volt lelkesedéssel és figyelmességgel. Fleming visszautazott Londonba, Judy nem találkozhatott vele, hiszen szolgálatot teljesített, eskü kötötte, és ott kellett maradnia, ahová helyezték. Bizonyos mértékig meg is könnyebbült, hogy megszabadult ettõl a kétértelmû kapcsolattól. A Fleming szállásán töltött egyetlen éjszaka után Judy megtartotta a két lépés távolságot, már amennyire tudta, mert szinte kétfelé szakította az a kettõsség, hogy egyrészt ösztönösen szerelmes volt, másrészt nem akarta, hogy a férfi másnak tartsa, mint ami. Amíg Fleming távol volt, legalább nem kellett jelentéseket tenni róla. Csak Bridgerrõl, és ez Judyt kevésbé zavarta.

Bridger nem adott semmiféle kulcsot a rejtélyhez. Judy nem járt ki többé a fenyérre, Quadring emberei pedig semmit sem találtak. Bridger egyre savanyúbbá és zárkózottabbá vált. Kielégítõen, de minden lelkesedés nélkül dolgozott, és szabad idejében a thornholmi fészekrakók késõi vonulását leste.

Az õsz télbe fordult. Londonban Fleming újra ellenõrizte az egész üzenetet meg a saját eredeti számításait. Bouldershaw Fellben továbbra is követték a jelzést, de ez már csak rutinmunka volt. A kód mindig ugyanaz volt, és Fleming nem talált az egész anyagban semmi olyant, ami megalapozhatta volna a félelmét. Thornessben Dawnay asszony jobban haladt.

– Egy dologban igaza volt a fiúnak – mondta Reinhartnak. – A kérdés-felelet játékban. Betápláltuk a szénatomot, és rögtön kiírta a proteinmolekulák szerkezetét.

Mikor azt is visszatáplálta, a gép újabb kérdéseket tett föl. Különbözõ protein alapú szerkezetek bõ választékát adta, és nyilvánvalóan több információt kért ezekrõl. Dawnay munkába állította edinburghi fakultását is. Többek között betáplálták a gépbe mindazt, amit a sejtekrõl tudtak. Újévre a gép megadta nekik a hemoglobin molekuláris szerkezetét.

– Miért éppen a hemoglobin? – kérdezte Judy, aki elkísérte Madeleine-t Edinburghbe is, hogy jobban megértse a dolgokat.

– A vérben a hemoglobin viszi az elektromos impulzust az agyba.

– A hemoglobint mint egy lehetséges alternatívát ajánlotta?

– kérdezte Reinhart. Mindhárman Dawnay asszony dolgozószobájában ültek, az egyik régi, szürke egyetemi épületben, mert Dawnay a minisztériumtól várta a döntést.

– Igen – mondta az asszony. – Mint korábban is tette. És mi visszatápláltuk a hemoglobint.

– Szóval most már tudja, hogy mi mozgatja az agyunkat.

– Ennél már sokkal többet tud.

Reinhart törékeny ujjaival az állat simogatta.

– De miért akarja tudni?

– Maga is Fleming hatása alá került? – korholta Dawnay.

– A gép semmit sem akar tudni. Csak logikus válaszokat hoz ki az általunk adott információkból és a már eddig elsajátítottakból. Hiszen számítógép.

– Csak az lenne? – Az eddigi ismeretei alapján Judy is osztotta Reinhart kétségeit.

– Próbáljunk tudományosan gondolkodni a géprõl, jó? – mondta Madeleine. – És nem misztikusan.

– Reinhart professzor, gondolja, hogy…

Reinhart kényelmetlenül érezte magát.

– Fleming azt mondaná, hogy a gép tudni akarja, hogy miféle intelligenciával van dolga, hogy mi milyen kompjúterek vagyunk, mekkora az agyunk, hogy tápláljuk be, miféle lényekben tartjuk az agyat.

– Szerintem az ifjú Flemingnek lelki zavarai vannak – mondta Dawnay. A papírokkal zsúfolt polcokra mutatott. – Már annyi anyagunk van, hogy alig látszunk ki belõle, de kezdem sejteni, hogy mire megy ki az egész. Ezért is van szükségem most magukra. Azt hiszem, a gép egy élõ sejt alaptervét adta meg nekünk.

– Mit?

– Nem mintha sokra mennénk vele. Itt ez a rengeteg szám. Túl bonyolult az egész, hogy valaha is teljesen megértsük.

– De miért?

– Nézzék csak, mekkora ez a képlet! Fölismerhetünk egyes kirívó részleteket, mint a kromoszómaszerkezet vagy hasonlók, de évekbe telne, míg az egészet elemeznénk.

– Ha valóban ezt kellene tennünk.

– Mire gondol?

Reinhart ismét az állat simogatta. Judy észrevette, hogy az ujjain gödröcskék vannak. Az egész emberben volt valami nagyon megnyugtató és emberi, még akkor is, ha a maga módján magánkívül volt.

– Beszélni akarok Fleminggel és Osborne-nal – mondta.

Reinhart Osborne irodájában hozta össze a társaságot. Ekkor már minden adat a kisujjában volt, és most már cselekedni akart. Fleming öregebbnek látszott és összeesett, mintha elveszítette volna belsõ, rugalmas tartását. Arca duzzadt volt, a szeme pedig véreres. Osborne elegánsan hátradõlve hallgatta Reinhartot.

– Dawnay professzorasszony olyan számsorokat kapott, amik valószínûleg a sejt kromoszómaszerkezetének részletes leírását tartalmazzák.

– Egy élõ sejt szerkezetét?

– Igen. Olyasmi, amirõl eddig nem volt tudomásunk: a nukleinsav molekuláinak szerkezete.

– Tehát gyakorlatilag ezt a sejtet föl is lehet építeni?

– Ha a kompjútert használhatjuk ellenõrzésre, és ha létre tudunk hozni egy olyan vegyi mûszert, ami a gép utasításait követi, lényegében egy DNS-szintetizátort, akkor, azt hiszem, élõ szövetet tudunk alkotni.

– És ez az, amit a biológusok évek óta szeretnének elérni, igaz?

– Igazán azt akarja, hogy a gép létrehozzon egy élõ szervezetet? – kérdezte Fleming.

– Dawnay asszony meg szeretné próbálni – mondta Reinhart. – Fleming viszont nem akarja. Mit tegyünk?

– Miért nem akarja? – kérdezte Osborne Flemingtõl olyan köznapian, mintha valami jelentéktelen dologról lenne szó.

– Mert erre egy bizonyosfajta kényszer vinne rá minket – mondta Fleming fáradtan. – Ezt már azóta hajtogatom, amióta csak megépítettük azt az átkozott masinát, és azóta sem tudok másként gondolkodni. Madeleine Dawnay azt hiszi, hogy ezt a gépet úgy használhatjuk, mint bármelyik egyszerû laboratóriumi fölszerelést: õ nagyon is optimista. Ha kedve van a DNS-szintézissel szórakozni, akkor maradjon az egyetemén, és csinálja. De ne engedjék, hogy a kompjútert használja. De ha már használni kell, akkor elõbb töröljék a memóriáját.

– Reinhart? – kérdezte bágyadtán Osborne. Bármiféle hatással is volt rá Fleming, nem látszott meg rajta.

– Nem tudom – mondta Reinhart. – Egyszerûen nem tudom. Egy idegen intelligenciától származik, de…

– Bármikor kihúzhatjuk a dugót? – idézte Fleming. – Azért építettük, hogy bebizonyítsuk az üzenet igazát. Nem így van? Nos ezt megtettük. Mûködtettük is, hogy megtudjuk a célját. És most már azt is tudjuk.

– Valóban tudjuk?

– Én tudom! A gép egy másik világ szellemi ötödik hadosztálya, egy idegen létezési formáé. Benne vannak az élet magvai, de benne vannak a pusztítás magvai is.

– Ennek az állításának van valami alapja is? – kérdezte Osborne.

– Kézzelfogható alapom nincs.

– Akkor hogy tudunk…

– Jól van, folytassák! – Fleming föltápászkodott és menni készült. – Folytassák, és majd meglátják, hogy mi történik, de akkor aztán ne jöjjenek hozzám sírva!

VI. A RIADÓ

Ennek ellenére tavasszal Fleming csak Thornessba utazott – állítólag Judyt ment meglátogatni, valójában azonban rettenetes kíváncsiság hajtotta. Távol tartotta magát a kompjúter épületétõl, de Judy és Bridger külön-külön beszámoltak neki az eseményekrõl. Az épülethez csatolt új csarnokrészt Dawnay asszony telezsúfolta bonyolult laboratóriumi mûszerekkel, volt köztük vegyi-szintetizátor és elektronmikroszkóp is. Christine mellett számos volt saját egyetemi tanítványa is dolgozott a terven, és megkapta a szükséges pénzt is. Közöttük Reinhart és Osborne jelentõs támogatásra számíthatott.

– És veled mi van? – kérdezte Judyt Fleming.

A sziklatetõn ültek, a táboron belül, a móló fölött.

– Az évszakokkal változom – mosolygott gyöngéden, de óvatosan Judy. Megdöbbentette a férfi pattanásos arca, leromlott állapota és az õt körülvevõ teljes legyõzöttség légköre. Arra vágyott, hogy átölelje, és hogy odaadja magát. Ugyanakkor szerette volna távol tartani magától, mint barátságuk kezdetén, mert Judy számára ez látszott az egyetlen határnak, ameddig becsülettel elmehetett mindaddig, amíg olyan szerepet kellett játszania, amit szégyellt. Még a megbízatását is megpróbálta felmondani, amikor megtudta, hogy Fleming visszajön, de nem engedélyezték. Már túl sokat tudott ahhoz, hogy elengedhették volna, és még ennél is többet ahhoz, hogysem megmondhatta volna Flemingnek az igazat. Bridger a táboron belül maradt, és dolgozott egész télen, és nem tett semmi gyanúsat; de Kaufmann kocsiját többször látták a környéken, és a magas, valószínûtlenül öltözött sofõr rendszeresen leste a pályaudvaron az indulókat és az érkezõket, és legalább egyszer telefonált Bridgernek is. Ezután Bridger még boldogtalanabbnak látszott, és másolatokat készített a kompjúter által kidobott anyagokról, a saját használatára. Ezt Judy nem vette észre, de Quadring fölfedezte. De semmi nem lett belõle. A fehér jacht nem jelent meg többet, de a hóviharos télben, a szél korbácsolta tengeren ez nem is volt várható. A tengeri õrjáratokat helikopterekkel erõsítették meg, és ezek – ha volt is valami köze az ügyhöz – elriasztották a jachtot. De ahogyan az óvatosság növekedett, úgy növekedett az információk értéke is, és Judy fõnökei úgy érezték, hogy a tét egyre nagyobb.

Judynak, akinek semmi más dolga nem volt, mint hogy figyeljen, volt ideje – mint mindig –, és Quadring rábízta Fleming megfigyelését, így hát Judy ott ült a szikla tetején a férfival, és úgy tett, mintha örülne a viszontlátásnak, közben pedig cudarul érezte magát.

– Mikor tartasz végre sajtókonferenciát? – kérdezte Fleming.

– Nem tudom. Idén, jövõre, valamikor.

– Mindezt már hónapokkal ezelõtt közölni kellett volna a lakossággal.

– De ha egyszer titok?

– Azért titok, mert a politikusoknak így tetszik. És azért is fejlõdik rossz irányba. Mihelyt a tudományt kiveszed a tudósok kezébõl és átadod a politikusoknak, az egész dolog elveszett. – Fleming megvonta a vállát. – Ha ez az egész nem elveszett ügy már most.

– És mit akarsz tenni? – kérdezte Judy.

A férfi lenézett a százötven lábnyi mélységben csapkodó hullámokra, azután visszafordult, és hosszú idõ óta elõször rámosolygott Judyra.

– Elviszlek vitorlázni – mondta.

Az a fajta korai, még nem igazi tavasz volt, ami váratlanul szokott jönni, március elején. A nap ragyogott, könnyû délnyugati szellõ fújt, és a tenger gyönyörû volt. Fleming úgy érezte, hogy Judynak semmi más dolga nincs, így aztán naponta vitorláztak az öbölben és a part mentén, föl Greenstone Pointig vagy le a Gairloch torkolatáig. A víz dermesztõén hideg volt, de a homok már meleg volt, és délutánonként kikötötték a vitorlást egy-egy alkalmas öblöcskében, kicaplattak a partra, és lefeküdtek napozni.

Néhány nap elteltével Fleming már egészségesebbnek látszott. Vidámabb lett, és már órákra el tudta felejteni a lelkét nyomó nyugtalanságot. Nyilvánvalóan megérezte, hogy Judy többé nem akar vele szeretkezni, így aztán rövidesen visszalépett a gyöngéd és uralkodó idõsebb fivér szerepébe. Judy fékezte magát, és a dolgok jobbra fordulásában reménykedett.

Azután egy forró, napfényes délután. Thornholm egy apró, a tenger felõli oldalon levõ öblében kötöttek ki. A sziklák csupaszon meredtek az égre mögöttük, és visszasugározták rájuk a nap hevét, ahogyan az öböl homokjában feküdtek, egymás mellett. Csak a kék eget látták maguk fölött. És csak a hullámok lágy és erõteljes neszét, meg a tengeri madarak rikoltozását hallották. Kis idõ múltán Fleming fölült, és levette meleg pulóverét.

– Jobb lenne, ha te is levetnéd – mondta Judynak.

Judy habozott egy pillanatig, azután lehúzta a pulóverét a fején keresztül, és sortban meg melltartóban feküdt, érezve testén a szellõ és a nap játékát. Fleming eleinte nem vett tudomást a lányról.

– Ez jobb, mint a kompjúter – mosolygott lehunyt szemmel Judy. – Ez az a hely, ahová Bridger jár?

– Igen.

– Egyetlen madarat sem látok.

– De én látok egyet – mondta Fleming, odahemperedett a lányhoz, és megcsókolta. Judy mozdulatlan maradt, hát Fleming odébb gurult, de az egyik kezét a lány csípõjén felejtette.

– Miért nem jár Bridger veled vitorlázni? – kérdezte Judy.

– Nem akar a nyakunkra akaszkodni.

Judy összevont szemöldökkel nézett a napba.

– Bridger nem kedvel engem.

– Ez kölcsönös, vagy nem?

Judy nem fejelt. Fleming keze lejjebb csúszott a lány testén.

– John, ne.

– Szüzességi fogadalmat tettél? – Fleming bosszús és nyûgös volt.

– Nem vagyok prûd, csak…

– Csak micsoda?

– Nem ismersz engem.

– Az ördögbe is! Hát nem sok lehetõséget adtál rá!

Judy fölpattant és körülnézett. A mögöttük levõ sziklán meglátott egy hasadékot.

– Menjünk fölfedezõ útra.

– Ha ehhez van kedved.

– Az ott egy barlang?

– Igen.

– Nézzük meg.

– Nem vagyunk úgy öltözve.

– Olyan fontos neked az etikett? – mosolygott a férfira * Judy. Fölvette a pulóverét, Flemingnek meg odadobta az övét. – Nesze!

– A barlangok pokoli mélyen benyúlnak a sziklába. Barlangászfölszerelés kell, meg sziklamászó fölszerelés.

– Nem megyünk messzire.

– O. K. – Fleming föltápászkodott, és lerázta a rosszkedvét. – Gyerünk.

Odabent a barlang kiszélesedett, majd – ahogyan egyre mélyebbre nyúlt a sziklában – ismét elkeskenyedett. A talaj eleinte homokos volt, teleszórva kövekkel. Továbbhaladva azonban már görgetegköveken kellett átmászniuk. A barlang hûvös és nagyon csöndes volt. Fleming zseblámpát is hozott a csónakról, és megvilágította az elõttük húzódó sziklafalakat; szivárgó vízfoltok csillantak meg a lámpa fényében. Pár száz lábnyira újabb terembe jutottak, aminek a túlsó felén nagyobbacska tó terült el. Judy letérdelt, és a vízbe bámult.

– Itt van egy darab kötél.

– Micsoda? – Fleming lekuporodott melléje, és lenézett a tóra. Az egyik görgetegkõre egy fehér kötél volt kötve, a kötél másik vége pedig a vízbe veszett. Fleming meghúzta a kötelet: egészen feszes volt.

– Mit gondolsz, mély? – Judy lepillantott a zseblámpa sugarát követve, de a víz felszíne alatt csak feketeséget látott.

– Légy szíves, fogd meg a lámpát!

Fleming két kézzel ragadta meg a kötelet és lassan húzni kezdte fölfelé. A kötél végén nagy, termoszhoz hasonló fémdoboz függött, kövekkel súlyosbítva. Judy a doboz fedelére világított.

– Ez Dennisé! – kiáltott föl Fleming.

– Dennis Bridgeré?

– Igen. Piknikezéshez vette. Rajta van a cikcakkos jel.

– Vajon miért hagyta itt? – mondta Judy inkább önmagának, mint Flemingnek.

– Nem tudom. Kérdezd meg tõle.

Judy felnyitotta a tetõt, és belenyúlt a dobozba.

– Az isten szerelmére!

– Tele van papírokkal. – Judy kivett néhány papírt, és a lámpa fénye alá tartotta õket. – Megismered ezeket?

– A mi anyagaink – nézett Fleming hitetlenkedve a papírokra. – Lemásolva. Jobb lesz, ha vissza visszük Bridgernek.

– Nem. – Judy visszatette a papírokat, és lezárta a dobozt.

– Mit akarsz tenni?

– Ott hagyjuk, ahol találtuk.

– De ez esztelenség.

– Kérlek, John, tudom, hogy mit csinálok. – Judy fölkapta és visszadobta a vízbe a dobozt, miközben Fleming tartotta a lámpát, és mogorván nézte a lányt.

– Mit csinálsz? – kérdezte, de a lány nem válaszolt.

A táborba érve Reinharttal találkoztak. Az irodaépület elõtt tartóztatta föl Fleminget.

– Volna egy perced, John?

– Nem vagyok itt.

– Nézd, John – mondta a professzor megbántva –, megakadtunk.

– Jól van.

– Madeleine megvalósította a DNS-szintézist. Sejtek jöttek létre.

– Büszke lehetsz rá.

– Egyedi sejtek. De nem élnek, vagy csak néhány pillanatig élnek.

– Akkor szerencsétek van. Ha élnének, akkor a gép ellenõrzése alatt állnának.

– Hogyan?

– Nem tudom, hogyan. De nem lennének a barátaink.

– Egyetlen sejt nem sok bajt okozhat. – Judy még sohasem tapasztalta, hogy Reinhart nyíltan ilyesfajta beismerést tett volna. – Gyere, nézd meg. Fleming makacsul összeszorította a száját.

– Menjen, John – fordult hozzá Judy. – Vagy attól fél, hogy azok a sejtek megharapják?

Fleming vállat vont és elment a professzorral. Judy pedig egyenesen Quadring irodájába ment, és jelentést tett.

– Ó – mondta Quadring –, ez már valami. Most hol van Bridger?

Fölhívták a kompjútertermet, de Bridger éppen akkor ment el.

– Mondja meg a tábori rendõröknek, hogy keressék meg és kövessék – mondta Quadring a tisztiszolgájának. – De Bridger ne vegye észre õket.

– Igenis, uram – a tisztiszolga megfordult székével a hangosbeszélõ kapcsolótáblája felé.

– Kik vannak a sziklán õrségen? – AB szakasz, uram.

– Mondja meg, hogy figyeljék a mólót.

– Tartóztassák föl Bridger doktort?

– Nem. Engedjék elmenni, ha akar, és jelentsék nekünk – Quadring Judyhoz fordult. – A barátja ma telefonált neki. Bizonyára sürgõsen meg akarnak kapni valamit, ha ekkora kockázatot vállaltak.

– De miért tennék?

– Talán van egy megállapodásuk. Természetesen figyeltünk: Többnyire rejtjelesen beszéltek, de mégis mondtak valamit az új útvonalról.

Judy vállat vont. Ezt már nem értette. Quadring várt, amíg a tisztiszolga fölhívta a tábori rendõrség tizedesét, és kiment, hogy átadja az üzenetet a B szakasz parancsnokának. Azután odavezette Judyt a falitérképhez.

– A régi út a szigetre vezetett. Bridger odavihette és elrejthette az árut anélkül, hogy ki kellett volna lépnie a táborból, s át kellett volna esnie a kötelezõ ellenõrzésen. És amikor kellett, a jacht fölszedte a szállítmányt. Kaufmann valamelyik kollégájának bizonyára óceánjáró munkája van, így aztán le tud horgonyozni a nyílt tengeren, és csónakot tud küldeni Bridger elé.

– A fehér jachtot?

– Amit maga látott.

– Hát akkor ezért… – Már jó régen történt, hogy Judyra rálõttek a fenyéren, de ahogy a térképet nézte, ismét világosan maga elõtt látta az egész jelenetet.

– Kaufmann-nak szüksége volt valakire, aki kifizeti Bridgert, és tartja a kapcsolatot a jachttal. Erre a sofõrjét használta, aki a kocsit vezeti.

– És aki rám lõtt?

– Valószínûleg õ volt az. Ostobaság volt, de nyilván azt gondolta, hogy a testet a tengerbe dobhatja.

Judy érezte, ahogy végigfut rajta a hideg a vastag pulóver alatt.

– És az új útvonal?

– Az idõjárás miatt, meg miattunk, már nem használhatják a jachtot, és nem juthatnak a szigetre. Bridger még mindig rejtekhelynek használja a szigetet, de vissza kell hoznia és a fõkapun kell kicsempésznie az árut, ami kockázatosabb.

Judy nézte a meleg nappalt fölváltó hûvös szürkületet. A fennsík sötétbe boruló füvébõl kutatóépületek alacsony, négyszögletes tetõi meredtek ki feketén. Néhány kunyhó ablakában már égett a lámpa, mögöttük pedig elhomályosult és a semmibe veszett az ég hatalmas boltozata. Az egyik kivilágított, föld alatti teremben Dawnay asszony dolgozott megszállottan és mit sem sejtve munkája következményeirõl. Valamelyikben Fleming és Reinhart a jövendõrõl vitázik. És valahol, magányosan és nyomorultan, talán a titkolt félelemtõl reszketve, Bridger éppen most vette föl a tengerésztrikót, vízhatlan köpenyt és gumicsizmát, hogy kimenjen az éjszakába.

– Vegyen föl valami melegebb holmit – mondta Quadring. – Én is azt teszem.

Madeleine Dawnay laboratóriumában meleg volt. A villany és a mûszerek hetek óta folyamatosan mûködtek, és lassacskán fölülkerekedtek a légkondicionáló rendszeren.

– Biológusszag van – mondta Fleming, amint Reinhart társaságában belépett. Madeleine éppen a mikroszkóp segítségével vizsgált valamit. Futólag fölpillantott.

– Jó estét, Fleming doktor – mondta olyan természetesen, mintha Fleming csupán egy csésze teára távozott volna a táborból. – Azt hiszem, úgy nézünk ki, mint valami boszorkánykonyha.

– Van valami a táptalajon? – kérdezte Reinhart. – Éppen most csináltunk egy újabb adagot. Megnézi?

A mikroszkópnak elektronikus kijelzõje volt, mint egy tévéképernyõ. – Ott láthatják, ha bármi történik.

– Melyik az új tenyészet? – kérdezte az egyik asszisztens, aki éppen egy injekciós fecskendõbe illesztette bele a tût.

– Abból vegyél, és ügyelj a tûd hõmérsékletére. Madeleine elmesélte Flemingnek az eddigi eredményeit, miközben az asszisztens egy kis üveget vett ki a hûtõszekrénybõl.

– A szintézist körülbelül a fagyponton hozzuk létre, és a sejtek normál hõmérsékleten kelnek életre. – Az asszony nagyon barátságosan viselkedett, és csöppet sem zavarta, hogy Fleming mit gondol felõle. Az asszisztens átdöfte az üveg gumitetejét, és egy kevés folyadékot szívott föl a fecskendõbe.

– Milyen életformájuk van? – kérdezte Fleming.

– Egy nagyon egyszerû darabka protoplazma egy sejtmaggal. Mit akar, csápokat és fejeket?

Elvette a fecskendõt, egy csepp folyadékot cseppentett a lemezre, és a lemezt a mikroszkóp alá tette.

– Hogy viselkednek?

– Mozognak egy kicsikét, azután elhalnak. Ez a baj. Valószínûleg nem találtuk meg még a megfelelõ táptalajt.

Belenézett a mikroszkópba és beállította. Amikor a lencse alá tette a lemezt, Fleming és Reinhart láthatták az önálló, alakuló sejteket – halvány korongokat sötétebb középponttal –, amint néhány másodpercen át úszkáltak a képernyõn. Mire Dawnay erõsebb nagyításra váltott, a sejtek már nem mozogtak, és nyilvánvalóan halottak voltak. Az asszony kivette a lemezt.

– Na, nézzük a következõ adagot – nézett rájuk Madeleine Dawnay fáradt mosollyal. – Ez valószínûleg egész éjjel így fog menni.

Nem sokkal éjfél után a tábori rendõrök látták, hogy Bridger elhagyja a szállását. A sziklaõrség látta, amint lement az ösvényen a mólóra. Nem állították meg, hanem telefonáltak az õrszobára az ösvény tetején álló régi ágyúfészekbõl. Mire Bridger elevezett a mólóról, már ott volt Quadring és Judy is. Bridger csónakjának motorja kétszer fölberregett, majd folyamatosan húzni kezdett a nyílt víz felé. A halvány holdfényben látták az öböl vizén sikló csónakot.

– Nem követi? – kérdezte Judy.

– Nem. Vissza fog jönni. – Quadring halkan fölszólt az õrszemeknek: – Maradjanak fönt és ne mutatkozzanak! Lehet, hogy sokáig kell várnunk.

Judy a tengert nézte, ahol a kis csónak lassan elveszett a hullámok között.

A hold már jóval pirkadat elõtt lement, és bár nagykabátban voltak, rettenetesen fáztak.

– Miért nem jön vissza? – kérdezte Judy Quadringot.

– Nem akar sötétben hajózni.

– Ha tudja, hogy itt vagyunk…

– Miért tudná? Csak a pirkadatot várja.

Négykor õrségváltás volt. És még mindig sötét. Ötkor föltûnt az égen az elsõ gyöngyházfényû, sápadt sugár. Az éjszakás szakács nagy tartályból teát osztott. Hagyott egy kannát az õrszobán, egyet a fõkapunál és egyet a kompjúterépületben.

Madeleine Dawnay a homlokára tolta a szemüvegét, és szürcsölve ivott.

– Miért nem hagyja abba, Madeleine? – ásított Reinhart.

– Nemsokára abbahagyom – és újabb lemezt tett a mikroszkóp lencséje alá. Dawnay asszony mellett már fél tálcányi használt lemez hevert, Fleming pedig helytelenítõ, de érdeklõdõ arckifejezéssel gubbasztott a sarokban.

– Várjunk csak – mozdította odébb Madeleine egy hajszálnyira a lemezt. – Itt van egy!

A képernyõn egy kialakuló sejt látszott.

– Jobban viselkedik, mint eddig bármelyik – mondta Reinhart.

– Szépen növekszik – kapcsolt Madeleine erõsebb nagyításra. – Nézzék, osztódni kezd!

A sejt két lebenyre oszlott, kettévált, azután mindkét lebeny újabb sejtekre bomlott.

– Szaporodik! – Dawnay asszony ismét a mikroszkóphoz hajolt, majd a képernyõt nézte. Az arca ráncos volt a fáradtságtól és a boldogságtól. – Életet teremtettünk. Szaporodó sejtet hoztunk létre. Nézzék, tovább osztódik… Mit szól ehhez, Fleming doktor?

Fleming fölállt, és feszülten nézte a képernyõt.

– És hogy fogja megállítani?

– Nem akarom megállítani. Látni akarom, hogy mit csinál.

– Egészen összefüggõ szervezetté fejlõdik – állapította meg Reinhart.

Fleming öklével az asztalra csapott.

– Ölje meg!

– Micsoda? – Dawnay asszony enyhe meglepõdéssel nézett a férfira.

– Ölje meg, amíg lehet.

– Teljesen az ellenõrzésünk alatt áll.

– Valóban? Nézze, hogy növekszik – mutatott Fleming a képernyõre, ahol sebesen osztódtak a sejtek.

– Az rendben van. Egy amõbát is akkorára növeszthetnénk, mint a Föld, egyetlen hét alatt, ha elég gyorsan tudnánk táplálni.

– De ez nem amõba.

– Pedig nagyon hasonlít rá.

– Ölje meg! – Fleming egy pillantást vetett az izgatott és rebbenéstelen arcokra, azután ismét a képernyõre pillantott. Fölkapta a nehéz teás tartályt, és lecsapott vele a mikroszkóp lencséje alatt levõ lemezre. Az üveg és a fém csendülése végigszállt a csöndes épületen. A képernyõ elsötétült.

– Éretlen bolond! – Madeleine majdnem sírt.

John, mit csináltál? – Reinhart megmozdult, hogy megállítsa Fleminget, de túl késõn. Fleming kikapta a mikroszkópból a lemez töredékeit, a földre dobta õket, és rájuk taposott.

– Õrültek vagytok! Valamennyien õrültek vagytok! Vak, dühöngõ õrültek! – kiáltotta, és az ajtóhoz rohant.

Átrohant a kompjútertermen, végig a bejárati folyosón, ki az elõcsarnokba. Ott egy pillanatra megállt, hogy kilihegje magát, és a hûvös levegõ az arcába csapott. Kilépni a halovány hajnalban a friss levegõre, a Dawnay asszony szobájában töltött feszült éjszaka után olyan volt, mint egy lázálomból ébredni. Mélyeket lélegzett, és a füvön át a fennsík felé indult, hogy kiszellõztesse a fejét meg a tüdejét.

A távolból egy csónakmotor berregését hallotta.

Irányt változtatott, és dühösen abba az irányba indult, ahol a mólóról fölvezetõ ösvény elérte a szikla csúcsát. A motor berregése egyre közelebb jött a növekvõ fényben, és mágnesként vonzotta; de a sziklatetõn Quadringba ütközött. Judyval és katonáival együtt a fûben feküdtek és vártak. Fleming odament hozzájuk.

– Mi az ördög folyik itt? – nézett rájuk vadul és értetlenül. Quadring fölállt, a nyakában messzelátó függött.

– Menjen vissza. Menjen innen.

A motor leállt. A csónak az alattuk levõ kikötõhely felé siklott. Judy föl akart tápászkodni, de Quadring intett, hogy maradjon.

– Menjen el, John, kérem – mondta fájdalmas hangon.

– Menjek el? Menjek el? Mi a csudát csinálnak hát?

– Maradjon csöndben – parancsolta Quadring. – És ne menjen a szikla széléhez.

– Dennis Bridgert várjuk – mondta Judy.

– Dennist? – Fleming meghökkent, és némi idõbe telt, míg megértette, hogy mi is történik.

– A maga helyében én elmennék – ajánlotta Quadring. Hacsak nem akar a tanúja lenni a letartóztatásának.

– A letartóztatásának? – Fleming Quadringtól lassan visszafordult Judyhoz, amint a dolog értelme világossá kezdett válni a számára.

– Maguk valamennyien bolondok!

– Maradjon a helyén, és maradjon csöndben! – mondta Quadring.

Fleming a szikla pereméhez indult, de Quadring intésére két katona megragadta a könyökét és visszahúzta. Ott állt közöttük, dühösen és kétségbeesetten. Hideg verejték csörgött végig az arcán, de csak Judyt látta.

– Maga benne van ebben?

– Hiszen tudja, hogy mit találtunk. – Judy kerülte a férfi tekintetét.

– Maga benne van ebben?

– Igen – mondta a lány, és Quadring mellé állt.

Bridgert egészen az ösvény csúcsáig engedték jönni, a barlangból hozott nehéz tartályt cipelve. Amikor Bridger feje fölbukkant a szikla pereme mögött, Fleming rákiáltott:

– Dennis!

Az egyik katona befogta Fleming száját, de addigra Bridger már meglátta õket. Mielõtt Quadring rávethette volna magát, Bridger eldobta a tartályt és futni kezdett.

Csizmáihoz képest gyorsan futott, a szikla tetején húzódó ösvényen végig. Quadring és a katonák üldözõbe vették. Fleming rohant utánuk, Judy pedig Fleming után. Nem tudták, hogy merre tart Bridger. Elért a fennsík széléig, ott megfordult és eltûnt. Vizes gumicsizmája megcsúszott a füvön, a szikla peremén, és át is bukott rajta. Öt másodperccel késõbb Bridgerbõl már csak egy összezúzódott test maradt a tengerparti sziklákon.

Fleming a katonákkal együtt nézett le a szikláról a mélybe. Amikor Judy odaért mellé, szó nélkül elfordult és visszaindult a táborba. Az ujjában még maradt egy szilánk a mikroszkóp lemezébõl. Megállt egy pillanatra, hogy kihúzza, és azután ment tovább.

VII. ANALÍZIS

Vandenberg tábornok eközben szövetségi fõhadiszállását egy bombabiztos bunkerban rendezte be, a Honvédelmi Minisztérium alatt. Koordinátori szerepe egyre bõvült, és gyakorlatilag már teljesen átvette a helyi légügyi stratégia irányítását. Az egyre romló nemzetközi helyzetben õfelsége kormánya, bármily kevéssé volt is kedvére, alávetette magát ennek a helyzetnek: a Vandenberg magánirodája melletti hadmûveleti szoba falát egy világtérkép uralta, amin aggasztó számban tûntek föl az ismeretlen rendeltetésû mûbolygók jelei. Az amerikai és orosz mûbolygók mellett, amelyek közül több kétségtelenül föl volt szerelve nukleáris fegyverekkel is, egyre több mûbolygót bocsátottak föl más hatalmak is, akiknek az egymáshoz és a Nyugathoz való viszonya gyakran robbanásig feszült. A közerkölcsök úgy soványodtak, mint a légkör, ahogy az emberek és gépek egyre magasabbra emelkedtek, és a nyugtalan fegyverszünet, amelynek ellenõriznie kellett volna a felsõ légrétegeket és az azok fölötti ûrt, évrõl évre közelebb jutott az anarchiához.

Vandenberg, a Honvédelmi Minisztérium közbenjárásával, most sorra látogatta a helyi intézményeket, köztük Thornesst is. Udvariasan, de határozottan viselkedett, és gondosan megvizsgálta, hogy hol mi folyik. Amikor jelentést kapott Bridger haláláról, hívatta Osborne-t.

Osborne helyzete most erõsen különbözött a Bouldershaw Fell-i régi napokban elfoglalt helyzetétõl. Egyáltalán nem egy fellendülõben levõ minisztérium képviselõihez illõen, Osborne-nak és Ratcliffnek meg kellett hajolnia a katonák kívánságai elõtt, és a lehetõségekhez képest alkalmazkodniuk kellett, hogy legalább valami beleszólásuk maradjon a saját ügyeikbe. Nem mintha Osborne-t könnyen ki lehetett volna hozni a sodrából. Most is olyan makulátlanul és nyájasan állt Vandenberg íróasztala elõtt, mint mindig.

– Foglaljon helyet – mutatott Vandenberg egy székre. – Pihentesse a lábát.

Lépésrõl lépésre végigmentek Bridger halálának körülményein, mintha sakkoznának; az általános kihallgatás során Osborne-nak kellett védekeznie, de semmit sem tagadott, és nem keresett kifogásokat.

– El kell ismernie – mondta végül Vandenberg –, hogy a maga minisztériuma alaposan összekuszálta a dolgokat.

– Ez csupán nézõpont kérdése.

Vandenberg hátratolta a székét, és falitérképéhez ment.

– Nem játszhatunk iskolásdit, Osborne. Ugyancsak tudnánk használni azt a gépet. Katonai területen épült, katonai segítséggel. Használni tudnánk a köz érdekében.

– Mit gondol, Reinhart mit csinál? – Osborne mégiscsak megmérgesedett. – Tudom, hogy a maga emberei szeretnék megkaparintani a gépet. És azt is tudom, hogy valamennyiünket anarchistának tart, mert nem katona módra gondolkodunk. Tudom, hogy tragédia történt. De azok ott valami létfontosságú dolgot csinálnak.

– És mi talán nem?

– Nem állíthatja le õket, amikor már nyomon vannak.

– A maga kormánya azt fogja mondani, hogy leállíthatom õket.

– Megkérdezte õket?

– Nem. De azt fogják mondani.

– Legalább – Osborne már újra nyugodt volt –, legalább hadd fejezzük be a megkezdett munkát. És akkor adunk magának bizonyos garanciákat.

Mihelyt visszaért az irodájába, fölhívta Reinhartot.

– Az isten szerelmére, próbáljon valamiféle fegyverszünetet kötni Geersszel! – mondta.

Reinhart találkozása az igazgatóval nyomasztóan hasonlított Osborne és Vandenberg találkozásához, csakhogy Reinhart jobb stratéga volt, mint Geers. Két nyomasztó óra elteltével Judyért küldtek.

– Meg kell erõsítenünk a biztonsági szolgálatot, Miss Adamson.

– Csak nem várják, hogy én… – tört ki Judy.

Geers rá villantotta a szemüvegét, a lány pedig Reinharthoz fordult egyetértésért.

– A helyzetem elviselhetetlenné válna. Mindenki bízott bennem, és most kiderül, hogy biztonsági spicli vagyok.

– Azt én mindig is tudtam – mondta szelíden Reinhart. – És Dawnay professzorasszony is sejtette. És nincs ellene semmi kifogása.

– De Fleming doktornak van.

– Õ nem számít – mondta Geers.

– Fleming engem egészen másnak tartott.

– Mindenki tudja, hogy magának munkája van, amit el kell végeznie – nézegette Reinhart szomorúan az ujjait. – És ezt mindenki tiszteli is.

– Én nem tisztelem.

– Bocsánat? – Geers levette a szemüvegét, és úgy pislogott a lányra, mintha rosszul látná. Judy remegett.

– Kezdettõl fogva gyûlöltem. Tökéletesen világos volt, hogy itt mindenki tökéletesen megbízható, Bridger kivételével.

– Még Fleming is?

– Fleming felér tíz bármilyen másik emberrel! Csupán a saját nagyszájúságától kell megvédeni, és én ezt megpróbáltam. De nem vagyok hajlandó tovább kémkedni utána.

– És Fleming mit szólt? – kérdezte Reinhart.

– Azóta nem beszél velem.

– És hol van? – kérdezte Geers.

– Iszik, gondolom.

– Még mindig iszik? – Geers az ég felé fordította a szemét, és reménytelenül legyintett, amitõl Judyt hirtelen elfutotta a méreg.

– Maga szerint mit csinálhatna a történtek után? Bingóznia kéne? – Halvány reménnyel ismét Reinharthoz fordult. – Nagyon megszerettem, valamennyiüket. Csodálom õket.

– Édes lányom, én nem vagyok abban a helyzetben… – és Reinhart elfordította a tekintetét. – Valószínûleg már úgyis mindenki tudja.

Judy azon kapta magát, hogy vigyázzban áll. Geershez fordult.

– Felmentenek?

– Nem.

– Akkor kaphatok más megbízást?

– Nem.

– Akkor felmondhatok?

– Nem, amíg országos szükségállapot van. – Judy észrevette, hogy Geers szemei túl közel ülnek egymáshoz. És ezek a szemek kifejezéstelenül és parancsolóan meredtek rá. – Ha nem ismerném a maga nagyon jó minõsítését, azt kellene hinnem, hogy nem elég érett ehhez a feladathoz. De minthogy ismerem, azt kell hinnem, hogy csupán a tudományos szellemmel, különösen pedig Fleming forrongó és felelõtlen gondolkodásával való találkozás zavarta meg magát.

– Fleming nem felelõtlen.

– Valóban?

– Fontos dolgokban nem az.

– Ebben az intézményben azok a fontos dolgok, amik segítik a túlélést. Nagy nyomás nehezedik ránk.

– A katonáknak minden katonai ügy – mondta fagyosan Reinhart. Az ablakhoz sétált és kinézett, apró kezeit idegesen kulcsolta össze a háta mögött. – Tudják, nagyon barátságtalan ez a vidék. És mindannyian érezzük a feszültségét.

Ez után a kitörés után Geers egy darabig nagyon szolgálatkész volt. Minden tõle telhetõt megtett Madeleine Dawnaynak, azonnal új fölszerelést hozatott a helyett, amit Fleming tönkretett, és általában azonosította magát az asszony minden ténykedésével. Reinhart keményen harcolt, hogy megtarthassa a pozícióját, Judy pedig eltompult reménytelenséggel tért vissza a munkájához. Még annyira is összeszedte a bátorságát, hogy fölkeresse Fleminget, de a szoba üres volt, csakúgy, mint a három whiskys üveg Fleming ágya mellett. A Bridger halálát követõ napokban, egyetlen kivételtõl eltekintve, senkivel sem beszélt.

Dawnay asszony folytatta a munkáját Christine segítségével, aki elvégezte helyette a kompjúter kezeléséhez szükséges egyszerûbb számításokat. Egy hét múlva újabb sikeres szintézist valósítottak meg, és éppen ezt figyelték késõ este a megjavított mikroszkópon, amikor kitárult az ajtó, és Fleming tántorgott be.

Madeleine Dawnay fölegyenesedett és a férfira nézett. Flemingen nem volt zakó, sem nyakkendõ, az inge gyûrött és piszkos volt, és állat hétnapi borotválatlan szõrzet keretezte. Akár a delirium tremens határán is lehetett volna.

– Mit akar?

Fleming csak bámult rá, és egy lépéssel beljebb jött.

– Ne jöjjön ide, kérem!

– Látom, új fölszerelése van – mondta Fleming rekedten, ostobán és torzan vigyorogva.

– Úgy van. És most lenne szíves magunkra hagyni?

– Bridger halott – vigyorgott bárgyún Fleming.

– Tudom.

– Maga meg csak folytatja, mintha mi sem történt volna. – Alig lehetett érteni a beszédét. – De Bridger halott. Soha többé nem jön vissza.

– Mindannyian hallottuk, Fleming doktor. Fleming még egy lépést tett.

– Mit csinálnak itt?

– Magánügy. Lenne szíves végre távozni? – Dawnay asszony fölállt, és komoran közeledett a férfihoz. Fleming csak pislogott rá, és arcáról lehervadt a vigyor.

– A legrégibb barátom volt. Bolond volt, de a lég…

– Fleming doktor – mondta az asszony nyugodtan –, távozik, vagy hívjam az õrséget?

Egy pillanatig Fleming csak bámult az asszonyra, mintha ködön át nézné, azután vállat vont és elfordult. Madeleine Dawnay az ajtóig kísérte, és bezárta mögötte.

– Nincs szükségünk ilyesmire – mondta Christine-nek.

Fleming visszabotorkált a szállására, kivette íróasztala fiókjából a még félig teli whiskys üveget, és tartalmát a lefolyóba öntötte. Azután az ágyára zuhant, és huszonnégy órát aludt. Másnap este megborotválkozott, megfürdött és csomagolni kezdett.

Az új kísérlet fantasztikusan fejlõdött. Néhány óra múlva Madeleine Dawnay kénytelen volt a lemezrõl áthelyezni egy kisebb tápanyagtartályba, másnap reggel pedig egy még nagyobb tartályba. A tenyészet szakadatlanul osztódott, míg Fleming aludt, és este Dawnay asszony már kénytelen volt Geers segítségét kérni, aki gazdaként vette a kezébe a dolgot, és mûhelyével egy mély, elektromos fûtésû tartályt készíttetett, aminek nyitott tetejéhez táplálócsövet erõsítettek, az egyik oldalsó lapjára pedig megfigyelõablakot vágtak. Hajnalban az új teremtményt négy asszisztens tette át kinõtt tartályából az új tartályba.

Új környezetében a lény körülbelül birka nagyságúra nõtt, és ekkor abbahagyta a növekedést. Teljesen egészségesnek és ártalmatlannak látszott, de csöppet sem volt szép.

Reinhart aznap reggel elhatározásra jutott, és átment Dawnay asszonyhoz, hogy megbeszélje vele a dolgot. Az asszony még mindig a laboratóriumában volt, és az etetõcsövet ellenõrizte. Reinhart ott toporgott, míg az asszony nem végzett.

– Megél?

– És virul. – Sápadtságától és a szeme meg a szája körüli feszes vonásoktól eltekintve, az asszonyon nem látszott a fáradtság. – Másfél nappal ezelõtt még csak egy pötty volt a lemezen: mondtam magának, hogy egy szervezet bármilyen gyorsan növekedhet, ha elég táplálékot tudunk juttatni neki.

– De most már nem növekszik? – Reinhart tisztelettel pillantott be a megfigyelõablakon, amelyen át egy sötét testet látott mozogni a tartály homályában.

– Azt hiszem, elõre meghatározott nagysága és alakja van – nyújtott át Madeleine Dawnay a professzornak néhány röntgenfelvételt. – Nem sok látnivaló van rajtuk. Nincs csontrendszere. Olyan, mint valami kocsonya, de van egy szeme meg valamiféle agykérge, ami rendkívül komplikált idegközpontnak látszik.

– Semmi más vonás? – vizsgálgatta Reinhart a röntgenfelvételeket.

– Talán valamiféle csökevényes lábkezdemények, bár ez alig több, mint egy kis testszövet-kitüremkedés.

Reinhart lerakta a felvételeket, és a homlokát ráncolta.

– Hogy táplálkozik?

– A bõrén keresztül veszi föl a táplálékot. Tápanyagoldatban él, és a tápanyagokat közvetlenül a sejtjeibe szívja föl. Nagyon egyszerû és nagyon hatékony megoldás.

– És a kompjúter?

Dawnay asszony meglepõdött.

– Mi van a kompjúterrel?

– Reagált erre a lényre a kompjúter?

– Hogy reagálhatott volna?

– Nem tudom – nézett az asszonyra idegesen Reinhart. – Reagált?

– Nem. A gép teljesen csöndes.

A professzor átment az ellenõrzõterembe, azután visszajött, lehajtott fejjel és ragyogó cipõorrát bámulva. Korán reggel volt, és teljes nyugalom. Reinhart hátrakulcsolta a kezét, és nem nézett Dawnay asszonyra, amikor megszólalt.

– Azt akarom, hogy Fleming visszatérjen ehhez a munkához.

Madeleine Dawnay egy pillanatig hallgatott, azután megszólalt:

– Teljesen ellenõrzés alatt áll.

– Kinek az ellenõrzése alatt?

– Az én ellenõrzésem alatt.

Reinhartnak kényszerítenie kellett magát, hogy az asszonyra pillantson.

– Kölcsönidõben dolgozunk, Madeleine. Az itteniek szeretnék kitenni a szûrünket.

– Ennek a munkának a kellõs közepén?

– Nem. A minisztérium harcolt ezért, de csoportként kell dolgoznunk, és eredményeket kell produkálnunk.

– Jó ég! Hát ez nem eredmény? – Dawnay asszony kurta, csontos ujjával a tartályra mutatott. – A század legnagyobb eseményének a kellõs közepén vagyunk: életet teremtünk!

– Tudom – mondta Reinhart, és zavartan egyik lábáról a másikra állt. – De hová visz ez minket?

– Még rengeteg dolgot meg kell tudnunk.

– És nem engedhetünk meg magunknak több balesetet.

– Arról én gondoskodom.

– Nem vagy a magad ura, Madeleine – Reinhart hangjában egy kis feszültség érzõdött. – Mindannyian benne vagyunk ebben az ügyben.

– Én mindenrõl gondoskodom – ismételte az asszony.

– Nem választhatod el ezt a lényt a teremtõjétõl: a kompjútertõl.

– Persze hogy nem. De Christine ért a géphez, és segít nekem.

– Christine ismeri az aritmetika alapjait, de tudtommal van egy magasabb logika is. És azt csak Fleming érti.

– Nem tûröm, hogy John Fleming itt randalírozzon, hogy tönkretegye a munkámat és a fölszerelésemet – emelte föl a hangját Dawnay asszony. Reinhart nyugodtan nézte az asszonyt. Még mindig volt benne feszültség, de megvolt benne az az eltökéltség is, ami eddig segítette.

– Nem tehetjük meg mindazt, amit szeretnénk – mondta olyan ridegen, hogy Madeleine ismét meglepetten pillantott rá. – Egyelõre még én vagyok felelõs ezért a programért. És erre csak addig vagyok hajlandó, amíg csoportként dolgozunk, és megértjük egymást. És ebbe az is beletartozik, hogy Fleming itt legyen.

– Részegen vagy józanon?

– Uramisten, Madeleine, ha egymásban sem bízhatunk, akkor kiben?

Dawnay asszony már-már tiltakozni akart, de meggondolta magát.

– Rendben van. Mindaddig, amíg Fleming tisztességesen viselkedik, és nem üti bele az orrát a más munkájába.

– Köszönöm, kedves barátnõm – mosolygott Reinhart. A laboratóriumból egyenesen Geershez ment.

– De Fleming jelezte, hogy menni akar – mondta Geers. – Épp most küldtem Miss Adamsont a kompjúterterembe, hogy vigyázzon, nehogy Fleming búcsúzóul a levegõbe röpítse az egészet.

De Fleming nem volt a kompjúternél. Judy habozva álldogált az ellenõrzõ teremben, amikor Dawnay asszony kijött hozzá.

– Hello, megnézi Küklopszot?

– Miért hívja Küklopsznak?

– A külsõ adottságai miatt – mondta Dawnay asszony nyugodtan. – A lányokat ma semmire sem tanítják? Jöjjön, ott van, bent.

– Muszáj?

– Nem érdekli?

– Érdekel, de…

Judy kábult volt. Nem kísérte figyelemmel a kísérletet. Az utóbbi két napban szinte másra sem gondolt, csak Flemingre, Bridgerre, meg a saját reménytelen helyzetére. Madeleine Dawnay teremtményérõl csupán mikroszkopikus kép maradt az emlékezetében, és az egésznek semmi köze nem volt az õ életéhez. Gondolkodás nélkül követte hát az idõsebb asszonyt a laboratóriumba, minden különösebb várakozás nélkül.

A tartály egy kissé megzavarta. Erre nem számított.

– Nézzen bele – mondta Madeleine.

Judy bepillantott a tartály nagy, nyitott tetején át, és egyáltalában nem volt fölkészülve arra, amit meglátott. A teremtmény egy kissé hasonlított egy hosszúkás medúzához, de nem voltak sem végtagjai, sem csápjai, csupán valamiféle kitüremkedés az egyik végén, a másikon meg egy nagyobb, ami talán fej is lehetett. A remegõ, zöldessárga, sikamlós és fénylõ protoplazma massza lebegett a folyadék felszínén. És a fejhez hasonló képzõdmény közepén egy hatalmas, színtelen és szemhéj nélküli szem ült.

Judyt heves hányinger és pánik fogta el. Öklendezve fordult el, és úgy meredt Madeleine-re, mintha az is valami kísérteties jelenés lett volna, azután kezét a szájára szorítva kirohant.

Egyenesen Fleming szállására rohant, fölrántotta az ajtót, és berontott.

Fleming éppen az utolsó holmikat rakta egy kézitáskába, bõröndjei már becsomagolva álltak egymás mellett. Hidegen pillantott a lányra, aki lihegve és Öklendezve állt az ajtóban.

– Ne kezdje újra – mondta Fleming.

– John! – Judy alig tudott megszólalni. Szédült, és a torka elszorult. – John, oda kell jönnöd!

– Hová? – nézett rá a férfi ellenségesen. Az elmúlt hét ivászata még meglátszott sápadt bõrén, zacskós szemén, de nyugodt volt, és látszott rajta, hogy ismét teljesen ura önmagának. Judy megpróbált nyugodtan beszélni.

– A laboratóriumba.

– A maga kedvéért? – hideg gúny érzõdött a férfi hangjában.

– Nem az én kedvemért. Valami rettenetes dolgot hoztak létre. Egy teremtményt.

– Miért nem jelenti inkább a biztonsági szolgálatnak?

– Kérlek. – Judy odament a férfihoz; teljesen védtelennek érezte magát, de csöppet sem érdekelte, hogy a férfi mit mond neki, vagy mit tesz véle. Fleming elfordult, és folytatta a csomagolást. – Kérlek, John! Valami szörnyû történik. Meg kell állítanod!

– Nem maga mondja meg, hogy mit tegyek és mit ne tegyek – mondta a férfi.

– Megteremtették azt a lényt. Azt a szörnyeteget, azt az egyszemût. Mert szeme van!

– Az õ bajuk. – Egy ócska pulóvert dobott legfölülre, és összecsukta a táskát.

– John, te vagy az egyetlen…

Fleming fogta a táskát, és a lány mellett elhaladva odavitte a bõröndjei mellé.

– És errõl ki tehet? Judy mélyet lélegzett.

– Én nem öltem meg Bridgert.

– Nem? Nem maga uszította rá a bandáját?

– Megpróbáltalak figyelmeztetni.

– Megpróbált megszédíteni! Szeretkezett velem…

– Nem igaz! Csak egyetlenegyszer. Én is ember vagyok. És volt egy feladatom…

– Egy mocskos feladata, amit csodálatosan végrehajtott.

– Sohasem kémkedtem utánad. Bridger, az más volt.

– Dennis Bridger a legrégibb barátom és a legjobb munkatársam volt.

– És elárult.

– Elárult! – Rövid pillantást vetett a lányra, azután a szekrényhez ment, és az üres üvegeket kezdte kirakni. – A hivatalos sablonszövegeit nyugodtan megtarthatja. A munka felét Dennis végezte. Ez az egész a kettõnk agyának a teremtménye; és nem a maga vagy a fõnökei tulajdona. Ha pedig Dennis el akarta adni a saját tulajdonát, hát isten neki. Magának mi köze hozzá?

– Mondtam neked, hogy nem szeretem a munkámat. Mondtam, hogy ne bízz bennem. Azt hiszed, én nem…

Judy hangja, akarata ellenére, ismét remegni kezdett.

– Hagyja a siránkozást – mondta Fleming. – És tûnjön el!

– Eltûnök, ha elmész Dawnay professzornõhöz.

– Elutazom.

– Nem teheted! Ott az a szörnyû teremtmény! – Judy kétségbeesetten kapaszkodott a férfi karjába, de az lerázta magáról, és az ajtóhoz ment.

– Viszontlátásra – nyitotta ki az ajtót.

– Most nem mehetsz el.

– Viszontlátásra – mondta Fleming nyugodtan, és várta, hogy a lány kimenjen. Judy habozva állt, próbált valami újabb megoldást kitalálni, amikor az ajtóban megjelent Reinhart.

– Hello, John – nézett hol az egyikre, hol a másikra. – Hello, Miss Adamson.

Judy kettõjük között ment ki. Sûrûn pislogott, hogy el ne sírja magát. Reinhart a lány után fordult, de Fleming becsukta az ajtót.

– Tudtad, hogy kicsoda-micsoda ez a nõ?

– Igen.

Reinhart az ágyhoz ment és leült. Öregnek és fáradtnak látszott.

– És nékem nem lehetett volna megmondani? – kérdezte vádlóan Fleming.

– Nem, John, nem lehetett.

– Nos – Fleming kihúzta a fiókot, még egyszer megnézte, hogy nem maradt-e benne valami, és visszatolta –, akkor bérelj helyettem olyan valakit, akiben bízhatsz.

A professzor körülnézett a szobában.

– Adnál egy italt? – Reinhart végighúzta a homlokán apró kezét, hogy egy kissé magához térjen. A Geersszel való második beszélgetés nem volt könnyû. – Honnan veszed, hogy nem bízom benned?

– Hiszen senki sem bízik bennünk. – Fleming az üres üvegeket rakosgatta. – Oda se figyelnek a szavunkra.

– A munkánkra odafigyelnek.

– Konyak jó lesz? – Fleming talált még egy kevéskét az egyik üveg fenekén, és kitöltötte. – Hát persze, nagyon hasznos gépészek vagyunk. De amikor már az érdemi részrõl van szó, hogy mi ennek az egésznek a lényege, akkor hallani sem akarnak rólunk.

Odaadta Reinhartnak a poharat.

– Egy csöpp vizet is tudsz adni? – kérdezte Reinhart.

– Persze.

– És te? – bökött Reinhart az üvegre. Fleming a fejét rázta.

– Azt hiszik, hogy ajándék hullott az ölükbe – mondta Fleming, miközben vizet eresztett a mosogató csapjából. – És amikor azt mondjuk nekik, hogy ez a dolog valami sokkal jelentõsebbnek a kezdete, akkor úgy bánnak velünk, mintha elmebeteg bûnözõk lennénk. Ránk uszítják a kopóikat vagy inkább a szukáikat.

– Semmi értelme, hogy azon a lányon töltsd ki a bosszúd – mondta Reinhart, és ivott.

– Nem töltök ki senkin semmit! Ha képtelenek megérteni, hogy amit véletlenül elkaptunk, az az egész életünket meg fogja változtatni, akkor csak jöjjenek rá a maguk módján. Ha egy kis szerencsénk van, akkor tönkre fogják tenni az egészet, és semmi sem sül ki belõle.

– De valami már kisült belõle.

– Dawnay asszony szörnyetege?

– Hallottál róla?

– Az csak valami kiegészítõ program, a gép nyúlványa. – Fleming az üres szekrényt vizsgálgatta, de a figyelme elkalandozott. – Madeleine azt hiszi, a gép megajándékozza õt a hatalommal, hogy életet teremtsen; de téved. A gép önmagát ruházza föl ezzel a hatalommal.

– Akkor pedig maradnod kell, hogy ellenõrizd.

– Nem az én dolgom – csapta be Fleming a szekrény ajtaját. – Bárcsak el se kezdtem volna!

– De elkezdted. Te is felelõs vagy az ügy kimeneteléért!

– Kinek vagyok felelõs? Azoknak, akik meg sem hallgatnak?

– Én meghallgatlak.

– Jól van. – Fleming körbecsörtetett a szobában, fölszedett néhány elhullajtott papírdarabot, és a szemétkosárba, dobta õket. – Elmondom, hogy mivel álltok szemben, azután elmegyek.

– Ha van valami ötleted… – Az ital ismét némi erõt öntött Reinhart hangjába.

– Nézd – Fleming végre megállapodott az ágy végénél, mindkét kezével az ágy támlájára támaszkodva elõredõlt, és végre nem a szobára figyelt, hanem arra, hogy mit beszél –, állandóan szorgalmasan kérdezgetitek: "Mi ez?, mi ez a gép?", "Mit csinál?" – de rajtam kívül soha senki meg nem kérdezte, hogy "miért?". Miért kezdett bele ebbe az egészbe egy innen kétszáz fényévnyire levõ, idegen intelligencia?

– De hiszen azt nem tudjuk megmondani, vagy nem?

– De következtethetünk.

– Találgathatunk.

– Jól van, ha nem akarod kitalálni!

Fleming fölegyenesedett és szünetet tartott. Reinhart a konyakját kortyolgatta, és várt. Fleming rövidesen megnyugodott, és rávigyorgott Reinhartra.

– Te vén ördög! – ült le Reinhart mellé az ágyra. – Ez egy logikusan gondolkodó intelligencia, akárhol is van, akármi is. Küld nekünk egy sor utasítást, abszolút terminológiában, amibõl bizonyos technológiára következtethetünk, és amit mi meg is valósítunk ebben a kompjúterben. Miért? Gondolod, hogy õk így gondolkodnak: "Itt van ez az érdekes mûszaki információ. Nosza, sugározzuk ki a világmindenség többi részének, hátha hasznára válik valakinek"?

– Te nyilván nem így gondolod.

– Mert ahol intelligencia van, ott akarat is van. És ahol akarat van, ott nagyra vágyás is van. És ha olyan intelligenciával van dolgunk, amelyik önmagát akarja elterjeszteni?

– Ez csupán épp olyan elmélet, mint a többi.

– Ez az egyetlen logikus elmélet! – Fleming öklével a combjára csapott. – Mit tesz ez az intelligencia? Kisugároz egy üzenetet, amit más intelligenciák foghatnak, értelmezhetnek, és aminek alapján cselekedhetnek. Hogy milyen a technikánk, az nem számít, ahogyan az sem számít, hogy milyen rádiókészüléket veszel, úgyis ugyanazt a mûsort fogod. Csupán az számít, hogy elfogadjuk a programjukat: ezt az aritmetikai logikán alapuló programot, ami alkalmazható a mi körülményeink között, de bármilyen más körülmények között is. Ez az intelligencia ismeri az élet alapjait: és megállapítja, hogy a miénk milyen életforma. Megállapítja, hogy hogyan mûködik az agyunk, hogyan épül föl a testünk, hogyan jutunk információhoz, magunk ismertetjük meg vele az idegrendszerünket és az érzékszerveinket. És ekkor létrehoz egy teremtményt, aminek teste és érzékszerve van, egy szeme. Mert, ugye, van egy szeme?

– Igen.

– Ez a teremtmény valószínûleg igen primitív, de ez csupán a következõ lépés. Dawnay asszony azt hiszi, hogy õ használja a gépet, pedig a gép használja õt!

– A következõ lépés mihez? – kérdezte Reinhart, mintegy mellékesen.

– Nem tudom. Valamiféle hatalomátvételhez. – Fölöttünk?

– Ez az egyetlen valószínû magyarázat.

Reinhart fölállt, lassan és elgondolkozva átsétált a szobán, és poharát a többi üres pohár mellé tette.

– Nem tudom, John.

Úgy látszott, hogy Fleming megérti Reinhart bizonytalanságát.

– A bennszülöttek nyilván meglehetõsen ártalmatlannak látták az elsõ fölfedezõket – mondta szelíden Fleming. – Kedves, öreg misszionáriusok a nevetséges trópusi sisakjaikban. De végül is a bennszülöttek urai lettek.

– Lehet, hogy igazad van – mosolygott hálásan Flemingre Reinhart; minden olyan volt, mint régen, amikor mindketten egyformán gondolkodtak. – Az a gép valóban olyan, mint valami baljós misszionárius.

– És Madeleine Dawnay teremtménye: vajon miféle agya van? – Reinhart vállat vont, és Fleming folytatta. – Úgy gondolkozik, mint mi, vágy úgy gondolkozik, mint a gép?

– Ha egyáltalán gondolkozik.

– Ha szeme van, akkor idegközpontja is van, és bizonyára agya is van. De miféle agya?

– Nyilván az is primitív.

– Miért? – kérdezte Fleming. – Miért ne lehetne a teremtmény a gép intelligenciájának meghosszabbítása: egy alegység, ami ugyanúgy mûködik, mint a kompjúter, kivéve azt a tényt, hogy szerves testbe van zárva?

– És ennek mi értelme lenne?

– Mi értelme a szerves testnek? Egy gépnek, aminek érzékszervei vannak? Aminek szeme van?

– Senkit sem fogsz errõl meggyõzni – mondta Reinhart.

– Nem kell megmondani nekik.

– Itt kell maradnod, John.

– Minek?

– Hogy ellenõrizd a gépet – mondta Reinhart egyszerûen: õ már órákkal ezelõtt így döntött. De Fleming a fejét rázta.

– Hogyan ellenõrizhetnénk? Hiszen okosabb nálunk.

– Valóban?

– Semmi kedvem hozzá.

– Látod, az elméleted szerint éppen ez lenne a gép kedvére való.

– Ha nem hiszel nekem… Reinhart fölemelte apró kezét.

– Én hajlandó vagyok hinni neked.

– Akkor pusztítsd el! Az az egyetlen biztonságos megoldás.

– Azt is meg fogjuk tenni, ha szükség lesz rá – mondta Reinhart, és az ajtóhoz ment, mintha már megállapodtak volna. Fleming szembefordult vele.

– Meg fogjátok tenni? Valóban azt hiszed, hogy képesek lesztek rá? Gondolj csak bele, hogy mi történt, amikor meg akartam állítani a dolgot: Madeleine kidobott. És ha te próbálod meg, téged is ki fognak dobni.

– Engem úgyis ki akarnak dobni.

– Mit akarnak? – Fleming úgy kapta föl a fejét, mint akit megütöttek.

– Azok az erõk, akik mindnyájunkat szeretnének kitessékelni – mondta Reinhart. – Csak arra várnak, hogy fölrobbanjon a csoportunk, és máris itt lesznek.

– De miért?

– Mert azt hiszik, hogy õk jobban tudnák használni a gépet. De amíg itt vagyunk, John, még mindig kihúzhatjuk a dugót. És meg is fogjuk tenni, ha szükség lesz rá – Fleming zavart arcáról a földön sorakozó bõröndökre pillantott. – Jobb lesz, ha kicsomagolsz.

Fleming és Madeleine Dawnay találkozása vibrált a feszültségtõl, de semmi végzetes dolog nem történt. Fleming elég nyugodt volt és Dawnay szelíd gúnnyal kezelte a férfit.

– Isten hozta a tékozló fiút – mondta, és a tartályhoz vezette Fleminget.

A teremtmény békésen lebegett tápanyagfürdõjében; már fölfedezte a kémlelõablakot, és szinte állandóan ott bámult ki nagy, szemhéj nélküli szemével. Fleming visszabámult rá, de a lény nem adta semmi jelét, hogy regisztrálta volna a látottakat.

– Tud kommunikálni ez az izé?

– Édes fiacskám – mondta Madeleine olyan hangon, mintha egy elsõs egyetemistát akarna kioktatni –, hiszen jóformán még semmit sem tudhattunk meg róla.

– Vannak hangszalagjai vagy egyéb hangképzõ szervei?

– Nincsenek.

– Hm – Fleming fölegyenesedett, és most a tartály tetején nézett be. – Nagyon kezdetleges kísérlet az ember utánzására.

– Az ember utánzására? Egyáltalán nem hasonlít emberhez.

Fleming átment a termen Christine-hez, aki a kijelzõt ellenõrizte.

– Ír valamit a masina?

– Nem. Semmit – Christine meglepettnek látszott. – De látszik rajta, hogy valami azért történik.

A kijelzõ lámpák szakadatlanul villogtak: valóban látszott, hogy a gép magában dolgozik, anélkül hogy bármilyen eredményt produkálna.

A következõ két-három napban semmi sem történt, azután Fleming a gép egyik mágneses tekercsét a tartályra erõsítette. Nem magyarázta meg – valójában nem is tudta megmagyarázni –, hogy miért tette, de a kompjúter kijelzõ lámpái azonnal vadul villódzni kezdtek. Christine berohant a laboratóriumból.

– Küklopsz rettenetesen izgatott! Csak úgy dobálja magát a tartályban.

De már hallották is a teremtmény csapkodását a folyadékban a másik szobából. Fleming eltávolította a tekercset, és a csapkodás megszûnt. Amikor visszatette a tekercset, a teremtmény ismét reagált, de a gép még mindig nem írt ki semmit. Reinhart is átjött, hogy megnézze, hogy boldogulnak, és Dawnay asszonnyal meg Fleminggel együtt megismételte a kísérletet; de semmi okosat nem tudtak kisütni.

Másnap Fleming ismét összehívta a társaságot.

– Szeretnék megpróbálni valamit – mondta.

Odament a kijelzõ pulthoz, és hátat fordított neki, majd megállt a két titokzatos huzalvégzõdés között, amelyeket még sohasem használtak. Egy perc múlva levette a végzõdésekrõl a plexiüveg biztonsági szigetelõket, és ismét közéjük állt. Nem történt semmi.

– Ideállnál egy pillanatra? – kérdezte Reinhartot, és átadta neki a helyet. – De eszedbe ne jusson megérinteni a végzõdéseket. Több mint ezer volt feszültség van bennük.

Reinhart nyugodtan állt a végzõdések között, háttal a kijelzõ pultnak.

– Érzel valamit?

– Egy nagyon kicsi… – Reinhart szünetet tartott. – Egy kis szédülést.

– És mást?

– Semmit.

Reinhart ellépett a kompjútertõl.

– És most?

– Jól vagyok – mondta Reinhart. – Most már semmit sem érzek.

Fleming megismételte a kísérletet Madeleine Dawnayjal, aki semmit sem érzett.

– Az emberek agya különbözõ mennyiségû elektromos töltést bocsát ki – mondta az asszony. – Az enyém nyilván alacsony, meg Flemingé is. A magáé, Ernest, úgy látszik, erõsebb, mert szivárgást indukál a végzõdések között. Most próbálja meg Christine.

Christine rémültnek látszott.

– Semmi az egész – mondta Fleming. – Álljon a két végzõdés közé, csak ne érjen hozzájuk, mert összeégetik.

Christine ugyanoda állt, ahová a többiek. Egy pillanatig úgy látszott, hogy rá sincs hatással a gép, de azután a teste megmerevedett, szeme lecsukódott, és a lány ájultán esett össze. Fölemelték és leültették, Madeleine pedig fölhúzta a lány szemhéját, és megvizsgálta a szemét. – Rövidesen magához tér. Csak elájult.

– Mi történt? – kérdezte Reinhart. – Talán megérintette az egyik végzõdést?

– Nem – mondta Fleming. – De azért jobb lesz, ha visszateszem a biztonsági szigetelõket.

És visszatette a szigetelõket, majd elgondolkodva állt, míg Dawnay és Reinhart Christine-t élesztgették: lenyomták a fejét, és vizes ruhával dörzsölgették a homlokát.

– Ha a végzõdések között rendszeres kisülések vannak, és közéjük iktatjuk egy mûködõ agy elektromos mezejét…

– Fogja be a száját – mondta Madeleine türelmetlenül. – Azt hiszem, magához tér.

– Kutya baja sem lesz – Fleming még mindig a pultot és a belõle kiálló két szigetelt végzõdést vizsgálgatta. – Az meg fogja változtatni, modulálni fogja a végzõdések közti áramot. Az agy pedig valamiféle reakciót fog érezni; valamilyen jelfogó lehet a végzõdésekben, ami mindkét irányban képes adni és venni.

– Mirõl beszélsz? – kérdezte Reinhart.

– Ezekrõl beszélek! – kiáltott föl izgatottan Fleming. – Azt hiszem, tudom már, hogy mire valók. Alkalmasak a gép betáplálására, és a gép is képes kijelezni velük.

– Csak egy ideges fiatal nõrõl van szó – kételkedett Madeleine. – Az ilyent könnyû hipnotizálni.

– Talán.

Christine magához tért és pislogott.

– Hello – mosolygott halványan a többiekre. – Elájultam?

– Meghiszem azt – mondta Madeleine. – Szép kis elektromos kisugárzása lehet.

– Igazán?

Reinhart egy pohár vizet adott a lánynak, Fleming pedig rámosolygott.

– Nagy szolgálatot tett a tudománynak – mondta, azután a végzõdésekre mutatott –, de jobb lesz, ha ezektõl távol tartja magát.

Fleming ezután ismét Reinharthoz fordult.

– Az a lényeg, hogy ha egy megfelelõ aggyal van dolga, nem emberi aggyal, hanem olyannal, ami az õ tervei szerint mûködik, akkor a gép azzal kapcsolatot tud teremteni. A tervek szerint így kellene kommunikálnia. A mi módszerünk, hogy kérdéseket és válaszokat táplálunk be, rendkívül nehézkes. Ez az egész kiírásos rendszer…

– Csak nem azt akarja mondani, hogy ez a gép tud gondolatot olvasni? – gúnyolódott Dawnay.

– Csak azt mondom, hogy két agy elektromos úton is kommunikálhat egymással, ha erre alkalmasak. Ha a maga teremtményének a fejét bedugnánk a végzõdések közé…

– Nem tudom, hogyan lehetne ezt megoldani.

– Pedig a gép ezt akarja! Azért nyugtalan, azért nyugtalan a gép is meg Küklopsz is. Érintkezni akarnak egymással. A teremtmény a gép elektromágneses mezõjében van, és a gép ismeri ennek a logikus lehetõségét. Ezen a problémán dolgozott, anélkül hogy bármit közölt volna velünk.

– Küklopszot pedig nem lehet kivenni a tápanyagfürdõjébõl –, mondta Madeleine. – Elpusztulna.

– Erre bizonyára a gép is gondolt.

– De ráerõsíthetnénk Küklopszra egy EKG-készüléket mondta Reinhart. – Azt a fajtát, amit az agy vizsgálatához használnak. Tegyünk elektromos tapadókorongokat Küklopsz fejére, és vezessünk belõlük koncentrikus kábeleket a végzõdésekhez, hogy közvetítsék az információt. Persze, egy transzformátor közbeiktatásával, másként az áram agyonüti Küklopszot.

– Mire jó ez? – kérdezte szkeptikusan Madeleine.

– Összeköti a kompjútert az alegységével – mondta Fleming.

– Milyen cél érdekében?

– A gép céljának érdekében. – mondta Fleming, majd elfordult és járkálni kezdett. Dawnay asszony Reinharttól várta a folytatást, de az öreg makacsul hallgatott, és a kezét nézte.

– Jobban van? – kérdezte Christine-t.

– Igen, köszönöm.

– Gondolja, hogy föl tudná szerelni azt az EKG-készüléket?

– Azt hiszem, igen.

– Majd Fleming doktor segít magának. Ugye, John? Fleming a szoba túlsó felén állt, a mûszerek falként magasodtak a háta mögött.

– Ha valóban ezt akarod – mondta.

– A másik alternatíva – mondta Reinhart inkább önmagának és Madeleine-nek, mint Flemingnek –, hogy csomagoljunk, és adjuk át a gépet. Nincs sok választásunk, nem igaz?

VIII. AGGODALOM

Judy, amennyire csak lehetséges volt, távol tartotta magát Flemingtõl. Ha nagy ritkán mégis látta a férfit, az rendszerint Christine-nel volt. Bridger halála óta minden megváltozott: még a kora tavaszi idõ is, csupán nyomasztó, szürke fátylat hagyott maga után, ami megülte a tábort és Judy hangulatát. Fájdalmasan kellett azt is fölismernie, hogy Christine nemcsak az õ helyét foglalta el Fleming életében, hanem Dennis Bridgerét is, mert úgy tudott együtt dolgozni és gondolkodni a férfival, ahogyan Judy sohasem volt képes. Eleinte úgy érezte, hogy képtelen elviselni ezt a helyzetet, és Geers meg kerülésével közvetlenül a Whitehallhoz fordult: kérte, hogy helyezzék máshová. Ennek az lett az egyetlen eredménye, hogy újabb kioktatást kapott Geerstõl.

– Még alig kezdte meg a munkáját, Miss Adamson.

– Hiszen a Bridger-ügynek már vége!

– Az lehet, de az igazi ügy még csak most kezdõdik. – Geers szemmel láthatóan nem vett tudomást a lány gyötrõdésérõl. – Az Intel eddig már eleget kapott ahhoz, hogy felébredjen az étvágya, és mivel Bridgert elveszítették, nyilván valaki mást fognak keresni, talán Bridger valamelyik barátját.

– Azt hiszi, hogy Fleming doktor képes lenne eladni magát? – kérdezte gúnyosan Judy.

– Bárki képes lehet ilyesmire, ha engedjük.

A következõ ügyben azonban nem Judy, hanem Fleming volt az elsõ, aki jelentést tett az Intel megmozdulásairól.

Christine és Madeleine Dawnay segítségével sikerült felerõsítenie az enkefalográf lemezeit oda, ahol Küklopsz fejét sejtették, és Christine segítségével a lemezeket összekötötték a kompjúter nagyfeszültségû végzõdéseivel. A gép kijelzõ pultjához transzformátort csatoltak, és azon keresztül vezették az áramot úgy, hogy mire az Küklopszhoz ért, már körülbelül csak egy zseblámpaelemnyi feszültsége volt. Ennek ellenére a hatás rendkívüli volt. Amikor megvalósították az elsõ összeköttetést, a teremtmény teljesen megmerevedett, a kompjúter kijelzõ lámpái pedig mind kigyulladtak és úgy is maradtak. Kis idõ múlva azonban a gép is, meg a teremtmény is alkalmazkodott az új helyzethez; a gép folyamatosan dolgozta föl az adatokat, bár még mindig nem írt ki semmit, Küklopsz pedig nyugodtan úszkált a tartályában, és egyetlen szemével kibámult a kémlelõnyíláson.

Ez így ment napokon át, és Christine-t bízták meg az ellenõrzéssel, azzal az utasítással, hogy azonnal értesítse Madeleine Dawnayt és Fleminget, ha bármi történne. Madeleine végre megérdemelt pihenéshez jutott, de Fleming idõnként benézett a kompjúterterembe, hogy ellenõrizze a dolgok menetét, és találkozzon Christine-nel. Azt tapasztalta, hogy a lány egyre izgatottabb, és a hét végére annyira idegesnek találta, hogy már-már ugratni kezdte.

– Nézze, maga tudja, hogy mennyire tartok ettõl az egész ügytõl, de nem tudtam, hogy magát is ennyire izgatja.

– Nem izgat – mondta Christine. Az ellenõrzõ teremben voltak, és a folytonosan villódzó lámpákat nézték. – De olyan rossz érzésem van tõle.

– Mitõl?

– Azok a végzõdések és… – Christine habozott, azután nyugtalanul pillantott a másik szoba felé. – Ha ott vagyok, bent, úgy érzem, hogy az a szem állandóan engem bámul.

– Valamennyiünket bámulja.

– De engem különösen bámul.

– Nem tudom kárhoztatni – vigyorgott Fleming. – Magát én is szívesen bámulom.

– Úgy tudtam, más irányú kötelezettségei vannak.

– Voltak – Fleming már-már megérintette a lányt, azután meggondolta magát, és az ajtóhoz ment. – Vigyázzon magára!

A sziklaösvényen leballagott a tengerpartra, ahol nyugodtan és magányosan gondolkodhatott. Szürke, sivár délután volt, a dagály visszahúzódott, és a homok sivár, szürke palarétegként húzódott a gránit sziklafokok között. Fleming a vízparton kószált, lehajtott fejjel és zsebre dugott kézzel, és próbálta gondolatban követni a gép számításait. Lassan sétált a sziklás partfok, felé, és annyira elgondolkodott, hogy észre sem vette az egyik görgetegkövön ülõ, szemüveges férfit, aki vékony szivarját szívta.

– Egy pillanatra, uram – a rekedt torokhang váratlanul érte Fleminget.

– Kicsoda maga?

A szemüveges névjegyet vett elõ a zsebébõl, és Flemingnek nyújtotta.

– Nem tudok olvasni – mondta Fleming.

– De azért Fleming doktorhoz van szerencsém – mosolygott a szemüveges.

– És maga kicsoda?

– A nevem semmit sem jelent – a szemüveges egy kicsit lihegett.

– Hogy került ide?

– Megkerültem a sziklafokot. Ha alacsony a dagály, meg lehet tenni, bár elég fárasztó – vékony szivarokkal teli ezüsttárcát vett elõ. – Dohányzik?

Fleming nem vett tudomást a szivarokról.

– Mit akar?

– Sétálok – a szemüveges vállat vont, és eltette a tárcát. Már nem lihegett. – Maga gyakran jön ide magányosan.

– Ez magánterület.

– A tengerpart nem az. Ebben a szabad országban a tengerpart… – a szemüveges ismét vállat vont. – A nevem Kaufmann. Nem hallott még rólam?

– Nem.

– A barátja, Herr Doktor Bridger…

– A barátom, Bridger, halott!

– Tudom. Hallottam – Kaufmann mélyet szippantott. – Nagyon szomorú eset.

– Maga ismerte Dennis Bridgert? – kérdezte Fleming meghökkenten és gyanakodva.

– Igen. Egy idõben kapcsolatban álltunk.

– Maga az… – Fleming kezdte érteni a dolgot, és próbált visszaemlékezni a névre.

– Az Intelnek dolgozom? Igen.

Kaufmann rámosolygott Flemingre, és füstkarikát fújt. Fleming kivette a kezét a zsebébõl.

– Tûnjön el!

– Pardon?

– Ha öt másodpercen belül nem tûnik el, hívom az õrséget.

– Ne tegye, kérem – mondta megbántódva Kaufmann.

– Olyan szerencsés ez a véletlen találkozás önnel.

– Bridgernek is olyan szerencsés volt?

– Senki sem sajnálta jobban a dolgot, mint én. Bridger nagyon hasznos ember volt.

– És most nagyon halott – Fleming az órájára pillantott.

– Öt percbe telik, míg megmászom a sziklát. Mihelyt fölérek, szólok az õrségnek.

Már indult is, de Kaufmann utána szólt.

– Fleming doktor! A következõ öt percet eltölthetné sokkal jövedelmezõbben is. És nem kérek öntõl semmi titkos dolgot.

– Igazán kedves – Fleming tartotta a távolságot.

– Csupán arra gondoltunk, hogy a kormánya szolgálatából átléphetne a mi szolgálatunkba. Úgy tudom, nem túl boldog itt.

– Tisztázzunk valamit, herr barátom, jó? – ment vissza Fleming Kaufmannhoz. – Lehet, hogy nem szeretem a kormányunkat, és az is lehet, hogy nem vagyok boldog. De még ha gyûlölném is õket, és maga lenne az utolsó szalmaszál, amibe kapaszkodhatnék, akkor is inkább megdöglenék, semhogy magához forduljak.

Elfordult, és mászni kezdte a sziklát. Nem fordult hátra. Egyenesen Geers irodájába ment, ahol az igazgató éppen jelentéseket diktált magnóba.

– És mit mondott neki? – kérdezte Geers, Fleming beszámolója után.

– Képzelheti! – mondta megvetõen Fleming. – Elég komisz dolog lenne ez még a csecsszopók kezében is, és akkor adjuk oda a cápáknak?!

Az irodából kilépve azon töprengett, hogy miért is szólt; de valójában az elkövetkezendõ hónapokban ez a jelentéstétel volt az egyetlen dolog, amit Fleming érdeméül tudtak be.

A partra õrséget állítottak, drótakadályokat vezették a fennsíkról a tengerbe, Quadring biztonsági emberei átfésülték a környéket, és hosszú idõn át semmit sem hallottak az Intelrõl. A laboratóriumban a kísérlet folytatódott, minden kézzelfogható eredmény nélkül, míg Madeleine Dawnay vissza nem tért a szabadságáról; azután egy napon a kompjúter hirtelen elkezdett kiírni. Fleming a gép adataival bezárkózott a kunyhójába, és körülbelül százórányi munka után fölhívta Reinhartot.

Fleming értelmezése szerint a gép most számos újfajta kérdést tett föl, amelyek mind az emberi test külsejére, arányaira, funkcióira vonatkoztak. Fleming szerint minden fizikai formát lehetséges volt kifejezni matematikai terminusokban, és a gép éppen ezt kérte.

– Például – mondta Fleming, amikor Reinharttal és Dawnay asszonnyal a kérdés megoldásán gondolkodtak – a hallásról szeretne információt kapni. Sok minden van itt a hallható frekvenciákról, és a gép nyilván azt kérdezi, hogy hogyan képezzük és érzékeljük a hangokat.

– Honnan tudhatna a beszédrõl? – érdeklõdött Dawnay. – Mert a teremtmény látja, hogy a szájunk segítségével kommunikálunk, és a fülünkkel hallunk. Mindezek a kérdések a maga kis szörnyetegének a megfigyeléseibõl származnak. Nyilván a beszéd vibrációját is érzi, és most hogy összeköttetésben van a géppel, át tudja adni a megfigyeléseit.

– Legalábbis maga ezt képzeli.

– Hát maga hogy magyarázná a kapott kérdéseket?

– Nem tudom, hogyan elemezhetnénk az egész emberi szervezetet – mondta Reinhart.

– Erre nincs is szükség. A gép továbbra is értelmesen fog találgatni, nekünk csupán vissza kell táplálnunk a helyes válaszokat. A régi játék. Bár nem tudom, miért nem talált ki még valami gyorsabb módszert. Biztos vagyok benne, hogy képes rá. Talán a teremtmény nem felelt meg a várakozásainak.

– Meg akarja próbálni? – kérdezte Reinhart Madeleine-t.

– Én mindent megpróbálok – mondta az asszony.

Így hát a munka folytatódott. Továbbra is Christine kezelte a kompjútert, olvasta le és táplálta be az adatokat. A lány állandó ideges feszültségben élt, de nem szólt semmit.

– Nem akarna munkát változtatni? – kérdezte Fleming az egyik este, amikor ismét kettesben voltak a kompjúterépületben.

– Nem. Ez a munka izgat engem.

Fleming nézte a lány tûnõdõ, szép arcát. Már nem flörtölt vele, mint azelõtt, amikor még nem érdekelte, amikor még csak egy lány volt a laboratóriumban. Zsebre dugta a kezét, és kiment az épületbõl. A távozása után Christine átment a laboratóriumba. Komoly erõfeszítésébe került, hogy odamenjen, hát egy pillanatra megállt az ajtóban, hogy erõt gyûjtsön. A gép egyenletes zümmögésétõl eltekintve csönd volt, de mihelyt a lány a kémlelõnyílás látószögébe ért, a teremtmény csapkodni kezdett a folyadékban.

– Nyugalom – mondta Christine hangosan. – Csak nyugalom.

Automatikusan lehajolt és benézett a kémlelõnyíláson: a szem mereven nézett vissza rá, de a teremtmény egyre izgatottabb lett, és úgy csapkodott teste nyúlványaival, mint egy polip. Christine a homlokához emelte a kezét; egy kicsit szédült a lehajlástól, de a szem szinte hipnotikus erõvel meredt rá. A lány egy hosszú percen át bámulta a szemet, azután még egy percen át, és képtelen volt gondolkodni. Lassan, mintha a saját jószántából tenné, jobb keze fölkapaszkodott a tartály oldalán, és ujjai az EKG-kábel drótját keresték. Majd elérték, és az enyhe áram bizsergése futott át rajtuk.

Mihelyt Christine megérintette a vezetéket, a teremtmény megnyugodott. Még mindig mereven bámulta a lányt, de nem mozdult. Az egész épületben csönd volt, csak a kompjúter zümmögött. Christine lassan, mintegy hipnotizálva, fölegyenesedett, de a vezetéket néni engedte el. Ujjai rákulcsolódtak a vezetékre. A kábel csak lazán volt fölerõsítve; a tartálytól a laboratórium falához vezetett, ahol kisebb-nagyobb távolságokban fölszögezett ragasztószalagok tartották. Christine keze követte a kábel útját, és a lány merev tartással haladt a fal mellett a kompjúterterem felé. A szeme nyitva volt, de mozdulatlanul meredt maga elé, és semmit sem látott. A vezeték eltûnt az ajtófélfába fúrt lyukban, és Christine egy pillanatig tanácstalanul állt, mert nem tudta követni a vezetéket. Azután fölemelte a másik kezét, és megragadta a vezeték folytatását az ajtó túloldalán.

Jobb keze erõtlenül hullott alá, amint átment a másik terembe, bal kezével markolva a kábelt. Lassan haladt a mûszerállvány végéig, mélyen és nehezen lélegzett, mintha aludna és álmot látna. A mûszerállvány közepén a vezeték a kijelzõ pult alatti transzformátorhoz futott. A kijelzõ lámpák állandó, szinte hipnotikus ritmusban villogtak, és Christine éppen olyan mereven nézte õket, mint korábban a teremtmény szemét. Egy darabig állt a kijelzõ pult elõtt, mintha nem akarna továbbmenni; azután bal keze lassan eleresztette a kábelt. Azután ismét fölemelte mindkét kezét, és megragadta velük a transzformátortól a feje mellett elhelyezkedõ két végzõdéshez futó, magasfeszültségû vezetékeket. Ezek a vezetékek szigetelve voltak egészen a végzõdésekig, ahol viszont a csupasz vezetékek csatlakoztak már a két kiugró lemezhez. Christine keze lassan, centiméterrõl centiméterre követte a vezetékeket.

Christine arca kifejezéstelen és sápadt volt, és a lány alig állt a lábán, mint az elsõ alkalommal, amikor Fleming a végzõdések közé állította. Erõsen kapaszkodott a vezetékekbe, ujjai lassan siklottak fölfelé. Azután megérintette a vezetékek csupasz belsejét.

Ezután minden nagyon gyorsan történt. A teste megrándult, ahogy a teljes feszültség keresztülfutott rajta. Fölsikoltott, a lába megroggyant, a feje hátrahanyatlott, és kinyújtott karján úgy maradt függve, mintha keresztre feszítették volna. A kijelzõ pult valamennyi lámpája kigyulladt, és megvilágította a lány eltorzult arcát, a másik szobában pedig hangos és erõteljes csapkodás kezdõdött.

Mindez körülbelül tíz másodpercig tartott. Azután a lány sikolya félbeszakadt, a feje fölötti panel hangosan robbant, a lámpák kialudtak, a lány ujjai eleresztették a csupasz vezetéket, és teste súlyos és alaktalan rongycsomóként hullott a földre. Egy percig csönd volt. A teremtmény abbahagyta a csapkodást, és a kompjúter zümmögése is elhallgatott, mintha elvágták volna. Megszólalt a vészcsengõ.

Elsõként Judy ért a helyszínre, aki éppen az elõcsarnokban tartózkodott, amikor megszólalt a falon a vészcsengõ. Fölrántotta az ajtót, és sebesen iramodott végig a folyosón, be az ellenõrzõ terembe. Elõször semmit sem látott. A mennyezeti világítás mûködött, de az ellenõrzõ pult eltakarta az ellenõrzõ panel elõtti területet. Azután Judy meglátta Christine testét, odarohant és letérdelt mellé.

– Christine!

A hátára fordította a testet. Christine arca vakon meredt rá, és a keze ernyedten hullott vissza a földre: Christine mindkét keze fekete volt és csontig égett. Judy kitapogatta Christine szívét, de az nem vert.

"Istenem! – gondolta Judy. – Miért kell nekem mindig ott lennem, ha valaki meghal?"

Reinhart éppen Londonban volt, amikor elérte az eset híre. Amikor jelentést tett Osborne-nak, váratlan választ kapott; Osborne-t kétségtelenül nyugtalanította az eset, de valójában más dolgok kötötték le, és az egészet csupán egynek tekintette a számtalan csapás közül. Reinhart kedvetlen volt és csodálkozott: szemmel láthatóan nemcsak Osborne-t, de a többi whitehalli tisztviselõt is valami titkos és súlyos ügy foglalkoztatta. Tervbe vette, hogy ellátogat Bouldershaw Fellbe, ahol már rég nem járt, hogy szabaduljon nyomasztó érzéseitõl, de kiderült, hogy a rádióteleszkópot katonai ellenõrzés alá helyezték, és a Honvédelmi Minisztérium biztonsági szolgálata szigorúan õrizte. Ez minden elõzetes bejelentés nélkül történt az elõzõ héten, mialatt õ Thornessben volt. Dühös volt, hogy nem beszélték meg vele a dolgot, és Osborne-nal akart beszélni, de az nem ért rá.

Néhány nap múlva megkapták Christine boncolási jegyzõkönyvét. A professzor egyetlen vigasza az volt, hogy nem kellett magyarázkodnia senkinek, hiszen a lány szülei már meghaltak, és nem élt rokona az országban. Fleming rövid, keserû hangú levelet küldött neki, amiben megírta, hogy a gépben nem esett nagyobb kár, és hogy van egy elképzelése Christine haláláról. Azután egy hosszabb levél jött Flemingtõl, hogy a gépet kijavították, és teljes erõvel dolgozik, hatalmas mennyiségû információt továbbítva memóriaegységeibe, de hogy milyen információkat, azt Fleming nem részletezte. Néhány nappal késõbb Madeleine Dawnay telefonált, hogy a gép ismét írni kezdett. Hatalmas adatmennyiséget ontott magából a gép, és Fleming meg Dawnay véleménye szerint ezek már nem kérdések, hanem információk voltak.

– Rengeteg új formulát adott a bioszintézishez – mondta az asszony. – Fleming szerint a gép újabb kísérletbe akar kezdeni, és szerintem ez így is van.

– Újabb szörnyek? – kérdezte a telefonból Reinhart.

– Valószínûleg. De ezúttal sokkal komplikáltabb. Hatalmas munka lesz. Sokkal több fölszerelésre lesz szükségünk, és attól tartok, sokkal több pénzre is.

Reinhart ismét megpróbálta fölkeresni Osborne-t, de legnagyobb meglepetésére a Honvédelmi Minisztériumból hívatták.

Osborne Vandenberg szobájában várta. Vandenberg és Geers is ott volt, és úgy látszott, hogy már tárgyaltak. Geers nyitott aktatáskájából számtalan papír kandikált elõ. A szoba hangulatában volt valami rideg és barátságtalan, ami a professzort óvatosságra intette.

– Pihentesse a lábát – mondta Vandenberg automatikusan és mosolytalanul. Rövid, feszült szünet következett, mindenki azt várta, hogy a másik szólaljon meg. – Mint hallom, egy újabb tételt töröltek az állományból.

– Baleset volt – mondta Reinhart.

– Persze, persze. Két baleset.

– A kormány átvizsgálta a jelentéseket – mondta Osborne lesütött szemmel. Geers idegesen köhintett, és összeszedte a papírjait.

– Igen? – nézett Reinhart várakozóan a tábornokra.

– Sajnálom, professzor – mondta Vandenberg. – Mit?

– Bele kellett egyeznünk az ellenõrzés átadásába – Osborne most elõször nézett Reinhartra. – Szigorítani kell az ellenõrzést.

– Miért?

– Az emberek kérdezgetni kezdenek. Rövidesen azt is tudni fogják, hogy létrehozták azt az élõ teremtményt, amivel kísérleteznek.

– Az Állatvédõ Egyesületre gondol? Az a teremtmény nem állat. Csupán molekulák tömege, amiket mi raktunk össze.

– Ettõl sem lesznek boldogabbak.

– Nem állhatunk le egy kísérlet kellõs közepén – pillantott Reinhart hol az egyikre, hol a másikra. Megpróbált rájönni, hogy mit forgatnak a fejükben. – Madeleine és Fleming éppen most kezdtek új kísérletbe.

– Tudjuk – mondta Geers a táskájába visszatett papírokat tapogatva.

– Hát akkor?

– Sajnálom – mondta ismét Vandenberg. – A maga útja véget ért.

– Nem értem.

Osborne kényelmetlenül fészkelõdött.

– Én mindent megtettem. Valamennyien olyan keményen harcoltunk, ahogyan csak tudtunk.

– Ki ellen?

– A kormány nagyon határozott – Osborne gondosan kerülte a részleteket. – Az ügyünk elveszett, Ernest. Nálunk jóval nagyobb emberek harcoltak érte és veszítették el.

– És most – mondta Vandenberg – újabb "baleset" történt.

– Ez csak kifogás! – Reinhart fölpattant, és az íróasztal túlsó felén helyet foglaló Vandenberg szemébe nézett. – Azt akarják, hogy elmenjünk, mert fáj a foguk a gépre. És ezért bármilyen ügyet képesek felfújni…

Vandenberg sóhajtott.

– Így szokás. Egyébként nem is várom magától, hogy megértse a mi álláspontunkat.

– Mindenesetre nem könnyíti meg nekem, hogy megértsem. Geers lecsapta a táskája födelét, és udvarias mosolyra igazította az arcát.

– Az az igazság, Reinhart, hogy szeretnék, ha visszamenne Bouldershaw Fellbe. Reinhart viszolyogva pillantott rá.

– Bouldershaw Fellbe? Hiszen be sem engednek oda. Geers kérdõ pillantást vetett a tábornokra, aki bólintott, hogy csak folytassa.

– A kormány a bizalmába fogadott minket – mondta Geers fontoskodva.

– Ez államtitok, ugye érti? – mondta Vandenberg.

– Akkor talán jobb lesz, ha nekem nem is mondják el – Reinhart nyakas volt, mint egy harcias kiskutya.

– De tudnia kell – mondta Geers. – Hiszen magát is érinti. A kormány SOS-jelzést küldött szét. Azt akarják, hogy maguk is, valamennyien, védelmi feladatokkal foglalkozzanak.

– Tekintet nélkül arra, amit most csinálunk?

– Ez a kormány döntése – mondta lehajtott fejjel Osborne. – Igyekeztünk a lehetõségekhez képest tisztességes megállapodást kötni.

Vandenberg fölállt és a fali térképhez ment.

– A nyugati hatalmak mélységesen aggódnak – mondta, és kerülte Reinhart tekintetét. – A fölfedezett nyomok miatt.

– Milyen nyomok miatt?

– Éppen a maga rádióteleszkópja bukkant rájuk. Az az egyetlen szerkezet, ami ilyen érzékenységgel rendelkezik. És számos Föld körüli pályán keringõ tárgy nyomaira bukkant.

– Földi eredetû tárgyakéra? – vizsgálta Reinhart a térképen bejelölt pályákat. – És ettõl ilyen idegesek valamennyien?

– Igen. A bolygó túlsó felérõl lövik föl õket gyors egymásutánban, de kívül esnek a figyelmeztetõ keresõink hatósugarán. Az ENSZ Ûrhajózási Hivatala nem tud róluk. A Nyugati Szövetség sem. Senki sem.

– És a kormány azt szeretné, ha maga foglalkozna velük – fejezte be Vandenberg helyett Geers.

– De ez nem az én terültem – makacskodott Reinhart. – Csillagász vagyok.

– És amit most csinál, az a maga területe? – kérdezte Vandenberg.

– Abból indult ki, egy csillagászati forrásból. Senki sem válaszolt Reinhartnak.

– Hát, a kormány így akarja – mondta végül Osborne.

– És a thornessi munkával mi lesz?

– A csoportja – mondta Vandenberg –, már ami a csoportjából maradt, Geers doktor alá fog tartozni.

– Geers!

– Hiszen én vagyok az állomás igazgatója.

– De hiszen azt sem tudja… – Reinhart erõt vett magán és elhallgatott.

– Fizikus vagyok – mondta Geers. – Legalábbis az voltam. És azt hiszem, könnyen fölfrissíthetem az ismereteimet.

Reinhart megvetõen nézett az igazgatóra.

– Mindig is ezt akarja, ugye?

– Nem én határoztam így – dühöngött Geers.

– Uraim! – nyerítette szemrehányóan Osborne.

– Ne csináljunk ebbõl személyi kérdést – ment vissza súlyos léptekkel az íróasztalához Vandenberg.

– Mi lesz Madeleine Dawnay és Fleming munkájával? – kérdezte Reinhart.

– Nem távolítom el õket – mondta Geers. – Természetesen szükségünk lesz a kompjúter idejének egy részére, de ezt majd megoldjuk…

– Ha engem már eltávolított.

– Nincs szégyenfolt a becsületén, Ernest – mondta Osborne. – Ahogy ezt a soron következõ kitüntetéseknél is tapasztalni fogja.

– Ördög vigye a kitüntetéseket! – Reinhart apró ujjai a tenyerébe mélyedtek. – Madeleine Dawnay és Fleming munkája a legfontosabb kutatás, amit ebben az országban valaha is végeztek. Engem csak ez érdekel.

Geers Reinhartra villantotta a szemüvegét.

– Mindent meg fogunk tenni értük, ha rendesen viselkednek.

– Bizonyos változások lesznek nálunk, Miss Adamson.

Judy Geers irodájában hallgatta Hunter doktort, az állomás egészségügyi fõfelügyelõjét. A nagydarab, csontos férfi sokkal inkább látszott katonának, mint orvosnak.

– Dawnay professzorasszony új kísérletbe kezd, de nem Reinhart professzor felügyelete alatt. Reinhart professzor kiszáll belõle.

– Akkor ki…? – Judy nem fejezte be a kérdést. Nem szerette ezt az embert, és nem akarta elszólni magát elõtte.

– Én leszek felelõs a kísérlet irányításáért.

– Maga?

Hunter valószínûleg hozzászokott az ilyesfajta sértésekhez, és csak egy kicsit fintorította el nagy, durva vonású arcát.

– Persze, én csak egy szerény orvos vagyok. A végsõ felelõsség Geers doktort terheli.

– És ha Dawnay professzorasszony tiltakozik?

– Nem teszi, õt egyáltalán nem érdeklik ezek a szervezeti kérdések. Nekünk az a dolgunk, hogy rendes körülményeket teremtsünk Dawnay professzorasszony számára. Geers doktor fog határozni a kompjúter használatáról, a biológiai kísérletekben pedig én leszek Geers doktor segítségére. Ami pedig magát illeti – Hunter fölvett egy papírt az igazgatói íróasztalról –, magát áthelyezték, ugye, a Tudományügyi Minisztérium szolgálatába. Nos, ezt most felejtse el. Mától kezdve ismét a mi állományunkban van. Szükségem lesz magára, hogy biztosítsa az ügy minket érintõ oldalát.

– Dawnay professzorasszony programjára gondol?

– Igen. Azt hiszem, rövidesen az életnek egy új formáját fogjuk létrehozni.

– Az élet egy új formáját?

– Ugye eláll a lélegzete?

– Milyen lesz ez a forma?

– Még nem tudjuk, de amikor majd megtudjuk, akkor titokban kell tartanunk, igaz? – bizalmaskodóan kacsintott a lányra. – Az a kivételes szerencse ért minket, hogy egy nagy eseménynél bábáskodhatunk.

– És Fleming doktor? – kérdezte Judy, mereven maga elé nézve.

– A Tudományügyi Minisztérium kívánságára marad; de nem hiszem, hogy sok munkája akadna még itt.

Fleming és Madeleine Dawnay szinte szó nélkül fogadta a Reinhart eltávolításáról szóló bejelentést. Az asszonyt teljesen lekötötte a munkája, Fleming pedig elszigetelt és magányos volt. Az egyetlen ember, akivel beszélhetett volna, Judy volt, de õt kerülte. Bár szorosan együttmûködött Madeleine-nel, még mindig kölcsönös volt köztük a bizalmatlanság, és a kísérlet kivételével semmirõl sem beszéltek egymással õszintén. És még a kísérlettel kapcsolatban is gyakran nehéz volt meggyõznie az asszonyt bizonyos alapvetõ dolgokról.

– Azt hiszem – mondta Madeleine, amint a kiíróból elõbukkanó újabb számtengert nézegették –, azt hiszem, mindez az az információ, amit Küklopsz táplált a gépbe.

– Részben. Meg az, amit a gép Christine-tõl tudott meg, amikor a hatalmába kerítette.

– Mit tudhatott meg tõle?

– Emlékszik, mondtam, hogy kell lennie egy gyorsabb módszerének is, amivel információkat szerezhet rólunk?

– Csak arra emlékszem, hogy maga türelmetlen volt.

– Nemcsak én. Az alatt a pár másodperc alatt, amíg a biztosítékok kiégtek, szerintem a gép több fiziológiai adat birtokába jutott, mint amennyit maga évtizedek alatt tudott volna betáplálni.

Madeleine fújt egyet, és magára hagyta a férfit. Fleming fölvett egy darabka szigetelt kábelt, átment az ellenõrzõ terembe, ahol sokáig álldogált a villódzó kijelzõ panel elõtt, és két kezében elgondolkodva tartotta a kábel két csupasz végét. Azután a kábel egyik végét az egyik végzõdésre hurkolta, és a szigetelt részénél fogva a kábelt, a másik végét lassan a kompjúter másik végzõdése felé közelítette.

– Mit csinál? – sietett oda Madeleine Dawnay. – Kiégeti a gépet.

– Nem hiszem – mondta Fleming. A kábel csupasz végét a végzõdéshez érintette. – Látja?

A két fémfelület találkozásakor csupán egy apró szikra keletkezett.

Fleming eldobta a kábelt, és egy pillanatig elgondolkodva állt. Azután lassan fölemelte a kezét a végzõdésekhez, ahogy Christine tette.

Dawnay elõrelépett, hogy megállítsa Fleminget.

– Az isten szerelmére!

– Semmi vész – Fleming megérintette egyidejûleg mindkét végzõdést, és nem történt semmi. Ott állt, kinyújtott kezével megmarkolva a két fémlemezt, Madeleine pedig félig szkeptikusan, félig megrettenve nézte.

– Nem volt még elég haláleset?

– Neki már elég volt – mondta Fleming, és eleresztette a fémlemezeket. – És tanult belõle. Nem tudta, hogy milyen hatással van a magasfeszültség az élõ szövetre mindaddig, míg el nem kapta Christine-t. És azt sem tudta, hogy ezzel önmagában is kárt tesz. De most, hogy már tudja, sokkal elõvigyázatosabb. Ha megpróbáljuk rövidre zárni azt a két elektródát, õ leveszi a feszültséget. Próbálja csak meg.

– Nem, köszönöm. Elegem van a maga eredeti ötleteibõl.

Fleming keményen nézett az asszonyra.

– Nehogy azt higgye, hogy itt csupán egy géppel van dolga. Egy aggyal áll szemben, méghozzá egy átkozottul jó aggyal.

Dawnay asszony nem válaszolt, Fleming pedig kiment a terembõl.

A sürgetõ katonai feladatok ellenére Geers talált magának idõt és módot, hogy Madeleine Dawnay segítségére legyén. Sáskamohósággal vetette magát a munkába; minél többféle dolgot irányíthatott, annál jobban elcsitult belsõ kielégületlensége, aminek talán az lehetett az oka, hogy hiányzott belõle az alkotó szellem. Még több gépet és berendezést szerzett az asszony számára, és egyre növekvõ büszkeséggel tett jelentéseket kísérletének elõmenetelérõl. Majd õ megmutatja, hogy többet tud felmutatni, mint Reinhart.

A kompjúterépülethez újabb laboratóriumot csatoltak egy rendkívül bonyolult DNS-szintetizálóval, és a következõ héten egy újonnan tervezett, röntgennel fölszerelt kristálytani mûszert és vegyi szintetizáló egységeket hoztak az új laboratóriumba, hogy foszfátot, nukleint, adenint, timint, citozint, tirozint és a DNS-molekulákhoz, az élet magvaihoz szükséges egyéb anyagokat állítsanak elõ. Néhány hónapon belül már készülõben volt egy körülbelül ötbillió elemi kódszámból álló DNS-spirál, és az év végére létrehoztak egy ötven kromoszómából álló genetikai egységet, ami hasonló, bár valamivel több az ember létrehozásához szükséges genetikai követelményeknél.

Február elején Madeleine Dawnay jelentette, hogy kialakult egy élõ és szemmel láthatóan emberi embrió.

Hunter rohant a laboratóriumba, hogy megnézze. Találkozott Fleminggel a kompjúterteremben, de nem szólt neki. Fleming, az ígéretéhez híven, szigorúan csak a maga munkájával törõdött és meg sem próbált beleszólni az ügy biokémiai részébe. Amikor Hunter belépett a laboratóriumba, az asszony éppen egy kicsike oxigénsátor fölé hajolt, amit gépek és asszisztensek tömege vett körül.

– Él?

– Igen – egyenesedett föl és nézett Hunterra Madeleine.

– Hogy néz ki?

– Mint egy kisbaba.

– Egy emberi csecsemõ?

– Szerintem az, bár Fleming aligha mondaná ugyanezt – mosolygott elégedetten Madeleine Dawnay. – Lány.

– Alig tudom elhinni – próbált Hunter bekukucskálni az oxigénsátorba. – Megnézhetem?

– Nincs rajta sok látnivaló; csak egy kis csomag.

A plexiüveg tetõ alatti valami akár emberke is lehetett, de a teste valamiféle takaróba volt csavarva, az arcát pedig maszk borította. A gumicsõ a nyakánál eltûnt a takaróban.

– Lélegzik?

– Segítséggel. A pulzus és a légzés normális. A súlya hat és fél font. Amikor idejöttem, igazán nem gondoltam volna… – az asszony hangja elcsuklott a meghatottságtól. Azután lágyabb hangon folytatta. – Az aranycsinálás alkímiája valóra vált. Életet teremtettünk – megigazította a gumicsövet, és most már a megszokott, férfias hangján folytatta: – Intravénásán tápláljuk. Nincs szopási ösztöne. Sok mindenre meg kell majd tanítani.

– Szép kis munkát adott nekünk – mondta Hunter egy kicsit meghatottan, de jobbára már a hivatalos kötelezettségekre gondolva.

– Emberi életet adtam, amit emberi munka teremtett. A természet kétezer évmillió alatt jutott el idáig, mi pedig tizennégy hónap alatt.

– Szeretnék elsõként gratulálni ehhez a sikerhez – tért vissza Hunter beteglátogató modora.

A kis teremtmény az oxigénsátorban szépen fejlõdött az intravénás koszton. Naponta körülbelül fél hüvelyknyit növekedett, és szemmel láthatóan nem volt szándékában végigjárni az emberi lény szokásos gyermekkorát. Geers jelentette a Honvédelmi Minisztérium kutatásügyi vezérigazgatójának, hogy a fejlõdés ilyen üteme mellett a lány három-négy hónapon belül elérheti a felnõtt emberi nagyságot.

Az eseménnyel kapcsolatos hivatalos reagálás a büszkeség és a titkolódzás keverékébõl állt. A vezérigazgató részletes jelentést kért, és az ügyet államtitoknak nyilvánította. Õ aztán továbbította a jelentést a honvédelmi miniszternek, aki végül is közölte a dolgot a teljesen megdöbbent és rémült miniszterelnökkel. A kormánnyal a legbizalmasabban közölték a hírt, és Ratcliff megrendültén és tanácstalanul tért vissza minisztériumi irodájába. Hosszas töprengés után elmondta a dolgot Osborne-nak, aki viszont írt Flemingnek, és különjelentést kért tõle.

Fleming két szóban válaszolt: "Öljék meg!"

Nem sokkal ezután, természetesen, hívatta Geers, és magyarázatot követelt a viselkedésére.

– Nem értem – húzta össze a szemét Geers a szemüvege mögött –, hogy mi köze ennek az egésznek magához.

Fleming az asztalra csapott.

– Tagja vagyok a csoportnak, vagy sem?

– Bizonyos mértékben.

– Akkor lenne szíves talán meghallgatni a véleményemet. Lehet, hogy ez a teremtmény úgy néz ki, mint egy ember. De nem az. Csupán a gép nyúlványa, mint az a másik teremtmény. Csak ez kifinomultabb.

– És ennek az elméletnek van valami alapja?

– A logika. Az elsõ teremtmény volt az elsõ kísérlet egy a miénkhez hasonló, tehát számunkra elfogadható szervezet létrehozására. Ez a kísérlet már jobban sikerült, mert több információn alapult. Én dolgoztam azokkal az információkkal, és tudom, hogy mennyire célratörõ az a gép.

– És megteremtve ezt a csodát, most öljük meg? – nyitotta a szemét egy kicsit nagyobbra Geers.

– Ha most nem teszik meg, soha többé nem lesznek képesek rá. Késõbb az emberek már azt fogják hinni róla, hogy emberi lény, s azt mondanák, hogy gyilkosok vagyunk. És a gép azt fogja tenni velünk, amit csak akar.

– És ha nem fogadjuk meg a maga tanácsát?

– Akkor legalább ne engedjék ezt a teremtményt a kompjúter közelébe.

Geers egy percig némán ült, csak a szemüvege villogott. Azután fölállt, mintegy jelezve, hogy a beszélgetés véget ért.

– Maga itt csupán megtûrt személy, Fleming doktor. A Tudományügyi Minisztérium iránti udvariasságunknak köszönheti az ittlétét. És ebben az ügyben nem maga dönt, hanem én. Azt fogjuk tenni, amit én a leghelyesebbnek tartok, és ezt itt fogjuk tenni.

IX. AKCELERÁCIÓ

A lány, ahogy Geers megjósolta, a negyedik hónap végére teljesen felnõtt. Az idõ legnagyobb részét az oxigénsátorban töltötte, bár egyre hosszabb idõn át volt képes már természetes úton is lélegezni. Az elsõ hónap végére leszoktatták az intravénás táplálásról, és rászoktatták a cumisüvegre. Ezen kívül azonban semmivel sem ösztönözték a szellemi fejlõdését, hát csak feküdt tehetetlenül, mint a csecsemõ, és a mennyezetet bámulta. A növekedés folytatódása miatt Geers már-már aggódni kezdett, de öt láb és hét hüvelyk magasságnál a lány megállt. Addigra már teljesen fejlett fiatal nõ lett belõle.

– És egész csinos – nyalta meg a szája szélét Hunter.

Geers csupán Hunternak, Madeleine Dawnaynak és az asszisztenseknek engedélyezte, hogy lássák. Naponta küldözgette a bizalmas jelentéseket a Honvédelmi Minisztériumnak, és kétszer meg is látogatta a kutatásügyi vezérigazgató. Együtt tervezgették a lány jövõjét. Rendkívüli óvintézkedéseket tettek, hogy létezését titokban tartsák; a kompjúter és a laboratórium épületét éjjel-nappal õrség vette körül, és mindazoknak, akiket be kellett avatni a titokba, hallgatást kellett fogadniuk. Reinharton kívül, akinek Osborne mondta el a dolgot, meg néhány vezetõ londoni tisztviselõn és politikuson kívül, meg természetesen a thornessi kutatócsoport tagjain kívül, senki sem tudott a létezésérõl.

Geers szerint a társaság leggyanúsabb tagja Fleming volt, és Judynak külön utasítást adtak, hogy figyelje Fleminget. Az elõzõ év tavasza óta Judy és Fleming szinte nem is beszéltek egymással. Fleming tett ugyan egy morcos és bátortalan kísérletet, hogy bocsánatot kérjen, de Judy visszautasította, és azóta egyszerûen nem vettek tudomást egymásról. Judy azzal nyugtatta magát, hogy legalább nem kell Fleming után kémkednie – minthogy Fleming nem vett részt közvetlenül Dawnay asszony kísérletében, amit viszont Judynak szemmel kellett tartania, a férfi nem tartozott Judy elsõ számú páciensei közé. Ha volt is Judynak lelkiismeret-furdalása a múlt miatt, mindezt érzéstelenítette a közönyös apátia. De most megváltozott a helyzet. Judy összeszedte minden bátorságát, és elment, hogy megkeresse Fleminget a kompjúterteremben. A lába furcsán bizonytalankodott. Odaérve átadta Flemingnek a megbízólevelét.

– Elolvasnád ezt? – mondta, minden elõzetes magyarázkodás nélkül.

Fleming rápillantott a papírra, és visszaadta a lánynak.

– A Honvédelmi Minisztérium levélpapírja, ezt inkább olvassa csak maga. Én kényes vagyok arra, hogy mit veszek a kezembe.

– Aggódnak az új teremtmény biztonságáért – mondta Judy – szárazon és visszahúzódva a férfi támadása elõl. Fleming nevetett. – Nevetsz rajta? Én vagyok felelõs a biztonságáért.

– És ki felelõs a maga biztonságáért?

– John! – pirult el a lány. – Muszáj nekünk mindig az ellenkezõ oldalon állni?

– Úgy néz ki, vagy nem? – mondta Fleming félig együttérzõen, félig közönyösen. – Azt hiszem, én nem kedvelem a maga drágalátos teremtményét.

– Nem az enyém. Én csak a munkámat végzem. Nem vagyok az ellenséged.

– Nem. Maga az a fajta lány, akit magukkal sodornak az események – Fleming reménytelenül nézett körül. – No, most kimondtam, ami a szívemen feküdt.

Judy egy utolsó kísérletet tett, hogy közelebb kerüljön a férfihoz.

– Milyen távolinak tetszik az a nap, amikor vitorlázni mentünk.

– Távoli is.

– Hiszen ugyanazok az emberek vagyunk.

– Egy más világban – Fleming indulni akart. – Ez ugyanaz a világ, John.

– Jól van, ezt mondja csak nekik. Hunter sietett el mellettük.

– A lány kimegy.

– Kicsoda? – fordult el Judy tói megkönnyebbülten Fleming.

– A kislány kimegy az oxigénsátorból.

– És ki szabad hozni? – kérdezte Judy.

– Rendkívüli alkalom ez a mai, kijöveteli ünnepség – vigyorgott Judyra Hunter egy kivénhedt bonviván mosolyával, majd átsietett a másik szobába. Fleming savanyú képpel nézett utána.

– Életnagyságú, élõ szörnyet adunk minden egyes csomaghoz.

Judy azon kapta magát, hogy kuncog. Úgy érezte, hogy sokkal közelebb kerültek egymáshoz Fleminggel.

– Utálom ezt az embert. Olyan nagyképû.

– Remélem, hogy meg fogja ölni a teremtményt – mondta Fleming. – Bizonyára elég rossz orvos.

Együtt mentek át a laboratóriumba, ahol Hunter ellenõrizte Madeleine Dawnayt, aki ellenõrizte az oxigénsátor kinyitását. A sátor alatt keskeny tolókocsi volt, amit két asszisztens húzott elõ óvatosan. A többiek körben álltak, míg a tolókocsi és rajta a felnõtt, nõi megjelenésû teremtmény elõgördült: elõször a takaróba burkolt lába, majd az ugyancsak letakart teste. A nõ a hátán feküdt, és Judy, amikor megpillantotta az arcát, fölkiáltott. Erõteljesen megrajzolt, gyönyörû arc volt, erõs arccsontokkal és széles, balti arcvonásokkal. A nõ hosszú, szõke haja szétterült a párnán, lecsukott szemmel, nyugodtan lélegzett, mintha aludna. Olyan volt, mint Christine megtisztult, szõke változatban.

– Ez Christine! – suttogta Judy. – Christine.

– Az nem lehet – mondta nyersen Hunter.

– Van némi felületes hasonlatosság – ismerte el Madeleine. De Hunter közbevágott:

– Christine hulláját fölboncoltuk. És különben is, az a lány barna volt.

Judy Fleminghez fordult.

– Ez valami rettenetes tréfa?

– Ne hagyja, hogy a gép becsapja magát – rázta a fejét Fleming. – Senki se hagyja becsapni magát. Christine halott. Christine csak modell volt.

Mindenki némán állt, míg Dawnay asszony megfogta a lány pulzusát, és föléje hajolt, hogy az arcába nézzen. A lány kinyitotta a szemét, és homályos tekintettel bámulta a mennyezetet.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Judy. Visszaemlékezett a halott Christine-re, de ez a lány mégis Christine volt és élt.

– Úgy értem – mondta Fleming, mintha valamennyiük kérdésére felelne –, hogy a gép vett egy emberi lényt, és csinált róla egy másolatot. Néhány részletet ugyan eltévesztett, például a haj színét, de azért összességében egész jó munkát végzett. Az ember anatómiáját le lehet fordítani a számok nyelvére, és a gép ezt tette; majd a mi segítségünkkel ezeket a számokat visszafordíttatta anatómiára.

Hunter Madeleine-re pillantott, majd intett az asszisztenseknek, hogy tolják át a tolókocsit a szomszéd szobába.

– De végül is a gép azt adta nekünk, amit akartunk – mondta Madeleine.

– Igazán? Az agy az, ami számít: a test mellékes. A gép nem emberi lényt hozott létre, hanem egy idegen teremtményt, aki úgy néz ki, mint egy ember.

– Geers doktor már elmondta nekünk a maga elméletét – mondta Hunter, a lány tolókocsiját követve. Dawnay asszony egy pillanatnyi habozás után követte csak a menetet.

– Lehet, hogy igaza van – mondta Flemingnek. – De a kísérlet csak annál érdekesebb.

Flemingnek szemmel láthatóan nehezére esett, hogy uralkodjon magán.

– Mit szándékoznak tenni vele?

– Tanítani fogjuk.

Fleming megfordult és kiment a kompjúterterembe. Judy követte.

– Mi bajod van vele? – kérdezte. – Mindenki más…

– Ha egy magasabb intelligencia egy alacsonyabb rendûvel akad össze – fordult szembe a lánnyal Fleming –, mindig elpusztítja azt. Hát ez a bajom vele. A vaskor embere elpusztította a kõkorszaki embert; a sápadtarcúak elpusztították az indiánokat. Hol volt Karthágó, miután a rómaiak lerohanták?

– És ez rossz dolog, hosszú távon is?

– Nekünk rossz.

– De miért tenné ez a…

– Az erõs mindig könyörtelen a gyöngével szemben.

Judy, mintegy próbálkozásul, Fleming karjára tette a kezét.

– Akkor pedig jobb, ha a gyöngék összetartanak.

– Erre korábban kellett volna gondolnia – mondta a férfi.

Judy már jobban ismerte a férfit, semhogy tovább próbálkozott volna; folytatta a maga életét, Fleminget pedig a munkájára meg a kétségeire bízta.

Abban az évben késõn jött a tavasz. A szigorú, szürke idõjárás még április végén is tartott, és szinte túltett a tábor szürke és borongó hangulatán. Dawnay asszony kísérletén kívül minden más rosszul ment. Geers állandó személyzete és a rakétakísérleti csoport feszített tempóban dolgozott, minden jelentõsebb eredmény nélkül; soha még ennyi próbalövést nem végeztek, de semmi igazán jelentõs nem sült ki belõlük. Az atlanti felhõ szürke foszlányai minden egyes sikertelen kísérlet után visszatelepedtek a sziklás partfokra, mintha csak azt akarnák jelezni, hogy semmi sem változik, és semmi sem lesz jobb.

Csak a lány-teremtmény virult, mint valami egzotikus növény az üvegházban. Madeleine Dawnay laboratóriumának egyik részét átalakították a lány lakó-és oktatóhelyéül. Itt kényeztették és készítgették a szerepére, mint egy hercegnõt a tündérmesékben. Andromédának nevezték el, a származási helyérõl, és megtanították enni, inni, ülni és járni. Testének használatát eleinte lassan sajátította el – Dawnay asszony szerint teljesen hiányoztak belõle a normális gyerekek mozgásfejlõdési ösztönei –, de hamarosan kiderült, hogy az ismereteket bámulatos gyorsasággal képes elsajátítani. Soha semmit nem kellett neki kétszer mondani. Mihelyt bárminek a lehetõségeit megértette, azt minden habozás és erõfeszítés nélkül csinálta is. Így volt a beszéddel is. Eleinte nem is vett róla tudomást: sohasem sírt, mint a kisgyermekek, és úgy kellett tanítani, mint egy süket gyermeket: föl kellett hívni a figyelmét a hangszalagok rezgésére és ennek a hatására. De mihelyt megértette a célt, már meg is tanult minden szót, amit csak kimondták elõtte. Néhány héten belül már mûvelt és kellemes társalgó lény volt.

Ugyancsak néhány héten belül megtanulta az emberi mozgást is, bár kicsit merev volt, mintha a testét utasítások irányítanák, nem pedig belsõ akarat, de azért kecsesen és magabiztosan mozgott. Ideje nagy részét a saját lakosztályában töltötte, bár – hacsak nem esett az esõ – naponta kivitték a fenyérre egy lefüggönyözött kocsiban, hogy sétálhasson egy kicsit a szabad levegõn. De fegyveres õrség vigyázta, nehogy illetéktelen szem pillanthassa meg, akár a táborban élõ beavatatlanok, akár idegenek közül.

Bármit is tettek vele, sohasem panaszkodott. Elfogadta az orvosi vizsgálatokat, a tanítást, az állandó felügyeletet, mintha nem lettek volna saját vágyai vagy saját akarata. Tulajdonképpen soha semmilyen érzelem jelét nem mutatta, legföljebb az éhség látszott rajta étkezések elõtt, vagy a fáradtság este, de ez a fáradtság is mindig testi és sohasem szellemi fáradtság volt. Mindig szelíd volt, mindig engedelmes és gyönyörû. Tulajdonképpen úgy viselkedett, mint egy alvajáró.

Geers és Madeleine Dawnay úgy állították össze a lány tantervét, hogy az körülbelül egy teljes egyetemi tanmenetet tett ki egy rövid tanfolyamnyi idõ alatt. Mihelyt a lány megismerkedett a tízes számrendszer alapjaival, többé nem volt gondja a matematikával. Olyan volt, mint egy számológép, egy zsebkompjúter segítségével végezte a mûveleteket, és soha nem hibázott. Képes volt fejben tartani a legbonyolultabb haladványokat, minden látható erõfeszítés nélkül. A matematikán kívül úgy megtömték mindenféle adatokkal, mint valami lexikont. Geers és a tanárok, akik végtelen sorban és igen jelentõs titulusokkal érkeztek Thornessbe – bár közvetlenül nem foglalkoztak a lánnyal, akinek létezését szigorúan titokban tartották, csupán a lány tanítóit tanították –, olyan általános és nem különösebben szakosított ismeretek alapjaival látták el, hogy a tanfolyam, vagyis a nyár végére a lány elméletben már annyit tudott a világról, mint egy intelligens és fogékony végzõs egyetemista. Csupán az emberi tapasztalat és az élettel szembeni spontán magatartás hiányzott belõle. Bár a modora élénk és meglehetõsen közvetlen volt, mégis inkább alvajárónak, mint élõ embernek látszott.

– Igaza van – mondta Madeleine Flemingnek. – Ennek valóban számítógép van az agya helyén.

– És a kettõ nem ugyanaz? – nézett Fleming a karcsú és szép lányra, aki a szobájául kijelölt helyiség asztalánál ült és olvasott. A laboratóriumot kirámolták és átalakították, s mintha a tervrajzokon a lányt is berendezési tárgyként tüntették volna föl.

– Ez a lány tévedhetetlen – mondta Madeleine. – Nem felejt. Sohasem hibázik. Már most többet tud, mint a legtöbb ember.

– És maguk csak tömik belé az információkat – ráncolta a homlokát Fleming –, míg többet nem tud majd maguknál.

– Valószínûleg így lesz. A gazdáinknak terveik vannak vele.

Geers tervei meglehetõsen nyilvánvalóak voltak. A védelmi berendezések problémái az új kompjúter használata ellenére is megoldatlanok maradtak. A legnagyobb gondot az okozta, hogy valójában nem értettek a gép kezeléséhez. A gép idejének naponta több óráját vették el Flemingtõl és a segítségével rendkívül gyorsan végeztek el rengeteg számítást; de képtelenek voltak megismerni a gép valóságos kapacitását, vagy olyan problémák megoldására használni a gép hatalmas tudását, amiket nem tudtak számokban kifejezni. Ha, amint Fleming állította, a gép és az általa teremtett lény között szoros volt a kapcsolat, akkor lehetségesnek látszott, hogy a saját ágensükként használják föl õket. Az elsõ szörnyeteg nyilvánvalóan képtelen volt arra, hogy emberi kívánságokat tolmácsoljon a gépnek, de a lánnyal már másképp állt a dolog. Ha föl tudják használni közvetítõnek, akkor nagyon érdekes dolgokat lehet majd csinálni.

A Honvédelmi Minisztériumnak nem voltak kifogásai Geers terve ellen, és bár Fleming figyelmeztette Osborne-t is, ahogyan korábban Geerst, Osborne-nak valójában nem volt szava, így Fleming nem tehetett mást, mint hogy szinte kívülrõl figyelte, hogy az emberek, akik nem hallgattak õrá, szinte akaratukon kívül teljesítették a gép céljait. Számára nem maradt más, mint a gyötrõ logika. Ha tévedett, akkor kezdettõl fogva tévedés áldozata volt, és ez az élet nem lehetett olyan, amilyennek hitte. De ha igaza volt, akkor komoly bajoknak néztek elébe.

Fleming éppen a kompjúterteremben volt, amikor Geers és Madeleine Dawnay elõször vitték oda a lányt.

– Az isten szerelmére! – nézett szinte reménytelenül könyörögve Geersre és Madeleine-re.

– Már hallottuk az összes elképzeléseit, Fleming – mondta Geers.

– Akkor ne hozzák ide.

– Ha tiltakozni akar, tiltakozzon a minisztériumnál – fordult Geers az ajtóban álló Madeleine felé. Az asszony vállat vont. Úgy érezte, hogy amit Fleming tesz, sok hûhó semmiért.

Geers kitárta az ajtót, és Androméda belépett. Hunter kísérte egy kissé lemaradva mögötte, mintha egy Jane Austen-regénybõl léptek volna ki. Androméda tartása kicsit merev volt, de teljesen ébernek látszott, az arca nyugodt volt, szeme minden részletet rögzített. Az egész kép annyira szertartásos és valószínûtlen volt, mintha éppen menüetthez készülnének.

– Ez a kompjúter ellenõrzõ terme – mondta Geers, miközben a lány körülnézett. Geers úgy beszélt, mint egy kedves, de szigorú apa. – Ugye emlékszik, hiszen már említettem?

– Miért felejtettem volna el?

Bár lassan és mesterkélten beszélt, a hangja erõteljes és vonzó volt, éppúgy, mint az arca. Geers körbevitte a lányt a teremben.

– Ez a betáplálóegység. Csak úgy tudunk információt juttatni a kompjúterbe, ha itt leírjuk. Ez nagyon sok idõt vesz igénybe.

– Ez nyilvánvaló – a lány nyugodt érdeklõdéssel nézte a kapcsolótáblát.

– Ha pedig párbeszédet akarunk folytatni a géppel – folytatta Geers –, a legjobb módszerünk az, hogy kiválasztunk valamit a gép által kiírt anyagból és visszatápláljuk.

– Ez nagyon nehézkes – mondta lassan a lány.

– Küklopsz közvetlenül is tud információt adni a gépnek a koncentrikus kábel segítségével – ment oda a lányhoz Dawnay asszony is.

– És azt akarják, hogy én is ezt tegyem?

– Szeretnénk megpróbálni – mondta Geers.

A lány fölpillantott, és meglátta az õt bámuló Fleminget. Eddig még nem vette észre a férfit, és most kifejezéstelenül nézett vissza rá. – Ez ki?

– Fleming doktor – mondta az asszony. – Õ tervezte a kompjútert.

A lány merev tartással a férfihoz ment, és kezet nyújtott.

– Üdvözlöm – mondta, mint aki leckét ismétel. Fleming nem fogadta el a kezét, csak tovább bámult rá. A lány rezzenéstelen arccal viszonozta a tekintetét, majd egy idõ múlva leengedte a kezét.

– Maga bizonyára okos ember – mondta szenvtelenül. Fleming elnevette magát. – Ezt miért tette?

– Mit?

– Nevetett, ez a helyes szó? Fleming vállat vont.

– Az emberek nevetnek, amikor boldogok és sírnak, amikor szomorúak. De néha akkor nevetünk, amikor boldogtalanok vagyunk.

– Miért? – nézte a lány továbbra is a férfi arcát. – Mi az, hogy boldog meg boldogtalan?

– Érzések.

– Én nem érzem õket.

– Nem. Nem is érezheti.

– És maguk miért érzik õket?

– Mert mi nem vagyunk tökéletesek – nézett vissza a lányra kihívóan Fleming. Geers türelmetlenül topogott.

– Mûködik a gép, Fleming? A kijelzõ panelen nincs semmi.

– Melyik a kijelzõ panel? – fordult Geershez a lány. Geers megmutatta, és a lány figyelmesen nézegette a lámpasorokat, miközben Geers és Dawnay elmagyarázták neki a kijelzõt meg a végzõdések használatát.

– Szeretnénk, ha odaállna közéjük – mondta Geers.

A lány határozott lépésekkel indult a panelhez, és közeledtére a lámpák villódzni kezdtek. Megállt.

– Semmi baj – mondta Madeleine. Geers levette a szigetelõket a végzõdésekrõl, és sürgette a lányt, míg Fleming feszülten és szótlanul nézte õket. A lány vonakodva, feszült arckifejezéssel ment a végzõdésekhez. Amikor elérte a panelt, és megállt úgy, hogy a feje a két végzõdés közé került, a lámpák gyorsabban kezdtek villogni. Lassan és anélkül, hogy szóltak volna neki, kezeit a lemezekhez emelte.

– Biztos benne, hogy a gép semlegesítve van? – kérdezte Flemingtõl idegesen Geers.

– A gép magát semlegesíti.

A fémlemezeket megérintve a lány összerezzent. Színtelen arccal állt, mint akit hipnotizálnak, azután elengedte a lemezeket, és egy kicsit bizonytalanul megállt. Dawnay asszony és Geers elkapták, és egy székhez támogatták.

– Nincs semmi baja? – kérdezte Geers. Madeleine Dawnay bólintott.

– Odanézzen!

Az összes lámpa kigyulladt és úgy maradt, és a gép zümmögése fölerõsödött.

– Mi történt?

– Beszél hozzám – mondta a lány. – Tud rólam.

– És mit mond? – kérdezte Madeleine. – Mit tud rólad? Hogy beszél?

– Mi… mi egyszerûen kommunikálunk.

– Számokban? – kérdezte zavartan Geers.

– Számokban is kifejezhetõ – nézett vakon maga elé a lány. – Nagyon hosszú idõbe telne, míg elmagyaráznám.

– És te is tudsz vele beszélni? – kérdezte Madeleine, de a szomszédos szobában fölhangzó hangos robbanás félbeszakította. A kijelzõ lámpái kialudtak, és a zümmögés elhallgatott.

– Mi történt? – kérdezte Geers.

Fleming szó nélkül megfordult és átment a szomszédos laboratóriumba, ahol az elsõ lény tartálya állt. A tartály fölötti kábelek füstölögtek. Amikor Fleming kihúzta a tartályból a kábeleket, látták, hogy elfeketedett végükön égett testszövetdarabok lógtak. Fleming bepillantott a tartályba, és összeszorította a száját.

– Mi történt vele? – sietett be Madeleine a nyomában Geersszel.

– Áramütés érte – dobta a kábelt az asszony elé Fleming. Újabb kisülés történt, és a szörnyeteget elpusztította.

Geers benézett a tartályba, és undorodva hõkölt vissza.

– Csinált valamit az ellenõrzõ berendezéssel? – kérdezte.

– Én nem csináltam semmit – dobta le a kábel maradványait Fleming. – A kompjúter tudja, hogyan kell a feszültségét szabályozni, tudja, hogyan kell az élõ szövetet elégetni, tud ölni.

– De miért? – kérdezte Geers.

Ösztönösen mindannyian az ajtó felé fordultak. A lány ott állt.

– Mert a szörnyeteg és a lány ugyanaz – ment a lányhoz sötét arccal Fleming. – Éppen az imént mondta, vagy nem? A gép tudja, hogy most már van egy különb rabszolgája. Arra a szerencsétlen teremtményre már nem volt szüksége. Ezt mondta magának, ugye?

A lány Fleming szemébe nézett.

– Igen.

– Látja! – fordult Fleming Geershez. – Egy gyilkossal állunk szemben. Bridger lehetett baleset; Christine is, bár én azt is gyilkosságnak nevezném. De ez már tiszta, szándékos gyilkosság volt.

– Hiszen csak egy primitív lény volt – mondta Geers. – És fölösleges volt! – fordult Fleming ismét a lányhoz.

– Igaz?

– Az utunkban volt – mondta a lány.

– És legközelebb lehet, hogy maga lesz útban, vagy én, vagy mi mind!

A lány még mindig kifejezéstelen arccal állt.

– Mi csupán selejtezzük a fölösleges anyagot. – Mi?

– A kompjúter meg én. – A lány a homlokához érintette a kezét. Fleming fölvonta a szemöldökét.

– Maga meg a kompjúter az ugyanaz, így van? Osztott intelligencia.

– Igen – mondta a lány kifejezéstelenül. – Úgy értem…

– Akkor próbálja megérteni a következõt is! – kiáltotta Fleming izgatottan, és közvetlen közelrõl nézett a lány arcába. – Ez is információ: a gyilkosság rossz!

– Rossz? Mi az a "rossz"?

– Éppen maga beszélt az elõbb a gyilkolásról – mondta Geers.

– Úristen! – kiáltott föl Fleming. – Nincs itt egyetlen épeszû ember sem?

Még egy pillanatig bámulta Andromédát, azután kirohant a terembõl.

Bouldershaw Fell nagyjából éppen olyan volt, mint annak idején, amikor Reinhart elõször vitte oda Judyt. Az építkezés nyomait benõtte a fenyér füve meg a hanga, az épületek falain fekete csíkok húzódtak a téli viharok idején túláradt esõcsatornák alatt; de a hármas boltív még mindig mozdulatlanul emelkedett nagy teknõje fölé, és odabent, az ellenõrzõ teremben a gépek és emberek folytatták nyugodt, módszeres munkájukat. Még mindig Harvey dolgozott az ellenõrzõ pultnál, és még mindig mellette álltak a számítóberendezések, az ablak két oldalán, a falakon is ott voltak a fényképek, csak már nem látszottak annyira újnak, mint annak idején.

Mostani komor munkájukra csak egy hatalmas, beüvegezett világtérkép utalt, amin tussal jelölték be az orbitális rakéták nyomait. Ez a térkép árulta el, hogy mit rejt a hely külsõ nyugalma – a lázas aggodalom, amivel az égi fenyegetést figyelték, irgalmatlanul növekedett. Reinhart úgy nevezte ezt a térképet, hogy "Az írás a falon", és éjjel-nappal dolgozott az obszervatórium csoportjával, nyomon követett minden újonnan fölbukkant jelet, és egyre sürgetõbb és komorabb jelentéseket küldözgetett a Whitehallnak.

Az utóbbi hónapokban majdnem száz baljós és meghatározatlan eredetû rakéta röppent föl, és kilövõhelyük egy olyan háromszögben volt meghatározható, ami több száz mérföldnyire benyúlt a tengerbe, és aminek csúcsai Mandzsúria, Vlagyivosztok és Japán északi szigetei voltak. A környezõ országok egyike sem ismerte el magáénak a rakétákat. Ahogy Vandenberg mondogatta, három ENSZ-tagtársunk közül bármelyikéi lehettek.

Vandenberg gyakran látogatta meg a teleszkópot, és hosszú és gyümölcsözõ tárgyalásokat folytatott Reinharttal. Valójában csak annyit tudtak megállapítani, hogy ezek géperejû rakéták voltak, és körülbelül a százharmincadik és százötvenedik keleti szélesség negyvenedik északi foka körül lõtték föl õket, áthaladtak Oroszország, Nyugat-Európa és a Brit-szigetek fölött, óránként körülbelül tizenhatezer mérföldes sebességgel, háromszázötven-négyszáz mérföldes magasságban. A Brit-szigeteket elhagyva többnyire észak-atlanti irányban tartottak Grönland és Kanada sarkkörön túli része felé, és pályájukat valószínûleg ugyanebben az irányban folytatták az Észak-Kínai-tenger fölött. De bármilyen is volt az útvonaluk, kétségtelen volt, hogy pályájukat céltudatosan úgy tervezték, hogy elhaladjanak Anglia és Skócia fölött: nyilvánvalóan kormányozhatóak voltak, és nyilvánvalóan erre a kis célpontra irányultak. Bár semmi biztosat nem tudtak a méretükrõl és az alakjukról, nyomon követhetõ jelzést bocsátottak ki, és nyilvánvalóan elég nagyok voltak ahhoz, hogy nukleáris töltetet hordozzanak.

– Nem tudom, hogy mi ezekkel a céljuk – ismerte be Reinhart. Nyugtalanították ezek a rakéták. Bármilyen kevéssé voltak kedvére a thornessi események, a dolgoknak ez az új és rémítõ fordulata teljesen lekötötte.

Vandenbergnek meggyõzõ és ésszerû teóriái voltak.

– Az a céljuk, hogy valaki keleten tudatni akarja velünk, hogy a technikájuk már a miénk nyomában van. Azért lövik át ezeket hivalkodva a fejünk fölött, hogy megmutassák a világnak, hogy nem vagyunk képesek visszaütni. Újfajta kardcsörtetés.

– De miért mindig a mi országunk fölött repülnek? Vandenberg enyhe sajnálkozással nézett a professzorra.

– Mert maguk elég kicsik és ugyanakkor elég jelentõsek ahhoz, hogy valamiféle túsznak tekintsék magukat. Ez az ország mindig is jó céltábla volt.

– Nos – mutatott Reinhart a térképre –, itt a bizonyíték. Óhajtja a Nyugat az ügyet a Biztonsági Tanács elé vinni?

– Amíg nem tudunk az erõ helyzetébõl tárgyalni, addig nem – rázta a fejét Vandenberg. – Õk csak örülnének, ha az ENSZ-hez futnánk panaszkodni, és beismernénk a gyengeségünket. Akkor a kezükben lennénk. Elõbb valamiféle védelmi eszközt kéne találnunk.

– És mit tesznek ennek érdekében? – kérdezte szkeptikusan Reinhart.

– Olyan gyorsan dolgozunk, ahogyan csak tudunk. Geersnek van egy elképzelése.

– Ó, Geers!

– Geersnek van egy elképzelése – Vandenberg nem vett tudomást a közbeszólásról, és folytatta –, hogy ha meg tudjuk valósítani, hogy az a lány-teremtmény együttmûködjék a maga kompjúterével, akkor elég gyors eredményre számíthatunk.

– Az csak volt az én kompjúterem – mondta fanyarul Reinhart. – Sok sikert.

A Vandenberg távozását követõ éjszakán megjelent Fleming. Reinhart késõ éjjel is dolgozott, azoknak a földi jelzéseknek a származási helyét próbálta meghatározni, amelyek megváltoztatták az orbitális rakéták pályáját, amikor meghallotta Fleming kocsijának az érkezését. Fleming úgy érezte, hogy egy kicsit hazajön ide, az ismerõs terembe, ahol Harvey dolgozik az ellenõrzõ pultnál, és ahol a kicsi és atyai viselkedésû professzor várja. Hármuk közül Fleming látszott a leginkább megviseltnek.

– Itt minden olyan józan – nézett körül a nagy, rendezett teremben. – Minden nyugodt és tiszta.

– Pedig pillanatnyilag mi sem vagyunk túl józanok – mosolygott Reinhart.

– Beszélhetnénk?

Reinhart odavezette a látogatók számára berendezett sarokba, ahol a kis asztal mellett néhány támlásszék állt.

– Telefonon már mondtam neked, John, hogy semmit sem tudok tenni. Azt akarják, hogy az a teremtmény segítsen a kompjúteren megoldani Geers rakétakísérleti problémáit.

– És pontosan ezt akarja a gép is.

– Én ebben már nem vagyok benne – vont vállat Reinhart.

– Egyikünk sincs már benne. Az én helyzetem is bizonytalan. Már nem hiszem, hogy ki tudnánk húzni a dugót, nem igaz? – Fleming idegesen játszott a gyufásdobozzal, amit azért vett elõ, hogy rágyújtson. – A gép most már önmagát ellenõrzi. Vannak védelmezõi és szövetségesei. Ha az a nõ külsejû lény ûrhajóval érkezett volna ide, már régen megsemmisítették volna. Akkor rögtön tudták volna, hogy micsoda. De mivel sokkal ravaszabb módon csempészték ide, és mert emberi formája van, csupán a külseje után ítélik meg. Márpedig a külseje ugyancsak szép. Geershez meg a bandájához fordulni kilátástalan: én már megpróbáltam, professzor, és félek.

– Valamennyien félünk – mondta Reinhart. – Minél többet tudunk meg a világegyetemrõl, annál félelmetesebb.

– Nézd – hajolt elõre Fleming –, gondolkozzunk. A gép, ami egy más világ szellemi gyermeke, elpusztította egyszemû szörnyetegét. Elpusztította Christine-t. És engem is el fog pusztítani, ha az útjába kerülök.

– Akkor térj ki elõle – mondta fáradtan Reinhart. – Ha veszélyben vagy, térj ki elõle most rögtön.

– Veszélyben! – horkant föl Fleming. – Azt hiszed, hogy meg akarok halni, valami szörnyû módon, mint Dennis Bridger, a kormány vagy az Intel kedvéért? De én csupán a következõ név vagyok a listán. Ha elmenekülök, vagy ha megölnek, mi jön azután?

– Fontosabb kérdés az, hogy mi jön most rögtön – magyarázta Reinhart, mint a reménytelen esettel szemben álló orvos. – Nem tudok segíteni neked, John.

– És Osborne?

– Nem az õ kezében van a gyeplõ.

– De rávehetne a miniszterét, hogy beszéljen a miniszterelnökkel.

– A miniszterelnökkel?

– Aki ezért kapja a fizetését, vagy nem?

– Semmit sem tudsz bizonyítani, John – rázta a fejét Reinhart.

– Vannak érveim.

– Nem hiszem, hogy a mostani helyzetben bárki odafigyelne az érveidre – mutatott Reinhart a térképre. – Pillanatnyilag ez aggaszt mindenkit.

– Mire jó ez?

Reinhart elmondta. Fleming feszülten és elkeseredetten figyelt, már teljesen összenyomta a gyufásdobozt.

– Hiszen nem lehetünk mindig mindenben az elsõk – utasította el a professzor magyarázatát. – De ebben az ügyben mégiscsak emberi lényekkel kellene megállapodásra jutnunk.

– Milyen megállapodásra? – kérdezte Reinhart.

– Mindegy, hogy milyen megállapodásra, ahhoz képest, ami a kompjútertõl várhat ránk. A bomba gyorsan elpusztíthat egy civilizációt, de egy egész bolygó lassú leigázása Fleming hangja elhalt.

A miniszterelnök tölgyfa borítású dolgozószobájában volt, az alsóházban. Sportos külsejû, csillogó kék szemû, idõs úriember volt. A szobát félig betöltõ nagy asztal egyik oldalának közepén ült, és a honvédelmi minisztert hallgatta. A napsugarak lágyan törtek be az osztott ablakokon. Kopogtak az ajtón, és a honvédelmi miniszter összeráncolta a homlokát; nagyon buzgó fiatalember volt, és nem szerette, ha félbeszakítják.

– És itt jönnek a tudomány képviselõi – mosolygott barátságosan a miniszterelnök, amint Ratcliff és Osborne belépett. – Ugye még nem találkozott Osborne-nal, Burdett?

A honvédelmi miniszter fölállt, és gépiesen kezet nyújtott. A miniszterelnök intett, hogy üljenek le.

– Uraim, mit szólnak hozzá, hogy micsoda ragyogó idõnk van? Dunkirk idejében volt utoljára ilyen szép idõnk. Úgy látszik, nemzeti szerencsétlenségek idején a nap mindig mosolyog – fordult Burdetthez. – Elmondaná nekünk, hogy mirõl van szó, kedves fiam?

– Thornessrõl van szó – mondta Burdett Ratcliffnek. – Teljes egészében át akarjuk venni a kompjútert és mindent, ami hozzá tartozik. Elvben már meg is állapodtunk, igaz? A miniszterelnök úr és én úgy véljük, hogy elérkezett ennek az ideje.

– Már most is használják – nézett Burdettre barátságtalanul Ratcliff.

– De ennél többre van szükségünk, igaz, uram? – nézett a miniszterelnökre Burdett.

– Újfajta irányított légvédelmi lövedékre van szükségünk, uraim, méghozzá gyorsan – a miniszterelnök szeretetreméltó, lusta és meglehetõsen öreges modora mögött szilárdság és gyakorlatiasság rejtõzött. – Kilencszáznegyvenben voltak Spitfire-rakétáink, de pillanatnyilag sem nekünk, sem nyugati szövetségeseinknek nincs semmijük, ami használható lenne a túloldalról fellõtt rakéták ellen.

– És semmire nincs még kilátásunk sem – szúrta közbe Burdett – a hagyományos mûszerek használata mellett.

– Együttmûködhetnénk? – kérdezte Ratcliff Osborne-t. – Tervezhetnénk valamit közösen?

– Egyedül is boldogulunk – mondta Burdett, aki nem szívesen pocsékolta az idejét –, ha teljes egészében átvesszük a thornessi berendezést, a lánnyal együtt.

– A teremtménnyel együtt? – vonta föl finoman a szemöldökét Osborne, de a miniszterelnök megnyugtatóan kacsintott rá.

– Geers doktornak az a véleménye, hogy ha ez a különös származású ifjú hölgy tolmácsolná a kompjúternek a kívánságainkat, és lefordítaná nekünk a gép válaszait, akkor nagyon gyorsan meg tudnánk oldani a problémáinkat.

– Ha bízhatunk a gép szándékaiban.

– Ezt nem egészen értem – figyelt föl a miniszterelnök.

– Néhány emberünk kételkedik a gép szándékaiban – mondta Ratcliff inkább reménykedve, mintsem meggyõzõdéssel. Egyetlen miniszter sem szívesen veszít a hatáskörébõl, még akkor sem, ha a védekezéshez kétséges érveket kell használnia. A miniszterelnök legyintett.

– Persze, hallottam már errõl.

– A teremtmény eddig a mi csoportunk felügyelete alatt állt, uram – mondta Osborne. – Dawnay professzorasszony…

– Madeleine Dawnay maradhat.

– Konzultatív minõségben – tette hozzá gyorsan Burdett.

– És Fleming doktor? – kérdezte Ratcliff.

– Fleming hasznos lehet, igaz? – fordult Burdetthez a miniszterelnök.

– Teljes ellenõrzésre és nagyon szigorú biztonsági intézkedésekre tartunk igényt – ráncolta a homlokát Burdett.

– És gondolják, hogy hajlandó lesz? – játszotta ki az utolsó kártyáját Ratcliff. – Mármint a lány?

– Talán kérdezzük meg õt – mondta a miniszterelnök, íróasztalán megnyomott egy kis gombot, és szinte rögtön egy fiatalember jelent meg az ajtóban. – Legyen szíves, kérje meg Geers doktort, hogy vezesse be a barátnõjét.

– Hát itt van? – nézett Ratcliff szemrehányóan Osborne-ra, mintha Osborne tehetne a dologról.

– Igen, kedves fiam – és a miniszterelnök is Osborne-hoz fordult. – Mondd csak, az ifjú hölgy külseje, hm…

– Teljesen normális a külseje.

A miniszterelnök megkönnyebbülten fölsóhajtott és fölállt, mert az ajtó ismét kitárult, és belépett Geers meg Androméda.

– Jöjjön csak, Geers doktor. Jöjjön, kedvesem.

Andromédát a miniszterelnökkel szemben levõ székre ültették. Nyugodtan ült, kicsit lehajtott fejjel, az ölében összekulcsolt kezekkel, mint egy felvételre váró gépírónõ.

– Bizonyára mindezt nagyon különösnek találja – mondta nyugtatóan a miniszterelnök. A lány lassú, pontos mondatokban válaszolt.

– Geers doktor elmagyarázta nekem.

– Azt is elmondta, hogy miért kérettük ide?

– Nem.

– Burdett? – adta át a kérdezés jogát a miniszterelnök. Ratcliff mogorván figyelte, ahogy Burdett elõredõlt ültében, könyökét az asztalra támasztotta, összekulcsolta az ujjait, és fölöttük merõen nézte Andromédát.

– Ez az ország, ismeri ezt az országot?

– Igen.

– Ezt az országot orbitális rakéták fenyegetik.

– Ismerjük az orbitális rakétákat.

– Ismerjük? – nézett a lányra még élesebben Burdett.

– A kompjúter meg én – mondta a lány kifejezéstelen arccal.

– És a kompjúter honnan tud róluk?

– Megosztjuk az információinkat.

– Ebben bíztunk – mondta a miniszterelnök.

– Vannak különféle légvédelmi rakétáink – folytatta Burdett –, de a sebesség, a hatósugár és a pontosság eddigi kombinációinak egyike sem alkalmas arra, hogy… – Burdett kereste a megfelelõ szót.

– Hogy eltalálja azokat? – kérdezte egyszerûen a lány.

– Pontosan. Megadhatjuk magának a magasság, a sebesség és az útvonal pontos adatait; tulajdonképpen rengeteg adatot adhatunk, de ezeket le kell fordítani a gyakorlati mechanika nyelvére.

– És ez nehéz dolog?

– Nekünk nehéz. Valójában egy rendkívül bonyolult és finom légvédelmi fegyverre van szükségünk, ami önálló és azonnali gondolkodásra képes.

– Értem.

– Szeretnénk, ha maga segítene nekünk ebben – mondta kedvesen a miniszterelnök, mintha egy gyermektõl kérne szívességet. – Geers doktor majd elmondja, hogy pontosan mire is van szükségünk, és minden segítséget biztosítani fog magának a fegyver tervezéséhez.

– És Fleming doktor – tette hozzá Ratcliff – segíthet a kompjúter kezelésében.

Androméda most nézett föl elõször.

– Nem lesz szükségünk Fleming doktorra – mondta, és nyugodt, kimért hangjában volt valami különös, mint amikor hideg árnyék takarja el a napot.

»Londonból visszatérve Androméda az ideje nagy részét a tervezõirodában töltötte, néhány épületnyire a kompjúter épületétõl. Anyagokat készített a gép számára, amiket azután átvittek, hogy a gép elvégezze a számításokat. Néha maga is átment a kompjúterhez, hogy közvetlenül kommunikáljanak egymással, és ennek az eredményei mindig hosszú és bonyolult számsorok voltak, amiket a gép kidobott magából, a lány pedig elvitte õket, hogy lefordítsa a számokat a gyakorlati tervek nyelvére. Az eredmények messze meghaladták Geers várakozásait. Új irányítási rendszer és új ballisztikai képletek kerültek le készen a tervezõtábláról, és amikor kipróbálták õket, minden igényt kielégítõnek bizonyultak. A gép meg a lány együtt körülbelül egyévi munkát tudott elvégezni egyetlen nap alatt. Az eredmények nemcsak elegánsak, de nyilvánvalóan hatékonyak is voltak. Valószínûnek látszott, hogy nagyon rövid idõn belül elkészülnek egy teljesen újszerû légvédelmi rakéta tervei.

Munkaidõben Androméda szabadon mozoghatott a táborban, és bár munka után ismét eltûnt az állandó õrizet alatt álló lakosztályban, rövidesen már jól ismerték a táborban. Judy elterjesztette, hogy Androméda magas képzettségû kutató, akit a Honvédelmi Minisztérium küldött a táborba.

A következõ héten a Downing Street 10. a következõ nyilatkozatot tette közzé:

"Õfelsége kormánya egy ideje felfigyelt a szigeteink felett egyre növekvõ mennyiségben átrepülõ orbitális jármûvekre, feltehetõleg rakétákra. Bár az ismeretlen, de földi eredetû rakéták nagy sebességgel és nagy magasságban repülnek, közvetlen aggodalomra nincs ok. Mindazonáltal Õfelsége kormánya hangsúlyozza, hogy a rakéták szándékosan megsértik nemzeti légterünket, és lépéseket tesz a rakéták elhárítására és azonosítására."

Fleming a szállásán, hordozható TV-készülékén figyelte a bejelentést. Már nem õ volt felelõs a kompjúterért, és Geers úgy találta, hogy jobb lesz, ha távol tartja Fleminget a géptõl. Fleming mégis maradt, egyrészt makacsságból, másrészt mert egyre növekvõ aggodalommal figyelte Androméda és a kompjúter kezelésére beosztott két fiatal asszisztens elõmenetelét. Nem közeledett Andromédához, ahogy Judyhoz sem, aki céltalan éberséggel bóklászott a táborban, és az összekötõ szerepét játszotta Androméda és a nyilvános hivatalok között. De meghallva a nyilatkozatot, Fleming mégis átment a kompjúterépületbe, azzal a bizonytalan érzéssel, hogy most valamit tenni kellene.

Judy ott találta az ellenõrzõ pultnál, ahol elgondolkodva ült. A legutóbbi visszautasítás óta a lány nem közeledett a férfihoz, de aggodalommal és szeretettel figyelte.

Odament az ellenõrzõ pulthoz, és megállt a férfi elõtt.

– Miért nem adod föl, John?

– Az tetszene magának, igaz?

– Nem tetszene, de semmi értelme, hogy itt edd magadat. Úgysem tehetsz semmit.

– Szép kis játék ez, három játékossal. Én figyelem õt, maga meg figyel engem.

– Csak magadnak ártasz.

– Féltékeny? – kérdezte Fleming.

– Ne légy már ostoba – rázta a fejét a lány.

– Olyan átkozottul biztosak a dolgukban – nézett végig Fleming a berendezésen. – Hátha elnéztem valamit a géppel kapcsolatban vagy azzal a nõvel kapcsolatban.

Miközben beszélgettek, bejött Androméda. Az ajtóban állt, kezében egy csomó papírral, és várt, míg befejezik a beszélgetést. Nyugodt volt, de nem volt benne semmi szerénység. Amikor Judyval vagy a munkatársaival beszélt, mindig volt a viselkedésében valami kétségbevonhatatlan és felsõbbrendû méltóság. Még Geersszel sem finomkodott; tökéletesen udvarias volt, de mindenkit úgy kezelt, ahogyan a szellemileg alacsonyabb rendûeket szokás.

– Geers doktorral szeretnék beszélni ezekrõl, kérem – szólt oda Judynak az ajtóból.

– Most? – Judy megpróbálta viszonozni Androméda nyugodt megvetését.

– Most.

– Megnézem, hogy van-e ideje – mondta Judy, és kiment. Adroméda lassan az ellenõrzõ panelhez ment, tudomást sem véve Flemingrõl, de valami arra késztette a férfit, hogy megállítsa a lányt.

– Élvezi a munkáját?

A lány megfordult és szótlanul nézett a férfira. A férfi hátradõlt a székben, és feszülten figyelt.

– Lassan már teljesen nélkülözhetetlenek lesznek, igaz? – kérdezte ugyanabban, a gunyoros hangnemben, ahogyan Judyval szokott beszélni.

A lány nyugodtan nézett rá. Olyan volt, mint egy szobor, finom vonású arca, hosszú haja és egyszerû ruhába öltöztetett teste mellett erõtlenül lógó két karja, akár egy szoboré.

– Kérem, gondolja meg, hogy mit beszél – mondta a lány. – Ez fenyegetés?

– Igen – mondta a lány közönyösen, mintha csak egy megállapítást tenne. Fleming fölállt.

– Jó ég! Nincs szándékomban – abbahagyta a mondatot, és elmosolyodott. – Talán valóban elnéztem valamit.

Bármire is gondolt, a lány nem sejthette. Hát megfordult, hogy távozzon.

– Várjon csak! – szólt utána Fleming.

– Dolgom van – mondta a lány, de megfordult és várt. A férfi odament hozzá, és gúnyosan végignézett rajta.

– Kezdenie kellene magával valamit, ha hatni akar az emberekre. – A lány mozdulatlanul állt. Fleming fölemelte a kezét, és az egyik oldalon hátrasimította a lány haját. – Hátra kéne fésülnie, hogy láthassuk az arcát. Maga nagyon szép.

A lány hátralépett, hogy lerázza magáról a férfi kezét, de érdeklõdve és csodálkozva bámult rá.

– Vagy használjon kölnit – mondta Fleming. – Mint Judy.

– Azt a folyadékot, aminek szaga van?

– Nem túl egzotikusát – bólintott a férfi. – Levendulát vagy valami hasonlót. Valami üdét.

– Nem értem magát – ráncolta össze könnyedén a homlokát a lány. – Szép-csúnya. Jó-rossz. Ezek nem logikus meghatározások.

Fleming még mindig mosolygott.

– Jöjjön ide.

A lány habozott, majd egy lépést tett feléje. Fleming nyugodtan és szándékosan belecsípett a lány karjába.

– Juj! – a lány riadtan hátrált, és fájdalmasan dörzsölte a csípés helyét.

– Jó vagy rossz? – kérdezte a férfi.

– Rossz.

– Mert magát úgy alkották meg, hogy képes legyen a fájdalom érzékelésére. – Fleming ismét fölemelte a kezét, és a lány riadtan hátrált. – Most nem fogom bántani.

A lány mereven állt, miközben Fleming megsimogatta a homlokát. Mint egy õz, aki tûri a gyermek simogatását, de bármikor kész elmenekülni. A férfi ujjai végigfutottak a lány arcán és meztelen nyakán.

– Jó vagy rossz?

– Jó – de azért figyelt, hogy mire készül.

– Magát úgy alkották, hogy a gyönyör érzékelésére is képes legyen. Ezt tudta? – kérdezte Fleming, és eltávolodott tõle. – Nem tudom, hogy ez szándékos volt-e, de azzal, hogy emberi formát kapott… Az ember nem a logika szerint él.

– Ezt magam is tapasztaltam! – a lány most még magabiztosabb volt, mint mielõtt Fleming beszélni kezdett, de azért a férfi lekötötte a teljes figyelmét.

– Mi az érzékeink segítségével élünk. Ez adja jó és rossz ösztöneinket, ez az alapja esztétikai és erkölcsi ítéleteinknek. Ezek nélkül pedig már régen elpusztítottuk volna önmagunkat.

– Aminek érdekében azért mindent megtesznek, igaz? – nézett a lány megvetõ mosollyal a papírjaira. – Olyanok a rakétáikkal meg a lövedékeikkel, mint a gyerekek.

– Engem ne soroljon közéjük.

– Nem, nem sorolom közéjük – nézett rá elgondolkodva a lány. – Mindenesetre megmentem magukat. Tulajdonképpen nagyon egyszerû – mutatott a kezében levõ papírokra.

Judy jött és állt meg az ajtóban, mint korábban Androméda tette.

– Geers doktor várja.

– Köszönöm.

A szerepek megváltoztak. A három ember között most megváltozott a viszony. Bár Fleming még mindig Andromédát nézte, a lány most már másfajta érdeklõdéssel nézett vissza rá.

– Rossz szagom van? – kérdezte.

– Ezt magának kell megállapítania – vont vállat a férfi.

Androméda követte Judyt a betonösvényen, Geers irodájába. Semmi beszélnivalójuk nem volt egymással, és semmi közös nem volt bennük, csak a kölcsönös, óvatos bizalmatlanság. Judy bekísérte a lányt Geers irodájáig, azután magára hagyta. Az igazgató az íróasztalánál ült és telefonált.

– Igen, pompásan haladunk – mondta éppen. – Még egy utolsó ellenõrzés, és hozzákezdhetünk a gyártásához.

Letette a kagylót, és Androméda úgy tette az igazgató elé a papírjait, mintha csak egy csésze teát hozott volna.

– Ez az, amire szüksége van, Geers doktor – mondta a lány.

X. AZ EREDMÉNYEK

Az új rakétát Thornessben készítették el és próbálták ki. Miután kilõtték, visszahozták, és további példányokat készítettek, a miniszterelnök elküldte Burdettet Vandenberghez. A tábornok nagyon aggódott a thornessi rakétakísérletek miatt. Úgy vélte, hogy túl gyors az elõrehaladás ahhoz, hogy eredményes is legyen. Bár a fõnökei is gyors akciót követeltek, Vandenberg kételkedni kezdett az idegen technológiában és az USA-ba akarta küldeni ellenõrzésre; de Õfelsége kormánya váratlanul megmakacsolta magát.

Burdett a föld alatti hadmûveleti teremben találkozott vele.

– Ezúttal sikerült önállóan megtalálnunk a szükséges eszközt – a fiatal miniszter nagyon elegáns, fess és hivatalos volt jó szabású, sötétkék öltönyében és egyetemi nyakkendõjében. – Természetesen koordinálni fogjuk önökkel a dolgot, amikor majd használni akarjuk.

– És annyit megtudhatnánk legalább, hogy hogyan használják? – morogta Vandenberg.

– Légvédelmi rakétát fogunk kilõni.

– Hogyan?

– Reinhart Bouldershaw-ból közli velünk a célpont adatait, és Geers személyzete fog tüzelni.

– És ha nem sikerül?

– Sikerülni fog.

A két férfi farkasszemet nézett egymással: Burdett szelíden mosolyogva, a tábornok keményen és komoran. Azután Vandenberg vállat vont.

– Hirtelen mennyire hazai ügy lett ebbõl az egészbõl. Ebben maradtak és Burdett közölte Geersszel és Reinharttal, hogy folytathatják a munkát.

Buldershaw-ban szinte naponta fedeztek föl friss nyomokat. Harvey csak ült a fenyérre nézõ nagy ablak mögött, és regisztrálta a fölöttük elrepülõ rakétákat.

"…Augusztus 12. 03.50 óra greenwichi idõ szerint. Az egy-egy-hetes számú ballisztikus jármû elhaladt a 2697/451 útvonalon. Magasság 400 mérföld. Sebesség körülbelül 17 500 mérföld óránként…"

A kinti nagy teknõ, ami üresnek és nyugodtnak látszott magas oszlopai alatt, állandóan mûködött, és fogta a jelzéseket. Minden átrepülõ jármû leadta a maga jelzését, és hallani lehetett, ahogyan közeledik a bolygó túlsó felének irányából. Az obszervatórium elektronikus letapogatói megmutatták a célpontok útját egy katódsugár-képernyõn, míg egy automatikus helyszínkeresõ és rajzoló berendezés tartotta a kapcsolatot, földi összeköttetés segítségével, Thornessszel.

Thornessben egy sor rakétát állítottak föl a sziklatetõn, ezek alkották az "elsõ dobást", ahogyan õk nevezték, továbbá két tartalék sort. A három elvékonyodó orrú, uszonyos farkú rakéta egy sorban állt a kilövõpadokon, ezüstösen csillogva a hideg, szürke fényben. Meglepõen kicsik, karcsúak és szépek voltak. Fölajzott nyílvesszõkhöz hasonlítottak, melyek már alig várják, hogy kiröppenjenek nehézkes és bonyolult igájukból. Az üzemanyaggal és precíz mûszerekkel zsúfolt karcsú rakéták mindegyikében kis nukleáris töltet volt.

A földi ellenõrzést a kompjúter végezte, amit viszont Androméda és asszisztensei ellenõriztek. Flemingnek és Madeleine Dawnaynak nagy kegyesen biztosítottak egy monitort egy másik épületben; Androméda nyugodtan osztogatta utasításait a kompjúternél, Geers pedig izgatottan rohangált a kilövõhely, a kompjúterépület és a kilövést irányító ellenõrzõ terem között. Kis hadmûveleti szoba volt ez, innen ellenõrizték a felszállás mechanizmusát. Közvetlen telefonvonal kötötte össze a Honvédelmi Minisztériummal. Quadring õrnagy utasítására Judy szorgalmasan ellenõrzött minden érkezõt és távozót.

Október utolsó napján Burdett beszélt a miniszterelnökkel, majd telefonált Geersnek és Reinhartnak.

– A következõ lesz az – mondta.

Reinhartnak és Harveynek harminchat órába telt, míg sikerült újabb nyomot találniuk. Azután a hajnali gyönge fényben meghallották a nagyon gyönge jelzést, és az automatikus rendszer mûködésbe lépett.

Thorness álmos személyzete fölrázta magát, és Androméda, akin semmiféle fáradtság nem látszott, figyelte, ahogyan a személyzet ellenõrzi az információt a kompjúter segítségével. A gép azonnal közölte az optimális kilövési idõt, amit továbbítottak a kilövést irányító központba, és a visszaszámlálás megkezdõdött. A radarképernyõkön rövidesen megjelent a célpont is. Az egyik képernyõ a kompjúterteremben állt Androméda rendelkezésére, a másikat Geers figyelte a kilövést irányító központban, a harmadik pedig Londonban volt, a Honvédelmi Minisztériumban, a hadmûveleti teremben, a negyediket viszont Reinhart leste Bouldershawban. Bouldershawban hallották a mûbolygó jelzését is: az állandó bip-bip-bip-bip az erõsítõk és hangszórók segítségével lassan betöltötte az egész obszervatóriumot.

Thornessben a hangszórókból a visszaszámlálás hallatszott, a sziklatetõkön pedig, a rakéták lábánál kilövõ teamek szorgoskodtak. Amikor a visszaszámlálás a nullához ért, kellett kilõni az "elsõ dobást", és ha ez nem sikerült volna, a másodikat, és szükség esetén a harmadikat, miközben új számításokat végeztek volna a kilövési idõtõl függõen. Androméda szerint ugyan erre semmi szükség sem volt, de a többiek nagyon is tudatában voltak annak, hogy az ember tévedhet. Sem Geers, sem a felettesei nem engedhették meg maguknak a kudarcot.

A visszaszámlálás már az egyjegyû számoknál tartott, majd elérte a nullát. A sziklatetõ szürke reggeli fényében az elsõ sor kilövõrakétái hirtelen fölpiroslottak. A levegõ megtelt zajjal, a föld megremegett, és a karcsú, ceruza alakú rakéta a levegõbe emelkedett. Néhány pillanat múlva már el is tûnt a felhõk fölött. Az ellenõrzõ teremben, a hadmûveleti teremben és az obszervatóriumban izgatott arcok figyelték nyomvonalának megjelenését a katódsugár-képernyõn. Csak Androméda látszott nyugodtnak és magabiztosnak.

Bouldershawban Reinhart, Harvey meg a többiek nézték, ahogyan a célpont és az elhárító lövedék nyomvonalai közeledtek egymáshoz, és fülükben egyre hangosabban és tisztábban csöngött a mûbolygó bip-bip-bip-bip jelzése. Azután a nyomvonalak összeértek, és a jelzés elhallgatott.

Reinhart megpörgette Harveyt a székében, és rá csöppet sem jellemzõ módon nagyot csapott a hátára.

– Sikerült!

– Talált! – vette föl Geers a londoni közvetlen telefon kagylóját. Androméda úgy fordult el ellenõrzõ képernyõjétõl, mintha valami egészen jelentéktelen dolgon lenne túl. Londonban, a hadmûveleti teremben, Vandenberg brit kollégáihoz fordult.

– És mit tudnak errõl az egészrõl? – kérdezte.

Aznap este hivatalos nyilatkozat jelent meg a lapokban:

"A Honvédelmi Minisztérium bejelentette, hogy az új brit rakéta segítségével lelõttek egy orbitális mûbolygót, háromszázhetven mérföldnyire országunk fölött. Az ismeretlen eredetû mûbolygó és az elhárító rakéta maradványai a föld légkörébe való visszatéréskor elégtek, de a légelhárító rakétát automata radarberendezés követte nyomon, és a minisztérium állítása szerint igazolni tudja a legapróbb részleteket is."

A Whitehallban szinte általános és hallható volt a megkönnyebbülés sóhaja, amit kölcsönös gratulációk sora követett. A kormány szokatlanul derûs hangulatú ülést tartott, és a miniszterelnök egy héten belül másodszor is Burdettért küldetett.

A honvédelmi miniszter elegánsan és mosolyogva, önbizalmat és arcvízszagot árasztva jelent meg.

– Újabb nyomok? – kérdezte a miniszterelnök.

– Egyetlenegy sem:

– Semmi sem kering fölöttünk?

– A rakéta kilövése óta semmi sem repült el országunk fölött, uram.

– Nagyon jó – tûnõdött el a miniszterelnök. – Reinhartnak már úgyis esedékes volt a lovagi cím.

– És Geers?

– Ó, igen, a Brit Birodalom Rendjele esetleg.

– És a kompjúter meg a, hm, ágense, uram? – kérdezte gyakorlatiasan Burdett.

– Talán õt is lovaggá üthetnénk – kacsintott cinkosan Burdettre a miniszterelnök.

– Úgy értem – mondta Burdett –, hogy mi lesz velük? A Tudományügyi Minisztérium vissza akarja kapni õket.

– Azt nemigen tehetjük, ugye? – mondta még mindig kedélyes arckifejezéssel a miniszterelnök.

– Komoly katonai programunk van a gép számára.

– És komoly nemzetgazdasági programunk is.

– Hogy érti ezt, uram?

– Úgy értem – mondta komolyan a miniszterelnök –, hogy ha ez a különleges páros ezt el tudta érni a számunkra, akkor sok minden mást is elérhet. Természetesen továbbra is dolgozniuk kell honvédelmi kérdéseken, de ugyanakkor a gépnek nagy lehetõségei vannak az iparban is. Mi nemcsak erõsek akarunk lenni, hanem gazdagok is. A tudósok megajándékoztak minket, és ezért nagyon hálás vagyok nekik, a világ legmodernebb gondolkodó gépével. És ez lehetõvé teszi hazánk számára, hogy számos területen elõbbre lépjünk. Aminek egyébként ugyancsak itt van az ideje.

– A saját kezében óhajtja tartani a gépet, uram? – kérdezte Burdett félig bosszúsan, félig védekezve.

– Igen. Rövidesen bejelentést teszek a nemzetnek.

– Csak nem akarja az egészet nyilvánosságra hozni?

– Ne beszéljen ostobaságokat – nézett rá gúnyosan a miniszterelnök. – Majd mondok valamit az eredményekrõl, de a forrásuk továbbra is államtitok marad. És ezért maga lesz a felelõs.

– Mit mondhatok Vandenbergnek? – bólintott Burdett.

– Hogy maradjon nyugton. Nem, megmondhatja neki, hogy ismét nagy kis-nép leszünk, de továbbra is együttmûködünk a szövetségeseinkkel. Mindenkivel, aki csak hajlandó a szövetségesünk lenni – rövid szünetet tartott, és Burdett udvariasan várt. – Magam megyek Thornessbe, mihelyt tudok.

A látogatást néhány napon belül elrendezték – a miniszterelnök nyilván fontosnak tartotta. Judynak és Quadringnak némi nehézséget okozott, hogy eltitkolják a sajtó elõl, mert az érdeklõdés a tetõpontjára hágott; de végül sikerült megoldani a szükséges titkosságot, és a tábort és lakóit csöndben és nyugodtan kicsinosították. Geers szemmel láthatóan megváltozott a sikere óta. Új vonása volt a magabiztosság. Ugyanakkor sokkal kevésbé volt kihívó a viselkedése. Buzgó volt most is, de sokkal nyájasabb, és nemcsak hogy ismét beengedte Dawnay asszonyt és Fleminget a kompjúterépületbe, de õ támogatta legjobban a részvételüket a miniszterelnöki látogatás tiszteletére rendezett ünnepségen is. Állítása szerint azt akarta, hogy mindenki megkapja a neki járó elismerést.

Flemingnek megvolt a maga véleménye errõl a szemfényvesztésrõl, de nem beszélt róla; azt remélte, hogy legalább alkalma lesz beszélni. A miniszterelnök látogatásának napján korán érkezett a kompjúterterembe, és ott találta az egyedül várakozó Andromédát. A lány is megváltozott. A haját kifésülte az arcából, és megszokott, egyszerû ruhája helyett görögös tunikafélét viselt, ami lazán hullott alá a keblére és a combjaira, és hosszan lebegett utána.

– Hûha! – mondta Fleming. – Valami nagyon emberi dolog fog történni magával, ha ilyen ruhában fog járkálni.

– Erre a ruhára gondol? – kérdezte a lány halvány érdeklõdéssel.

– Pokoli hatással lesz az emberekre, bár már megtette a hatást, nem igaz? Most már senki sem állíthatja meg, ugye? – kérdezte fanyarul. Androméda nem felelt, csak nézte a férfit. – A miniszterelnök bizonyára megkéri majd, hogy vegye át a hadügy irányítását, és gondolom, maga azt hiszi, hogy mind nyugodtan fogunk aludni az ágyikóinkban, hiszen már láttuk, hogy milyen erõs. Azt hiszem, valamennyiünket bolondnak tart.

– Maga nem bolond – mondta a lány.

– Ha nem lennék bolond, maga most nem lenne itt! Maga lelõtt egy kis repülõ fémdarabot, semmiség, ha az ember érti a módját, és máris irányító helyzetbe került.

– Ez benne volt a tervben – mondta a lány kifejezéstelenül.

– És mi a következõ lépés a tervben?

– Az a programtól függ.

– Igen – mondta a férfi, és közelebb lépett hozzá. – Maga csak egy rabszolga, nem igaz?

– Miért nem megy el? – kérdezte a lány.

– Elmenni?

– Most. Amíg megteheti.

– Kényszerítsen rá! – keményen és ellenségesen nézett rá, de az elfordította a fejét.

– Talán meg kell majd tennem – mondta. A férfi kihívóan várta a folytatást, de a lányt nem lehetett kényszeríteni. Néhány másodperc múlva Fleming az órájára pillantott, és káromkodott.

– Jó lenne, ha már túl lennénk ezen a diplomáciai cirkuszon.

Az érkezõ miniszterelnököt hivatalnokok, politikusok és a Scotland Yard nehézfiúi kísérték. Geers vezette be õket. Burdett, Hunter meg egy csomó jelentéktelenebb személyiség követte õket, és a rangsor Judyval zárult, aki becsukta utánuk az ajtót. Geers lendületes karmozdulattal mutatott körbe az ellenõrzõ teremben.

– Lényegében ez maga a kompjúter, uram.

– Számomra teljesen megfoghatatlan – mondta a miniszterelnök, úgy, mintha ezzel dicsekedni illene. Azután megpillantotta Andromédát. – Üdvözlöm, ifjú hölgy. Gratulálok.

Kinyújtott kézzel ment feléje, és a lány mereven megszorította a kezét.

– Maga mindezt érti? – kérdezte a lányt, aki udvariasan mosolygott. – Hát persze hogy érti, és valamennyien nagyon hálásak vagyunk. Ebben a vén országban komoly változást jelent mindannyiunknak, hogy erõt fitogtathatunk. Nagyon vigyáznunk kell majd magára. Jól bánnak itt magával?

– Igen, köszönöm. – A látogatók félkörben állva csodálták a lányt, de az ennél többet nem szólt. Fleming elkapta Judy pillantását, és a miniszterelnök felé biccentett. A lány elõször nem értette, hogy mit akar Fleming, de amikor megértette, azonnal befurakodott Geers mellé.

– Azt hiszem, a miniszterelnök úr még nem ismeri Fleming doktort – suttogta. Geers összevonta a szemöldökét; úgy látszott, hogy nem minden ponton akar jó fiú lenni.

– Jól van, jól van – a miniszterelnök nem tudott ennél okosabbat mondani Andromédának. Visszafordult Geershez.

– És hol tartja a rakétákat?

– Meg fogom mutatni, uram. De szeretném, ha megtekintené a laboratóriumot.

Továbbmentek, és otthagyták Judyt. "Fleming doktor" próbálkozott a lány sikertelenül, hiszen senki sem hallotta. Fleming elõrelépett.

– Csak egy pillanatra…

Geers rosszallóan fordult felé.

– Ne most, Fleming.

– De…

– Mit óhajt a fiatalember? – kérdezte szelíden a miniszterelnök. Geers rögtön mosolyogni kezdett.

– Semmit, uram. Semmit sem akar.

A miniszterelnök tapintatosan továbbment, és amikor Fleming követni akarta, Hunter megragadta a karját.

– Az ég szerelmére! – sziszegte Hunter.

A laboratórium ajtajából Geers visszafordult.

– Jöjjön velünk – mondta Andromédának. De ez a többiekre nem vonatkozott.

– Jöjjön, kedvesem – mondta a miniszterelnök, és elõreengedte a lányt. – Elõbb az ész és a szépség.

A menet, Judy kivételével, követte õket a laboratóriumba.

– Jössz? – kérdezte Fleminget, aki a menet után bámult. A férfi a fejét rázta.

– Nagy pillanat volt, nem?

– Én mindent megtettem.

– Nagy pillanat.

Judy a zsebkendõjével babrált.

– Legalább megengedték volna, hogy beszélj vele. Azt hiszem, az öreg okos ember, bár olyan, mint valami vénasszony.

– Inkább egy másik asszonyhoz hasonlít.

– Kihez?

Fleming keserûen mosolygott.

A bath-i Miss Smith,

kinek a paripája tigris.

S odafelé még vígan felül,

de visszafelé már õ van belül;

és vigyorog a bath-i tigris.

Judy ismerte a verset, és bosszús volt.

– Szerinted mi valamennyien tigrisen lovagolunk, kivéve téged?

– Tudja, hogy mit mondott az elõbb nekem az a lány?

– Nem.

Fleming meggondolta magát, és elfordult Judy tói. Az ellenõrzõ panelt nézte.

– Van egy ötletem.

– Olyasmi, amit én is megérthetek?

– Nézze, milyen szépen dolgozik, milyen olajozottan és ritmikusan ketyeg. – A kompjúter szünet nélkül dolgozott, halkan zümmögve és ritmikusan fölvillantva a lámpáit. – És dorombolva fölfal valamennyiünket. És ha most kihúznám a dugót?

– Nem engednék.

– Vagy összetörném egy feszítõrúddal?

– Nem jutnál messzire az õröktõl. És úgyis újraépítenék. Fleming egy noteszt és néhány papírt vett ki az ellenõrzõ pult egyik fiókjából.

– Akkor pedig intellektuálisan kell megrendítenünk, nem igaz? Az ifjú hölgyet már sikerült egy kissé megrendítenem. Most pedig foglalkozzunk egy kicsit a géppel. – Látta, hogy Judy kétkedõén néz rá. – Ne aggódjon, nem kell a sípjába fújnia. Erre jön vissza a társaság?

– Nem. A laboratórium bejáratán mennek ki.

– Nagyon jó – és Fleming a papírokról különbözõ számokat kezdett másolni a noteszba.

– Mi az?

– A teremtmény rövidített képlete. – Andromédáé?

– Nevezze úgy, ahogy kedve tartja – Fleming tovább írt. – A gép mindenesetre így nevezi. Valójában nem is képlet, inkább megnevezõ sablon.

– Mit akarsz csinálni?

– Egy kicsit átalakítom a képletet.

– De nem teszel kárt semmiben?

– Inkább menjen a csoporttal – nevetett Fleming. – Ehhez idõ kell.

– Figyelmeztetni fogom az õröket.

– Figyelmeztessen akit csak akar.

Judy habozott, aztán föladta és a társaság után ment. A távozása után Fleming ellenõrizte a noteszába jegyzett adatokat, és a betáplálóegységhez ment velük.

– Adok neked valamit, amin elgondolkodhatsz! – mondta hangosan a gépnek, majd leült, és írni kezdte az üzenetet.

Alig fejezte be, amikor Androméda visszajött.

– Azt hittem, megnézi a rakétákat.

– Az nem érdekes – vont vállat a lány.

A kijelzõ panel lámpái gyorsabban kezdtek villogni, és a kiíróegység hangos kattogással, dühödten kezdett mûködni.

– Mi történik itt? – nézett föl meglepetten Androméda. Fleming gyorsan a kiíróhoz ment, és az elõbukkanó számokat kezdte leolvasni.

– A barátja kezd kijönni a sodrából – mosolygott.

A lány odament hozzá, és a válla fölött megnézte a papírt.

– Hiszen ennek semmi értelme.

– Pontosan.

A kiíró éppen olyan hirtelen állt le, mint ahogyan beindult, és csönd lett.

– Mit csinált? – kérdezte a lány. Értetlenkedve olvasta át újra a számokat. – Ez semmit sem jelent.

– Nem – vigyorgott rá Fleming. – A barátja kapott egy kis fricskát. És azt hiszem, pillanatnyilag pszichológiai problémái vannak.

– Mit tett vele? – a lány a végzõdések felé indult, de a férfi megállította.

– Jöjjön el onnan.

– Mit csinált? – állt meg a lány bizonytalanul.

– Csak egy kis információt adtam neki.

A lány körülnézett, és meglátta a noteszt a kapcsolótáblán. Lassan odament és elolvasta.

– Ez az én megnevezésem, fordítva!

– Negatív változatban – mondta Fleming.

– Azt fogja hinni, hogy halott vagyok!

– Éppen ezt akartam.

A lány csodálkozva nézett rá.

– Miért?

– Csupán azt akartam a tudomására hozni, hogy mégsem lehet minden teljesen az õ elképzelései szerint.

– Ez nagyon ostoba dolog volt.

– Úgy látszik, a gép nagyra értékeli magát – mondta gúnyosan Fleming.

– Meg kell mondanom neki, hogy élek – fordult a lány a végzõdések felé.

– Ne! – ragadta meg Fleming a karját.

– Meg kell tennem! Azt hiszi, hogy halott vagyok, és meg kell mondanom neki, hogy ez nem igaz.

– Akkor én újra közölni fogom vele, hogy maga mégis halott. És addig fogom ezt játszani vele, amíg már azt sem fogja tudni, hogy fiú-e vagy lány.

Fleming eleresztette a lány egyik karját, és fölvette a noteszt a kapcsolótábláról.

– Adja ide azt a papírt! – szabadította ki a másik karját is a lány. – Nagyon jól tudja, hogy úgysem nyerheti meg a játszmát. – A lány ismét a végzõdések felé indult, és amikor Fleming meg akarta állítani, hirtelen rákiáltott: – Hagyjon békén! Menjen el! Menjen innen!

Farkasszemet néztek egymással, és mindketten reszkettek, mintha képtelenek lennének megmozdulni. Ekkor Fleming két kézzel megragadta és maga felé húzta a lányt.

– Maga kölnit használ! – kiáltott föl meglepetten.

– Hagyjon békén. Hívom az õröket.

Fleming elnevette magát.

– Akkor nyissa ki a száját.

A lány szétnyitotta az ajkait, és Fleming gyorsan megcsókolta. Azután eltolta magától karnyújtásnyira, és elégedetten nézte.

– Jó vagy rossz?

– Hagyjon, kérem – mondta a lány bizonytalanul. Zavartan nézett a férfira, azután lesütötte a szemét, de Fleming még mindig nem engedte el.

– Kihez tartozik?

– Ahhoz, akihez az eszem köt.

– Akkor mondja el neki ezt – és érzékien, de szenvedély nélkül, hosszan megcsókolta.

– Ne – kérlelte a lány, és elhúzta az ajkát. Fleming szorosan tartotta, és gyöngéden beszélt hozzá.

– Nem szereted a csók ízét? Vagy az étel ízét, vagy a friss levegõ illatát odakint, vagy a dombokat, a szögesdróton túl, a rajtuk játszó napfényt és árnyékot, a fölöttük daloló pacsirtákat? És nem szereted az emberek társaságát?

A lány lassan megrázta a fejét.

– Mindez nem fontos.

– Valóban? – Fleming szája még mindig a lány szájának közelében volt. – Mindezeket nem vette számításba az a fönti testetlen intelligencia, akinek engedelmességgel tartozol, de mindezek fontosak a szerves életben, ahogy magad is tapasztalni fogod.

– Mindent számításba lehet venni – mondta a lány.

– De ezek nem szerepeltek a számításokban.

– Még számításba lehet venni mindezt – nézett föl a férfira a lány. – Nem tud legyõzni minket, Fleming doktor. Hát ne is próbálkozzon, mert baj érheti.

A férfi elengedte.

– Azt hiszed, hogy baj érhet?

– Igen.

– Akkor miért figyelmeztetsz rá?

– Mert kedvelem magát – mondta a lány. Ezt a kijelentést Fleming mosollyal viszonozta.

– Úgy beszélsz, mint egy emberi lény.

– Akkor éppen ideje, hogy abbahagyjam. Kérem, most menjen! – Fleming makacsul állt, de a lány hangjában volt valami eddig nem tapasztalható könyörgõ hangsúly, és az arca boldogtalanságot árult el. – Kérem… Azt akarja, hogy büntetést kapjak?

– Kitõl?

– Mit gondol, kitõl? – pillantott a lány a kompjúter ellenõrzõ mûszereire. Fleminget ez váratlanul érte: erre sohasem gondolt.

– Büntetés? Ez új dolog – zsebre tette a noteszt, és az ajtóhoz ment. Az ajtóból visszafordulva játszotta ki az utolsó kártyáját. – Kihez tartozol?

A lány megvárta, amíg elmegy, azután kedvetlenül a kijelzõ panelhez fordult, és lassan, kényszeredetten odament a végzõdésekhez. Már-már fölemelte a kezét, de habozott. Azután feszült arckifejezéssel ismét fölemelte a kezét, és megérintette a lemezeket. Elõször csak annyi történt, hogy a lámpák gyorsabban kezdtek villogni, amint a gép emésztette a lány által adott új információt. Azután a panel alatti voltmérõ hirtelen elérte a csúcspontot.

Androméda fájdalmas kiáltást hallatott, és el akarta húzni a kezét a lemezektõl, de az áram szilárdan tartotta. A voltmérõ mutatója csupán azért esett vissza, hogy újra kilendüljön és a lány újra kiáltott… Ez megismétlõdött harmadszor, negyedszer, azután újra és újra megint…

Ismét Judy találta meg. Néhány perccel késõbb jött be, Fleminget kereste, és elszörnyedve látta meg a padlón fekvõ lányt ugyanott, ahol annak idején Christine feküdt.

– Oh nem! – buktak ki Judyból a szavak, miközben odarohant, és megfordította a testet. Androméda még élt. Fölnyögött, amint Judy hozzáért, és halkan nyöszörögve, a kezét védve odébb kúszott. Judy az ölébe vette a szõke fejet, azután szétnyitotta a kezét. A feketére égett kezekbõl csak itt-ott vöröslött elõ a nyers, csontig égett hús. Judy gyöngéden leengedte a kezet.

– Hogy történt?

Androméda ismét felnyögött, és kinyitotta a szemét.

– A keze – mondta neki Judy.

– Azt könnyen helyrehozhatjuk – Androméda hangját alig lehetett hallani.

– Mi történt?

– Apró hiba, ennyi az egész.

Judy magára hagyta a lányt, és Hunterért telefonált.

Attól a pillanattól kezdve az események szinte katasztrofális gyorsasággal követték egymást. Hunter átmenetileg bekötözte Androméda kezét, és megpróbálta rábeszélni, hogy költözzön át a tábori kórházba, de a lány nem volt hajlandó elhagyni a kompjútert mindaddig, míg Madeleine Dawnayjal nem beszélt.

– Meglátják, ez lesz a gyorsabb megoldás – mondta nekik. Bár szemmel láthatóan szenvedett, hideg fejjel nézte át Dawnay asszony papírjait, és végül megtalálta azt a részt, amit keresett. Hunter helyi érzéstelenítést alkalmazott, és beinjekciózott, bekötött kezével Androméda sokat ügyetlenkedett, de végül csak kivette azt a papírlapot, amire szüksége volt, és átadta Madeleine Dawnaynak. A papíron a DNS-képletben szereplõ enzimtermelés leírása volt.

– Mit csinálunk ezekkel? – nézegette kétkedve a papírokat

Madeleine.

– Kapunk egy külön testszövetképletet – mondta Androméda, és a kompjúterhez vitte a papírokat. Sápadt és gyönge volt, alig tudott menni. Madeleine, Hunter és Judy aggódva nézték, hogy Androméda ismét a végzõdések közé áll, és fölemeli bepólyált kezét; de ezúttal semmi borzalmas dolog nem történt, és a gép hamarosan megkezdte a kiírást.

– Ez egy enzimképlet. Könnyen meg tudják csinálni – mutatta a gépbõl kijövõ papírt Dawnay asszonynak Androméda, azután Hunterhez fordult. – Most szeretnék lefeküdni, kérem. Az enzimet gyógyszerként alkalmazhatjuk majd a kezemre, ha Dawnay professzorasszony elkészíti. De ha lehetne, minél elõbb.

A lány napokig betegeskedett, és miután Madeleine Dawnay elkészítette a balzsamot, Hunter azzal kezelte a kezét. A gyógyulás csodálatos volt: új testszövet – lágy, természetes hús, nem pedig forradásos sebhely – töltötte be a sebeket órákon belül, új, halványrózsaszín bõrréteget képezve a lány tenyerén. Mire az áramütések hatását kiheverte, a keze is begyógyult.

Közben Hunter jelentést tett Geersnek, Geers pedig Flemingért küldetett. Az igazgató, aki még nem tudta, hogy mi lesz a baleset végeredménye, szinte betege volt az aggodalomnak, és barátságos viselkedésének rövid periódusa véget ért.

– Szóval fogta magát, és kibillentette a gépet az egyensúlyából – szinte köpte a szavakat íróasztala fölött Fleming felé, és öklével a fényezett íróasztalra csapott. – Nem konzultál senkivel, maga a legokosabb. Olyan okos, hogy a gép elromlik, és kis híján megöli a lányt.

– Ha nem hajlandó meghallgatni sem, hogy mi történt! – próbálta túlkiabálni Fleming, de Geers közbevágott.

– Tudom, hogy mi történt.

– Talán ott volt? A lány tudta, hogy meg fogják büntetni. Ki kellett volna dobnia engem, és törölnie kellett volna az általam betáplált adatokat; de nem tette meg, legalábbis nem elég gyorsan. Habozott és figyelmeztetett engem, majd hagyott elmenni, azután pedig odament, és megérintette a végzõdéseket…

– Azt hittem, akkor már maga sem volt ott – emlékeztette Geers.

– Persze hogy nem voltam már ott. Csak azt mondom, aminek történnie kellett: közölte a géppel, hogy él, hogy a gép hamis információt kapott, és hogy az információ forrása szabadon jár-kel, tartózkodik, és õ nem akadályozta meg semmiben. Tehát a gép megbüntette sorozatos áramütésekkel. A gép már tudja, hogyan kell ezt csinálni; megtanulta Christine esetébõl.

Az igazgató alig leplezett türelmetlenséggel hallgatta.

– Maga megint találgat – mondta végül.

– Ez nem találgatás, Geers. Ennek meg kellett történnie, csak nem jöttem rá idejében.

– Itt van a belépõje? – villantotta rá a szemüvegét Geers. – A kompjúterépületbe.

Fleming bosszúsan kutatta át a zsebeit.

– Ebben nem találhat hibát. Teljesen szabályos.

És odanyújtotta a belépõt. Geers elvette, megnézte, azután lassan darabokra tépte.

– Mire jó ez?

– Ezt nem engedhetjük meg, Fleming. Soha többet. Most Fleming verte az íróasztalt.

– Akkor is itt maradok a táborban!

– Ott marad, ahol akar; de többé nem mehet a kompjúter közelébe. Nagyon sajnálom.

Geers sokkal jobban érezte magát Fleming eltávolítása után, és még jobban, amikor tudomást szerzett Androméda fölgyógyulásáról. Madeleine Dawnaytól és Huntertõl megtudott mindent, amit csak lehetett az enzimrõl, azután közvetlen vonalán hívta a Whitehall! A reagálás olyan volt, amilyenre számított. Andromédáért küldetett, kifaggatta, és nagyon elégedettnek látszott.

Egy-két évvel ezelõtt Fleming leitta volna magát, de most még ehhez sem volt kedve. Ugyanaz a kényszer kötötte most a táborhoz, ami korábban a kompjúterhez; bár most már semmit sem tudott tenni, semmi része nem lehetett a munkában, ott maradt a bázison, magányosan és bizonytalankodva, sok idõt töltve hosszú sétákkal, heverészéssel. Kemény, de nyugodt és szürke tél volt, mintha csak valami drámai eseményre várakozna az idõ is.

Körülbelül egy héttel a baleset – vagy ahogy õ nevezte: büntetés – után éppen egy hosszú sétáról tért vissza a fenyérrõl, amikor megpillantott egy hatalmas és makulátlanul ragyogó autót Geers irodája elõtt, és látta, amint egy szemüveges, szikár férfi éppen kiszáll belõle.

– Fleming doktor! – integetett neki üdvözlésül a szemüveges.

– Mit csinál itt?

– Remélem, nincs ellene kifogása – mondta Kaufmann. Fleming körülnézett, hogy van-e valaki a közelben.

– Tûnjön el – mondta.

– Kérem, Herr Doktor, csak ne zavartassa magát – mosolygott rá Kaufmann. – Teljesen hivatalosan vagyok itt. A. 1-es ügy még a Lloydsnál is. Nem kompromittálom magát.

– Nem kompromittálta Bridgert sem, igaz? – és Fleming a fõkapura mutatott. – Ott a kijárat.

Kaufmann ismét elmosolyodott, és elõvett egy szivart.

– Dohányzik?

– Néha – mondta Fleming –, ha ideges vagyok. De magától semmi sem kell. Próbálkozzon a következõ háznál.

– Azt teszem – nevetett Kaufmann, és a fogai közé harapta a szivart. – Éppen azt teszem. Csak azért állítottam meg, Herr Doktor, hogy közöljem: nem fogom többé zaklatni. Vannak más eszközeim is, sokkal jobbak, sokkal becsületesebbek.

Ismét elmosolyodott, rágyújtott, és habozás nélkül besétált Geers hivatalának elõcsarnokába.

Fleming átrohant a biztonsági szolgálat épületébe, de sem Quadring, sem Judy nem volt a helyén. Végül telefonon sikerült utolérnie Judyt, de mire a lány Geers irodájához ért, az igazgató már éppen körbekalauzolta Kaufmannt. A két férfi szemmel láthatólag a legszívélyesebb viszonyban volt, és Geers Kaufmann szivarját szívta.

– Üzletileg – mondta éppen Kaufmann – a gyártási folyamat lényegtelen. Nem vagyunk kíváncsiak; csak az eredmény számít, igaz?

– És mi itt eredményekkel foglalkozunk – mondta Geers a legszebb mosolyával, majd kezet nyújtott. – Auf Wiedersehen.

Judy nézte, ahogy Kaufmann kezet szorít vele, majd visszamegy a kocsijához. Amikor az igazgató visszaindult az irodájába, Judy megállította.

– Beszélhetnénk egy percre? Geers arcáról lefagyott a mosoly.

– Sok dolgom van.

– Ez fontos. Tudja, hogy ki ez az ember?

– Kaufmann a neve.

– Intel.

– Úgy van – nyúlt Geers a kilincs után.

– Kaufmann volt az, akinek Bridger doktor eladta… – kezdte Judy, de Geers közbevágott.

– Mindent tudok a Bridger-ügyrõl.

Miközben Geers beszélt, Judy hallotta a kigördülõ autó zaját. Ettõl valahogy nagyon sürgõsnek érezte a dolgot: úgy érezte, hogy egyszerre kell mindent Geersre zúdítania.

– Az Intel volt az. Titkokat szereztek meg… Geers már a nyitott ajtóban állt.

– Tõlem nem fognak megszerezni titkokat – mondta gõgösen.

– De… – Judy kéretlenül követte Geerst, és meglátta, hogy az irodában Madeleine Dawnay várakozik nyugodtan. Zavarba jött, és valami bocsánatkérésfélét motyogott az idõsebb asszonynak.

– Velem ne törõdjön, kedvesem – mondta semlegesen Dawnay, és átment az iroda túlsó felébe. Geers leült az íróasztalához, és hivatalosan és visszautasítóan nézett Judyra.

– Kereskedelmi megállapodást fogunk kötni.

– Az Intellel? – A lány t hatalmába kerítette az ügy rémes abszurditása: egyszeriben megrohanta az elmúlt évek és hónapok összes lidércnyomása. Csak bámulta a fényezett íróasztal mögött ülõ férfit, és alig talált szavakat. – Engem azért neveztek ki ide, mert nem bíztunk bennük. Bridger doktort azért üldöztük halálra, és ebben én is részt vettem, mert…

– Megváltozott a légkör.

Judy nézte a férfi önelégült, mesterkélt arckifejezését, és teljesen kijött a sodrából.

– A politikusok pedig élvezik az ilyen kedvezõ idõjárást!

– Ebbõl elég – csettintett Geers.

Madeleine Dawnay csöndesen fölmordult a sarokban.

– A gyereknek igaza van, tudja, és mi, tudósok is borúlátók vagyunk ebben az ügyben idõnként. Mi az elemektõl függünk. Mi nem tudunk csalni.

– Én is tudós vagyok – mondta ingerülten Geers.

– Volt – bukott ki a szó Judyból, mielõtt megállíthatta volna. Robbanást várt, de Geers uralkodott magán. Fagyos modorban folytatta:

– Ehhez magának semmi köze. A kormánynak most világpiacra van szüksége. Amikor Androméda megégette a kezét, kidolgozott egy szintézist Dawnay professzorasszony laboratóriuma számára. Látta Androméda kezét?

– Láttam, megégve.

– Most nyoma sincs rajtuk az égésnek. Sebhely sincs, semmi. Egyik napról a másikra.

– És ezt adják el az Intelnek?

– Az Intel közvetítésével. Bárkinek, akinek szüksége van rá. Judy próbált rájönni, hogy mi az, ami itt nincs rendben, és végül megértette.

– Miért nem az Egészségügyi Világszervezeten keresztül?

– Nem az általános jótékonyság a célunk. A célunk a józan kereskedelmi egyensúly.

– Szóval magukat nem érdekli, hogy kivel szorítanak kezet?

– kérdezte Judy viszolyogva. Most már semmivel sem törõdött, és Dawnay asszonyhoz fordult. – Maga is benne van ebben?

Madeleine Dawnay habozott.

– Az enzim még nincs eladható állapotban. Egy kifinomultabb képletre van szükségünk. André, a lány, most készíti az adatokat a kompjúter számára. – Már mindenki Andrénak hívta a lányt.

– Szóval az egész állomás az Intelnek dolgozik?

– Remélem, nem – mondta Madeleine Dawnay úgy, hogy abból arra lehetett következtetni, hogy õ is Judy pártján áll. Geers közbevágott.

– Nézze, Madeleine, ebbõl elég.

– Akkor ne vesztegesse az idejét – indult Judy az ajtóhoz.

– De ebben én nem veszek részt, és Fleming doktor sem.

– Fleming álláspontját már ismerjük – mondta gúnyosan Geers.

– És most már az én álláspontomat is ismeri – mondta Judy, és becsapta az ajtót maga mögött.

Az ösztöne azt súgta, hogy menjen rögtön Fleminghez, de nem mert megkockáztatni még egy visszautasítást, így aztán Madeleine Dawnay kereste föl Fleminget este, amikor az irodából a kompjúterépületbe tartott. Fleming a szállásán nézte a miniszterelnök tévébeszédét.

– Jöjjön be – mondta Fleming, és helyet csinált az asszonynak az ágy végében. Madeleine nézte a kéken villogó képernyõt, és megpróbált hinni a miniszterelnök bizalomgerjesztõ, joviális, derûs és civilizált arcában és lassú, behízelgõ hangjában. Fleming csak ült, és vele együtt figyelte a képernyõt.

– Viktória királynõ derûs kora óta – mondta a testetlen arc a képernyõn – nem ért el az ország ilyen tisztán vezetõ szerepet az iparban, a technológiában és – mindenekelõtt – a biztonság területén, mint amilyenre most számíthatunk…

Madeleine figyelme elkalandozott.

– Nem akartam zavarni.

– Nem zavar – nézett Fleming fintorogva a televízióra. – Kapcsoljuk ki a vén hülyét.

Fölállt, kikapcsolta a készüléket, és italt kevert az asszonynak.

– Udvariassági vizitre jött? – kérdezte.

– Éppen a kompjúterépületbe tartottam, amikor megláttam, hogy világos az ablaka. Köszönöm – vette el a poharat.

– Túlórázott? – kérdezte Fleming.

Az asszony fölemelte a poharát, és a pohár fölött nézett Flemingre.

– Fleming doktor, én elég sok kíméletlen megjegyzést tettem magára a múltban.

– Nem maga az egyetlen.

– Az álláspontjáról.

– Tévedtem, nem igaz? A miniszterelnök is megmondta. Tévedtem, hát kitettek – mondta inkább keserûen, mint dühösen, és újabb italt töltött magának.

– Nem tudom – mondta Madeleine. – Kezdek kételkedni. – Fleming nem válaszolt, hát az asszony hozzátette: – Judy Adamson is kételkedni kezdett.

– Az nagy segítség lesz – fújt Fleming.

– Alaposan összekapott Geersszel ma délután. És meg kell mondanom, hogy nagyon elgondolkodtatott. – Ivott egy kortyot, lassan szopogatta, és a helyzetet fontolgatva, nyugodtan nézegette a poharát. – Elég ésszerûnek látszik, hogy használjuk ki, amit kaptunk, amit maga adott nekünk.

– Ezt ne keverje bele.

– És mégsem tudom. Van valami bomlasztó az ilyenfajta hatalomban. Már láthatja is a hatását az ittenieken meg a kormányon – bökött a televízió felé. – Teljesen normális, józan embereket száll meg az a tudat, hogy ez a hatalom egyedül az övék. Azt hiszem, ezt mindketten éreztük. És mégis, viszonylag ártalmatlannak látszik.

– Valóban?

Az asszony elmesélte az enzimügyet.

– Jótékony hatású. Egyszerûen regenerálja a sejteket. Mindenre alkalmazható, a bõrátültetéstõl az öregedés elleni harcig. Ez lesz a legnagyobb orvosi felfedezés az antibiotikumok óta.

– Isten ajándéka a millióknak.

Amikor Madeleine említette az Intel ajánlatát, Fleming alig reagált.

– Hová vezet mindez? – kérdezte az asszony. Nem számított válaszra, de Fleming válaszolt.

– Egy évvel ezelõtt a gépnek még nem volt hatalma az épületén kívül, és ott is a mi ellenõrzésünk alatt állt – nyugodtan beszélt, mint aki egy régi igazságot idéz. – Ma már tõle függ az egész ország. Mi jön ezután? Hallotta, vagy nem? Továbbhaladunk; ismét vezetõ hatalom leszünk a világon, és ki lesz az igazi erõ e mögött a trón mögött?

Õ is a televízióra mutatott, mint elõbb az asszony, azután úgy látszott, hogy belefáradt a beszélgetésbe. A lemezjátszójához ment és bekapcsolta.

– Igazán a kezében tudta volna tartani? – Az asszony nem akarta abbahagyni a beszélgetést.

– A késõbbi idõkben már nem.

– Mit tudott volna tenni?

– Becsaptam volna, amennyire lehet – keresgélt Fleming a lemezei között. – Most már tud róla, mert a teremtménye beszámolt neki rólam. Hát eltávolított. "Tudja, hogy nem gyõzhet" – ezt mondta nekem a lány.

– Ezt mondta?

Fleming bólintott, és Madeleine Dawnay elgondolkodva nézett félig kiürült poharába.

– Nem tudom. Talán ez elkerülhetetlen. Talán ez a fejlõdés útja.

– Nézze – Fleming letette a lemezt, és az asszonyhoz fordult. – El tudok képzelni egy kort, amikor megteremtünk egy magasabb rendû intelligenciát, akinek végül is be kell hódolnunk. És valószínûleg az is szervetlen lesz, mint ez. De azt mi teremtenénk magunknak, a saját javunkra, vagy legalábbis arra, amit jónak vélünk. Ezt a gépet nem a mi javunkra tervezték; vagy ha igen, akkor valami elromlott benne.

Madeleine kiitta a poharát. Volt abban valami, amit a férfi mondott. Több mint valami, olyan józan logika, aminek az utóbbi idõben õ maga is hiányát érezte. Empirikus tudósként úgy vélte, hogy kell valamiféle módszernek lennie, amivel próbára tehetnék a kompjútert.

– Megmondhatja ezt valaki, magán kívül? – kérdezte.

– Abból a bandából senki – rázta a fejét Fleming.

– És én?

– Maga?

– Én hozzáférhetek a géphez.

Fleminget már nem érdekelte a lemez. Az arca fölragyogott, mintha az asszony szavai valami belsõ áramforrást kapcsoltak volna be benne.

– Igen. Miért is ne? Megpróbálhatunk egy kis kísérletet – kapta föl az asztalról a noteszt, amiben a visszájára fordított megnevezés volt. – Van valakije, aki ezt be tudná táplálni?

– André?

– Nem. Õ nem. Bármit is tesz, ne fogadja a bizalmába. Az asszonynak eszébe jutott a gépkezelõ. Átvette a noteszt, és Fleming megmutatta, hogy melyik részt kell betáplálni.

– Ki vagyok borulva, ez az igazság – mondta az asszony, letette a poharát, és elment.

Az udvaron haladva hallotta, amint Fleming szobájában megszólal valami Schönbergnél is modernebb zenedarab; de már ott is volt a kompjúterépületben, és semmi mást nem hallott, csak a gép zümmögését. André meg a fiatal gépkezelõ voltak az ellenõrzõ teremben. André még zárkózottabb volt a baleset óta. Sápadt kísértetként járta és ritkán hagyta el a kompjúterépületet. Nem próbált közeledni senkihez, és bár nem volt ellenséges a magatartása, teljesen magába zárkózott. Csekély érdeklõdéssel regisztrálta Madeleine Dawnay érkezését.

– Hogy haladtok? – kérdezte az asszony.

– Az összes adatot betápláltuk – mondta André. – Rövidesen megkapod a képletet.

Madeleine odament a betáplálóegységnél ülõ gépkezelõhöz. Fiatal fiú volt a gépkezelõ, alig végezte el az egyetemet, és soha nem kérdezett semmit, csak tette, amire utasították.

– Betáplálná nekem ezt is? – adta oda neki a noteszt. A fiú a kapcsolótáblára tette, és kezdte betáplálni a számjegyeket.

– Mi az? – kérdezte André a hangra fölfigyelve.

– Valamit szeretnék kiszámíttatni – Madeleine távol tartotta a lányt, míg a kijelzõ panel lámpái nem kezdtek vadul villogni.

– Mit tápláltatok be? – kaparintotta meg és olvasta el a notesz tartalmát André. – Honnan szerezted ezt?

– Az az én dolgom – mondta az asszony.

– Miért nem maradsz ki ebbõl?

– Hagyjon minket magunkra, kérem – mondta Madeleine a gépkezelõnek. A fiú engedelmesen fölállt és kiment. André megvárta, amíg eltûnik.

– Nem akarom, hogy baj érjen – mondta azutánidé a hangjában nem együttérzés, inkább rejtett erõ csöngött. – Miért nem tartod távol magad ettõl?

– Hogy mersz így beszélni velem? – Az asszony erõtlennek és nevetségesnek érezte a saját hangját, de csak úgy tudott válaszolni, ahogy tõle tellett. – Hiszen én alkottalak, én teremtettelek.

– Te teremtettél? – nézett rá megvetõen André, azután az ellenõrzõ panelhez ment, és kezét a végzõdésekhez emelte. A kijelzõ lámpák rögtön nyugodtabban villogtak, de azért villogtak mindaddig, amíg ott állt, erõsen és magabiztosan, mint egy ifjú istennõ. Egy perc elteltével eljött a géptõl, és az asszonyra nézve megállt.

– Meglehetõsen unjuk már ezt a kis tréfát – mondta nyugodtan, mint aki üzenetet közvetít. – Sem te, sem Fleming doktor, sem bárki más nem állhat közénk.

– Ha meg akarsz ijeszteni…

– Nem tudom, mibe fogtál most. De nem lehetek felelõs érte – nézett át az asszonyon, mintegy a távoli ûrbe, Androméda. A kiíró hangosan munkához látott, és Madeleine összerezzent a zajra. Követte Andrét a kiíróhoz, és mire odaért, az üzenetnek már vége is volt. André megvizsgálta, majd letépte és átadta Dawnaynak a papírt.

– Itt van az enzimképleted.

– Ennyi az egész? – kérdezte megkönnyebbülten Dawnay.

– Ez nem elég neked? – kérdezte André, és feszült, ellenséges arccal nézett a távozó asszony után.

Madeleine Dawnaynak akkoriban három asszisztense volt: egy idõsebb férfi vegyész, meg két, az egyetemrõl frissen kikerült fiatal, egy fiú meg egy lány. Együtt készítették el az új képleten alapuló enzimet. A laboratóriumban sokat kellett bajlódniuk az új anyaggal, de ez nem zavarta õket, hiszen az enzim nem ártott a bõrüknek. Egy-két nap múlva azonban valamennyien a fáradtság és a sorvadás jeleit kezdték tapasztalni. Ennek látszólag semmi oka sem volt, tehát folytatták a munkát, de a harmadik este a lány összeesett, és másnap reggelre Madeleine Dawnay meg a férfi is kidõltek.

Hunter átköltöztette õket a betegszobába, ahová rövidesen követte õket a fiú is. Bármi volt is a betegség, gyorsan fejlõdött; nem járt lázzal vagy gyulladással, az áldozatai egyszerûen sorvadni kezdtek. A sejtek elhaltak, az alapvetõ anyagcsere-folyamatok leálltak, és a négy beteg sorra legyöngült, és kómás állapotba került. Hunter kétségbeesetten fordult Geershez, aki teljes titoktartást rendelt el.

Fleming a negyedik napig semmirõl sem tudott, amikor aztán Judy megszegte a titoktartást, és beszámolt neki. Fleming azonnal telefonált Reinhartnak, és megkérte, hogy utazzon oda Bouldershaw-ból, Judyt pedig rábeszélte, hogy szerezzen meg neki egy bizonyos papírt. Amikor végre megkapta, bezárkózott vele a szobájába, egész éjjel dolgozott, és reggel komoran, de elégedetten jött ki. De addigra az asszisztens lány már halott volt.

XI. AZ ELLENSZER

Éppen akkor takarták le a halott lány arcát, amikor Fleming a betegszobába lépett. A másik három némán, elkínzott és halottsápadt arccal feküdt az ágyában. A halott lány melletti ágyban fekvõ Dawnay asszonyt épp hogy csak életben tudták tartani a vérátömlesztésekkel. Az arca márványfehér volt, mint valami régen halott harcos képmása az õsi sírboltban. Fleming csak bámulta az asszonyt, míg oda nem lépett mellé Hunter.

– Mit akar? – Hunterról a jómodornak még az álcája is lekopott. Meg sem próbált udvariasan viselkedni Fleminggel szemben.

– Az én bûnöm – mondta Fleming a párnán pihenõ sápadt arcot nézve.

– Az alázatosság új vonás magában – nevetett keserûen Hunter.

– No jó, akkor nem az én bûnöm! – fordult hirtelen szembe Hunterral Fleming, és egy papírdarabot rántott elõ a zsebébõl. – Azért jöttem, hogy ezt odaadjam magának.

– Mi ez? – vette el gyanakodva a papírt Hunter.

– Az enzimképlete.

– Hogy a pokolba szerezte meg?

– Illegálisan – sóhajtott Fleming. – Ahogy egyébként mindent tennem kell.

– Ezt magamnál tartom, ha nincs ellene kifogása – mondta Hunter. Alaposabban megnézte a papírt. – De miért van áthúzva?

– Mert rossz – lapozta el Fleming a felsõ lapot, hogy megmutassa az alatta levõt. – Ez a helyes képlet. Jó lenne, ha gyorsan megcsináltatná.

– Ez a helyes képlet? – kérdezte értetlenül Hunter.

– Amit a gép adott Madeleine Dawnaynak, az a fordítottja volt annak, amit kért. A gép negatívra változtatta a pozitívot, hogy visszafizessen azért a kis tréfáért, amire én vettem rá Madeleine-t.

– Miféle tréfa?

– A gép antienzimet adott az enzim helyett. Sejtregeneráló szer helyett sejtromboló szert. Ami valószínûleg a bõrön át hat, és akik dolgoztak vele, azoknak beszívódott, a bõrébe. – Fleming fölemelte az asszony élettelenül pihenõ kezét. – Semmit sem tud tenni, ha nem készítteti el a megfelelõ enzimet a kellõ idõben. Ezért hoztam el magának a kijavított képletet.

– Valóban azt hiszi… – Hunter szkeptikusan nézte a papírt, miközben Fleming, aki még mindig fogta Madeleine kezét, megvetõen nézett Hunterra.

– Szeretné megalapozni a hírnevét?

– Szeretném megmenteni az életüket – mondta Hunter.

– Akkor csináltassa meg az enzimet a helyes képlet alapján. Csak ez lehet az ellenszere a Madeleine Dawnay által elõállított anyagnak, és így a visszájára kell fordítania ezt a most zajló folyamatot. Legalább próbálja meg. Ha nem teszi… – Fleming vállat vont, és az asszony elsorvadt kezét visszaeresztette a takaróra. – A gép hajlandó bárkinek a piszkos munkáját elvégezni, amíg neki is úgy tetszik.

– Ha ez a gép olyan átkozottul okos – morogta Hunter –, akkor miért követett el egy ekkora hibát?

– A gép nem tévedett. Legfeljebb abban, hogy nem a megfelelõ személyt, nem a megfelelõ személyeket kapta el. A gép engem akart elpusztítani, és azzal nem törõdött, hogy közben hány embert kell leírnia. Ha életbe lép a kereskedelmi szerzõdésük az Intellel, elpusztulhatott volna a fél világ is!

Amikor Fleming elment, Hunter még mindig a képleten rágódott, de már látszott, hogy ki fogja próbálni.

Délután meghalt a férfi, de az enzim elkészült, és megkezdték az adagolását a két túlélõnek. Elõször nem történt semmi különös, de estére nyilvánvalóvá vált, hogy a sorvadási folyamat lelassult. Judy vacsora után kereste föl a betegszobát, azután a fõkapuhoz indult, hogy fogadja Reinhartot, aki az esti vonattal jelezte az érkezését. A kompjúterterem mellett elhaladva az ösztöne azt súgta, hogy nézzen be. A teremben nem volt gépkezelõ, csak André ült egyedül, maga elé bámulva az ellenõrzõ pultnál. A hónapok óta felgyülemlett gyûlölet és a hosszú évek dühe egyszerre kirobbant Judyból.

– Még egy halott – támadt Andréra. André vállat vont, és Judy alig állta meg, hogy meg ne üsse. – Dawnay professzorasszony az életéért küzd. Meg a fiú is.

– Akkor még van esélyük – mondta színtelenül André.

– Hála. Fleming doktornak. Ez nem magának köszönhetõ.

– Nem az én dolgom.

– Maga adta Dawnay professzorasszonynak a képletet.

– A gép adta.

– Együtt adták! André ismét vállat vont.

– Fleming doktor megtalálta az ellenszert. Fleming doktor intelligens, még megmentheti õket.

– De magát ez nem érdekli, ugye? – nézett Andréra lángoló szemmel Judy.

– Miért is érdekelne? – kérdezte André.

– Gyûlölöm magát – Judy torka kiszáradt, alig tudott beszélni. Szeretett volna fölkapni valami kemény tárgyat, hogy szétverje André koponyáját, de megszólalt a telefon, és Judynak a fõkapuhoz kellett mennie, mert Reinhart megérkezett.

Judy távozása után André még hosszú idõn át mozdulatlanul ült, az ellenõrzõ pultot bámulta, és könnyek – valódi, emberi könnyek – bukkantak elõ a szemébõl és peregtek le lassan az arcán.

Judy egyenesen Fleming szállására vezette Reinhartot.

– És Madeleine? – kérdezte a professzor. Fáradtnak és tanácstalannak látszott.

– Még él, hála istennek – mondta Fleming. – Talán még megmenthetjük mindkettõjüket.

Reinhart szemmel láthatólag megnyugodott, és már nem látszott annyira fáradtnak. Judy elvette a kabátját, leültette, és adott neki egy pohár italt. A lány most sokkal öregebbnek látta a professzort, mint valaha is, és sokkal meggyötörtebbnek. Reinhart most már Sir Ernest volt és a lovagi rang végképp öreggé tette. Judy megértette, hogy a professzor milyen távolinak érezheti a Madeleine Dawnayjal való ifjúkori barátság kezdetét, és szinte érezte, hogy Reinhart úgy kapaszkodik az asszony életébe, mintha a saját élete is életben maradásától függne. Reinhart elvette az italt, és a következõ mondatra próbálta összpontosítani a figyelmét.

– Szóltatok már Geersnek?

– Mit tehetne Geers? – kérdezte Fleming. – Csak sajnálná, hogy nem én vagyok az áldozat. Legszívesebben kidobna a táborból, az országból, ha tehetné. A kezdet kezdetétõl fogva mondogatom, hogy a masina rosszindulatú, de mindenki mégis úgy szereti. Még mit kell bebizonyítanom, míg sikerül végre meggyõznöm valakit?

– Nekem már semmit sem kell bizonyítanod, John – mondta fáradtan Reinhart.

– Ez is valami.

– Nekem sem – mondta Judy.

– Pompás, pompás. Akkor már hárman vagyunk az egész társaság ellen.

– Szerinted mit tehetnék? – kérdezte Reinhart.

– Nem tudom. Te vezetted ebben az országban egy nemzedéken át a fél tudományt, a jobbik felét. Valaki biztosan odafigyel rád.

– Talán Osborne?

– Amíg nem kell bepiszkítania a kezét. – Fleming egy pillanatra elgondolkozott. – El tudná intézni vajon, hogy újra a kompjúter közelébe engedjenek?

– Gondolkozz, John. Osborne felelõsséggel tartozik a kormánynak.

– De le tudnád hozni ide?

– Megpróbálhatom. Mire gondolsz?

– Arról majd késõbb – mondta Fleming. Reinhart elõvette a zsebébõl a kombinált vasúti és repülõmenetrendet.

– Ha holnap elutazom Londonba…

– Nem mehetnél ma este?

–. Sir Ernest fáradt – mondta Judy. Reinhart rámosolygott a lányra.

– Hagyja csak a Sir Ernestet a kerti ünnepélyekre. Ma éjjel repülök.

– De miért nem várhat a dolog néhány órát? – kérdezte Judy.

– Nem vagyok már fiatal, Miss Adamson, de még nem haldoklóm – állt föl Reinhart. – Adja át a legmelegebb üdvözletemet Madeleine-nek, ha…

– Úgy lesz – segítette föl Reinhart kabátját Fleming.

A professzor már menet közben gombolta be a kabátját. Azután az eszébe jutott valami.

– Egyébként, az üzenet leállt.

Judy elõbb a professzorra, azután Flemingre nézett.

– Üzenet?

– Ami onnan jött – mutatott az égre Reinhart. – Az ismétlés több héttel ezelõtt leállt. Talán soha többé nem fogjuk ezt az üzenetet.

– Talán egy hosszú adás utolsó szakaszát kaptuk elmondta Fleming nyugodtan, a dolog jelentõségét mérlegelve.

– Ha nem lett volna akkora mázlink Bouldershawban, talán sohasem hallottuk volna azt az üzenetet, és mindez meg sem történik.

– Érre már én is gondoltam – mondta Reinhart, és fáradt mosollyal elment.

Fleming föl-alá járkált a szobában, és próbálta átgondolni a hallottakat, Judy pedig várt. Hallották, amint Reinhart kocsija elhajtott, ekkor Fleming megállapodott Judy mellett, és átkarolta a lány vállát.

– Megteszek mindent, amit csak akarsz – mondta Judy.

– Ha haditörvényszék elé állítanak is.

– Jól van, jól van – mondta Fleming, és eleresztette a lányt.

– Bízhatsz bennem, John.

Fleming a lány szemébe nézett, Judy pedig a tekintetével próbálta meggyõzni a férfit.

– Igen – Fleming többé-kevésbé hitt neki. – Megmondom, mit kell tenned. Holnap reggel az elsõ dolgod legyen, hogy titokban fölhívod Londont. Próbáld meg akkor hívni Osborne-t, amikor a prof éppen nála van, és mondd meg neki, hogy hozzon magával ide még egy látogatót.

– Kicsodát?

– Bárkit. A térdszalagrend lovagját, a Királyi Akadémia elnökét, valami nagyfejût a minisztériumból. De az úriembert nem kell lehoznia, csak a ruháját.

– Fej nélkül? Fleming elvigyorodott.

– Kalap, diplomatatáska meg egy esernyõ elég is lesz. Ja, és egy nagykabát. Közben te szerzel az úrnak egy belépõt. Rendben?

– Megpróbálom.

– Jó kislány – Fleming ismét átfogta a lány vállát, és megcsókolta. Judy örömmel adta át magát a férfinak, de aztán elhúzta a száját, hogy megkérdezze: "Mit akarsz csinálni?"

– Még nem tudom – mondta Fleming, még egyszer megcsókolta, majd eltolta magától a lányt. – Kikészültem, pokoli nap volt ez a mai. Jobb, ha most elmész, szeretnék egy kicsit aludni.

Rámosolygott a lányra, aki megszorította a kezét, és szinte táncolva, boldogan ment el.

Fleming álmosan levetkõzött, közben azonban egyre terveket, álmokat gyártott. Belezuhant az ágyba, és alighogy eloltotta a lámpát, már aludt is.

Reinhart és Judy távozása után a tábor elcsöndesedett. Az éjszaka sötét volt; felhõket hozott a szél északkeletrõl és velük hideget és a havazás leheletét, eltakarva a teliholdat. De a hold néha kibukkant a felhõk mögül, és fényénél egy karcsú, sápadt alak mászott ki a kompjúterépület egyik hátsó ablakán, és haladt át kísértetként a táboron. Egyetlen õr sem látta, de ha látták volna is, csak azt állapíthatták volna meg, hogy André lopakodik a lakóépületek között Fleming szállása felé mozdulatlan arccal, kezében két köteg szigetelt vezetékkel.

Az ablakon át némi fény szûrõdött be Fleming szobájába, mert lefekvés elõtt a férfi félrehúzta a függönyt. Fleming nem ébredt föl, amikor André halkan kinyitotta az ajtót, és besurrant. A lány mezítláb volt, a kezén vastag gumikesztyû, és nagyon óvatosan viselkedett. Látva, hogy a férfi alszik, André letérdelt az ágy mellé, a feltekert két vezeték egy-egy végét bedugta az egyik fali konnektorba, szorosan fogta a vezetékeket, és beléjük engedte az áramot. Eltartotta magától a tekercs másik végét, a két vezetéket külön-külön két keze hüvelyk-és mutatóujja közé fogta a szigetelt résznél, és a kiálló, csupasz végeket elõrenyújtva fölállt, majd a csupasz végzõdéseket lassan Fleminghez közelítette. A férfinak igen kevés esélye volt az életben maradásra, mert a lány arra számított, hogy képes lesz annyi ideig a férfi testén tartani a vezetékeket – bennük a teljes feszültséggel –, míg Fleming szíve megáll. A lány zajtalanul közelítette a vezetékeket Fleming szemei felé. Semmi ok nem volt rá, hogy Fleming fölébredjen; hirtelen mégis fölébredt. Csupán egy elmosódott alakot látott az ágya fölé hajolni, és inkább ösztönösen, mint tudatosan, a takaró alatt teljes erõbõl belerúgott.

A rúgás a lány rekeszizmát érte, és André fuldokló hörgéssel zuhant a hátára. Fleming kitapogatta és meggyújtotta az olvasólámpáját. A fény egy pillanatra elvakította; megzavarodva és lihegve ült föl, miközben a lány igyekezett föltérdelni, még mindig a kezében a vezetékekkel; azután amikor Fleming megértette, hogy mi történik, kiugrott az ágyból, kirántotta a konnektorból a vezetékek végét, és odadobta a lánynak. Ekkor André már igyekezett kijutni a szobából.

– Nem, nem mész el! – ugrott az ajtóhoz Fleming. André, kezét a háta mögött tartva, az asztal felé hátrált, ahol Fleming vacsorájának a maradványai voltak. Egy pillanatig úgy látszott, hogy megadja magát; azután hirtelen a férfira vetette magát, jobb kezében az asztalról fölkapott kenyérvágó késsel.

– Bestia! – Fleming elkapta a csuklóját, kicsavarta a kezébõl a kést, és a földre lökte Andrét.

A lány lihegve vonaglott a padlón, fájó csuklóját tapogatta, és nem annyira dühödten, mint inkább kétségbeesetten nézett föl a férfira. Fleming lehajolt a késért, de közben le nem vette róla a tekintetét.

– Jól van, öljön meg – a lány tekintetében, hangjában félelem remegett. – Abból sem lesz semmi haszna.

– Valóban? – Fleming hangja is remegett, és õ is erõsen zihált.

– Csupán egy kicsikét késleltetné a dolgokat, semmi több. – André feszülten figyelte, amint Fleming kihúzott egy fiókot, és eltette a kést. Ez fölbátorította és fölült.

– Miért akar eltávolítani az útból? – kérdezte Fleming.

– Ez a következõ lépés. Én figyelmeztettem.

– Köszönöm – Fleming begombolta a pizsamáját, belebújt a papucsába, és próbált megnyugodni.

– Minden cselekedete elõre látható – a lány ismét nyugodt és fegyelmezett volt. – Semmi olyasmit nem tud kigondolni, amit ne tudnánk kivédeni.

– És mi a következõ lépés?

– Ha el akar menni, most menjen, és ne avatkozzon bele…

Fleming közbevágott:

– Álljon föl! – Megvárta, amíg föláll, majd egy székre mutatott. – Üljön le.

A lány csodálkozva pillantott rá, és leült. Fleming odament hozzá.

– Miért teszi mindig csak azt, amit a gép parancsol?

– Maguk olyan gyerekesek – mondta a lány. – Azt hiszik, hogy a gép meg én úr és rabszolga vagyunk, pedig valójában, mindketten rabszolgák vagyunk. Csupán olyan tartályok vagyunk, amit maguk készítettek, és amelyeknek a tartalmát úgysem értik meg.

– És maga érti? – kérdezte Fleming.

– Látom a különbséget a mi intelligenciánk és a maguké között. Látom, hogy a miénk át fogja venni a hatalmat, a maguké pedig elpusztul. Maguk azt hiszik, hogy maguk a teremtés koronái, az utolsó szó… – André itt megállt, és fájó csuklóját kezdte masszírozni.

– Én nem hiszem azt – mondta Fleming. – Megsebesítettem?

– Nem nagyon. Maga értelmesebb a legtöbbnél; de mégsem eléggé, maga is el fog tûnni, mint a dinosaurusok. Akik valaha a világ urai voltak.

– És maga?

A lány elmosolyodott. Fleming most látta õt elõször mosolyogni.

– Én vagyok a hiányzó láncszem.

– És ha elpusztítjuk?

– Majd csinálnak egy másikat.

– És ha a gépet is elpusztítjuk?

– Csinálnak egy másikat.

– És ha elpusztítjuk mindkettõjüket és az üzenetet és minden az üzenettel kapcsolatos munkánkat úgy, hogy semmi se maradjon? Az üzenetnek vége, tud róla? – A lány megrázta a fejét. A férfi igazolva látta mindazt, amitõl tartott, és ugyanakkor hirtelen rádöbbent, hogy mindezt hogyan akadályozhatja meg. – A barátai ott fönt belefáradtak a velünk való beszélgetésbe. Most már egyedül van, egyedül a kompjúterrel. Mi lesz, ha elpusztítjuk mindkettõjüket?

– Távol tartanak a Földtõl egy magasabb intelligenciát. Egy kis idõre.

– Akkor ezt kell tennünk.

A lány komolyan nézett a férfira.

– Nem képesek rá.

– De megpróbálhatjuk.

A lány ismét megrázta a fejét, lassan, szinte sajnálkozva.

– Menjen el innen. Élje az életét, amíg teheti. Semmi mást nem tehet.

– Hacsak maga nem segít nekem. – A férfi olyan állhatatosan nézett a lány szemébe, mint akkor, a kompjúterépületben. – Hiszen maga nem gondolkodó gép, magát a mi képünkre teremtették.

– Nem!

– Magának vannak érzékei, érzelmei. Maga háromnegyed részben ember, akit valamiféle kényszer köt egy géphez, ami

– el akar minket pusztítani. Csupán föl kell cserélnie az álláspontokat ahhoz, hogy megmentsen minket, és fölszabadítsa önmagát. – Fleming átfogta a lány vállát, de a lány lerázta magáról a kezét.

– Miért tenném ezt?

– Mert ezt akarja tenni, hiszen háromnegyed részben… A lány fölállt és eltávolodott a férfitól.

– A háromnegyed részem véletlen. Nem gondolja, hogy éppen eleget szenvedek is miatta? Nem gondolja, hogy már azért is büntetés jár, mert meghallgatom magát?

– Ma éjjel is meg fogja magát büntetni?

– Ha maga elmegy, akkor nem. – A lány habozva indult kifelé, mintha várná, hogy a férfi megállítsa, de Fleming hagyta menni. – Azért küldött, hogy öljem meg magát.

André nagyon sápadt és nagyon szép volt a sötét ajtónyílásban, és szenvtelenül, hidegen beszélt. Fleming komoran nézte.

– A parti még nincs lejátszva – mondta.

Judy a thornessi vasútállomás kis kávézójában hagyta Fleminget, míg õ kiment az aberdeeni vonat elé. Csupán egy nap telt el: Reinhart gyorsan cselekedett. Fleming bement a számukra rezervált kis különszobába, és várt. A szomorú és barátságtalan kis szobát egy nagy, rusztikus asztal és a hozzá tartozó székek uralták, hámló és rosszul mázolt faburkolatát kifakult kóla-és ásványvízreklámok tarkították. Fleming a zsebében hozott üvegbõl ivott. Hallotta, ahogy odakint fölnyög a szél, azután földübörög dél felõl a dízel. A vonat zajosan fújtatva megállt az állomáson, majd néhány perc múlva kürtjével felelt a sípszónak, és kihúzott az állomásról, csöndet hagyva ismét maga után, amibõl újra fölhangzott a szél nyögése, majd a lépések zaja a kávézó elõtt.

Judy bevezette a szobába Reinhartot és Osborne-t. Mind a hárman nehéz, meleg ruhákat viseltek, és Osborne egy kis bõröndöt is hozott.

– Azt hiszem, hóvihar lesz – mondta, és letette a bõröndöt. Nagyon szerencsétlennek és tehetetlennek látszott. – Itt beszélhetünk?

– A szoba a miénk – mondta Judy. – Megbeszéltem.

– És az ügyeletes? – kérdezte Reinhart.

– Vele is megbeszéltem. Tudja, hogy mit kell tennie, és hallgatni fog.

Reinhart Fleminghez fordult.

– Hogy van Madeleine Dawnay?

– Megússza. A fiú is. Az enzim kedvezõen hat.

– Hála istennek – gombolta ki, a kabátját Reinhart. Nem látszott törõdöttnek az utazástól; inkább úgy tetszett, hogy szinte fölfrissült az aktivitástól. Osborne látszott a legszerencsétlenebbnek közülük.

– Mit akar tenni a kompjúterrel? – kérdezte Flemingtõl.

– Megpróbálom kihúzni a dugót, vagy…

– Vagy mi történik?

– Azt szeretnénk kisütni. A gép vagy szándékosan rosszindulatú, vagy dühös. Vagy úgy tervezték, hogy azt tegye, amit tesz, vagy valami elromlott benne. Én az elsõ változatban hiszek; mindig is abban hittem.

– De nem tudta bizonyítani.

– És Madeleine Dawnay esete?

– Valami kézzelfoghatóbbra volna szükségünk.

– Osborne elmegy a miniszterhez – szólt közbe Reinhart. – Ha kell, elmegy akár a miniszterelnökhöz is. Igaz?

– Ha van bizonyítékom – mondta Osborne.

– Adok bizonyítékot! Tegnap éjjel ismét kísérletet tett, hogy meggyilkoljon.

– Hogyan?

Fleming elmesélte.

– Végül sikerült kiszednem a lányból az igazságot. Egyszer maguknak is meg kellene próbálniuk, akkor hinnének nekem.

– Valami tudományosabb dolog kellene.

– Akkor hagyjanak néhány órára kettesben a géppel – nézett Fleming Judyra. – Hozott nekem belépõt?

Judy három belépõt vett elõ, és kiosztotta õket. Fleming elolvasta a magáét, és elvigyorodott.

– Szóval minisztériumi tisztviselõ vagyok? Azt szeretném én látni!

– Hamis esküt tettem ezért a papírért – mondta kedvetlenül Osborne. – És csak arra jogosítja magát, hogy nézze meg a gépet. Semmi akció.

Fleming elkomorodott.

– Meg akarja kötni a kezemet?

– Föl tudja fogni, hogy micsoda kockázatot vállalok? – kérdezte Osborne.

– Kockázat! Lett volna csak az én helyemben tegnap éjjel.

– Nem bánnám, legalább biztosabb lehetnék a dolgomban. Ez az ország, fiatalember, attól a géptõl függ…

– Amit én csináltam.

– Az a gép potenciálisan többet jelent nekünk, mint a gõzgép, az atomenergia, vagy bármi más.

– Annál fontosabb, hogy… – kezdte Fleming.

– Tudom! Ne prédikáljon nekem. Azt hiszi, itt lennék egyáltalán, ha nem tartanám fontosnak és nem becsülném sokra a maga véleményét? De módszer és módszer között különbség van.

– Tud egy jobb módszert?

– A gép ellenõrzésére nem. De legföljebb addig lehet elmenni! Egy ember az én helyzetemben…

– Miféle helyzet? – kérdezte Fleming. – Maga a legnemesebb római talán?

Osborne sóhajtott.

– Ott a belépõje, mit akar még?

– Megkaptad, amit kértél, John – mondta Reinhart. Fleming az asztalra tette a bõröndöt. Kinyitotta, puha, fekete felöltõt, széles karimájú kalapot és diplomatatáskát vett ki belõle. Átöltözött, hogy eljátszhassa a szerepét. A holmi megfelelõnek látszott egy sötét éjszakára, de nem állt túl jól Flemingnek.

– Inkább látszol madárijesztõnek, mint minisztériumi tisztviselõnek – mosolygott Reinhart.

Judy megpróbálta visszafojtani a nevetését.

– Nem fogják nagyon megnézni, ha velem jön – mondta.

– Ugye tudja, hogy ezért fõbe lõhetik? – kérdezte kedvesen Fleming.

– Csak ha rajtakapnak minket.

Osborne nem élvezte a tréfálkozást; a többiek talán ezzel próbálták palástolni idegességüket, de Osborne maga is elég ideges volt.

– Essünk túl rajta, jó? – húzta föl télikabátja ujját, hogy megnézhesse az óráját.

– Várnunk kell, míg besötétedik, és a nappali õrséget leváltják – mondta Judy.

Fleming a zsebében kotorászott, és elõhúzta az üveget.

– Ne igyunk egyet az útra?

Mire a táborhoz értek, keményen havazott. Az északi szél dühösen, csípõsen vágta az arcukba a megfagyott pelyheket. A kompjúterépület elõtt álló két õr fölhajtotta a nagykabátja gallérját, pedig a bejárati tornác szélvédett helyén álltak. A feketébe forduló fehérségen át lesték a közeledõ négy alakot.

Judy elõrement, és bemutatta a belépõket, a többi három lemaradt.

– Jó estét. A minisztériumi vendégek.

– Hölgyem – az õrvezetõi stráfokat viselõ õr tisztelgett, és megnézte a belépõket.

– Rendben van – mondta, és visszaadta a belépõket.

– Van bent valaki? – kérdezte Judy.

– Csak az ügyeletes gépkezelõ.

– Csak pár percre megyünk be – mondta Reinhart, aki közben közelebb jött.

Az õrök kinyitották a kaput, és utat engedtek, Judy pedig belépett. Õt követte Reinhart és Osborne, kettõjük között Fleminggel.

– És a lány? – kérdezte Reinhart, amikor már bent jártak a folyosón.

– Nincs szolgálatban ma éjjel – mondta Judy. – Erre vigyáztunk.

Hosszú folyosó volt, két derékszögû fordulóval, és a kompjúterterem bejárata a legvégén volt, távol a bejárattól. Judy kinyitotta az ajtót. Amikor beléptek, minden lámpa égett, de a teremben csupán egy fiatalember olvasott a vezérlõpultnál. Amint meglátta az érkezõket, fölállt.

– Jó estét – mondta Judy. – Minden rendben volt?

Az a nagyon fiatal asszisztens volt az ügyeletes. Látszott, hogy élvezi a helyzetet.

– Visszaadom a belépõket – mondta Judy, és visszaadta Reinhartnak és Osborne-nak a belépõt, Flemingét pedig odaadta a gépkezelõnek. Fleming levette és a fiú fejébe nyomta a kalapját.

– Olyan vagy, mint a nagymenõk.

– Nincs idõnk tréfálkozni – leste Osborne nyugtalanul az ajtót, miközben az ügyeletes fölvette Fleming kabátját, és átvette a diplomatatáskát. Még fölhajtott gallérral sem hasonlított Flemingre, de Judy biztosította õket, hogy ilyen sötét éjszakán úgyis rosszul látni, és ha az õ kíséretében mennek ki, az õrök legfeljebb megszámolják, hogy mindenki megvan-e.

Mihelyt a fiú elkészült, Osborne kinyitotta az ajtót.

– Mindannyiunk sorsa attól függ, hogy maga helyesen cselekedjék – mondta Flemingnek. – Itt az ellenõrzõ teszt?

Fleming elõvette az ismerõs noteszt, és várta, hogy menjenek.

– Jövök vissza – mondta Judy. – Mihelyt a többiek túljutottak az õrségen.

Fleming meglepõdött.

– Szó sincs róla.

– Sajnálom – mondta Osborne. – Ez az egyik feltétel.

– Nincs szükségem senkire!

– Ne bolondozz, John – mondta Reinhart, és kimentek. Fleming odament az ellenõrzõ egységhez és szemügyre vette. Nevetett idegességében. Azután leült a betáplálóegységhez, és dolgozni kezdett. Sorban betáplálta a noteszében levõ számokat. Már majdnem készen volt, mire Judy visszajött.

– Mit csinálsz? – kérdezte a lány. Õ is ideges volt, annak ellenére, hogy sikerült kicsempésznie az ügyeletest.

– Meghülyítem – ütötte le Fleming az utolsó számokat. – Kezdetnek a régi jó megnevezés, a képlettrükk is megteszi.

Néhány percbe telt, míg a gép reagálni kezdett, de akkor aztán vadul villogtak a lámpák. Várták, hogy a kiíró kattogni kezdjen, de ehelyett lépések kopogása hallatszott a folyosón. Judy bénultan állt, míg Fleming a karjánál fogva be nem húzta a szomszédos sötét laboratóriumba, melynek félig nyitott ajtaján õk kiláttak, de õket nem láthatták. A lépések az ellenõrzõ terem túlsó végén levõ ajtónál álltak meg. Látták, hogy a dupla ajtó kilincse megmozdul, majd kinyílt az ajtó, és André lépett be a folyosóról.

Judy halkan fölszisszent, de a kompjúter zümmögése elnyomta a zajt, Fleming pedig figyelmeztetõen megszorította a lány karját. Látták, hogy André becsukja az ajtót, és lassan az ellenõrzõ egység felé halad. Szemmel láthatóan meglepte a lámpák villogása meg a gép hangos zümmögése, és néhány lépésnyire a kijelzõ paneltõl megállt. Ócska, szürke anorákot viselt, de a lámpák villogó fényében különösen szépnek és rendíthetetlennek látszott. Az arcán azonban feszültség látszott, és ahogy idegessége fokozódott, meg-megrándultak az arcizmai. Lassan és kényszeredetten elõrelépett, a panel felé, majd ismét megállt, mintha valami erõszakos reakció elõjelét erezné – mintha fölismerné a jeleket, és mégis vonzaná a gép.

Az arca verejtékben úszott. Még egy lépést tett, majd lassan emelni kezdte a kezét a végzõdések felé. Judy minden gyûlölete ellenére is úgy érezte, hogy közbe kellene lépnie, de Fleming visszafogta. A lány a szemük láttára emelte föl lassan és félõsen a kezét, és ragadta meg a fémlemezeket.

Judyval egyszerre sikoltottak föl. Fleming befogta Judy száját, de André sikoltozása folytatódott, majd nyöszörgésre váltott, amikor a feszültség mutatója visszaesett, de csak azért, hogy a feszültség növekedésével újra erõsödjön.

– Az isten szerelmére – nyögte Judy, a száján Fleming kezével. Megpróbált kiszabadulni, de Fleming erõsen tartotta mindaddig, míg André sikoltozása el nem halt, és a gép, megérezve bizonyára, hogy a lány már nem reagál, el nem eresztette a testet, ami élettelenül zuhant a földre. Judy kitépte magát Fleming szorításából és odarohant, de most André nem nyöszörgõit, nem mozdult. Nem adta az élet semmi jelét. A szeme üveges volt, a szája érzéketlenül nyitva.

– Azt hiszem, meghalt – mondta Judy.

– Mire számítottál? – ment oda Fleming is. – Láttad, hogy mekkora volt a feszültség. És mindez azért, mert nem ölt meg engem, mert én dobtam ki õt. Szegény ördög.

Nézte a szürke, piszkos anorákba burkolt, élettelen testet, és a tekintete megkeményedett.

– Legközelebb majd valami tartósabbat csinál a gép. Olyasmit, amivel nem tudunk elbánni.

– Hacsak nem jössz rá, hogy mi romlott el benne – vette föl és nyújtotta Flemingnek Judy a noteszt.

Fleming elvette a noteszt, és rögtön el is dobta.

– Már késõ! Nincs ennek a gépnek semmi baja mutatott André élettelen testére. – Csak erre a válaszra volt szükségem. Mert holnap a gép újabb áldozatot követel majd, és holnapután megint újabbat…

Határozottan az ajtó melletti riasztó-és biztosítóaljazatokhoz ment, két kézzel megragadta a vezetékeket, és húzni kezdte õket. A vezetékek meglazultak, de nem szakadtak el, hát Fleming a lábával megtámaszkodott a falon, és úgy húzta tovább a vezetékeket.

– Mit csinálsz?

– Végzek vele. Ez az a perc, talán az utolsó perc. – Tovább rángatta a vezetékeket, majd föladta a küzdelmet, és a falon függõ tûzoltó szekercéért nyúlt. Judy odarohant hozzá.

– Ne! – ragadta meg Fleming karját, de a férfi lerázta, és ugyanazzal a lendülettel lecsapott a szekercével a vezetékekre, szétvágta õket, majd körülnézett a teremben. A kijelzõpult lámpái még mindig vadul villogtak, hát Fleming odament és szétverte õket a szekercével.

– Megõrültél? – rohant utána Judy, és megragadva a szekerce nyelét, próbálta kicsavarni a férfi kezébõl a szerszámot. Fleming nem engedett.

– Hagyd békén! Mondtam, hogy ne avatkozz bele!

Judy nézte a férfit, és rájött, hogy nem ismeri: Fleming arca verejtékben úszott, mint korábban André arca, düh és elszántság tükrözõdött rajta. Judy csak most értette meg, hogy Fleming egész idõ alatt erre készült.

– Mindig is ezt akartad tenni.

– Ha egyszer szükség van rá.

Fleming csak állt, kezében a szekercével, és gondolkodva nézett körül. Judy tudta, hogy ki kellene jutnia a terembõl, de Fleming megelõzte: elállta elõtte az ajtót, az arca feszült volt, és a szája sarkában valami keserû vigyor bujkált. A lány már-már azt hitte, hogy Fleming valóban megõrült. A kezét nyújtotta a szekercéért, és úgy beszélt hozzá, ahogyan gyerekekhez szokás.

– Szépen add ide nekem, John! – A férfi fölnevetett, és Judy összerezzent, – Megígérted.

– Semmit sem, ígértem – Fleming keményen fogta a szekercét, a másik kezével pedig bezárta maga mögött az ajtót.

– Kiáltani fogok – mondta Judy.

– Próbáld meg – tette zsebre a kulcsot Fleming. – Senki sem fogja hallani.

Félretolta a lányt, és átment a memóriaegységekhez. Kinyitotta az elsõ oszlop ajtaját, és odacsapott a szekercével. A vákuum kis robbanással pattant szét.

– John! – Judy ismét megpróbálta megállítani a következõ egységre baltát emelõ Fleminget. Újabb kis robbanás következett.

– Tudom, hogy mit teszek – mondta Fleming, immár a következõ egységnél. Újabb robbanás. – Azt hiszed, lesz még egy ilyen alkalom? Akarsz kimenni, hogy összekiabálj mindenkit? Ha valóban úgy gondolod, hogy rosszat teszek, csak menj.

Fleming most nyugodtan és józanul nézett a lányra, és a zsebébe nyúlt a kulcsért.

– Hozd a nyakamra a biztonsági csapatot: mindig is szeretted az ilyesmit. De arra még nem gondoltál, hogy talán éppen a leghelyesebbet teszem? Osborne is ezt akarta, vagy nem? Hogy tegyem azt, ami a leghelyesebb.

Odanyújtotta neki a kulcsot, de az képtelen volt elfogadni, Fleming hosszan tartotta a kulcsot, azután visszatette a zsebébe, és hozzálátott a többi memóriaegység szétrombolásához.

– Meghallják az õrök – mondta Judy. Megértve, hogy a férfi nem õrült, most már úgy érezte, hogy az ügyük közös. Állt az ajtónál és õrködött, miközben a férfi sorra vette a berendezéseket, törte, zúzta, pusztította a bonyolult mûszereket és a sok millió elektronikus sejtet, míg csupán szétvert hulladékok borították a padlót, az állványokat, meg a betört üvegû fülkék padlóját. Nehezen viselte el a látványt, de azért a törés-zúzás zaján át is egyre fülelt, nem hall-e bármiféle zajt a folyosóról.

Senki sem zavarta meg õket. Az épület védett központjából nem látható és nem hallható hóvihar odakint elvégezte a maga pusztítását, és elrejtette az övékét. Fleming eleinte módszeresen dolgozott, de késõbb, ahogy fáradni kezdett, egyre gyorsabban és gyorsabban, mert a munka hatalmas volt, míg végül kétségbeesetten zihálva csapkodott, és szinte elvakította a homlokáról csöpögõ verejték. Mindent elpusztított köröskörül, majd visszatért az ellenõrzõ egységhez és azt is szétverte.

– Nesze neked, te állat! – ordított a gépre. – Nesze, nesze! – A földre eresztette a szekerce fejét, és a nyelére támaszkodva állt meg pihenni.

– Most mi lesz? – kérdezte Judy.

– Megpróbálják majd újra fölépíteni, de nem tudják, hogy kell.

– Ott van nekik az üzenet.

– Az üzenet leállt.

– Akkor ott az eredeti felvétel.

– Azt nem szerzik meg. Sem azt, sem a megfejtett kódot vagy bármi mást, mert mindez itt van bent – Fleming az ellenõrzõ pult mögötti tömör vasajtóra mutatott, és szekercéjével nekiesett a sarokvasaknak. Egymás után mérte rájuk a csapásokat, de azok nem engedtek. Judy rémülten hallgatta, ahogy a fém hangos csattanással csapott a fémre, zajával az egész épületet betöltve, de senki sem hallotta. Hosszas próbálkozás után Fleming föladta a küzdelmet, és ismét a szekercére támaszkodva pihent. Most hogy a kompjúter sem mûködött, a teremben teljes volt a csönd, és ez jól illett a terem közepén fekvõ élettelen testhez.

– Kulcsot kell szereznünk – mondta Fleming. – Hol van ennek a szobának a kulcsa?

– Quadring õrnagy szolgálati szobájában.

– De ott…

Judy igazolta Fleming félelmét.

– Mindig õrség van. És a kulcsot õrzik.

– Kell lennie egy másik kulcsnak is.

– Nem. Csak az az egy van.

Judy megpróbált valami más lehetõséget találni, de nem volt. Tudomása szerint senkinek, még Geersnek sem volt kulcsa a szobához. Fleming eleinte nem hitt neki, de amikor végre hinnie kellett, valósággal megvadult. Elkeseredett dühvel verte az ajtót, míg végül már alig állt a lábán, és ekkor az egykori ellenõrzõ pult melletti szék roncsaira ereszkedve hosszan gondolkodott, próbált valamiféle megoldást találni.

– Ezt miért nem mondtad meg nekem? – kérdezte végül.

– Nem kérdezted. – Judy reszketett kétségbeesésében, és csak nagy erõfeszítéssel tudott uralkodni magán. – Sohasem kérdezted. Miért nem kérdeztél meg engem?

– Ha megkérdezlek, megakadályoztad volna, hogy ezt tegyem.

Judy megpróbálta leküzdeni a reszketését, és próbált józanul beszélni.

– Próbáljunk valamit kitalálni. Reggelre biztosan találok valami megoldást.

– Az már késõ – rázta a fejét Fleming, és a lába mellett fekvõ, élettelen testet nézte. – Minden cselekedetünk elõre látható, ezt mondta. "Semmi olyasmit nem tudnak kitalálni, amit ne tudnánk kivédeni." Nem nyerhetjük meg a játszmát.

– Megszerezzük azt a kulcsot Osborne segítségével, vagy majd kitalálunk valamit – mondta Judy. – De most tûnjünk el innen.

Megkereste a fiatal gépkezelõ kabátját és sálját, fölöltöztette Fleminget, és kivezette az épületbõl.

XII. A MEGSEMMISÜLÉS

Már nagyon késõ volt, amikor visszaértek a kávézóba. A viharos szél valóságos hótorlaszt hordott az északi fal mellé, a kis hátsó szobában pedig Reinhart és Osborne a kabátjukba burkolózva, figyelmetlenül és rosszkedvûen sakkoztak.

Fleming nem érzett magában elég erõt ahhoz, hogy elmesélje a történteket. Judy mesélte el, miközben Fleming elerõtlenedve ült az egyik kemény széken, Reinhart kérdezgetett, Osborne pedig panaszos és hosszú beszédet tartott, tele kétségbeeséssel és szemrehányással.

– Hogy mertek ebbe beugratni? – Osborne kezdte elveszíteni finom modorának utolsó maradványait is. Minden diplomáciai képzettsége ellenére kibírhatatlanul kétségbeesett volt. – Csak annak a reményében mentem bele ebbe a dologba, hogy valami bizonyítékot nyújthatunk majd a miniszternek. De ez az eset végzetes lesz a miniszter pályafutására nézve, meg az enyémre is.

– Meg az enyémre – sóhajtott Reinhart. – Bár úgy érzem, nem is bánnám a karrieremet, ha a gép el lenne pusztítva.

– De nincs elpusztítva – állapította meg Osborne. – Ez a szerencsétlen még arra is képtelen volt. Ha az eredeti üzenet sértetlen, a gépet bármikor újjáépíthetik.

– Az én bûnöm minden – mondta Fleming. – Nyugodtan vádolhatnak engem. Én elviszem a balhét.

Osborne megvetõen fölnyerített.

– Attól mi nem ússzuk meg a börtönt.

– Magát csak ez izgatja? És az újjáépített gép, az új teremtmény, meg a gép szorítása, amibõl soha nem szabadulhatunk?

– Nem tudnánk mégis csinálni valamit? – kérdezte Judy. A reménykedés utolsó szikrájával néztek mindannyian Reinhartra. Reinhart lépésrõl lépésre végigment velük a dolgon, mintha egy számítást ellenõrizne, de az eredmény nulla volt. Semmi reményük nem volt, hogy napkelte elõtt megszerezzék a kulcsot, addigra pedig Geers tudni fog mindent, és az egész biztonsági gépezet beindul. Most már senki sem kételkedett Fleming elméletének az igazában, csak az volt a baj, hogy a gyakorlatban elhibázták a dolgot.

– Osborne csak egyet tehet – mondta Reinhart. – Visszautazik az elsõ vonattal Londonba, és amikor kiderül a dolog, nagyon fog csodálkozni.

– És hol voltam közben? – kérdezte Osborne.

– Idejött, rövid látogatást tett a gépnél, azután visszautazott. A többi már a távozása után történt. És ez igaz is. Semmit sem kell tudnia róla.

– És a "tisztviselõ", aki velem jött?

– Az magával együtt elutazott.

– És ki volt az a tisztviselõ?

– Bárki, akiben megbízhat. Kényszerítsen vagy vesztegessen meg valakit, hogy azt mondja, hogy magával jött Londonból, és vissza is utazott magával. Tisztáznia kell, magát, és meg kell õriznie a befolyását. Mindannyiunknak tisztára kell mosnunk magunkat, amennyire lehetséges. A gépet újra föl fogják építeni, ahogy John mondta, és legalább egynek kell lenni közülünk, akinek a szavára még akkor is adnak.

– És ki pusztította el a gépet? – kérdezte Fleming. A professzor elégedetten elmosolyodott.

– A lány. Feltehetõen megzavarodott és a gép ellen fordult, és vagy a pusztítás közben kapott áramütést, vagy pedig a büntetés késleltetett sokkja meg a büntetés által kiváltott dühroham végzett vele. Vagy amit akarnak. A lány mindenképpen halott, és semmit sem tagadhat már.

– Biztos benne, hogy meghalt? – kérdezte Osborne Flemingtõl.

– Szeretné látni a testet?

– Miért nem tõlem kérdezi? – kérdezte Judy keserûen. – Mind az én szemem láttára haltak meg.

– Jól van – állt föl és fordult Reinharthoz Fleming. – És Judy meg én mit csináltunk?

A professzor kapásból válaszolt.

– Te nem voltál ott. Csupán annyit tudhat bárki, hogy Miss Adamsont mi otthagytuk a gépkezelõvel. Õk pedig együtt jöttek ki. Minden azután történt.

– Nem fogják elhinni – mondta Osborne. – Véget nem érõ nyomozás lesz.

– Ez a legokosabb, amit tehetünk – borzongott meg Reinhart. – Bárhogy nézzük is a dolgot, pocsékul fest.

Úgy ültek kabátban az asztal körül, mint négy kísértet, akik arra várnak, hogy elmúljon az éjszaka és elálljon a havazás.

– Nem gondolja, hogy a havazás föltartóztatja a vonatot? – kérdezte kis idõ múlva Osborne.

Reinhart félrehajtotta a fejét, úgy fülelt kifelé.

– Nem hiszem. Úgy hallom, csöndesedik. – Azután Fleminghez fordult. – És te, John?

– Beülünk Judyval a kocsiba, és visszamegyünk a táborba. Amikor jöttünk, az út még járható volt.

– Akkor jobb lesz, ha máris indultok – mondta Reinhart. – Tegyetek úgy, mintha kirándultatok volna, és menjetek rögtön a szobátokba. Senkit és semmit nem láttatok.

– Az ilyen éjszaka egyenesen kirándulásra való! – állt föl fáradtan Fleming. – Sajnálom. Igazán sajnálom.

Fleming lépésben haladt a hóviharban, Judy pedig szinte percenként törölgette a szélvédõt, de a vihar már kezdett csöndesedni. Fleming kitette Judyt a szállásánál és a sajátjához hajtott. Olyan fáradt volt, hogy alig akaródzott kiszállnia a kocsiból. Éjfél után egy óra lehetett, a tábor halotti csöndben aludt a fehér hólepelben. Amikor Fleming kinyitotta az ajtót, szinte mellbe vágta a szoba feketesége a kinti fehérség után. A villanykapcsolót próbálta kitapintani a falon, amikor egy másik, egy bekötött kéz zuhant az övére.

Egy pillanatra vad félelem fogta el, lerázta a kezet, és fölgyújtotta a villanyt.

Bekötött kézzel, nyöszörögve, halott sápadtan és elgyötörtén, de élve – André állt ott. Fleming hitetlenkedve nézett rá, azután becsukta az ajtót, az ablakhoz ment, és összehúzta a függönyt.

– Ülj le és tartsd a kezed – mondta határozottan. Kötszert és kenõcsöt vett elõ, és gyöngéden és módszeresen hozzálátott az ügyetlenül bepólyált kezek átkötéséhez.

– Nem hittem volna, hogy élsz – mondta közben. – Láttam a feszültségmérõ mutatóját.

– Látta? – A lány az ágyon ülve tartotta a kezét.

– Igen, láttam.

– Akkor maga volt az.

– Én meg egy szekerce – nézte Fleming a lány sápadt, kiégett arcát. – Ha tudtam volna, hogy még élsz…

– Akkor velem is végzett volna – fejezte be a mondatot André nyugodtan, mintegy megállapítva a tényt. Azután, ahogy beléhasított a hirtelen fájdalom, lehunyta a szemét. – Erõsebb szívem van, mint – az embereknek. Nem könnyû engem eltenni láb alól.

– Ki kötötte be a kezedet?

– Én magam.

– És kivel beszéltél?

– Senkivel.

– Senki sem tud a kompjúterrõl?

– Nem hiszem.

– Miért nem szóltál nekik? – csodálkozott egyre jobban Fleming. – Miért jöttél ide?

– Nem tudtam, hogy mi történik, hogy mi történt. Amikor magamhoz tértem, semmi másra nem tudtam gondolni, csak a fájó kezemre. Azután körülnéztem és láttam, hogy minden romokban hever.

– Hívhattad volna az õröket.

– Nem tudtam, mit tegyek: senki nem irányított. A kompjúter nélkül tehetetlen voltam. Tudja, hogy egyáltalán nem mûködik?

Tudom. A lány sápadt arcában izzottak a szemek.

– Csak arra tudtam gondolni, hogy megkeresem magát. Meg a kezemre. Bekötöttem a kezemet, és idejöttem. Az õröknek semmit sem mondtam. És mivel maga nem volt itt, vártam. Most mi lesz?

– Újra föl fogják építeni. – Nem!

– Nem akarod? – kérdezte Fleming meglepve. – És mi lesz a "magasabb rendû céllal", a magasabb rendû életformával?

A lány nem felelt. Amikor a férfi befejezte a sebkötözést, a lány ismét lehunyta a szemét, és a fájdalomtól reszketett.

– Fázol, igaz? – érintette meg a lány homlokát Fleming. Lehúzta az ágyáról a dunyhát és a lányra terítette. – Tartsd ezt magadon.

– Gondolja, hogy újra fölépítik?

– Biztos vagyok benne. – Fleming egy üveg whiskyt vett elõ, és töltött két pohárral. – Idd ezt meg. Én nem fogok segíteni nekik, de majd te segítesz.

– Kényszeríteni fognak? – a lány nyugtalanul nézett a férfira, és szopogatta az italt.

– Hát kényszeríteni kell erre téged? André majdnem nevetett.

– Amikor szétzúzva láttam a gépet, olyan boldog voltam.

– Boldog? – állt meg Fleming kezében a pohár.

– Szabadnak éreztem magam. Úgy éreztem magam…

– Mint a görög Androméda, amikor Perszeusz megszabadította a láncaitól?

Ezt a lány nem értette. Visszaadta a poharát.

– Amikor a kompjúter mûködött, én gyûlöltem – mondta.

– Nem mondhatnám. Minket gyûlöltél. A lány a fejét rázta.

– A gépet gyûlöltem, és mindazt, aminek köze volt hozzá.

– Akkor miért…?

– És az emberek miért viselkednek úgy, ahogy viselkednek? Mert úgy érzik, hogy így kell tenniük! Mert köti õket mindaz, amit logikusan szükségszerûnek tartanak, a munkájukkal, a családjukkal vagy a hazájukkal szemben. Azt hiszi, ezek a megkötöttségek érzelmi dolgok? A megdönthetetlen logika a legszorosabb megkötöttség. Én tudom. – A hangja megremegett és elbizonytalanodott. – Azt tettem, amit tennem kellett, és most ez a logika megszûnt, és nem tudom… Nem tudom.

Fleming leült a lány mellé.

– Ezt elõbb is megmondhattad volna.

– Most megmondtam – nézett a férfi szemébe André. – És eljöttem magához.

– Már késõ – pillantott Fleming a lány kezén levõ kötésre, és azokra a sebekre gondolt, amik még mindig a gép akaratából borították a lányt. – Semmi sem akadályozhatja meg õket abban, hogy újra fölépítsék.

– De a Terv megfejtése nélkül nem tudják fölépíteni?

– Az még megvan.

– Nem pusztította el? – Ha Fleming nem hitt volna a lány elõbbi tiltakozásában, a hangjában és a tekintetében reszketõ kétségbeesés most meggyõzte volna.

– Azt a szobát nem tudtam föltörni, és csak Quadringnak van hozzá kulcsa.

A lány anorákja zsebében kotorászott.

– Nekem is van.

– Nekem pedig azt mondták, hogy senkinek sincs. André elõvette a kulcsot, és fölszisszent, amikor a kötés a kezén megakadt a zsebben.

– Senkinek sincs, csak nekem van, és ezt senki nem tudta – nyújtotta a kulcsot Flemingnek. – Menjen és fejezze be a dolgot.

Olyan egyszerû és olyan lehetetlen volt ez az egész; itt volt az egyetlen dolog, amire Flemingnek szüksége volt, és most már semmiféle lehetõsége nem volt, hogy visszamenjen a kompjúterépületbe, és használja a kulcsot.

– Neked kell menned – mondta. A lány behúzta a nyakát a dunyhába, de Fleming ledobta róla és megragadta a vállát. – Ha valóban gyûlölöd, ha valóban szabad akarsz maradni, csupán be kell menned, ki kell nyitnod az ajtót, és kivenned az eredeti üzenetet, ami magnószalagon van, az én számításaimat, amik papíron vannak, és a programot, ami lyukkártyán van. Rakj tüzet a papírokból, és amikor már jól ég, dobd rá a szalagokat. A tûz majd elbánik velük. Azután gyorsan ki kell jutnod.

– Nem tudom megtenni – rázta a fejét, és nyögött fájdalmasan André.

– Meg kell tenned!

Fleming izgalomban égett. Nem gondolt a lány vagy önmaga sorsával, sem azzal, hogy mi következik abból, hogy André él, csupán a lényeg, a legközelebbi teendõ érdekelte.

– Téged nem állítanak meg az õrök. Ezzel majd elrejted a kötéseket – vett elõ egy pár nagy kesztyût a fiókból, és kezdte õket fölhúzni a lány kezeire.

– Ne, kérem! – rázkódott meg a lány, amikor a kesztyû a kötéshez ért. Fleming lassan és óvatosan mégis fölhúzta rá a kesztyûket.

– Tüzet rakhatsz a padlón. Adok gyufát.

– Ne küldjön vissza! Ne küldjön vissza, kérem! – A lány szemében félelem tükrözõdött, és arca a whisky ellenére is sápadt volt a kimerültségtõl. – Nem tudom megtenni.

– Meg tudod tenni – dugta a zsebébe a gyufát Fleming, és gyengéden az ajtó felé tuszkolta Andrét. Kinyitotta az ajtót, és a fekete éjszakában ott fehérlett elõttük a tábor. Már nem havazott és a szél is elült. A tábor állandó fényei fagyosan világították meg a sötétlõ épületeket, tetõiken a finom porhóval.

– Meg tudod tenni – mondta Fleming.

André habozott, és Fleming megfogta a karját. Egy perc múlva a lány már a havon ment, a kompjúterépület felé. Fleming elkísérte, amíg kísérni merte. Mikor már majdnem az õrök látószögébe kerültek, gyöngéden a lány vállára csapott.

– Jó szerencsét! – mondta, és bár nem szívesen, de visszament a kunyhójába.

A hõmérséklet lezuhant, és nagyon hideg volt. Azon kapta magát, hogy reszket. Hát becsukta az ajtót, széthúzta az ablak függönyét, és ott állt az ablaknál, figyelt. Mostanáig nem is érezte az elmúlt néhány óra erõfeszítéseit, de ahogy ott állt, elborította a fáradtság hulláma. Szeretett volna lefeküdni és arra ébredni, hogy mindenen túl vannak: próbálta elképzelni, hogy mit csinál a lány, az esélyeket latolgatta, de gondolatai állandóan visszatértek az este történtekhez és a törékeny, sápadt alakhoz, ahogy ott állt a hóban.

És nem tudott fölmelegedni. Bekapcsolta a hõsugárzót, és töltött magának még egy whiskyt. Most nem bánta volna, ha azelõtt kevesebbet ivott volna, és most jobban hatna rá az ital, és próbált különbözõ döntésekre jutni önmagával és Judyval kapcsolatban, ha egyáltalán sikerül megúszniuk a dolgot. Az ablakhoz dõlve figyelte az éjszaka háborítatlan csöndjét, és úgy érezte, hogy rengeteg idõ telik el.

Három óra felé ismét havazni kezdett. Nem viharosan, de kitartóan, és a tábor kritikus pontjain világító lámpák fényét elhomályosították az aláhulló pelyhek. Elõször nem tudta eldönteni, hogy valóban füstöt látott-e a kompjúterépületnél, vagy csak a havazás kápráztatta a szemét; azután meghallotta a vészharangot és az õrök izgatott kiáltozását. Fölhajtotta a kabátja gallérját, kinyitotta az ablakot, és rögtön jobban látott és hallott. Most már határozottan látta a füstöt.

Az ösztöne azt súgta, hogy rohanjon ki, nézze meg közelebbrõl, hogy mi történt, keresse meg a lányt, és akadályozza meg a tûz eloltását, de tudta, hogy semmit sem tehet, hogy a legjobb, ha a kavarodásra és a sötétségre bízza a lány menekülését. A füst alapján a kompjúterterem már maga lehetett a pokol, ahol semmi sem maradhatott épségben és így André sem. Hirtelen azon kapta magát, hogy két érzés küzd benne: persze hogy szerette volna a lányt eltávolítani, de eddig eszébe sem jutott, hogy a halálba küldte. A lelke egyik része azt kívánta, hogy életben maradjon, és hirtelen úgy érezte, hogy felelõs érte. A lány, vagy teremtmény, háromnegyed részben érzõ, élõ, emberi lény volt, akit õ segített megteremteni, és aki most, hogy megszakadt a kapcsolata a géppel, nyomorékká vált, akin talán csak õ tudott volna segíteni. Ha még életben van.

Gyászosan és fenyegetõen hirtelen fölsüvöltött a sziréna és a tábor minden fénye kigyulladt és táncolni kezdett a hópelyhek között. A sziréna süvítésén át is hallotta az induló autók motorját, és a központi õrtoronyból hirtelen fehér fénysugár csapott le, és kezdte lassan végigpásztázni a tábort.

Fleming elképzelte, ahogy a riadó, a pattogó parancsszavak hulláma elborítja az egész létesítményt: az õrszem az õrszobára telefonál, az õrparancsnok Quadringnak, az ügyeletes tiszt a biztonságiaknak, a tûzoltóknak, a külsõ õrségnek, Quadring Geersnek, Geers pedig talán Londonba, az alvó miniszternek és egy körzeti parancsnoknak, aki pizsamában ugrik ki az ágyából, hogy lecsapjon a szabotázsra.

Erõltette a szemét, hogy kivegye, mi történik a hófüggöny mögött, és átkozta a szirénát, amitõl nem hallotta a többi hangot. Egy tûzoltóautó haladt el zúgva és csengetve a szállása mellett, és az õrtorony fénysugara emberi sziluetteket világított meg – embereket, akik rohanás közben gombolták a kabátjukat, és géppuskás katonákat. Újabb teherautó ment el a kunyhó mellett, a tetején forgó radarernyõ, azután kialudt a fénysugár, elhallgatott a sziréna, csak a zavaros ricsaj hallatszott, és a hóba veszõ, távoli mozgás látszott. Egy pillanat múlva újabb fénysugár pásztázta a lakóházak és a kompjúterépület közötti teret és fényében egy sebesen haladó kocsi bukkant föl. A nyitott dzsipben Fleming tisztán látta a sofõr mellett ülõ, telefonáló Quadringot. Egy magányos alak futott át a kocsi elõtt, és Fleming egy pillanatra azt hitte, hogy André az. De azután látta, hogy Judy rohan felé a vállára dobott kabátban, sötét haja ziláltán lobog. A dzsip megállt, Quadring néhány szót váltott Judyval, azután a kocsi továbbhajtott, Judy pedig rohant Fleming szállása felé.

A lány kopogás nélkül belökte az ajtót, és izgatottan nézett körül, mert nem látta meg rögtön Fleminget.

– Mi történt? – kérdezte kifulladva.

Fleming nem fordult el az ablaktól.

– Õ tette. André. Az üzenet ég ott.

– André? – Judy értetlenül ment oda Fleminghez. – De hiszen André halott.

Sok idõ nem volt beszélgetésre, de azért Fleming röviden elmondta a történteket, miközben mindketten az ablaknál álltak, és bámultak kifelé.

– Azt hittem, te csináltad – mondta Judy, aki csak részben értette meg Fleming elbeszélését. – Mindenesetre jó, hogy megtörtént.

– Mit mondott Quadring? – kérdezte Fleming.

– Csak azt, hogy várjam itt meg.

– Megtalálta a lányt?

– Nem tudom. Nem hiszem, hogy gyanakodna rá. Azt az utasítást adta az õrségnek, hogy fésüljék át a tábort, és aki nem engedelmeskedik, azt szó nélkül lõjék le.

A kiáltozás és a kocsik zaja egyre halkabb lett; bármi történt is, a tábor túlsó végén történt. A kompjúterépület fölött egyre sûrûbb lett a füst, és középütt lángnyelvek csaptak, föl belõle, tisztán kivehetõen a fénysugarak fehér fényében. Fleming és Judy szótlanul figyeltek, azután a zûrzavarból egy puskalövés hallatszott, tisztán és élesen, majd közvetlenül utána még egy és még egy.

Fleming feszülten figyelt.

– Ez azt jelentené, hogy megtalálták? – kérdezte Judy. Fleming nem felelt. A szállás elõtti tér most üres volt.

A fénysugár lassan távolodott, és csak homályos fényt vetett a térre, ahol eleinte semmi sem mozgott, csak a hulló hópelyhek. Azután egy törékeny, sápadt alak bukkant elõ az épületek közül, és vonszolta át magát ezen a senkiföldjén.

– André! – suttogta Judy.

A lány félig futott, félig botladozott, nem nézve az irányt. A fénysugár hatáskörébe kerülve pislogva megtorpant és hátrálni kezdett. Az õrtorony személyzete, úgy látszik, nem vette észre, de egy újabb golyó süvöltõit el az épületek között, még közelebb Fleming szállásához.

Judy Fleming karjába kapaszkodott.

– Megölik.

Fleming lerázta magáról, és az ajtóhoz rohant.

– John! Ne menj ki!

– Én küldtem oda Andrét! – kapta föl Fleming a zseblámpáját, és kirohant, anélkül hogy visszanézett volna. Judy az ajtóig követte, de a férfi szinte rögtön eltûnt az épületek közötti havas sötétségben.

Fleming az épületek árnyékában maradt, amíg lehetett, azután átvágott a fénysugáron a túloldali sötétségbe. Az õrtorony személyzete most résen volt. A fehér fénysugár követte Fleminget, és fölragyogott a túloldali épületek falán, de ez csak segítette Fleminget. Futás közben meglátta az egyik szembensõ falnak támaszkodó Andrét. A hó megnehezítette a járást, Fleming mégis futott mindaddig, míg el nem érte és erõvel a ház sarkán túli sötétbe nem rántotta a lányt.

André elõször nem ismerte meg, amint ott lihegtek együtt, a falnak támaszkodva. Fleming támogatta a lányt.

– Én vagyok – mondta, azután eszébe jutott a zsebében lapuló üveg, és a maradék whiskyt a lány szájába erõltette. A lány nehezen nyelt, azután nagy erõfeszítéssel megpróbált megállni a maga lábán.

– Sikerült – mondta, és bár sötét volt, Fleming érezte a hangján, hogy mosolyog.

– Hogy jutottál ki?

– Az egyik hátsó ablakon át.

– Pszt! – tette ujját a lány szájára Fleming, és magához húzta Andrét. Ahol az imént átfutott, most ide-oda pásztázott a fénysugár, és egy csapat katona haladt át, jobbra-balra lesve, kibiztosított puskával. Fleming arra próbált koncentrálni, hogy mi legyen a következõ lépés. Az épületbe nem tudtak visszajutni és ha máshol próbálnak meg elrejtõzni, az valószínûleg azzal a veszéllyel járt volna, hogy váratlanul rajtuk ütnek, és beléjük eresztenek egy sorozatot, gondolkodás nélkül. Ha megpróbálják megadni magukat, az minden bizonnyal ugyanezzel az eredménnyel járt volna az éjszaka hisztériás kavarodásában. Az egyetlen járható útnak az látszott, ha meghúzzák magukat addig, míg világosodni kezd, és a hajsza kevésbé hisztériás és sokkal fegyelmezettebb lesz.

Ahol álltak, onnan csak egyetlen úton érhették el a külsõ kerítést anélkül, hogy a lámpák sugarába kerültek volna, ez pedig a kikötõöböl feletti szikla drótkerítéséhez vezetett. Fleming emlékezetében hirtelen fölbukkant egy távoli kép, és most már csak az öbölre meg a csónakra tudott gondolni. Szorosan átfogta André derekát, hogy támogassa a lányt.

– Gyere – mondta. Félig vezette, félig vitte a lányt cikcakkban a hóval borított úton, az épületek között, az egyik árnyékából a másikéba, és mindig visszafordulva és új utat keresve, valahányszor hangokat hallott. Lehetetlennek látszott, hogy föl ne fedezzék õket, de a hóesés eltakarta alakjukat, hangtalanná tette lépteiket. André nehezen lélegzett, már nem bírhatta sokáig, és Fleming tudta, hogy a sziklán bele fognak ütközni a kifeszített drótkerítésbe, amit Bridger halála után megerõsítettek, és valószínûnek tartotta, hogy az ösvény közelében levõ kapunál õrség lesz. Látszólag minden reménytelen volt, valami mégis hajtotta elõre, hát lépkedett tovább, hótól vakítva, és vonszolta a rátámaszkodó, botladozó lányt. Azután hirtelen eszébe jutott, hogy mit keres.

Az elmúlt napokban a sziklás partrészen emberek dolgoztak, egy új épület építéséhez tisztították meg a talajt, közvetlenül a kerítés mellett, és otthagytak egy földgyalut, amikor elmentek. Lehet, hogy túl hideg van, és nem lehet beindítani, de a gépet úgy tervezték, hogy éjszakánként a terepen maradjon, és reggel mégis dolgozni tudjanak vele. Érdemes megpróbálni, ha oda tudnak jutni.

Már Fleming is alig kapott levegõt, mire az utolsó épületig értek, és még legalább jó ötvenlábnyi utat kellett megtenniük a nyílt terepen a földgyalu sötét tömbjéig. A tenger felõli falnak támaszkodva mélyeket szívtak a hideg levegõbõl, ami fájón marta a tüdejüket. Fleming meg sem próbált beszélni, de látszott, hogy a lány ezt nem is igényli. Vagy kérdezés nélkül is megbízott a férfiban, vagy túl kimerült volt a gondolkodáshoz, vagy mindkettõ. Egy gépkocsizó õrjárat ment el a köztük és a kerítés közötti térségben – egy katonai teherautó, amelynek tetejérõl fényszóróztak, és amin homályos emberalakokat láttak –, azután a térség elcsöndesedett.

– Most! – mondta Fleming elõremutatva, és a lányt maga után húzva futni kezdett a havas füvön. Még a fele utat sem tették meg, és a lány kétszer elesett, az utolsó szakaszon pedig Flemingnek már vinnie kellett a lányt. Fleming úgy érezte, hogy szétpattan a feje és a mellkasa, mire a földgyaluhoz értek, és amikor letette a lányt, az nyögve rogyott össze.

Fleming fölmászott a földgyalura és körülnézett. Senki sem látta õket, és abban bízott, hogy ha be tudja indítani a gépet, csupán azt fogják hinni, hogy a biztonságiak egyik gépkocsija zúg.

A gép beindult, és néhány körültekintõ fordulat után Fleming hagyta a gépet önállóan dolgozni, és lemászott, hogy fölsegítse a lányt a gépre. A lány elõször nem mozdult.

– Gyere – lihegte a lánynak Fleming. – Siess. Elmegyünk.

– Hagyjon itt – mondta halkan a lány. – Miattam ne aggódjon.

Fleming fölemelte a lányt, és maga sem tudta, hogyan, de föltette a vezetõi ülés melletti ülésre.

– Kapaszkodj – mondta, és testével támogatta a lányt. Számításai szerint a gépkocsizó járõr eddigre már félig körbekerülte a tábort, és a fele úton lehetett visszafelé. Közben Quadring is megkereshette Judyt az õ kunyhójában, és megtudhatta tõle, hogy õ meg Androméda elmenekültek. Közben a kompjúterterem egy elárasztott, füstölgõ romhalmazzá válhatott, és a sok ezer millió és millió mérföldnyi távolból érkezett üzenet és mindaz, ami belõle származott, eltûnt mindörökre. Most már csak az volt hátra, hogy elvigye innen a lányt valahová, hogy elrejtõzzenek és életben maradjanak. Lovagló ülésben ült az ülésen, lábával lenyomta a kuplungot, és mûködésbe hozta a hajtómûvet.

Amint fölengedte a kuplungot, a földgyalu megugrott és majdnem leállt, de Fleming keményen fölpörgette és gondosan a kerítés felé fordította a gépet. Hátranézve még látott valami közeledõ fénypontot, de már késõ volt megállni. Teljesen lenyomta a gázpedált, és lenyomva tartotta, míg a földgyalu eleje belemarkolt a kerítésbe. A drót szétszakadt és a hernyótalpak alá került, a kerítésen hézag keletkezett, és õk a hézag közepén voltak.

Fleming leállította a hajtómûvet, lemászott és leszedte a lányt. A földgyalu hatalmas tömege dugóként zárta el a nyílást, Fleming és André pedig lent álltak a hóban, a táboron kívül. Fleming óvatosan vezette a lányt, megkerülték a sziklát, és kétszer kanyarodva, a mólóhoz vezetõ ösvény fölsõ végénél levõ néhány bokor mögé futottak, menedéket keresve. A közeledõ teherautó fénye egyre közelebb jött, és Fleming látta, amint a fénysugár befogja a földgyalut. Túlságosan elvakította a fény és a hó ahhoz, hogy lássa magát a kocsit, és így attól tartott, hogy a gépkocsizó járõr kocsija az, tele emberekkel. Azután a fénysugár elfordult, és egy pillanatra fölszakadt a hó, és Fleming látta, hogy egy radarkocsi berreg dühösen a kerítésnél, és ernyõje reménytelenül forog körbe-körbe a tetején.

Karon fogta Andrét és levezette a sziklás ösvényen. A második forduló után meggyújtotta a zseblámpáját, és olyan lassan ment tovább, hogy segítség nélkül is követni tudja. A lány összeszedte maradék erejét, és követte a férfit, szorosan fogva a kezet. Az ösvény alján nem állt õrség, és a móló teljesen csöndes volt, csupán a kis hullámok csapkodták a móló oszlopait. Most úgy érezték, hogy már mérföldekre vannak a fönti bolondokházától, és ettõl valahogy nehezebb lett továbbmenni.

Télire az összes kisebb hajót partra tették, csupán a szolgálati hajó, egy kisebbfajta, középmotoros halászhajóféle maradt a vízen, és csapódott idõrõl idõre a mólóhoz. Fleming már vezette ezt a hajót nyáron, amikor egyedül akart maradni, és olyasféle szeretettel vegyes gyûlöletet érzett iránta, mint a lovas a makacs, vén ló iránt. Föltuszkolta Andrét a hajóra, eloldotta a köteleket, és zseblámpájával elindult, hogy megkeresse az indítókart. A hajó nem indult olyan könnyen, mint a földgyalu; Fleming arcán már izzadsággal keveredett a hó, és szinte föladta a reményt, hogy a motor valaha is beinduljon. André behúzódott az egyik hajószegély alá, közben hullott rájuk a hó, és fölolvadt a hajófenéken csobogó vízben. André nem kérdezett semmit, amikor Fleming izzadva és zihálva elfordult és szidta a berozsdásodott kart, csupán idõnként felnyögött. Fleming sem szólt semmit, de addig próbálkozott, míg néhány köhögés után a motor beindult.

Fleming hagyta egy darabig üresben forogni a motort, csapkodni a hajót a vízen, azután kapcsolt és gázt adott. A móló rögtön eltûnt, és egyedül maradtak a víz üres feketeségében. Fleming még sohasem járt havazásban a tengeren. A víz csodálatosan nyugodt volt. A hópelyhek körülöttük lebegtek, és a víz felszínéhez érve azonnal elolvadtak. Amíg az öböl védett részén jártak, szinte úgy érezték, hogy melegebb van.

Egy kis iránytû volt a kormány fölött – mint egy nagyon régi autó kormánykereke –, és Fleming fél kézzel kormányzott, a másik kezében pedig a zseblámpát tartotta, hogy megvilágítsa vele az iránytût. Gondolkodás nélkül is tudta a sziget irányát, és körülbelül sejtette, hogy milyen áramlattal kell számolnia. A nyugodt tengeren érezte a hajó sebességét, és gyakran ellenõrizve az idõt az óráján, körülbelül ki tudta számítani a távolságot is. Annyiszor megtette már ezt az utat, hogy bízott benne, hogy vakon is ki tud kötni. Bízott abban is, hogy meghallja a hullámok csapkodását a parton, mielõtt még egészen a parthoz érnének.

Szólt Andrénak, hogy menjen, a hajó orrába és figyeljen, de elõször a lány nem válaszolt. Fleming egy pillanatra sem merte otthagyni a kormányt és az iránytût.

– Ha elõre tudsz menni, menj – szólt újra – és figyelj. Látta, hogy a lány lassan elõrevánszorog.

– Már nem tart sokáig – mondta Fleming több magabiztossággal, mint amennyit valójában érzett.

A hajó kitartóan haladt még tíz, tizenöt, harminc percig. Továbbhaladva kisebb áramlatba kerültek, és egy kicsit billegni kezdtek, de a havazás elállt, és az éjszaka egy kicsit világosabbnak tetszett. Fleming azon töprengett, hogy vajon elég messze vannak-e már a sziklától, hogy ne találja meg õket a radar, és azon is elgondolkozott, hogy mi történhet mögöttük a táborban, és hogy mi várja õket az üres sötétségben. Fájt a szeme, a feje, a háta – valójában minden porcikája –, és állandóan a lány égett és lüktetõ kezére kellett gondolnia, hogy egy kicsit jobban érezze magát.

Körülbelül negyven perc telt el, amikor a lány hátraszólt. Fleming levette a gázt, és hagyta a hajót siklani az elõttük levõ sötétebb vonal felé, majd úgy fordította a kormányt, hogy a parttal párhuzamosan fussanak. Nagyon lassan haladtak, szinte tapogatódzva és fülelve a hullámverést, amíg, vagy tíz perccel késõbb, a sziklafal véget nem ért, és meg nem hallották a hullámok finom csapkodását a homokon.

Fleming kifutott a hajóval a partra, és a térdig érõ vízben a partra cipelte a lányt. Most már határozottan volt valami fény, bár nem hajnalodott még. A hold világított, és Fleming fölismerte a keskeny, homokos sávot, ahol Judyval jártak egy régi tavaszi délutánon, amikor megtalálták Bridger papírjait a barlangban. Az emlék szomorú volt, de mégis megnyugtató; Fleming úgy érezte, hogy ezen a helyen meg tudja védeni magát.

Körülnézett, pihenõhelyet keresett. Túl hideg volt, hogy a szabadban aludjanak, még ha tudtak volna is aludni, tehát Fleming a barlangba és tovább, az alagútba vezette a lányt, oda, ahol Judyval jártak. Már nem tudta fogni André kezét, csak lassan ment elõtte, és egyre beszélt hozzá hátra, hogy bátorítsa.

– Most úgy érzem magam, mint Orfeusz – mondta önmagának. – Keverem a legendákat, az elõbb még Perszeusz voltam.

Tiszta volt a feje, csak egy kicsit szédült a fáradtságtól, és kétszer is eltévedt a sötét alagutakban. Azt a magas csarnokot kereste, ahol a tavat találták, mert emlékezett, hogy ott homokos a talaj, és remélte, hogy ott megpihenhetnek; de egy idõ múlva rájött, hogy rossz irányban mennek. Megfordult a lámpájával együtt, hogy megmondja Andrénak, hogy eltévedtek, de a lány nem volt mögötte.

Hirtelen rémületében Fleming rohanni kezdett visszafelé azon az úton, amin jött, jobbra-balra világítva lámpájával, és hangosan kiáltozva a lány nevét. A hangja kísértetiesen visszhangzóit, és ez volt az egyetlen hang a barlangban, Fleming cipõinek kopogásától eltekintve. A barlang bejáratánál megállt és visszafordult. Ez az egész dolog megfoghatatlan, mondta magának Fleming, hiszen nem is mentek olyan messzire. Most érzett elõször bosszúságot a lánnyal szemben, ami csöppet sem volt logikus; de a logikával egyre kevésbé törõdött. Amint visszafelé haladt az alagútban, észrevette, hogy több elágazás van, mint amennyire emlékezett: mintha valami alattomos és tébolyító módon az elágazások titokban megszaporodtak volna a sötétben. Megvizsgált néhány elágazást, de mindenhonnan vissza kellett mennie, mert az alagutak járhatatlanok voltak; azután hirtelen abban a magas csarnokban találta magát, amit az elõbb nem talált meg.

Megállt és szólította a lányt, és lámpájával lassan körbevilágított. Úgy vélte, hogy itt kell lennie: nem mehetett sokkal messzebbre a sötétben, kimerültén. A homokos talajra világított, és meglátta a lány lábnyomait. A nyomok a csarnok közepe felé vezettek, és Fleming megtorpant, ahogy a rémület hidege futott végig a gerincén. Az utolsó lábnyom az iszamos sziklán volt, a tó szélén, és a víz színén ott lebegett a lány egyik kesztyûje. Semmi több.

Semmi mást nem talált. Annyi mindenre megtanították a szerencsétlent, gondolta komoran Fleming, csak éppen úszni nem tanították meg. Fleminget valósággal letaglózta a bánat és a lelkiismeret-furdalás; még egy órán át kutatta kétségbeesetten és reményvesztetten a barlangot, azután fáradtan visszament a partra, és hajnalig befészkelte magát két szikla közé. Nem az álomtól félt; sokkal erõsebb félelmet érzett, szinte eszelõsen tartott attól, hogy valami kimondhatatlan jön ki a barlang szájából – valami elpusztíthatatlan sok ezermillió és millió mérföld távolból –, valami, ami õhozzá szólt elõször egy ugyanolyan sötét éjszakán, amilyen ez volt.

Semmi sem jött, és napkelte után egy órával egy õrnaszád közeledett a parthoz. Fleming meg sem mozdult. Még akkor sem, amikor az õrnaszád kikötött, és a legénysége ott találta õt a parton, amint a tenger egyre változó felszínét bámulja.

ANDROMÉDA-ÁTTÖRÉS

I. VÁLTOZÉKONY HORIZONT

A riasztócsengõ halkan, de kitartóan berregett Pennington kapitány feje fölött, mintegy annak a harangszónak szelíd visszhangjaként, amely a gyakorlótér túloldalán, az õrszobán kívül fölverte a 173. számú Tengerészeti Kommandó egész fõhadiszállását.

Pennington kitapogatta az olvasólámpa kapcsolóját, és fölült. Értetlenül bámult a csengõ vibráló nyelvére. Minden tiszt szobájában volt ilyen csengõ. A pirosra festett csengõket csak elsõ fokú riasztásra használták. Mindenki ismerte az elsõ fokú riadó jelentését: ez azt a hétpercnyi lélegzetvételt jelenti, amennyi idõ alatt a ballisztikai szakértõk szerint a harmadik világháború lezajlik.

Pennington kapitány kiugrott az ágyból. Hallotta a rohanó lábak zaját, amint a kommandó emberei teljesítették jól begyakorolt kötelességüket. Éppen az egyenruháját húzta, amikor megszólalt az ágya melletti telefon.

– Quadring õrnagy – szólalt meg a pattogó, éles hang. – Elnézést a pánikért. A Whitehall utasítása. Nem a nagy ügyrõl van szó, tehát ne izguljon. De azért elég komoly. Thorness. Nagyobb tûzvész. Valószínûleg szabotázs. Lehet, hogy a szabó tõrök a tengerrõl jöttek. Ezért riasztottuk magukat.

– Thorness! – ismételte Pennington. – De hiszen azon áll vagy bukik…

– Pontosan. De az elmélkedést hagyjuk késõbbre. Egy órán belül legyenek itt. Négy csoport, természetesen kétéltûekkel és békaemberekkel. A kapunál várom magukat. Mondja meg az embereinek, hogy ne kószáljanak el. Az õreink kérdezés nélkül lõnek.

A telefon szétkapcsolt. Pennington ellenõrizte a rohamfelszerelését, és tiszti szállásáról kirohant a havas éjszakába. Látta az emberek elmosódott alakját, akik már ott álltak teherautóik és kétéltû jármûveik mellett, hallotta a motorok berregését. Semmi fény nem égett.

– Jól van! – kiáltotta bele a sötétségbe. – Bizonyára örömmel hallják, hogy nem arról van szó. De nem is vaklárma. A thornessi rakétaállomáson komoly baj van. Én sem tudok többet, mint maguk, habár azért megyünk, mert valószínûleg tengerészeti ügyrõl van szó. A fényszórókat azért használhatják. A sebességet én szabom meg: átlagban ötvenmérföldes sebességgel kell haladnunk. Amíg másként nem rendelkezem, tartsák bekapcsolva a rádiótelefont. Indulás!

Egy Land Rover gördült oda hozzá. Pennington beszállt. Parancsszavak hallatszottak, és a tengerészek fölszálltak a teherautókra. Pennington bólintott a sofõrjének, és kihajtottak a kapun.

Negyvenöt mérföldes utat kellett megtenniük állomáshelyüktõl addig a magányos, az Atlanti-óceánba nyúló fokig, ahol Thorness, Nagy-Britannia rakétakutatásának idegközpontja állt. A környékrõl kilakoltatták a civileket, és a kanyargó, girbegörbe utakat kiegyenesítették, és föltöltötték a csuklós rakéta-és üzemanyag-szállító jármûvek számára. Pennington pontosan 55 perc alatt tette meg az utat.

A szögesdrót kerítés fõkapuja zárva volt. Géppuskás õrök álltak a fényszórók fényében. Mellettük mozdulatlan és feszülten figyelõ dobermann kutyák ültek. A közeledõ konvoj zajára a beton õrházból kijött Quadring õrnagy, egy altiszt kíséretében. Quadring karcsú, középkorú, jól öltözött és nyugodt ember volt. Egyetlen pillantással azonosította a kommandó jelzését Pennington kocsiján, és parancsot adott, hogy nyissák ki a kaput.

– Menjenek a parkolóba, balra – mondta a kocsiról leugró Penningtonnak. – Mondja meg az embereinek, hogy pihenhetnek, de maradjanak a jármûveiknél. Azután jöjjön ide vissza. Majd ismertetem a helyzetet. Egy pohár meleg ital mellett. Persze rum is lesz benne.

A fokapu fényszóróin túl lámpák kettõs sora követte a tábor fõútját és veszett az éjszakai homályba. A havazás elállt, és a már lehullott hó olvadni kezdett, így aztán a talaj fekete volt, és feketék voltak az épületek is, csupán néhány ablakban égett fény.

A tábor közepén újabb fényfolt látszott, ahol hordozható fényszórók világították meg a kompjúterépületet és a fölötte gomolygó sûrû füstöt, amely kénesen bûzlött a homályban. Quadring bevezette Penningtont az õrházba.

Csupán az õrszoba csupasz villanykörtéjének fényénél látszott meg, hogy Quadring ideges. Az arca szürke volt a fáradtságtól és a feszültségtõl, és ugyancsak bõkezûen töltött rumot a teájába.

– Sajnálom, hogy egy ilyen éjszakán ide kellett rángatnom magukat erre az isten háta mögötti helyre. Azt hiszem, a Whitehall meg a Felföldi Zóna parancsnoksága kicsit túllõtt a célon ezzel az elsõ fokú riadóval, de én csak egyszerû katona vagyok. Õk biztosan jobban tudják, hogy mekkora a tét, bár az én képzetlen eszem is azt súgja, hogy elég sötét ez az ügy.

Nem vett Pennington cigarettájából, hanem megfeketedett pipáját kezdte tömni.

– A tengeri köd takaróként borítja a partvonalat. Mintha a partról egyenesen egy vattatengerbe ugranánk. Az ember az orráig sem lát. Hajnalban valószínûleg felszáll a köd, de akkor majd esõ vagy ólmos esõ fog esni. Szép kis hely ez, én mondom. Valaki vagy valami körülbelül négy órával ezelõtt megtámadta a tábort, és elpusztította az agyát. Ami azt jelenti, hogy ha az én munkám valóban olyan fontos, mint ahogy nekem mondták, akkor a jó öreg Britanniát megfosztották az erejétõl, a gazdagságától és minden mástól, amire a politikusok építettek.

Pennington szkeptikusan nézett Quadringra.

– Nem túlozza el a dolgot, uram? Úgy értem, mindenki tudja, hogy Thorness rakétakísérleti telep, ahol van egy kompjúter, amivel azokat a légelhárító rakétákat csinálták, amik körül olyan nagy volt a felhajtás. A gépek nyilván nem egyedi darabok. Az amerikaiaknak meg a többi NATO-országnak…

– A gépek egyedi darabok voltak – mondta Quadring. – Ha összetennénk az ország valamennyi állami és kereskedelmi kezelésben levõ kompjúterét, mindaz csupán egy jobbfajta pénztárgép lenne ahhoz a tudományos játékszerhez képest, ami most már csak széttört csövek és elolvadt vezetékek halmaza. A rakéták pedig valójában nem is jelentettek olyan sokat.

Pennington kiitta rumos teáját, és próbált kényelmesebben elhelyezkedni a kemény faszéken.

– Persze, hallottam holmi meglehetõsen bizarr pletykákat is az itteni melléküzemekrõl – mondta vigyorogva. – Csak kocsmai pletyka az egész. De az ilyesfajta dolgok okot adnak a pletykára.

– De a pletykák meg sem közelítik az igazságot – mondta Quadring. – Felhatalmazást kaptam, hogy nagyjából ismertessem magával a helyzetet. Italozgató barátai a kocsmában ugye semmit sem pötyögtek magának a Dawnay-kísérletrõl?

– A Dawnay-kísérletrõl? – ismételte meg Pennington. – Nem, uram.

– Nem is gondoltam, hogy ilyen jó a biztonsági szolgálatom – vigyorodott el az õrnagy.

Újra meggyújtotta a pipáját, és egy ideig élvezettel szívta.

– Ez a Dawnay asszony egy nem nélküli biokémiai zseni Edinburghból, bár meg kell mondanom, hogy nagyon kellemes embernek ismertem meg, míg a munkája során kapott fertõzéstõl meg nem betegedett szegény öreglány. Amennyire én értem ezeket a dolgokat, ez az asszony a kompjúter segítségével kromoszómákat állított elõ, amik az élet magjai, ahogy ezt bizonyára maga is tanulta, amikor a madarakról meg a ménekrõl beszéltek az iskolában. Dawnay asszony bizonyára nem nagyon érthette az egészet, azon túl, hogy a kompjúterbõl jövõ képletéknek van valami értelme. De az eredmény egy embrió lett.

– Emberi?

– Õk azt mondják. Szép kis ügy. És pompásan fejlõdött a kislány, merthogy nemi szervei is voltak, és négy hónapon belül 5 láb 7 hüvelyk magas volt, és 123 fontot nyomott. A lényeget nem érintõ és ártalmatlan pontokon a jelentés teljesen megbízható.

Pennington próbálta tréfára venni a dolgot.

– És ez a zombi, robot vagy micsoda valamiféle csípõfogóval rögzített, megnagyobbított kémcsõben élt?

– Egyáltalán nem volt zombi – ellenkezett Quadring. – Õk embernek tartották, mert emberi külsõvel, viselkedéssel, szellemi és fizikai képességekkel volt felruházva. Bár azt hiszem, emberi ösztönei és érzései nem voltak, míg meg nem tanították erre. Az igazat megvallva, nagyon csinos lány. Én tudom. Többször találkoztam vele.

– Bizonyára visszatetszést keltett azokban az emberekben, akik tudtak a dologról, és akiknek gondoskodniuk kellett róla – mondta elgondolkozva Pennington. – Úgy értem, egy ilyen laboratóriumban létrehozott teremtmény…

– Ne áltassa magát, és ha nem hisz nekem, kérdezzen meg itt bárkit. Mindenki nagyon csinos lánynak tartja. Csakhogy ez a lány nagyon különös. Madeleine Dawnay teremtette, de Madeleine csak az iparos volt. A terv a kompjútertõl származott, az pedig gondoskodott róla, hogy a lány nagyszerûen megfeleljen a gép céljainak. A lány közvetlenül a kompjútertõl veszi át az ismereteket, a gépnek meg szüksége van a lányra, hogy beprogramozza. Legalábbis így volt.

– Volt?

– A lány nincs meg.

– Úgy érti, eltûnt?

– Pontosan – nézegette Quadring kialudt pipájának sötét, összeégett tartalmát.

Pennington talán kicsit túl hangosan nevette el magát.

– Az a lány talán nem is létezik! Úgy értem, az ember igazán nem tud hinni egy mesterségesen elõállított emberi lényben, aki szellemi összeköttetésben van egy kompjúterrel.

– Minket, katonákat, nem azért fizetnek, hogy gondolkozzunk – mondta Quadring. – Most az a dolgunk, hogy megkeressük a lányt meg azt a személyt, aki elpusztította a kompjútert. Külsõ ember aligha tehette. Ahhoz túlságosan hozzáértõén és gyorsan csinálták. Az épület már javában égett, mire az õrség riasztott engem, és mire sikerült bejutniuk a zárt ajtókat áttörve és üzembe helyezni a tûzoltókészülékeiket. Bár túl sok értelme nem volt az egésznek. A kompjútert már alaposan szétverték baltával a gyújtogatás elõtt. A biztonsági ellenõrzésnek eddig csak egyetlen eredménye van: a lánynak André a neve, az Andromédáról, arról a csillagról vagy micsodáról nevezték el, ami állítólag a maszlagot küldte a kompjúter építéséhez, szóval a lány eltûnt, egy John Fleming nevû tudóssal együtt.

– És a férfiról mit tudunk?

– Kérdõjeleket írtak a kartonjára. Semmi határozott adatunk nincs. De az a fajta ifjú zseni, aki okosabbnak tartja magát mindenkinél. Azt mondják, beleszeretett a lányba. És bizonyos mértékben a lány is ragaszkodott hozzá, mert választ adott neki olyan kérdésekben, amikben a gép nem tudott vagy nem akart segíteni. Az biztos, hogy állandóan együtt voltak, munkában is, munkán kívül is.

– Szóval lehet, hogy most is együtt vannak?

– Pontosan. Mihelyt megvirrad és fölszáll a köd, maga meg az emberei szépen hozzálátnak a kutatáshoz. Az egyik kialvatlan õr a mólón úgy véli, hogy talán látott egy férfit meg egy nõt hajóra szállni és kihajózni a nyílt tengerre, még mielõtt a riasztó sziréna megszólalt volna.

– De hiszen akkor bárhol a partvonal mentén kiköthettek – mondta Pennington.

– De nem azzal a hajóval. Legföljebb egy gallon benzin volt benne. Kis õrhajó, csak arra jó, hogy a fok mentén ellenõrizzük vele a telep biztonságát. Legföljebb az egyik partközeli szigetig juthattak, tovább nem.

– És ha a nyílt tengeren valaki már várta õket?

Quadring ránézett.

– Régi barátunk, az Idegen Hatalom kis trükkje? – vonta meg a vállát. – Lehetséges. A tengerészetet ugyanakkor riasztottuk, amikor magukat. A rombolók meg a repülõk már azóta megkezdhették a nyugati és északi útvonalak átfésülését, megvizsgálhatták a túlságosan ártatlan külsejû halászhajókat és feltûnõen semleges külsejû jachtokat. De a radarunk már régen kimutatott volna minden egyevezõs csónaknál nagyobb tárgyat. Szerintem semmit sem fognak találni. És az is lehet, hogy maguk sem találnak majd semmit. De az ilyen idõben egy kis, nyitott hajó nem túl kellemes jármû, így hát a lehetséges, valószínûtlen tippek közül mégis a sziget látszik a legvalószínûbbnek. – Quadring fölállt és kinézett az ablakon. – Ideje indulni – mondta. – Nekem pedig össze kell hoznom valami okos jelentést, ami azt bizonyítja, hogy semmirõl sem tehetek.

Amikor Pennington a parkoló felé indult, az ég alig észrevehetõen világosodni kezdett. Az emberek a kocsiknál cigarettáztak és halkan beszélgettek. Pennington röviden közölte velük, hogy két feltételezett szabotõr, egy férfi meg egy lány, csónakkal menekült el, föltehetõleg a partnak egy távolabbi része felé vagy az egyik partközeli szigetre.

– Élve kell elfogni õket – mondta végezetül. – Szóval semmi durvaság. Valószínûleg nincs fegyverük, és semmi okuk nincs arra, hogy barátságtalanul viselkedjenek. A lány egy nagyon fontos tanú. Lemegyünk a mólóra, és ott beszéljük meg a kutatás menetét.

A vízparton még egy fél órát kellett várniuk a napkeltére. A köd lassan fölszállt, elõször csak a barátságtalan víztükör bontakozott ki belõle, majd néhány mérföldnyi távolban a legközelebbi sziget alacsonyabb dombjai is, melyeket az északi oldalon még hófoltok tarkázták.

A partraszállásban nem volt semmi drámai. Az élen haladó kétéltû fedélzetén álló Pennington mozdulatlan férfialakot látott meg a kavicsos parton. A férfi akkor sem mozdult, amikor a jármû kibukkant a vízbõl, és odahajtott hozzá.

– A nevem Fleming – motyogta. – Már vártam magukat.

Magas, jó felépítésû, harmincas férfi volt, markáns, de el kínzott arccal. A haja nyirkos volt és homokkal teli, a ruhája tépett és sáros. Teljesen mozdulatlanul állt, mint aki nagyon kimerült.

– Letartóztatom – mondta Pennington. – És a lány, aki magával jött?

Fleming egyre csak a tengert bámulta.

– Elveszítettem vele a kapcsolatot, amikor menedékhelyet kerestem. Eltévedt. Vannak lábnyomok. Az egyik barlang bejáratánál abbamaradnak. Mély tó van ott.

– Öngyilkos lett? – kérdezte zavartan Pennington. Fleming szembefordult vele.

– Õk ölték meg. Az az egész átkozott cirkusz, akik kihasználták. – Fleming kezdett lecsillapodni. – A lány sérült volt, súlyos sérült. Ha beleesett a vízbe, nem élhette túl. A kezei, szóval, a kezei…

– Lemerülünk a tóba, kikotorjuk – mondta Pennington. Fleming szánakozva nézett Penningtonra.

– Tegye azt – mondta. – A fõnökei követelni fogják minden font húsukat, akár vízbe fúltan is, ha már élve nem kaphatják meg.

Pennington odahívott egy tengerészt.

– Kísérje vissza Fleming doktort a táborba. Adja át Quadring õrnagynak. Mondja meg neki, hogy mi még maradunk, és átkutatjuk a szigetet.

A Thorness és a Tudományügyi Minisztérium közötti közvetlen vonal állandóan foglalt volt, mióta csak a kompjúter katasztrófájának híre riasztotta az ügyeletes tisztet közvetlenül éjfél után.

A miniszter maga hallatlanul korai idõpontban, már reggel kilenckor megjelent a hivatalában. Egy hátsó ajtón surrant be, nehogy valami szemfüles riporter azt vegye a fejébe, hogy krízis tört ki. Meglehetõsen bosszúsan kellett tapasztalnia, hogy személyi és magántitkára, a mindig nyugodt és elegáns Brian Fothergill már ott van.

– Jó reggelt, uram – mondta nyájasan Fothergill. – Csúf reggelünk van. Az utak egészen jegesek.

– Pokolba a jeges utakkal – morogta nyûgösen a miniszter. – Azonnali információt akarok errõl a Thorness-ügyrõl. A biztonságiak ötkor riasztottak. Én megkíméltem a miniszterelnököt egy órán át. Rosszul fogadta a hírt, nagyon rosszul. Tizenegyre összehívja a kormányt. Addigra hasznos anyagot kell találnunk neki, Fothergill. Sõt ha lehet, megoldást is. Azt hiszem azonban, hogy épp akkora ködben tapogatódzunk, mint azok ott abban az átkozott felföldi ködben.

Fothergill egy szépen gépelt lapot tett finoman, tapintattal a miniszter asztalára.

– Nem egészen, uram – mondta halkan –, amint ebbõl a helyzetjelentésbõl látni fogja. Ez, természetesen, csupán elõzetes jelentés, amit sikerült megszerkesztenem ez alatt a – itt ostyavékony karórájára pillantott – hetvenöt perc alatt, ami azóta telt el, hogy elrendeltem a vizsgálatot.

– Az ég szerelmére – csapott idegesen az asztalra a miniszter –, hagyja már ezt a rémes, hivatalos zsargont. Nyilván úgy érti, hogy addig nyaggatott mindenkit, míg nem sikerült valamit összehoznia. Remélem, mindenkit kiugrasztott az ágyából.

A miniszter gyorsan átfutotta a jelentést.

– Jó, jó – bólogatott –, már amennyi benne van. Ami persze azt jelenti, hogy rossz, nagyon rossz a helyzet. Errõl maga nem tehet, Brian – tette hozzá gyorsan. – Gratulálnom kell ahhoz az energiához, amivel ennyi ideig egy helyben topogott. De azért van a jelentésében egy-két érdekes dolog.

Újra elolvasta a jelentést.

– A kompjúternek vége. A lánynak vége. A Bouldershaw Fellben hónapokon keresztül vett Androméda-üzenetet tartalmazó magnófelvételeknek végük. Egy Fleming nevû egyén, akire én mint rendetlen és beképzelt fickóra emlékszem, szintén eltûnt. Amikor találkoztam azzal az alakkal, az volt az érzésem, hogy iszik. Ami valószínûleg azt jelenti, hogy nõügyei is vannak. Gyanítom, hogy az elbukásában részes a szokásos, ízetlen szexuális motívum. Bár ez már inkább a nyomozó hatóságok dolga. Nekik kell megtalálniuk a lányt és Fleminget. Az már viszont sokkal érdekesebb, hogy Osborne kollégánk tegnap este járt Thornessben.

A miniszter szúrósan nézett Fothergillre.

– Hol van Osborne? Nincs itt, gondolom?

Fothergill egy pillanatnyi habozást engedélyezett magának, mielõtt felelt volna.

– Nem, uram, megtaláltam. Az éjszakai hálókocsival jött, ami fél órával ezelõtt érkezett az Euston állomásra. Voltam olyan bátor, és az ön nevében azonnal iderendeltem.

– Jól van. Majd megpörgetem. Ezek a fix állásos polgári alkalmazottak azt hiszik, hogy senkinek sem tartoznak felelõsséggel – krákogott a miniszter. Azon kapta magát, hogy megsérti a szokásokat, amikor is nyíltan bírálja az Osztály Állandó Titkárát egy beosztott elõtt. – Pillanatnyilag ez minden, Fothergill. Kísérje be Osbornet, mihelyt megjön. És szóljon, hogy el ne késsek a tizenegyes kormányülésrõl. Szükségem lesz magára 10.30-kor, hogy elkészítsük a jelentésemet.

Fothergill zajtalanul távozott. Osborne érkezése elõtt a miniszternek még maradt ideje néhány tény ellenõrzésére. Mint vezetõ polgári tisztviselõnek és titkárnak, Osborne-nak joga, sõt kötelessége volt, hogy közvetlen kapcsolatot tartson Thorness-szel. De miért járt ott az elõzõ este? És miért vitt magával egy meg nem nevezett látogatót, akirõl a thornessi õrség nyilvántartási könyve tanúskodik?

Egy olyan kémbotrány eshetõsége, ami a Tudományügyi Minisztériumot közvetlenül érintheti, a miniszter haragját a tetõpontig fokozta éppen akkor, amikor Osborne gyors kopogtatás után belépett. Mogorván pillantott Osborne-ra.

– Miféle fickót vitt magával Thornessbe? – kérdezte minden bevezetés nélkül.

– Egy asszisztenst – felelte tömören Osborne.

A miniszter elhatározta, hogy uralkodni fog magán.

– És miért vitte magával? – kérdezte. – Mire kellett magának egy asszisztens ehhez az éjszakai látogatáshoz?

Osborne úgy tett, mintha rendkívül érdekesnek találna valamit a miniszter íróasztalán.

– Rendkívül fontos, hogy az ember tisztán lássa a dolgokat – morogta.

A miniszter fölállt és az ablakhoz ment. Kényelmetlenül érintette Osborne nyugalma, és sejtette, hogy nem fogja megtudni az igazat, hacsak nem sikerül kibillentenie Osbornet a nyugalmából. De pillanatnyilag egyedül õ volt abban a veszélyben, hogy kibillen a nyugalmából.

– Gondolom, az a fickó nem tett le ott egy bombát? Érezte, hogy rosszul fogott hozzá. Bármilyen kétes értékû elveket valljon is Osborne, az biztos volt, hogy erõszakos cselekményekben nem segédkezett.

– Jó, jó, tudom, hogy nem – folytatta gyorsan a miniszter. – De remélem, tudja maga is, hogy mindez mit jelent?

Eljött az ablaktól, és szembefordult Osborne-nal.

– Elveszítettük teljes nemzeti tõkénket. Nincs kompjúter. Nincs lány. Még az eredeti üzenet is oda van, amelyet a bouldershaw-i teleszkóp vett fel. Nem lehet újrakezdeni. Elsõosztályú hatalom voltunk, megdönthetetlen védelmi rendszerrel és az ipari felsõbbrendûség minden potenciális lehetõségével, és most másodrendû vagy inkább harmadrendû hatalommá estünk vissza.

Osborne elfordította a tekintetét az asztalról, és szelíden nézett vállalójára. Hallgatása csak még inkább dühbe hozta a minisztert.

– Millió évben egyszer – hangsúlyozta a miniszter – vagy még ritkábban kap egy bolygó egy ilyen karácsonyi ajándékot egy másik bolygótól. És erre mit csinál néhány õrült? Odamegy és elpusztítja.

A miniszter ismét az ablakhoz ment, és nézte a Whitehall forgalmát. – Õrültek lettek volna?

Osborne halkan mormolta ezt a kérdést.

– Év végére ismét rászorulunk az amerikai segítségre – vágott vissza a miniszter.

– Amerika legalább olyan fõnök, akit meg tudunk érteni – mondta Osborne. – Ezt az Androméda-információt kénytelenek voltunk a látszólagos értéke alapján elfogadni. Az eredmények nagyszerûnek látszottak. De ki tudja, hogy mire megy ki az egész? Valahonnan az Androméda-köd haldokló, félig már halott spiráljából jön egy rövid üzenet, amit csak egy kompjúter ért meg, meg egy nõnemû szörnyszülött; meg talán egy tisztességes ember, egy tudós.

– Flemingre gondol? – kérdezte a miniszter. Osborne nem vett tudomást a kérdésrõl.

– Feltéve, hogy az ûr egy távoli sarkából egy intelligencia küld nekünk olyan technikai adatokat, amelyek lehetõvé teszik a számunkra, hogy létrehozzunk engedelmesen egy olyan emberszabású lényt, amely ennek az intelligenciának a gépét kezeli, ki hiszi el komolyan, hogy ez az egész a mi javunkat szolgálja, nem pedig az övét?

A miniszter cigarettára gyújtott. Bárhogy is tiltakozott gondolatban ez ellen az eszmefuttatás ellen, a dologban volt némi igazság.

– Fleming ezt mondta? – kérdezte.

– Hogy az egész egy hatalomátvételi kísérlet volt? Igen. Nem azt mondom ezzel, hogy Fleming verte szét a kompjútert, de ha õ volt, nem tudom hibáztatni érte. Hálát adok inkább az égnek, hogy a gép nem került valaki másnak a kezébe.

A miniszter nem volt bonyolult lélek. Nem szerette az etikai tárgyú vitákat. Minden sokkal egyszerûbb, ha az emberek csupán azt teszik, amire utasítják õket. "Jó vagy rossz, az én hazám, részeg vagy józan, az én anyám" – gyermekkorában ez volt a mottó. És a miniszter hitt is ebben.

– Végül is, maga kinek az oldalán áll?

Osborne fáradtan elmosolyodott.

– A vesztes oldalán, uram, mint mindig.

A miniszter fölhorkant.

– Azt hittem, tud majd mondani valami okosat. Tévedtem. De talán Geers már eléggé fölrázta magát ahhoz, hogy megállapítsa, mi a csuda történik azon a telepen, aminek állítólag õ az igazgatója.

A miniszter az interkomon kiszólt az egyik titkárnõnek, hogy kapcsolják Thornesst. Osborne ezt úgy értelmezte, hogy távozhat. Megindult kifelé. Magában csodálkozott, hogy még szabadlábon van. Pontosan megtervezett és józanul kivitelezett karrierje során még sohasem engedte meg magának, hogy érzelmei átszínezzék a kötelességtudatát. Mégis, ha a történtekre gondolt, egy csöppet sem bánta a dolgot. Valóban segített Flemingnek, és most csak az érdekelte, hogy ezt senki se legyen képes bizonyítani.

Miközben az irodája felé ment a folyosón, még egy mosolyt is megengedett magának, amint lelki szemeivel elképzelte Geerst ezen a válságos reggelen.

Geers karrierista volt. Thorness igazgatójaként õ volt a Honvédelmi és a Tudományügyi Minisztériumok kis kedvence. Ügyesen váltott át lelkesedésre a Dawnay-kísérletért, miután napokon át makacsul akadályozta a kutatást, a rakétafejlesztés elõnyére. Geers olyan ember volt, aki tudta, hogy melyik oldalán vajas a kenyere. Lényegében sikerült elérnie azt a ritka csodát, hogy az a kenyér mind a két oldalán vajas legyen.

De a messzi Skóciában Geers most inkább megdöntött és megkínzott önkényúrnak látszott. Bár szállásán egész éjjel csöngött a telefon, egymást váltották a küldöncök, Geers most is lassan és gondosan öltözött, kényelmetlenül merev gallérja alatt szoros, csinos csomóra húzta a nyakkendõjét. De a méltóságteljes nagyképûséget, amit Geers elengedhetetlennek tartott a nemzeti technokrácia egyik kulcsembere számára, most kissé elrontotta fáradt szemének ûzött tekintette, a kapkodó borotválkozás után maradt borosta, meg ajkainak ideges remegése.

Ült minden irattól mentes, de telefonokkal körülbástyázott, rozsdamentes acélból készült, hatalmas íróasztala mögött, és mereven nézte az odarendelt látogatókat – Madeleine Dawnayt és Fleminget.

Madeleine Dawnay az egyetlen karosszékbe ült, az ablak közelében. Meglehetõsen férfias arca pergamenszínû volt, a szeme fáradtságtól és betegségtõl homályos. Köntösét szorosan összefogta lesoványodott testén, mert fázott, a betegszoba egyenletes melegébõl kikerülve. Élvezettel kortyolgatta a kávét, amit Geers titkárnõje hozott neki.

Elgondolkozva nézett hol Geersre, hol pedig az iroda válaszfalának támaszkodó Flemingre. Nem szólt semmit, bár Geers pillantásával erre biztatta.

– Az egész Whitehall a nyakamon van – panaszkodott Geers. – A honvédelmi miniszter ötpercenként telefonál, és a tudományügyi vezetõ tisztviselõinek fele folyton macerál, én meg szinte azt sem tudom, hogy mi történt.

Dawnay asszony óvatosan az ablakpárkányra tette a kávéscsészéjét. Látszott, hogy még ez a kis mozgás is fárasztja.

– Én sem tudom, hogy mi történt – mondta csöndesen.

– Osborne tíz után érkezett a táborba. Jött vele még valaki. A sajtófõnökünk bevezette õket a kompjúterterembe. Isten tudja, hogy miért. Én nem tudhatom, én itt csak igazgató vagyok. Azután, Osborne és a vendége távozása után az ügyeletes gépkezelõ mindent bezárt éjszakára.

– És Osborne visszament Londonba? – Fleming most már jobban nézett ki; megfürdött, megborotválkozott, és sportnadrágja meg szokásos inge, gyapjúpulóvere legalább viszonylag tiszta volt. Inkább levertnek, mint fáradtnak látszott, de szeme és szája sarkában a feszültség nyomai látszottak.

– Igen – mondta Geers. – Azután már senki sem ment be a kompjúterépületbe, csak Androméda. Egy darabig bent volt, és azután az egyik õr füstszagot érzett. Bement az ellenõrzõ terembe, és ott mindent romokban talált, bár alig látott a füsttõl.

– És André hol volt? – kérdezte Madeleine Dawnay.

– Az õr szerint a vészkijáraton távozott. Közben pedig õ, vagy valaki más, elejtett egy kesztyût. Egy férfikesztyût.

Geers hirtelen Fleminghez fordult, és elõvett egy bõrkesztyût az íróasztalfiókjából.

– A magáé. Fleming oda se nézett.

– Szóval maga mindent tud – mondta Geers. – Csak két ember tud mindent, maga meg a lány. A lány halott.

Fleming bólintott. Õrjítõén lassan ismételte:

– A lány halott. Ez az.

– Nem egészen – mondta dühösen Geers. – Magának még válaszolnia kell néhány kérdésre. Maga, Fleming, az egyetlen ember, aki el akarta pusztítani a kompjútert. Mindig is ezt akarta. Elmondhatom magának, hogy a biztonsági dossziéja tele van följegyzésekkel olyan esetekrõl, amikor errõl járatta a száját. És örömmel mondhatom, hogy ebbõl a szempontból maga egyedülálló. Mások sokkal lojálisabbak, sokkal tágabb a látókörük.

– Azt hiszem, az utóbbi idõben közülünk is sokan kezdtek már kételkedni – ellenkezett Madeleine Dawnay.

Geers hitetlenkedve nézett az asszonyra. Szólni akart, de a házitelefon közbeszólt.

– Quadring õrnagy van itt, uram – hallatszott a titkárnõ hangja. – A tengerészeti kommandó jelentését hozza a sziget átkutatásáról.

– Rendben van – mondta Geers a titkárnõnek. – Majd fölkeresem az irodájában.

Fölállt és az ajtóhoz ment.

– Maga itt marad, Fleming – mondta, majd kevésbé kemény hangon biztosította Madeleine-t, hogy nem fogja sokáig tartóztatni.

Miután az ajtó becsukódott, Fleming odament Madeleine mellé, az ablakhoz.

– Nincs joga, hogy magát belerángassa ebbe a dologba – mondta az asszonynak. – Hiszen maga beteg.

Madeleine kurtán fölnevetett.

– Kutya bajom. Szívós öreg tyúk vagyok én. Az vagyok, másképp most nem lennék itt. De mondja el nekem, John, mi történt valójában? Ugye maga tette?

Fleming kinézett az ablakon.

– Nem akarom ezekkel a dolgokkal terhelni.

– Tudom, hogy semmi közöm hozzá – mondta az asszony –, de mivel úgyis benne vagyok, akár akarom, akár nem, csak annyit szeretnék mondani magának, hogy bennem megbízhat, ha egyáltalán akar megbízni valakiben. Bizonyára Osborne csempészte be magát. Azután kettesben a lánnyal elpusztították a gépet.

– A lány halott.

A férfi keserû hangja meglepte az asszonyt. Tapasztalatai szerint Fleminget gyakran elragadták az érzelmei, ha elvekrõl, eszmékrõl, sérelmekrõl volt szó. De ha emberekrõl, nagyon ritkán.

– Igen – mondta halkan. – De senki, senki a világon nem tanúskodhat maga ellen.

Mielõtt Fleming válaszolhatott volna, visszajött Geers. Komor volt, de látszott rajta, hogy elégedett önmagával. Quadring õrnagy hasznos információkat hozott.

Szándékosan lassan helyezkedett el az íróasztala mögött, mielõtt beszélni kezdett volna.

– Jól van, Fleming, jól van – morogta.

– Mi van jól? – kérdezte közönyösen Fleming.

– Mi történt, miután a szigetre értek? Fleming megkerülte az íróasztalt.

– Miért kérdezi, mikor a kopók úgyis elmondták? De megerõsítem, amit mondtak. Bementünk a barlangba, és ott elveszítettem õt. Nagy barlangok vannak ott. Lámpánk nem volt. Õ pedig betévedt egy olyan zsákutcába, ahol egy mély tó van. Így történt. Szerencsétlen kölyök.

Dawnay asszony ismét ugyanazt a keserûséget fedezte föl Fleming hangjában, mint az elõbb.

– Azt hittem, nem tartja embernek Andromédát – jegyezte meg.

– Ahhoz eléggé ember volt, hogy megfulladjon.

– És biztos abban, hogy a lány beleesett a vízbe? – kérdezte gyanakodva Geers.

– Persze hogy biztos vagyok benne! – csattant fel Fleming.

– Quadring megmondta magának, hogy megtalálták a lány kezérõl letekeredett kötést, vagy nem? Vagy errõl az apróságról megfeledkezett volna? Esetleg a derék tengerészek nem tartották lényegesnek, hogy a kötéseket elhozzák?

Geers némán figyelte Fleminget, és arra törekedett, hogy egyetlen apró reagálás se kerülje el a figyelmét.

– Van egy hírem a maga számára, Fleming, ha ugyan ez hír magának. A tavat átkutatták. Nincs benne a test.

Fleming kétségtelenül meglepõdött.

– Pedig ott kell lennie! – kiáltotta. – Követtem a nyomait egészen odáig. Nem kutatták át a tavat elég alaposan. Nincs más kivezetõ út. Én alaposan átkutattam mindent.

– Quadring is ezt mondja – mondta Geers. Már nem volt goromba. Azt remélte, hogy vallomásra bírhatja Fleminget. De Fleming nyilvánvalóan maga is tanácstalan volt.

– A szigetrõl nem mehetett el, és minthogy a szigetet napkelte óta szüntelenül figyelik, a lány csak a barlangokban lehet. Magam megyek oda. Ebben a nyomorult helyzetben ez az egyetlen, amit tehetek.

– Én majd odavezetem – mondta határozottan Fleming.

– Az nem fog menni – mondta Geers. – Maga letartóztatásban van.

– A maga utasítására.

– Hadd menjen – szólt közbe Madeleine Dawnay. – Jól ismeri a helyet. És maga sem akarja annyira megtalálni Andrét, mint õ.

Geers nagy kegyesen beleegyezett, és a két férfi már ment is, hogy meleg ruhát és gumicsizmát vegyen. Flemingnek megengedték, hogy zseblámpákat meg egy nagynyomású lámpát hozzon, és megtöltsön üzemanyaggal egy motorcsónakot. Félórán belül átszelték a szigetig terjedõ, kétmérföldnyi, haragos vizet. Útközben sem Fleming, sem Geers nem szólt egy szót sem. Geers a csónak közepén kuporgott, és a sziklás sziget körvonalait bámulta a ködben. Fleming a csónak farában ült, és a kormányaidat tartotta.

A kavicsos parton, a barlang bejáratával szemben kötött ki.

Geers kigázolt a vízbõl, Fleming pedig partra húzta a csónakot. A dagályhatárnál meredeken felhalmozódott nedves kavicson a barlang szájához gázoltak. A magánbirodalmukban ily, módon fölzavart sirályok fölrepültek és vijjogtak, de a barlang csöndje kísérteties kontrasztként hatott a kinti madárrikoltozás meg a hullámok ritmikus csapkodása után.

– Biztos, hogy erre jöttek? – kérdezte Geers, miközben óvatosan tapogatódzott elõre a zseblámpák vibráló fényénél.

– Biztos – morogta Fleming. – Az ember automatikusan megjegyzi az ilyesmit, hogy aztán kitaláljon. – Keskeny, lejtõs folyosót világított meg, amely jobbra kanyarodott. – Ez az út vezet a tóhoz. Láthatja a homokban a tengerészek lábnyomait.

Geers lassan lépdelt elõre, lámpájával megvilágítva a föltúrt homokot. Azután hirtelen megtorpant, mert megérezte, hogy Fleming nem követi.

– Hová megy? – kiáltotta. Fleming balra tartott.

– Megnézem ezt az ösvényt is. Itt is van egy tó. – Gondolja, hogy nem a megfelelõ tavat kotorták ki? kérdezte Geers.

– Nem. Még Quadring meg az a tengerésztiszt sem olyan ostoba.

Geers visszafordult.

– Nem tudom, hogy mi az elképzelése, de magával megyek. A másik tavat majd megnézzük késõbb.

A folyosó erõsen lejtett és egyre szûkebb lett. Fleming összegörnyedt és kitartóan haladt elõre. Geers megpróbált lépést tartani vele, de megcsúszott egy görgetegkövön és elesett. Fájdalmában szitkozódott, mert egy éles kõ megütötte a vállát.

Fleming megfordult és odavilágított.

– Megütötte magát? Nem könnyû dolog ez, ha az ember nem sokat jár barlangászni. Várjon, amíg megnézem a tavat. Rögtön jövök.

Geers ügyetlenül föltápászkodott, és néhány lépést tett vissza, a barlang szélesebb része felé. Fleming lépéseit lágyan, de tisztán verték vissza a barlang falai, de a lépések egyre távolodtak.

Egy teljes percig tartott az élettelen világ hideg, halott csöndje. Azután Geerstõl jobbra, a központi barlang irányából tisztán hallotta, amint egy kõ végiggurul a sziklán, aztán tompa csattanással a vízbe esik. Újabb kõ esett a vízbe, amit több, kisebb kavics követett.

Geersben izgalom és félelem keveredett. A félelem kerekedett fölül. Egyedül mozdulni sem mert. Fleming után kiáltott.

A hangja olyan rémülten csengett, hogy Fleming olyan gyorsan jött vissza hozzá, amennyire csak az erõs emelkedõ engedte.

– Hé! – mondta. – Mi történt?

– Nem hallott semmit? Talált valamit? – kérdezte Geers.

– Mély tó, mint a másik. Azt hiszem, pontosan a központi barlang kõfala mögött van. Az ilyen mély barlangtavak között néha összeköttetés van, mint egy U alakú csõben. Ami bemegy az egyikbe, esetleg a másikon jön ki.

– De nem jött ki semmi? Fleming a fejét rázta.

– Nem, de lehet, hogy a test megakadt valahol a fenéken. Jó lenne, ha a másik tavat is kikotornák.

Geers megborzongott, pedig a barlangban nem volt olyan hideg, mint odakint.

– Csúf halál, még egy ilyen teremtmény számára is – mormogta. Azután, már hangosabban, megkérdezte: – Maga dobott köveket a tóba?

Fleming lámpájával Geers arcába világított.

– Nem – felelte. – Miért kérdezi?

Ekkor ismét meghallották a görgõ kavicsok halk neszét. A többszörösen visszhangos barlangrendszerben szinte lehetetlen volt megállapítani, hogy honnan jön a hang.

– Már megint. Ez a zaj. Kövek görögnek – suttogta Geers.

– Amik meglazultak a lépteimtõl, és még nem állapodtak meg. Ez gyakran elõfordul.

Geerst nem elégítette ki a válasz. Egy lépést tett a jobb oldali folyosó felé, és bevilágított a tavas barlangba. A sziklák nedvesek és szürkék voltak, a lámpa fényében itt-ott piritek csillantak meg.

Fleming is bekapcsolta a lámpáját, és a fénysugár egészen a tóig hatolt, odáig, ahol a szikla legömbölyödött pereme a tó fölé hajolt. A lámpa fénye valami fehéret világított meg.

– Mi az? – kapaszkodott Fleming karjába Geers.

Fleming lerázta magáról Geers kezét, és elõreindult. A lámpa fénye a szikla hasadékát tapogatta.

– Mi az? – ismételte meg sürgetõen Geers.

– Õ az, természetesen. Segítsen kiszedni.

Fleming szilárd pontot keresett magának a sikamlós sziklán. Geers nem követte.

– Legalább világítson, hogy lássak valamit! – ordította dühösen Fleming.

Amikor végre elérte Andrét, azt hitte, hogy a lány halott. A vizes ruha a lány testére tapadt. A teste jéghideg volt, és Fleming a csípõjénél fogva félig emelte, félig vonszolta kifelé a testet.

Bármilyen nehéz is volt ez a munka, Fleming szinte meglepõdött, hogy milyen könnyû, milyen törékeny volt ez az ember teremtette femina sapiens.

Gyöngéden letette a lányt a száraz homokra, Geers lába elé, és a sziklához támaszkodva lihegett. Geers kõvé dermedten állt.

– Halott? – suttogta, és a lámpát a földre tette, hogy megvilágítsa a lány arcát. Olyan volt a lány, mint egy ifjú istennõ halotti maszkja: karcsú, sápadt és gyönyörû.

Fleming lekuporodott, és fölhúzta a lány egyik szemhéját. A kék írisz vakon meredt rá. A lámpa fényére sem reagált. Megfogta a jéghideg csuklót, hogy kitapintsa a pulzust. Enyhe remegést érzett, de maga sem tudta eldönteni, hogy a saját keze remegett-e, vagy annak a bizonyítékát észlelte, hogy André még él.

– Nem vagyok orvos, nem tudhatom. De azt hiszem, van még benne egy szikra élet. Egyszer azt mondta nekem, hogy erõsebb szíve van, mint az embereknek.

Fleming átfogta a lány vállát, és fölültette. Amikor a test ülõ helyzetbe került, a lány feje elõrecsuklott. És André fölnyögött.

– Él! – kiáltotta izgatottan Geers.

– Éppen hogy – motyogta Fleming, és szabad kezével a zsebébe nyúlt, az üvegért.

– Egy kis töményét, csibém – mondta, és fogával lecsavarta az üveg kupakját.

– Nem szabad alkoholt itatni vele. Az csupán téveszme, hogy…

– Pokolba a maga cserkész elsõsegélynyújtási szabályaival! Igyál, drágám – súgta a lánynak –, valódi McCoy.

Néhány csöpp whiskyt töltött André sápadt, összeszorított ajkai közé.

A két férfi mozdulni sem mert, várták a reakciót. És lassan látszani kezdett a hatás. Az ajkak fölengedtek és kissé szétnyíltak. A nyelv hegye kibújt az ajkak közül, és végignyalta õket.

Fleming gyöngéden kisimította a lány arcából a vizes, szõke hajat. Jutalmul egy pillanatra megrebbentek a szemhéjak.

– Ez az – suttogta a lány fülébe. – Most próbálj lenyelni egy kortyot. – A lány fogai közé nyomta az üveg száját, és töltött egy kortynyit.

André nyelt, köpködött, majd újra nyelt. Fleming érezte, ahogy a test elernyed a karjában.

– De hogy került ide? – kérdezte Geers.

– A két tó között egy szifon lehet. Beesett az egyikbe, és a másikban jött a felszínre. Az ég tudja, hogy tudott fölkapaszkodni a partra, és ott hogy tudta megtartani magát. Ezekkel a sebekkel.

És André egymás mellett heverõ kezei felé bökött a fejével. A lány keze nevetségesen kiázott és színtelen volt, és a kéz hátának meg az ujjízületeknek a fehérsége ijesztõ ellentétben állt a kompjúter által megégetett ujjak égett húsával.

Geers megborzongott.

– Ki tudjuk vinni innen? – kérdezte bizonytalanul. – Minél elõbb vissza kéne vinnünk a táborba. Akkor talán megtudnánk az igazságot az egész ügyrõl.

Geers türelmetlen hangja földühítette Fleminget.

– Nem tudná egy kicsit békén hagyni? Ez a lány alig él, és maga másra sem tud gondolni, csak hogy hogy vallathatná ki.

Fleming úgy érezte, hogy André megértette, amit mondott, mert teste megfeszült, és mintha menekülni próbált volna.

Nem engedte el a lányt, nagy nehezen kibújt a kabátjából, és a vállára terítette.

– Minden rendben – nyugtatta. – Túl vagyunk mindenen. Most szépen elmegyünk egy hosszú szabadságra. Ugye tudod, hogy ki vagyok?

André fátyolos szeme kikerekedett, nézte a férfi arcát, és alig észrevehetõen bólintott. Fleming ennek szinte nevetségesen megörült.

– Remek! Föl foglak emelni. Tartsd úgy a kezedet, mint most, akkor nem ér hozzá semmihez. Gyerünk.

Geers meg sem próbált segíteni. Csak nézte, ahogy Fleming fölemeli Andrét, mint egy gyermeket, és kiegyensúlyozza a testet, hogy biztosan foghassa, és a feje a férfi vállár nyugodjon.

Geers elégedett volt, hogy végre mehetnek, és lehajolt a lámpáért. Fleming közvetlenül a háta mögött állt. Csizmás lábának gyors rúgásával megtaszította Geerst. Azután elrúgta a lámpát. A lámpa üvege csörömpölve tört szét a sziklán, és a fény kialudt. Fleming hangosan nevetett.

– Kapaszkodj, drágám, indulunk – súgta Andrénak. Összegörnyedve, hogy be ne üsse a fejét a barlang tetejébe, saját lámpájának villódzó, bizonytalan fényénél, megindult kifelé. A háta mögött visszhangzottak Geers rémült és dühös kiáltásai.

Flemingnek sikerült a barlang szájáig jutni úgy, hogy csak egyszer ütötte meg erõsebben a vállát. A csónakig még harmincyardnyi út volt. Elégedetten állapította meg, hogy a dagály emelkedett, és a csónak fara már vízben van.

Fleming már a mély vízben gázolt, amikor Geers kibukkant a barlang szájából Fleming nevét kiáltozva, hol fenyegetõdzve, hol könyörögve, hogy álljon meg.

Fleming gyöngéden a csónak fenekére fektette Andrét. A lány szánalomraméltóan fölnyögött, amikor a keze hozzáért az egyik evezõvillához.

Fleming lekuporodott a motorhoz. Csak rögtön beinduljon ez a vacak. A farmotorok szeszélyesek, míg be nem melegednek. Módszeresen megvizsgálta a fojtószelepet és az üzemanyagtartályt, mielõtt a gyújtózsinórt megrántotta volna. Aztán teljes erõbõl megrántotta a zsinórt. A motor szaggatott zajt adott, köpködött, majd állandó ritmusra váltott.

A csizmája megtelt tengervízzel, amikor elrúgta a csónak farát. Néhány yard után már kormányozni is tudott. Teljes gõzt adott a motornak, és megindultak a nyílt tenger felé. Geers tehetetlenül állt, térdig vízben, az öklét rázta és érthetetlen szitkokat szórt. Fleming hátra sem fordult, hogy egy utolsó pillantást vessen rá.

A víz elég nyugodt volt mindaddig, míg a sziget védte a csónakot a tengeri áramlatoktól. Fleming így élt a lehetõséggel, hogy ellenõrizze az üzemanyag-tartalékot, és hogy még szorosabban André köré tekerje a kabátját. A lány talán aludt, talán ismét elveszítette az eszméletét.

A csónak hátrafelé haladt a sziget és a szárazföld közötti áramlat miatt. Ezen az útvonalon Flemingék csak a thornessi mólóhoz juthattak volna vissza.

Elõzetes megfontolás nélkül történt ez a hirtelen menekülés. Fleming egyszerûen csak el akarta vinni Andrét Geers közelébõl és mindattól, amit Geers képviselt: a hidegfejû, hatékony gondoskodástól és az erõszakos faggatástól.

Most viszont már volt ideje, hogy tervet kovácsoljon. De nem sok. A tenger érezhetõen nyugtalanabbá vált. Közeledtek a viharos, nyílt víz felé. Az elõttük magasodó hullámok taraját hab koronázta. Fleming határozott.

Balra fordította a kormánylapátot, és megindult egyenesen az áramlat felé. A veszélyhelyzettõl kristálytiszta lett az emlékezete. A szürke, háborgó vizet most olyannak látta, mint amilyen a ritka, nyugalmas, nyári napokon volt. Visszaemlékezett a zátonyokra, sziklákra és apró szigetekre, amelyek ezt a területet tiltottá tették néhány rákhalász kivételével minden hajó számára, még mielõtt az Admiralitás lezárta volna a területet a rakétakísérletek miatt.

Fleming nem alaptalanul tartott attól, hogy összetöri a csónakot. A csónak maximum tíz csomó sebességgel tudott haladni, és alig volt kormányozhatóbb egy gyékénycsónaknál. Bár a téli nap fénye már fogyni kezdett, Fleming bízott benne, hogy a hullámtörés zaja meg a habforgók elég tájékoztatást adnak majd a veszélyek elkerüléséhez.

Olyan szigetecskét szeretett volna találni, ami nem csak néhány sziklából áll, és ahol lelhetnek egy elhagyott parasztkunyhót vagy madárvártát. Ezek a kunyhók ellenálltak a hidegnek és a szélnek; olyan erõsek voltak, mint a sziklák, amikbõl épültek. A következõ lépés elõtt itt kipihenhetnék magukat. Fleming az életében nem elõször bánta meg, hogy kapkodva cselekedett.

A föltámadó szél ólmos esõt csapott az arcába, és megbillentette a csónakot, a csónak oldalán átcsapó víz pedig megnedvesítette André arcát. A lány fölkiáltott, és fölemelte a kezét, hogy kisimítsa a homlokából vizes haját. Ahogy a keze a homlokához ért, ismét felnyögött.

Fleming még több gázt adott. Semmi értelme nem volt, hogy takarékoskodjon a benzinnel. Mindenképpen partra akarta tenni a lányt, mielõtt kitör a vihar, vagy leszáll az éj. Bár nem tudta, melyik következik be hamarább.

Egy teljes órán át haladtak észak felé, és Fleming erõltette a szemét, hogy partot leljen. De csak a szél zúgott egyre erõsebben, és a hullámok kavarogtak. Azután Fleming meghallotta, hogy a hullámok sziklához és kavicsos parthoz csapódnak. A tenger simább lett, egyenletes, zöldes tükörré változott. A szürke ködben fölbukkant egy sötétszürke tömeg, ami sokkal sötétebb volt, mint az égbolt esti szürkülete.

Fleming levette a gázt, és elfordította a kormánylapátot. Az áramlatok és a föl-föltámadó szélrohamok miatt fogalma sem volt, hogy hol lehetnek. Még most sem állt szándékában a szárazföldön kikötni és egyenesen valami tisztviselõ, vagy jámbor és törvénytisztelõ állampolgár karjaiba futni.

Miközben a part mentén kormányzott, jó negyvenlábnyi távolságot tartott a hullámtörés helyéig. Próbálta meggyõzni magát, hogy olyan sziget partját ismeri föl, ahol már járt valamelyik nyáron, de tudta, hogy ez csak önámítás. Ilyen idõben a szigetek egyformák. Csupán abban volt biztos, hogy amit lát, az sziget, méghozzá kicsi. Az éjszaka közeledtére már letelepedett sirályok most fölröppentek a közeledõ csónak zajától, és rikoltozva köröztek. A sirályok pedig a szigeteket szeretik.

A sziklafal mentén haladtak: meredeken ereszkedett alá egészen a sziget keleti oldaláig. Itt a sziklák tövében kis part terült el, vagy inkább alacsony, legömbölyödött kövek keskeny, legföljebb húsz láb széles sávja.

Fleming habozás nélkül arrafelé kormányozta a csónakot, és félig kifutott a partra. Heves lökést érzett, és széttörõ fa ropogása hallatszott. A csónak feneke beszakadt.

Fleming kiugrott a csónakból, és megvetette a lábát egy szilárd kövön. Azután megragadta és kiemelte Andrét a csónakból. A vízbõl kiálló kövekre fektette a lányt, maga pedig visszament a csónakhoz. Annak orrát a tenger felé fordította. A víz gyorsan áramlott a csónakba. Fleming fölhúzta a kormánylapátot, és teljes sebességre állította a motort. A csónak vadul kiugrott, az orra már víz alatt, a fara pedig szinte kint a vízbõl. Fleming nem várta meg, amíg a csónak elsüllyed, hanem ismét fölvette Andrét, és amilyen gyorsan csak tudott, mászni kezdett fölfelé a köveken.

Tisztán kivehetõ ösvényt fedezett fel ott, ahol a köveket már vékony talajréteg borította, amiben sovány fû és néhány kókadt hangafû próbált megkapaszkodni.

Fleming ezen nem lepõdött meg. Számított erre. Amikor a csónak a part felé közeledett, egy pillanatra homályos, sárga fénypontot látott fölvillanni pár száz yardnyira a parttól.

Az ösvényen haladva a fényfolt egyre határozottabb formát öltött. Keskeny, függõleges folt, két mintás függönyszárny között.

Fleminget nem érdekelte, hogy ki lakik ott. Parti õr, radarkezelõ, rakétapálya-megfigyelõ vagy remete. Csak az számított, hogy meleget és segítséget szerezzen a lánynak. André most ugyanolyan élettelenül feküdt a karjában, mint amikor kihúzta a tóból.

II. HIDEGFRONT

Az azarani követség épületét könnyû volt megkülönböztetni az Edward-stílusú házak sorában, melyek egyszobás lakásokban élõ lakói szívesen dicsekedtek azzal, hogy az elegáns Belgravia kerületben laknak, holott postai irányítószámát tekintve ez a környék a sokkal kevésbé elegáns Pimlico kerülethez tartozott. Az épület azért volt megkülönböztethetõ, mert a hámló vakolatot megjavították, és vakító, krémszínû festékkel vonták be. Az épületet továbbá tarka zászló és fényesre suvickolt réz névtábla ékesítette.

Az épület belseje luxuskivitelû volt. A követ dolgozószobája olyan kifinomult ízléssel és elegánsan volt berendezve, ami csak ott lehetséges, ahol a pénz nem számít. Az utóbbi években Azaran felületi és átmeneti gazdasági haladást élvezett, hála annak a kis olajtónak, amit brit geológusok fedeztek föl a sivatag alatt.

Salim ezredes, Azaran akkreditált angliai képviselõje, országa forradalmának erõs embere volt. Kemény munkával elérte, hogy nélkülözhetetlenné váljon annak az idealistának a szemében, akit a sors és az intrikák az ország elnökévé tettek, és jutalmul megkapta a legjobb diplomáciai állást, amit csak az elnök nyújthatott. Azarant tulajdonképpen nem nagyon érdekelte, hogy követséget létesítsen a többi európai állam bármelyikében is, de Nagy-Britannia pillanatnyilag Azaran gazdaságának az ura volt.

Salim sokkal inkább a nyugati életmódot élvezte, mintsem azt a tényt, hogy az erõszakról áttért a diplomáciára. Tulajdonképpen õ is idealista volt, de vallásos nézeteit már kellõen elfeledte ahhoz, hogy élvezhesse az alkoholt, és erõs faji elõítéleteit is kellõen leküzdötte, hogy élvezhesse a nyugati nõket. De a legnagyobb hatással az volt rá, hogy az európaiak milyen gyakorlatiasan tudják befektetni a vagyonukat. Hazájában a vagyon csak arra szolgált, hogy hivalkodva mutogassák. De nyugaton a vagyont valami sokkal kívánatosabb dolog – a hatalom – megvásárlására használták.

A korlátlan hatalom lehetõségétõl hajtva járkált hát Salim nyugtalanul föl-alá a szobájában ezen a szürke, téli estén. A kényelmes élettõl és az irodai munkától az utóbbi idõben egy kissé elpuhult. Zsírpárnák rakódtak le csípõire, és markáns, barna arcát tokakezdemény lágyította. De még mindig elég fiatal volt. Nem a puszta hiúság súgta neki, hogy még mindig jóképû.

Türelmetlenül fordult meg, amikor a szolga meghajolva jelentette, hogy Kaufmann úr óhajt vele beszélni.

– Kísérje be! – parancsolta Salim. Gyorsan az íróasztalához ült, és kinyitott egy dossziét.

A szolga a látogatóval tért vissza. Kaufmann magas volt és peckesen merev testtartású. Salim megérezte benne a katonát; talán tiszt vagy altiszt lehetett a háború alatt valami válogatott SS-ezredben. Salim ezt nem bánta. Hiszen 1943-ban õ is ígéretet tett Rommelnek; hogy ha eljön az idõ, az azarani hadsereggel át fognak állni a németek oldalára.

– Herr Kaufmann! – kiáltotta, és megszorította a látogató kezét. – Tegye le magát. – Salim büszke volt angol nyelvtudására, és rájött, hogy a népnyelvi kifejezések használata barátságos légkört teremt.

Kaufmann könnyedén meghajolt és mosolygott. Világoskék szeme, amit a vastag, aranykeretes szemüveg fölnagyított, mindent fölmért a szobában és az íróasztalon.

Még egyre mosolyogva mormolta el, hogy fõnökei utasítására a követ rendelkezésére áll.

– Igen, az Intel – bólintott Salim. – És még mit mondtak? Kaufmann rezzenéstelen szemmel nézett Salimra.

– Semmi mást, excellenciás uram.

Salim elõvette súlyos vert ezüsttárcáját, és megkínálta vendégét.

– Dohányzik?

– Inkább a magamét, ha nem haragszik – vette elõ Kaufmann a saját tárcáját, és kiválasztott egy rövid, majdnem fekete szivart.

Salim fölállt, és keresztülment a szobán egy asztalhoz, ahol néhány fénykép volt Azaranról.

– Érdekli a régészet, Herr Kaufmann? – kérdezte. – Relikviákban rendkívül gazdagok vagyunk: görög templomok, római arénák, török mecsetek, keresztesek kastélyai, brit tankcsapdák. Mindezek a nemzetek hadat viseltek ellenünk. – Megfordult, és méregetni kezdte Kaufmannt. – És most az Intel. A maga gazdáit nagyon is érdekli az én kis, ártalmatlan országom.

Kaufmann kifújta a füstöt. A füst Salim felé szállt, aki undorral ellegyezte.

– És ha a gazdáim gazdasági információi valóban mindig a legfrissebbek? Persze, rendszerint. Fontos ez önnek?

Salim lehalkította a hangját.

– Az üzleti életben nem példa nélkül álló a gazdaságilag függetlenségre törekvõ államok támogatása. És mi szeretnénk elszakadni a brit olajérdekeltségtõl, Herr Kaufmann. Ez az érdekeltség nem túl érdekes. Remélem, hogy maga többet tud ígérni, mint az olaj.

Kaufmann elgondolkozva verte le szivarja hamuját.

– És mi a biztosítékuk? – kérdezte. Salim megdörzsölte a kezét.

– Beszéljünk nyíltan. Az Intel kereskedelmi szervezet. Talán a legnagyobb kereskedelmi vállalkozás. Még egyetlen nyugati kormány sem tudta tisztázni, hogy tulajdonképpen mely kartellek és csoportok érdekeltek benne. Vannak vállalatai, titkos egyezményei, monopóliumai és hivatalos irodái kicsi és béketûrõ államokban. De miért is mondom ezt magának? Hiszen tudja. És azt is tudja, hogy a Közös Piac meg a kormányok kooperációs törekvéseinek növekedésével az Intelnek egyre nehezebb lesz megõriznie cselekvési szabadságát. Egy ilyen sikeres vállalkozásért senki sem rajong túlzottan.

– Mondjuk, hogy ez igaz – egyezett bele Kaufmann.

– Hivatalos irodáik Svájcban vannak – folytatta Salim. – Épp a napokban olvastam az újságban, hogy mind a kanton-, mind a szövetségi kormány kezd türelmetlen lenni a jövedelemadó, ügyében. Olyan törvényekre célozgatnak, melyek kötelezõvé tennék az elszámolások ellenõrzését és így tovább. A maguk igazgatói rendszerint Bécsben, egy toleráns és el nem kötelezett ország fõvárosában találkoznak. De Ausztria nem tud majd ellenállni erõsebb szomszédai nyomásának. Az önök szervezetének valójában nincs otthona.

Ez nem hatott Kaufmannra.

– Legalább hatvan országban van irodánk. És befolyásunk.

– Az irodák csupán kereskedelmi bázisok, ártatlanok és politikailag elhanyagolhatók. A befolyásuk veszélyben van.

Salim a Közép-Kelet térképéhez ment, ami elfoglalta irodája hátsó falának a felét.

– Ez a kis, pirosra festett folt az én hazám. És lehetne az Intel édes otthona is. Senki sem zavarná. Csupán egy kis segítséget kérnénk cserébe a saját terveink megvalósításához.

Salim leült.

– Mit tudnak Thornessrõl? Kaufmann habozott.

– Thorness? – ismételte, mintha számára a szó semmit sem jelentene.

Salim kezdte elveszíteni a türelmét.

– Információim szerint maguk már régóta kapcsolatban állnak a brit kormány thornessi kísérleti telepével. Nem hivatalosán, természetesen, még azt is fölteszem, hogy maga meg tudná magyarázni azt a szerencsétlen balesetet, amely az egyik ottani tudóst, nevezetesen Bridgert érte, de nem számít. Csak azért mondom, hogy lássa: tudok aktuális tevékenységükrõl.

– Már nem aktuálisak – morogta Kaufmann. – Az állomás lényegében elpusztult. A kompjúter és minden, ami vele összefüggött, elégett. Legalábbis egyelõre ennyit tudtam megállapítani.

– Elégett?

– Úgy van.

Salim meghökkent. Társasági modora elszállt, Kaufmann szivarfüstjével együtt. Szinte kirobbant belõle az elfojtott agresszivitás.

– Kérem, tartózkodjon ennek a büdös vacaknak a szívásától ebben az irodában. Menjen a vécébe szivarozni.

A látogató engedelmesen elnyomta a szivarját. A sértésre nem reagált.

– Köszönöm, nem kívánok szivarozni – nyomta el gondosan az utolsó parazsat is. – De ha be óhajtja fejezni a beszélgetést…

Salim az asztalán fekvõ dossziéra pillantott. Ebben a helyzetben minden megváltozott, és most olyasmit kellett tennie, amihez értett. Cselekedni. Újra elolvasta néhány nappal korábban diktált helyzetjelentését. Szája körül mosoly játszott. Az istenek a maguk titokzatos módján az õ érdekeit szolgálják, még ezzel a thornessi katasztrófával is.

– Van a telepen egy bizonyos Madeleine Dawnay professzor – mondta. – Azonnal fölajánlok neki egy állást kormányunk biológiai kutatóintézetében. És ott van John Fleming doktor.

– Herr Doctor Fleming nehéz ember – mormogta Kaufmann. – Nem csodálkoznék, ha része lenne a brit gazdasági élet ezen katasztrófájában.

– Valóban? – gondolkozott el Salim. – De azt nem vonhatja kétségbe, hogy nagy koponya. Információim szerint õ ellenõrizte a kompjúter kivitelezését.

– Ez igaz – mondta Kaufmann. – Fleming eszes, és van fantáziája. A legtöbb kollégája nem szereti.

– De az azarani kormány szeretné – mondta Salim. Ismét teljesen nyugodt és sima modorú volt. Rámosolygott Kaufmannra. – Érzésem szerint az elnök megerõsítené az Intelnek tett ajánlatát azzal a feltétellel, ha ez, ahogy itt szokás mondani, csomagterv lenne, és Fleming doktor is benne lenne a csomagban. Önnek, mint az Intel hûséges alkalmazottjának, van valami elképzelése?

Kaufmann már-már elõvette a tárcáját, de aztán meggondolta magát.

– Nehéz, költséges ügy – mondta. – Ha a szabotázselméletem igaz, akkor Herr Fleminget már letartóztatták.

– Az önök igazgatói jobban szeretik a tényeket, mint az elméleteket – állapította meg Salim. – Vissza kellene térnie Skóciába, hogy folytathassa a nyomozást. Rendszeresen telefonálja meg nekem a fejleményeket. Persze titokban. Ne felejtse el, hogy diplomata vagyok.

Kaufmann fölállt, mereven meghajolt és távozni készült.

– Számíthat rám, excellenciás uram – mondta.

A kunyhóhoz közeledve Fleming egyre óvatosabb lett. Bár szerette volna minél elõbb biztonságba helyezni Andrét, semmi kedve nem volt ahhoz, hogy egyenesen az ellenség karjába fusson. Letért a keskeny ösvényrõl, és a gondozatlan kert felõl közeledett a kunyhóhoz.

A kunyhó olyan volt, mint a nyugati szigetek gazdáinak kunyhói általában – csúf, zömök, de tartós. Belül azonban meghittebb lehetett: errõl árulkodott a faspaletta. A lámpa fénye a törött spalettalécen szûrõdött ki.

Fleming az ablakhoz osont. A rongyos függöny csálén lógott a parányi ablak elõtt. Odabent egy férfi ült az asztalnál. Sápadt, aszketikus arcában volt valami megmagyarázhatatlanul fiatalos, ami éles ellentétben állt az õsz sörénnyel meg a szem körüli, mély ráncokkal. Jó, de nagyon kopott pulóvert viselt. Fleming jó negyvenesre, talán ötvenesre becsülte. Hosszú ujjai közt ceruzát tartott, és kifejezõén gesztikulált, miközben hangosan beszélt, bár nyilvánvalóan egyedül volt.

Fleming az ablakhoz nyomta az arcát, hogy jobban körül nézhessen a szobában. A szoba zsúfolásig tele volt régi, nehéz bútorokkal és könyvekkel. De nem volt bent senki más. A szoba túlsó felén látszott az elreteszelt, nyersfa ajtó. Fleming elégedett volt, mert a ház biztonságos menedéknek látszott. Hangosan kopogott a nehéz tölgyfa ajtón.

A csupasz deszkapadlón megcsikordult egy székláb, és egy meglehetõsen magas, mekegõ hang megkérdezte: "Ki az?" Az ajtó zárva maradt.

– Engedjen be, kérem! – ordította torka szakadtából Fleming. – Sürgõs!

A retesz tiltakozva csikorgott sínjében. Az ajtó nyelve kattant, és az ajtó egy ujjnyira kinyílt.

– Kik maguk? Mit akarnak? – meredt a sötétbe egy szürke szempár.

Fleming betaszította az ajtót a vállával.

– Elõbb engedjen be, bátyám – mondta. – Aztán jöhet a magyarázat.

A férfi hagyta, hogy az ajtó kinyíljon. Utat engedett, és Fleming belépett. A férfi gyanakodva és reménytelenül nézte Fleming karjában az élettelen lányt.

– Maga nem az öcsém – mondta a férfi bizonytalanul. – Abban pedig teljesen biztos vagyok, hogy az ifjú hölgyet még sohasem láttam.

Az ajtót vénlányos, lemondó mozdulattal csukta be.

– Igaz – mondta Fleming, és a kandallóhoz ment, ahol füstölögve, de meleget árasztva égett a tõzeg. – A "bátyám" csupán egy õsi megszólítás, még a rovásírás korából.

Fleming a tûz melletti kerevetre fektette Andrét. A férfi szemében megcsillant az érdeklõdés.

– A rovásírás korából? Sosem hittem volna. – De itt elhallgatott.

Fleming levette vizes kabátját, és az egyik nagy, a lábán alig álló karosszékre dobta.

– Itt maradhatunk egy darabig? – kérdezte. A férfi tehetetlenül topogott.

– Azt hiszem, semmi akadálya – mondta kedvetlenül. – Honnan jöttek?

Fleming éppen Andréról hámozta le a kabátot, óvatosan, hogy ne érjen hozzá a kezéhez.

– A tengerrõl – felelte kurtán. – Csónakkal. A csónak odaveszett. Remélem, teljesen összetört.

A férfi megpiszkálta a tüzet, mire szikrák röppentek föl.

– Õszintén – szólva, elég nehezen értem magát – állapította meg.

Fleming fölállt és elvigyorodott.

– Sajnálom. Kicsit átfagytunk. Nem a legjobb idõ egy tengeri kiránduláshoz,

A férfi Andrét nézte. És megborzongott, amikor fölfedezte a lány formátlan, égett ujjait.

– Mi történt a barátnõje kezével? – kérdezte szégyenlõsen, mintha röstellné tapintatlan kíváncsiságát.

– Megégette. Megfogott valami magasfeszültségû vezetéket. Nincs valami meleg étele? Leves?

– Csak konzerv. – A férfi nagyot sóhajtott, szegyeiké a viselkedését. – Majd megmelegítem. Bocsásson meg – folytatta szinte kisfiús mosollyal –, de olyan váratlanul jöttek. A nevem Preen. Adrian Preen, írogatok, – Vágyódó pillantást vetett az asztalon fekvõ, teleírt lapokra. – Megcsinálom a levest. – Kiment a hátsó ajtón, és gondosan betette maga mögött.

André összerezzent, fölnyögött és kinyitotta a szemét. Fleming letérdelt a lány mellé.

– Hogy érzed magad? – suttogta.

A lány szeme a távolba nézett, de aztán a férfi felé fordította a tekintetét. Még el is mosolyodott.

– Már jobban – mondta halkan. – A kezem lüktet. Mi történt?

– Menekülünk – mondta Fleming, és megsimogatta a lány haját. – Tegnap éjjel szöktünk meg, amikor fölgyújtottuk a kompjútert. Emlékszel?

A lány a homlokát ráncolta, azután megrázta a fejét. – Kompjúter? Milyen kompjúter? Semmire sem emlékszem.

– Majd eszedbe jut – nyugtatta meg a lányt Fleming. – Ne törd rajta a fejedet. – Fölállt, az asztalhoz ment, és megnézte az asztalon fekvõ kéziratot. – Sir Gawain és a Zöld Lovag – olvasta hangosan. – Fura helyzet. Juhászt reméltem, juhot találtunk. Szeretném tudni, hogy tud ebbõl megélni?

Az ajtó kattanása félbeszakította, és Fleming ellépett a kézirattól. Preen két gõzölgõ tányért hozott a tálcán. A tálcát egy székre tette, és a széket André mellé állította.

– Csak sûrített paradicsom, sajnos – mondta bocsánatkérõén.

– Nagyszerû – mondta Fleming. Etetni kezdte Andrét, aki éhesen falta a sûrû, piros löttyöt. – Ez a Soay-sziget?

– Soay mellett van és sokkal kisebb.

– Tehát egyedül van? Preen bólintott.

– És a maguk kezében. – Majd gyorsan mentegetõdzni kezdett. – Ezt nem kellett volna mondanom. Csak, tudják, annyira meglepõdtem. De most hagyom magukat, hadd élvezzék a levest. Megkérdezhetem azért a nevét?

– Fleming. John Fleming. – André nevét nem mondta meg.

– Csupán udvariasságból kérdezem – mondta szelíden Preen. – Hiszen a házigazdájuk vagyok. Természetesen itt kell maradniuk. Nincs hová menni. Azért választottam én is ezt a szigetet.

– De tulajdonképpen maga sem tudja, hogy miért? – mondta Fleming.

Preen habozott, zavartnak látszott.

– Azért jöttem ide, mert itt biztonságos, vagy legalábbis viszonylag biztonságos. Régebben tiltakoztam az atombomba ellen és így tovább, de belefáradtam a tiltakozásba, és úgy éreztem, okosabb lesz, ha kiszállok.

Fleming is megehette végre a levesét.

– Akkor már hárman vagyunk – vigyorgott. – De amikor hullani kezdenek a bombák, és maga lesz az élet és kultúra utolsó oázisa, hogy fogja elkergetni a rémült, éhezõ, sugárbetegségben szenvedõ kalózokat?

Preen cinkos mosollyal ment az ablak alatti, ülõhelyül szolgáló, nagy ládához. Rövid automatapuskát vett elõ.

– Pompás – nevetett Fleming. – Ma éjjel nyugodtan alhatunk. Gondolom, mindnyájunknak jut fekvõhely, ahol kialudhatjuk magunkat. Nehéz napunk volt.

Preen váratlan kincseket tárt föl. Saját ágya egy beugróban állt, a kandalló közelében. Az egyik szekrénybõl vastag gyapjútakarókat vett ki. Betakarták Andrét, fölszították a tüzet, majd Fleming is beburkolódzott egy takaróba, és lefeküdt André heverõje mellé, a földre. Preen bereteszelte az ajtót, és eloltotta a parafinlámpát. Mielõtt a testét-lelkét elárasztó kimerültségtõl mély álomba zuhant volna, Fleming még hallotta, amint házigazdájuk levetkõzik és lefekszik.

Geers és Fleming távollétét csak három óra elteltével fedezték föl, és a tengerészeti kommandó a sziget fölkutatására indult.

Mire hozzákezdhettek volna a szökevények üldözéséhez, leszállt az éjszaka, és az idõjárás lehetetlenné tette a hajózást.

Geers, aki szinte belebetegedett a szigeten töltött kétségbeejtõ várakozás meg a Londonból várható következmények gondolatába, az íróasztalánál ült, forró puncsot ivott, és hisztérikusan követelte Quadringtól és Penningtontól, hogy csináljanak valamit. De nem halaszthatta sokáig a kellemetlen kötelességet, hogy fölhívja a Whitehallt, és beszámoljon a legutóbbi kudarcról.

Maga a tudományügyi miniszter fogadta a hívást. Egy szót sem szólt, míg Geers elmakogta az egész ügy szerencsétlen kimenetelét, és részletezte Fleming megbocsáthatatlan árulását. A nagy ember sima mondatai a legcudarabb letolásnál is rosszabbak voltak.

– Valóban peches ügy – mondta a miniszter lágyan. – Fogadja teljes együttérzésemet, hiszen nyilvánvaló, hogy csupa tehetetlen alak és áruló veszi körül. Nyugodtan rám bízhatja, hogy tûrhetõen tálaljam az Öregnek. Nagyon izgatja ez az ügy, pedig nem jellemzõ rá. Nem utazott el a nyaralójába, otthon maradt. Pedig maga tudja, hogy az Öreg hogy utálja a házat, amióta átalakították. Remélem, hogy tudok beszélni a személyi titkárával, aki pompás ütközõ, amikor az Öreg rossz hangulatban van. Szóval, viszlát. Tartsuk a kapcsolatot!

A miniszternek sikerült elkapnia a személyi titkárt. Vele már nyíltabban beszélhetett.

– Most telefonáltak Thornessbõl – mondta. – Megtalálták a lányt, de rögtön el is veszítették, az átkozott hülyék. Úgy néz ki, hogy Fleming szöktette meg. Ugye milyen romantikus? Geers riadóztatott minden tengerészeti és repülõtámaszpontot Carlisle-tól Scapáig. Szerintem hajók, repülõk és radarral felszerelt emberkék rohangálnak õrült összevisszaságban mindenütt. A meteorológia kilences erõsségû szelet, csapadékos és elektromos viharokat jelez. Az üldözõknek nem sok az esélyük, és azt hiszem, az ilyen helyzetben az ima ritkán segít. De hivatalosan kérem, Willie, hogy mondja meg az Öregnek: minden követ megforgatunk, minden útvonalat átfésülünk. Tudja, a szokásos blabla. Úgy határoztam, hogy visszaküldöm Osbornet Thornessbe. Így értelmes jelentést kaphatunk, és talán még többet is. Osborne kissé benne van a pácban, és bizonyára igyekezni fog, hogy a kedvünkben járjon. Tulajdonképpen rendes fickó.

Kora reggel hívatták Osbornet, és az elsõ géppel már indult is Thornessbe. Délben már Geers irodájában volt. Az igazgató aludt néhány órát az éjszakai ügyeletes szobájában kialakított, alkalmi fekhelyen. Életében elõször fordult elõ vele – s ennek tudatában volt –, hogy zilált és piszkos. Kezdettõl fogva utálta Osbornet. És az a tény, hogy Osborne-ban még mindig annyira megbíztak, hogy rábízzák az õ munkájának ellenõrzését, csak még kedvezõtlenebb színben tüntette föl számára Osbornet.

– Persze, semmi újság – ült le Osborne invitálás nélkül. Geers megrázta a fejét.

– Nem tehetünk semmit, csak várunk és reménykedünk. Az én bûnöm – motyogta. – Nem lett volna szabad…

– Nem számít, hogy kinek a bûne – mondta kedvesen Osborne. – Megtörtént. Hogy van Madeleine Dawnay?

Geers gyanakodva nézett Osborne-ra, hogy vajon miért váltott témát.

– Sokkal jobban – felelte. – A gép okozta elektromos égési sebek nem voltak komolyak. Annak az átkozott enzimnek a használata tette tönkre, aminek a képletét a gép adta meg. Vagy inkább valami hiba az enzim összeállításában. Szerencsére Madeleine-nek volt annyi ereje, hogy ellenõrizze a képletet, és megtalálja a hibát. Ettõl kezdve már minden simán ment: ez a csoda-kúra forradalmasítani fogja az égési sebek kezelését és az egész plasztikai sebészetet. A vandálok által elpusztított gép utolsó, felbecsülhetetlen értékû ajándéka.

– Örülök, mármint annak, hogy Madeleine jól van – mondta Osborne. Szünetet tartott, gondolkozott. – Most már semmi dolga itt, igaz? Hiszen a gépet elpusztították. Geers vállat vont.

– Egyikünknek sem maradt túl sok dolga – mondta. – Nem tudom, hol a fenében lehet Quadring. Jelentést kellene tennie az eseményekrõl. Akár jók, akár rosszak a hírek.

Osborne nem vett tudomást errõl a megjegyzésrõl.

– Az azarani kormány érdeklõdik utána.

– Kicsoda?

– Tulajdonképpen Salim ezredes. Az azarani követ.

– Nem, azt kérdezem, hogy ki után érdeklõdnek.

– Madeleine Dawnay után, akirõl az imént beszéltünk – mondta türelmetlenül Osborne. – Hivatalos kérvényt terjesztettek be hozzánk a Külügyminisztérium közvetítésével. Biokémikusra van szükségük.

– Mi a fenének? – kérdezte Geers. Aztán visszakozott: – Az õ dolga, ha menni akar. Nekem úgyis épp elég bajom van.

– Kérdezze meg tõle – mondta Osborne. – És maga vagy õ hívják föl a minisztériumot. Ne sokáig késlekedjenek a döntéssel. Ezek a kis olaj-államok sokat adnak a protokollra. Nem lehetünk udvariatlanul közömbösek a kérésükkel szemben.

– Jól van – morogta Geers.

Megszólalt a telefon, és Geers azonnal fölkapta a kagylót. Meghallgatta a rövid jelentést, és megkönnyebbült, elégedett mosollyal tette le a kagylót.

– Roncsokat találtak. Törött fadarabokat meg ilyesmit. Az egyik darabon rajta van a nyilvántartási szám. Semmi kétség: annak a csónaknak a darabja, amit Fleming elvitt. A testeknek egyelõre semmi nyoma. Persze, idõbe telik, amíg följönnek a felszínre. Semmi esélyük nem lehetett az életben maradásra.

Geers hangjában nyoma sem volt szánalomnak. Egyáltalán nem gyászolta két kollégája valószínû halálát.

– És hol találták a roncsokat? – kérdezte Osborne. Geers megnézte a noteszában a telefonbeszélgetés közben följegyzett számokat.

– VS 7458 a megközelítési pont – mondta, és a Thorness környékét ábrázoló falitérképhez ment. Ujjával egy pontra mutatott.

– Körülbelül itt. Barrától kicsit délre és South Uisttõl kicsit keletre. Zátonyos víz. Csak az olyan õrült, mint Fleming kockáztathatta meg a hajózást ilyen rossz látási viszonyoknál. A tengerészek, természetesen még egyszer átkutatják a környéket.

A két férfi egy ideig csöndben üldögélt.

– Megnézem, kaphatok-e valamit ebédre – mondta Osborne.

Geers bólintott. De nem kívánta elkísérni a vendéget.

Az évszakhoz viszonyítva magas volt a hõmérséklet. A levegõ rendkívül párás volt, és a köd kitartó esõbe csapott át. A tengeren még rosszabbá váltak a látási viszonyok. Az idõjárás még nyugat-skóciai mércével mérve is igen szokatlan volt. Fleming általában nem sokat törõdött az idõjárással, de most még valahogy az idõt is a thornessi krízissel összeillõnek találta.

Körüljárta a szigetet és közben hallotta a rombolók szirénáinak türelmetlen vijjogását meg a lassan haladó cirkálók dízelmotorjának ritmikus lüktetését. Néha-néha ízes és vidám káromkodást is hallott: a kutatást folytató legénység megpróbált némi humort csempészni az unalmas, értelmetlen feladatba.

Szólt Preennek, hogy szüksége van egy kis testmozgásra, és elmegy fát gyûjteni. Arról azonban egy szót sem szólt, hogy nagyobb méretû felderítõ akcióra lehet számítani, mert keresik Andrét meg õt. Preen kínosan tartózkodott mindennemû kérdezõsködéstõl, bár Fleming gyanította, hogy egy olyan ember, aki maga is részt vett békemenetekben, nyilván tud Thornessrõl, és sejtheti, hogy egy férfi meg egy lány eszeveszett menekülése egy ilyen téli éjszakán összefüggésben lehet Thorness-szel, és esetleg valami ott elkövetett bûnös cselekedettel is.

De Preen nem aggasztotta Fleminget. Preen anarchista hajlamai jó garanciának látszottak, hogy most sem fog az állampolgári kötelességtudat nagyképû pózában tetszelegni. A szinte hihetetlen szerencse tökéletes szövetségeshez segítette õket.

Fleminget inkább André nyugtalanította. Gyanította, hogy még André örökletes, minden más embert születésétõl fogva fenyegetõ, hibáktól mentes, mesterségesen létrehozott szervezete sem tudja leküzdeni a vérmérgezés veszélyét. Hozzáértõ segítséget kell szereznie mindenképpen.

Az õrhajók egész nap a sziget közelében cirkáltak. Késõ délután a köd is fölszállt annyira, hogy néhány helikopter is körülszimatolhassa a szigetet. Fleming a szabadban volt, amikor meghallotta a zúgásukat. Rémülten rohant vissza a kunyhóba. Fölkapta a kandallóban füstölgõ fahasábokat, és a hátsó ajtó mellett álló esõvizes hordóba dugta õket.

– Ezek a kopók még ide dughatják az orrukat – magyarázta gyorsan Preennek. – Bár nem hiszem; elég kockázatos dolog ilyen látási viszonyoknál leereszkedni olyan helyre, ahol ennyi a szikla. Mégsem kell fölkelteni az érdeklõdésüket a füstölgõ kéménnyel.

Preen motyogott valamit, azután bevonult a kandalló melletti zugba, hogy jegyzetekkel lásson el egy kötetnyi középangol szöveget. Mindent megtett, hogy visszafojtsa a látogatók tartós jelenléte okozta nyugtalanságát, de Fleming érezte, hogy Preen örülne, ha már elmennének.

André béketûrõen üldögélt a heverõn. Elfogyasztották az összecsapott ebédet, amit Preen készített, és utána André kiment Fleminggel a szabadba, és tett néhány lépést. Az erõfeszítéstõl hamar kifáradt, és a sziget magánya megrémítette. Fleming visszavitte a kunyhóba.

Egyre jobban aggasztotta az állapota; nem csak kimerültsége és súlyos fájdalmai, de az is, hogy André szinte semmire sem emlékezett. Fleming figyelmét nem kerülte e! az sem, hogy a járáson, evésen és iváson kívül André szinte minden spontán erõfeszítésre képtelen volt.

Preen kibontott egy doboz befõttet, és amikor odanyújtotta neki a konzervdobozt, André csak bámult és nem tudott rájönni, hogy a konzerv mire való. Fleming bekapott egy darabka gyümölcsöt, és hangosan szopogatta, hogy a lány megértse a dolgot.

Fleming most ott ült a lány mellett a heverõn, és miközben fél füllel a helikopterek zaját figyelte, oltalmazóan fogta át a vállát.

– Mire emlékszel a történtekbõl? – kérdezte szelíden. André úgy nézett rá, mint egy rémült gyerek.

– Minden összekuszálódott – suttogta. – Futottam. Azután elestem. Vízbe estem.

André megpróbálta összekulcsolni a kezét, de a hirtelen beléhasító fájdalomtól fölszisszent.

Fleming fölállt, és a kandallópárkányon, ahol Preen a legkülönfélébb használati tárgyakat tartotta, olló után kutatott.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet volt bekötni a kezedet. Erõsebb így a gennyesedés. Leszedem a kötést.

Szinte nõies finomsággal vágta föl és kezdte leszedni a kötéseket. A keze fölé hajolt, hogy a lány ne láthassa a saját kezét, és szüntelenül beszélt, hogy elterelje figyelmét a fájdalomról.

– A szökésünk elõtti idõbõl semmire sem emlékszel? – kérdezte.

André szaggatottan beszélt, és nemcsak azért, mert erõltetnie kellett a memóriáját, hanem azért is, hogy sírva ne fakadjon az idõnként beléhasító, lüktetõ fájdalomtól.

– Volt ott egy tábor, valamilyen tábor, alacsony betonépületekkel és kunyhókkal. Ott voltunk mi ketten és még sokan mások.

Az egyik kézrõl Fleming már leszedte a ragacsos vászon nagyobb részét. Az elébe táruló látvány nem volt szép.

– És a gép? – kérdezte. – Emlékszel a gépre?

– Igen – bólogatott a lány mintegy önmagának. – Nagy, szürke gép volt. Mindig halkan zümmögött és néha kattogott is. Ilyenkor számok jöttek ki belõle. Minden számokban volt. – Összeráncolta a homlokát, és a szája sírásra görbült. – De nem emlékszem a számokra.

– Jól van – mondta Fleming. – Megleszünk a számok nélkül is. Hiszen már semmit sem jelentenek sem neked, sem bárki másnak. Gonosz számok voltak…

Hirtelen elhallgatott. A másik kézrõl könnyen, túl könnyen jött le a kötés. Lejöttek vele a varok is. És nem gyógyuló, rózsaszín bõr bukkant elõ, hanem az üszkösödés bíborvörös és fenyegetõ színe. Fleming nem ismerhette föl az üszkösödést, de a vérmérgezés tüneteirõl már hallott. Könyékig lecsupaszította André karját. A ruha ujját nem tudta följebb tûrni. A lány karja dagadt volt, és az ütõér sötéten dagadt ki a fehér bõrbõl.

– Preen – mondta Fleming nyugodtan. – Kérem, jöjjön ide és nézze meg ezt.

A házigazda kedvetlenül tette le a könyvét, és jött oda. Megnézte André kezét, aztán hirtelen lecsukta a szemét, mert az émelygéstõl kicsit megszédült.

– Istenem! – suttogta. – Hogy tudja ezt elviselni? Fleming fölállt, és az ablakhoz vezette Preent. Kint csönd volt, a szokásos köd fodrozódva jött a tenger felõl, és lassan elzárta a kilátást. A csöndet nem zavarta már helikopterzúgás.

– Nem szívesen kérek magától újabb szívességet – mondta Fleming –, de kölcsönkérhetném a csónakját?

– Miért? – kérdezte gyanakodva Preen. – Hová akar menni vele?

– A szárazföldre.

– Nem tengerjárásra való.

– Rendben van, akkor a Skye szigetre – mondta türelmetlenül Fleming. – Ott is meg tudom szervezni a találkozót.

– Gondolom, orvost akar keríteni? Idehozza? Annak a szegény lánynak a keze… – Preen újabb émelygési rohamot küzdött le.

– Nem orvost, annál sokkal jobbat. Nem hozok ide senkit; ígérem.

Preen elég barátságtalanul adta oda a csónakot. De mihelyt beleegyezett, már maga sürgette Fleming indulását. Minél elõbb megy, annál elõbb ér vissza. És aztán talán végre majd csak megszabadulhat a vendégeitõl, és nyugta lesz.

Lekísérte Fleminget a kis öbölbe, ahol a csónak egy kiugró szikla védelmében volt kikötve. A csónak mellett benzines kanna állt. Miközben fölkészítették a csónakot az útra, Preen megpróbált ismét bocsánatot kérni a viselkedéséért. Megígérte, hogy mindent megtesz a lányért.

– Nagyszerû – mondta Fleming sokkal derûsebben, mint ahogy valójában érezte. – Maximum huszonnégy óra hosszat leszek távol. És most kérem, mondja el, hogy jutok át Skye-ra.

Preen bizonytalan útmutatást adott, hiszen lényegében szárazföldi ember volt.

– Az áramlat meg a szél mindig északnyugati. Ha mindig ebben az irányban halad, körülbelül fél óra múlva meglátja a világító bójákat Loch Harport bejáratánál. Én mindig az öböl végében kötök ki, mert ott van egy kis falu vegyesbolttal.

– Milyen messzire van onnan Portree?

– A dombokon át körülbelül tízmérföldnyire: ha gyalog megy, elég hosszú az út, de nappal könnyen stoppolhat.

Fleming az órájára pillantott.

– Gyalog megyek – mondta. – A zseblámpám kitart, és talán még pirkadat elõtt odaérek.

Úgy is tett. Míg meg nem indult a forgalom, a kisváros peremén kószált. Amikor már sokan jártak az utcán, biztonságosan eljuthatott a repülõtérre, anélkül hogy feltûnést keltett volna. Miután megtudta, hogy fél órán belül nem indul gép Obanba, evett egy falatot.

Azután a telefonhoz ment. Thorness telefonszáma nem szerepelt a telefonkönyvben, és a központ kézi kezelésû volt. Úgy vélte, hogy a központos habozott egy kicsit, amikor megismételte a számot, és megkérdezte, hogy õ milyen számról beszél. Ezt a kockázatot vállalnia kellett. Hacsak a helyi rendõrség nem lesz elég gyors, és Quadring még gyorsabb a riasztásukkal, akkor õ már a repülõn lesz, mire bármit is tehetnének.

Persze azt is tudta, hogy Thornessben minden hívást nyilvántartanak. A mostani helyzetben pedig még inkább így tesznek. De remélte, hogy a lehallgatást most is magnófelvétellel intézik el, amit csak késõbb hallgatnak meg, és nem ül ott állandóan valami szuper-kopó, hallgatódzva.

Meglepõdött, hogy egy percen belül már kapcsolták is Thornesst.

Fölismerte a tábori telefonkezelõ hangját.

– Dawnay professzorasszonyt kérem, – mondta olyan nyugodtan, ahogyan csak tudta. – Madeleine Dawnay professzort. A betegszobából.

– Lehet, hogy már a szállásán van. Megnézem.

A központos hangja személytelen és ügybuzgó volt. Fleming fülelt, hogy nem hallja-e meg véletlenül egy lehallgatóvonal bekapcsolódásának kattanását. De nem volt kattanás.

– Itt Madeleine Dawnay beszél.

Fleminget meglepte az asszony férfias hangja, de azért rögtön fölismerte.

– Hogy van, Madeleine? – kérdezte.

Hallotta, ahogy az asszony lélegzete elakad, és halkan az õ nevét kiáltja. Szinte csak a J hangot hallotta. De az asszony rögtön el is hallgatott. Fleming elmosolyodott.

– Azért hívtam, hogy megmondjam: remélem, hogy már makkegészséges; amilyen én is vagyok – mondta könnyedén. Aztán lassan és érthetõen folytatta. – De valaki másnak az egészségi állapota nyugtalanít. Mit lehet csinálni égési sebekkel? Maga ebben szakember. Nem nekem kell, ugye érti.

Egy másodpercig azt hitte, hogy letette a kagylót. De az asszony már mondta is, nagyon halkan.

– Hol?

– Obanban. A BEA-gépre van jegyem. Nem lesz túl sok idõm a visszainduló gépig.

– Maga õrült – mondta az asszony nyugodtan. – De ott leszek. A repülõtér épületében.

Fleming repülõútja alig húsz percig tartott. Madeleine Dawnay érkezésére majdnem egy órát kellett várnia. A férfivécé ablakából nézte, amint az asszony kiszáll a taxiból. Madeleine kocsija mögött jött még egy kocsi és Fleming várt, hogy megnézze, ki száll ki belõle. Utasok voltak: idõsebb házaspár egy kisfiúval és számos bõrönddel. Szóval minden rendben volt. Madeleine Dawnayt nem követték.

Lassan kisétált az elõcsarnokba, és egy utazási plakátot nézegetett.

– Õrült, hogy idejött – hallotta a suttogást a háta mögött. – De elhoztam az árut.

Fleming félig hátrafordult, és az egyik elhagyatott sarokban álló kávéautomata felé biccentett. Odasétáltak.

– Teát, kávét, kakaót? – nyújtott az asszonynak egy papírpoharat, miközben aprópénzért kotorászott a zsebében.

– Mindnek egyforma az íze – mosolygott az asszony. Elvette a papírpoharat, és ugyanekkor egy kis, fehér kartondobozt csúsztatott Fleming kezébe. Fleming zsebre vágta a dobozt, és pénzt dobott az automatába.

– Köszönöm – mondta. – Remélem, hogy ez most a gyógyító enzim. Nem pedig az, amitõl maga majdnem elpusztult, Madeleine.

Az asszony belekóstolt az italba, és elhúzta a száját.

– És ezt kávénak hívják… Igen, ez most a jó enzim, garantálom. Ez az eredeti képlet alapján készült, amit a gép akkor adott, amikor elõször megégette Andrét. Emlékszik, hogy milyen nagyszerû hatása volt. A vérmérgezést órák alatt megszünteti; az idegrostok és a nyiroksejtek pedig három napon belül gyógyulnak. Hogy van André?

Fleming megitta a kávéját.

– A kezétõl eltekintve egész jól. Vissza kell mennem. Nem szeretnék egy halott lányt találni a helyszínen.

Madeleine mosolyogva nézte a férfit.

– Szóval most már lánynak tartja. De õrültség volt idejönnie – ismételte meg az asszony. – Nem tudom pontosan, hogy mi folyik a táborban, de az biztos, hogy a kutatást még nem fejezték be.

Fleming az órájára pillantott.

– Mennem kell – mentegetõdzött. – És köszönöm az árut. De ha már õrültségrõl beszélünk, maga is elég bolond, hogy megtette ezt a kedvemért; én most ellenség vagyok, nem tudta?

– Nem, nem tudtam – felelte az asszony. – És ami azt illeti, nem a maga, hanem az õ kedvéért tettem. Õ az enyém is. Én teremtettem!

Együtt indultak az indulási oldal felé, amikor a hangosbemondó jelezte a gép indulását Skye és Lewis irányába.

– Nem hiszem, hogy látom még magát – mondta az asszony. – Új állást ajánlottak nekem. Most, hogy ennek az Androméda-tervnek vége, semmi értelme Thornessben maradnom. Szép élmény lesz, új arcok, új feladatok.

– Hol? – kérdezte Fleming.

– A Közép-Keleten, egy olyan helyen, ahol csak homok meg olaj van, szinte semmi más.

Fleminget nem érdekelte túlságosan a dolog.

– Sok szerencsét – mondta, és ösztönösen lehajolt és megcsókolta az asszony arcát. Madeleine lányosan örült a puszinak.

Fleming kiment a repülõtér betonjára. Csak négy-öt további utas várakozott kint – teljesen ártalmatlan külsejû emberek.

Fleming nem vette észre azt a középkorú férfit, aki széles karimájú kalapban és tweedkabátban az újságospavilon mellett állt, és a Timest olvasta. A férfi leeresztette az újságot, amikor Fleming átadta kezelésre a jegyét a légikisasszonynak. Mihelyt Fleming elhagyta az épületet, a férfi sietve távozott az országút irányában. Az ott várakozó gépkocsi vezetõje azonnal beindította a motort…

III. VIHARJELZÉS

Fleming csak késõ este ért vissza a szigetre. Sötétedés elõtt ugyanis nem merte vízre bocsátani a csónakot, amit az öböl egyik kis beszögellésében húzott ki a kavicsos partra. Az esõ egész úton könyörtelenül ömlött, de Flemingnek jókedve volt, és teljes sebességgel haladt a kis csónakkal. Bár ez a sebesség lényegesen kisebb volt, mint a zaj, amit a motor csapott. De Fleming annyira igyekezett visszafelé, hogy nem is figyelte, vannak-e körülötte õrhajók.

Vidám köszönéssel robbant be a kunyhóba. Preen meg André üldögéltek, beszélgettek. André nagyon rosszul nézett ki. Az arca még a lámpafénynél is hamuszürke volt. De amikor meglátta a férfit, fölállt, odatámolygott hozzá és a nyakába borult. A kezét közben magasra emelte, hogy védje az érintéstõl.

– Nyugodj meg – suttogta Fleming gyöngéden. – Itt az orvosság. Rendbe jössz. – A lány feje fölött rámosolygott Preenre. – Minden rendben. Nem tartóztattak le, még csak nem is kérdezgettek. És magáról nem szóltam senkinek!

Preen szemmel láthatóan megkönnyebbült.

– Kerítek valami ennivalót, míg maga kezeli a kislányt… Valami kenõcsöt hozott?

– Úgy is nevezhetjük – mondta Fleming, miközben Andrét a heverõhöz támogatta. – De különleges. Tudomásom szerint ez az egyetlen jó dolog, amit csillagközi gyámolítóinktól kaptunk. De minél kevesebbet tud róla, annál jobb, hiszen uraink és parancsolóink még vallatóra foghatják a maga becsületes lelkét. Mindenesetre szavamat adom, már nem kell attól tartania, hogy itt marad a nyakán egy csinos kis nõi hulla. Kivette a zsebébõl a kis dobozt.

– Enzimek, újjászületésre kész, élõ sejtek pompás fermentuma.

Preen értetlenül rázta a fejét. Kiment a konyhába, hogy újabb leveskonzervet bontson. Fleming pedig rögtön hozzálátott a kezeléshez.

A majdnem átlátszó, zselészerû anyag gyorsan terjedni kezdett, mihelyt érintkezésbe került André természetellenesen forró, roncsolt bõrével.

A lány figyelmesen nézte a férfit, és semmi jelét nem adta, hogy emlékezne még arra, hogy õ programozta be a gépet a képlet elkészítésére, és õ fordította le a gép által adott képletet.

Fleming levette a lány cipõjét, testét takaróba csavarta, kezét pedig egy összehajtogatott törülközõre tette.

– Aludj, ha tudsz, szépségem! – mondta. – A fájdalom lassan, de biztosan csökkenni fog. És reggelre már nem fog fájni. Majd meglátod!

André lejjebb csúszott a heverõn, és egy bizakodó gyerek mosolyával nézett a férfira. Azután engedelmesen behunyta a szemét.

Madeleine Dawnay egész úton vissza Thornessbe az azarani ajánlaton töprengett. Magányos asszony volt, és mindig is beletemetkezett a munkába. Ezzel akarta ellensúlyozni titkolt boldogtalanságát, aminek oka talán a zárkózottság, talán a nem túl szerencsés külsõ volt. Az élõ sejtek létrehozása, ami végül egy élõ ember, André megteremtésében csúcsosodott ki, fölvette a versenyt mindazzal, és fölül is múlta mindazt, amit a természetes nõi szervezet produkálhatott volna, s ezt Madeleine olyan gyõzelemnek érezte, ami igazolni látszott az egész életét, és lenyûgözõ távlatokat nyitott.

És ekkor jött az, hogy a kompjúter megégette, azután meg a végzetes hiba az enzim összetételében, ami így nem gyógyított, hanem rombolt. Ez a tapasztalat nemcsak annak a veszélyére hívta föl a figyelmét, hogy milyen ostobaság hinni a gép félig megemésztett képleteinek jóindulatában és értékében, de a halál közelsége is jobban megrémítette, mint korábban hitte volna.

Persze, nagyszerû volt fölfedezni, hogy a képlet hibája valójában emberi tévedés, a képlet maga pedig az élet ajándéka volt. De így is benne maradt a gyanú, hogy John Flemingnek igaza van. A kompjútert létrehozó intelligencia nem volt személytelen és objektív. Saját céljai voltak, és ezek közé nem tartozott az emberek jóléte.

A munkának mindenképpen vége volt. A brit tudományos technokrácia kiépítésének fénylõ perspektívája a kompjúter füstjével együtt elszállt. Madeleine Dawnay szinte megkönnyebbülve vette tudomásul, hogy az ûrbõl érkezett üzenet, aminek alapján a gépet építették, szintén odalett. Most már jó lesz megszabadulni az egésztõl és visszatérni a rendes kutatáshoz.

Azaran az asszony idealizmusára és kíváncsiságára épített. Olyan kis országról volt szó, amely pillanatnyilag bõséget élvez föld alatti olajbirodalma segítségével, de a termõföld és az élelmezési cikkek hiánya miatt mégis szegény.

Thornessbe érve azonnal eltávozást kért, hogy fölkeresse a Külügyminisztériumot, és Londonba utazott.

A Közép-Kelettel foglalkozó osztály beosztott tisztviselõje operett-államnak írta le Azarant. Az elnök fáradt öregember. A forradalom, ami hatalomra segítette õt és megbuktatta a dinasztikus uralkodókat közvetlenül a háború után, verteién, és nemzetközi szempontból jelentéktelen volt. Az elnök sietve biztosította a brit olajérdekeltségeket, hogy a szerzõdéseket fenntartja, amennyiben némi módosítás eszközölhetõ az olajjövedékben. A szokásos alkudozás után ez meg is történt. Az elnök bejelentette, hogy a jövedelmet a nép sorsának javítására fogják fordítani.

A sivatagot öntözés segítségével felvirágoztatják. Iskolákat, utakat építenek, hogy megkönnyítsék a kereskedelmet. A kórházak megszüntetik majd a betegségeket, amelyek minden öt gyerekbõl egynek az életét kioltották, és az átlagéletkort harminckét évre csökkentették. Iskolák, utak, kórházak épültek. De a sivatag sivatag maradt, és most már az olaj is fogytán volt.

– Víz van – folytatta a tisztviselõ –, egy francia társaság artézikutakat fúrt. Északon van egy föld alatti tó, amiben sokkal több víz van, mint amennyi olaj volt délen. A probléma maga a talaj. Még csak nem is homokos. Többnyire köves, sziklás. Öntözni lehet, de akkor sem terem.

– Egy kis vízzel nemigen lehet helyrehozni a több ezer éves eróziót – mondta nyugodtan Madeleine Dawnay. – Hivatalos kifogás nincs az odautazásom ellen?

– Nincs – mondta a tisztviselõ –, már ami a Külügyminisztériumot illeti. Szeretnénk fenntartani baráti kapcsolatainkat ezzel a néppel. Kis nép ugyan, de manapság minden barát értékes. A szerzõdési feltételek, persze, hivatalosan nem tartoznak ránk. Fogadni fogja önt Salim ezredes, az itteni követük. Rafinált fickó, bár lehet, hogy csak szereti az intrikát, mint minden arab. Mindenesetre õ az elnök közvetítõje.

A beszélgetés után Madeleine döntött. Elfogadja a szerzõdést, ha ésszerûek a feltételei. Negyedórával késõbb már az azarani követség elõtt szállt ki a taxiból.

Késedelem nélkül Salim irodájába vezették. Meglehetõsen meglepte, hogy Salim milyen jól ismeri a pályafutását, és milyen értelmesen beszél a munkájáról. A fizetésrõl Salim csak úgy mellékesen tett említést. Fantasztikusan nagy összeg volt, és Dawnay asszonynak szinte elállt a lélegzete.

– Brit mértékkel nézve – mosolygott Salim – az összeg valóban magas, de pillanatnyilag az egyetlen dolog, aminek bõviben vagyunk, az a pénz. Azokat az európaiakat – orvosokat, mérnököket és így tovább –, akik nálunk dolgoznak, valamivel kárpótolnunk kell azért, hogy távol élnek a hazájuktól, és hogy az állásuk nem egy életre szól. Önnel, például öt évre szóló szerzõdést szeretnénk kötni, ami kölcsönös megegyezéssel meghosszabbítható.

De valójában a munka az, ami önt érdekelné. Nagy múlttal rendelkezõ nép vagyunk, de csak késõn léptünk át a huszadik századba, Miss Dawnay. Az élelmiszer nyolcvan százalékát importáljuk. Tudományosan megalapozott távlati tervre van szükségünk, amellyel hazánkat olyan termékennyé tehetjük, amilyen gazdag. – Salim itt egy pillanatig habozott. – Bizonyos, késõbb megvilágosítandó okok miatt ez számunkra egyre fontosabb, a jövõnk és a létünk szempontjából.

Madeleine Dawnay ezekre az utolsó szavakra már alig figyelt. Hatalmába kerítette az az izgalom, amit mindig érzett, valahányszor az emberi értelemnek szembe kellett néznie a természet kihívásával.

– Salim ezredes úr – mondta nyugodtan. – Büszke leszek, ha segíthetek. Indulhatok, amikor csak akarja. – Itt szomorkásan elmosolyodott. – Amint tapasztaltam, ön kitûnõen ismeri a körülményeimet, tehát azt is tudja, hogy nincsenek kapcsolataim, sem családom, akik visszatarthatnának. A mostani munkám pedig, olyan okok miatt, melyeket nem kívánok részletezni, véget ért.

Salim melegen rámosolygott az asszonyra.

– Rögtön fölhívom az elnököt – mondta. – Tudom, hogy rendkívül hálás lesz. Közben pedig elvégezzük a szokásos nemzetközi formaságokat: oltások, útlevél stb. Az elõkészületeket befejezhetjük, mondjuk, holnapután délelõtt 10-ig. És akkor megbeszélhetjük az indulás pontos idõpontját.

Dawnay asszony beleegyezett. Ha már rászánta magát, szeretett volna minél elõbb menni. Telefonált Thornessbe, és megkérte a szobaasszonyt, hogy szedje össze és tegye vonatra a holmiját. Szomorúan állapította meg, hogy az edinburghi egyetemen hagyott könyveit kivéve semmije sincs a világon. Még közeli barátja sincs, akitõl elbúcsúzhatna.

Másnap reggel vásárolni ment, hogy a trópusokhoz illõ holmit vegyen magának. Az eladólány valósággal elkeseredett, mert amit csak megmutattak neki, mindenre azt mondta, hogy jó lesz. Néhány óra alatt elkészült a bevásárlással. Az üzletben megígérték, hogy a holmikat ládákba teszik, és a kívánt idõpontban a londoni repülõtérre szállítják.

Másnap reggel fölkeresett egy orvost, és megkapta az oltásokat. Kicsit belázasodott, így aztán délután és este a szállodájában maradt. Másnap délelõtt pontban tízkor megjelent az azarani követségen.

Salim udvariasan fogadta, de ideges volt, és fél füllel a nagy teljesítményû rövidhullámú rádiót figyelte, amibõl arab beszéd hallatszott.

– Pompás, Dawnay professzor asszony – mondta, miután futó pillantást vetett az útlevélre meg az oltási igazolványokra. – Itt a vízum és a repülõjegy. Foglaltattam helyet a három nap múlva, 9.45-kor induló járatra. Megfelel?

Mielõtt még az asszony válaszolhatott volna, Salim fölugrott, a rádióhoz rohant, és fölerõsítette a hangerõt. Néhány percig feszülten figyelt, azután kikapcsolta a készüléket.

– Most kiáltottuk ki a függetlenségünket – mondta álmodozva.

– De hiszen eddig is függetlenek voltak – csodálkozott Madeleine.

Salim az asszonyhoz fordult.

– A politikai függetlenség a papírra vetett eszmékre vonatkozik. De az igazi függetlenség üzleti ügy. Végre elszakadtunk az önök országától; minden olaj-és kereskedelmi szerzõdésünket lemondtuk. – A rádióra mutatott. – Ezt hallotta az imént. – Ismét rámosolygott az asszonyra. – Most már látja, hogy miért van szükségünk a megfelelõ emberek segítségére. Mihelyt végzek itt a diplomáciai ügyekkel, magam is visszatérek Azaranba. Baráti kapcsolatban kívánunk maradni Nagy-Britanniával és valamennyi országgal. De függetlenné kell válnunk a szó legteljesebb értelmében. És ön ebben segíteni fog!

Madeleine-t kicsit megzavarta az események ilyetén fordulata. Egész pályafutása során gondosan távol tartotta magát a politikától, mert hite szerint a tudomány pártok és nemzetek fölött álló dolog volt, és egyetlen kötelessége az emberiség jólétének szolgálata.

– Remélem, hogy tehetek valamit – motyogta udvariasan. Salim nem figyelt rá. Homlokát ráncolva nézegette az asszony iratait.

– Sárgaláz elleni oltást nem kapott? – kérdezte. – Pedig biztosan figyelmeztették, hogy az is kell.

– Nem emlékszem – mondta az asszony. – De még ma megcsináltatom.

Salim fölállt és behízelgõen mosolygott.

– Tudok jobb megoldást is. A követségi orvosunk délelõtt mindig itt van. – Az interkomon kiszólt a titkárnõjének. – Kérdezze meg Miss Gamboult, hogy be tudna-e még adni egy sárgaláz elleni védõoltást.

Rövid szünet után egy férfihang azt felelte, hogy Miss Gamboul be tudja adni az oltást.

Madeleine Dawnaynak rossz elõérzete volt. Egy pillanatig nem is tudta, hogy miért. Azután rájött. Az orvosnõket nem szokás missnek szólítani. De elhessegette magától a gyanút, és az egészet Salim nem kifogástalan nyelvtudásának tulajdonította.

Míg az orvosra vártak, Salim elõjött az íróasztal mögül, a peremének támaszkodott, közel az asszonyhoz.

– Beszéljen nekem valamit John Fleming doktorról. Tudomásom szerint önnel együtt dolgozik a skóciai kísérleti telepen. Ott van még?

– Nem tudom megmondani – felelte röviden az asszony.

– Az egyik jelentés szerint meghalt.

– Attól tartok, hogy semmit sem mondhatok róla.

Salimnak azonban elég volt ennyi is, hogy megtudja: Fleming él. De nem reagált, hanem az éppen nyíló ajtóra pillantott.

– Ah, Miss Gamboul!

Fehér köpenyes nõ lépett be, kopogás nélkül. Sötét hajú, csinos nõ volt, olyan jó harmincas. Makulátlanul tiszta volt és sötét szeme fölött magas homloka intelligenciáról árulkodott, de azért csöppet sem volt orvoskülseje. Még a fehér köpenyben is volt ebben a nõben valami érzéki és elegáns. Madeleine biztosra vette, hogy ez a nõ jobban megszokta a mademoiselle megszólítást, mint a misst.

És mégis, az arca nagyfokú szakmai intelligenciáról és komolyságról tanúskodott. Madeleine-nek nem tetszett a nõ kemény tekintete, sem a piros ceruzával körülhúzott, keskeny száj vonala, de amit a legkevésbé szeretett benne, az a titokzatosság volt. Észrevette, hogy a nõ kezén – amivel fehér kendõvel letakart tálkát hozott, amibõl kiállt a fecskendõ vége a körmök élénkpirosra vannak festve, hosszúak és hegyesek. Madeleine akaratlanul is a saját rövid, tövig vágott körmeire pillantott. Úgy érezte, hogy sem orvos, sem tudós nem engedhet meg magának olyan egészségtelen luxust, mint amilyen a hosszú, lakkozott köröm.

– Nos, professzorasszony, melyik karjába óhajtja az oltást?

A nõ tárgyilagosan és – amint Madeleine elégedetten megállapította – erõs francia akcentussal beszélt.

Elfojtva a nõ iránti ellenszenvét, megmondta, hogy a jobb karjába kéri az oltást. Levette a kabátját, és föltûrte blúza ujját.

Mademoiselle Gamboul alkoholos vattával dörzsölte be a karját. A szúrásnál Madeleine elfordította a fejét. A nõ rosszul adta be az oltást, és az asszony fölszisszent az ügyetlen döféstõl.

Salim nem mozdult a helyérõl. Alig titkolt izgalommal nézte az oltás aktusát. Aztán gyorsan beszélni kezdett:

– Mihelyt a fõvárosunkba, Balebba ér, minden segítséget megkap a munkájához. Most fejeztük be a laboratóriumok építését. Amire csak szüksége van…

Madeleine hirtelen erõsebben hallotta a férfi hangját, és a meztelen kar fölé hajoló markáns arc vonalai elmosódtak. Próbálta leküzdeni a szédülést.

– Kaphatnék egy pohár vizet? – nyögte ki. – Úgy látszik, még nem vagyok olyan jól, mint hittem…

A feje elõrecsuklott. Érezte a szájához érintett pohár kemény peremét, és ivott néhány kortyot. A látása kitisztult, és látta a piros körmöket a poháron.

Salim hangját mérhetetlen távolságból, de tisztán és fenyegetõen hallotta.

– Nos, hol van Fleming doktor? Ha tudja, el fog mondani nekünk mindent. Újra kérdezem, hol van?

Mintha valaki más beszélne helyette, Madeleine hallotta, hogy aprólékosan elmondja találkozásukat az obani repülõtéren. Szóról szóra elismételte a Fleminggel folytatott beszélgetést, mintha, könyvbõl olvasná. A memóriája kristálytiszta volt. És nem tudta abbahagyni, míg el nem mondta a találkozás legapróbb részleteit is.

Salim nevetett.

– Hát így mûködik az igazságszérum? – nézte érdeklõdéssel az asszonyt.

Janine Gamboul bólintott.

– Nátrium-amital. Öt-tíz percen belül elmúlik a hatása. Semmire sem fog emlékezni. Mondja neki azt, hogy elájult attól a sárgalázoltástól vagy mitõl. És tegye idejében repülõre.

Gamboul levette a fehér köpenyt, és elõbukkant a valóban párizsi eredetû ruha meg az asszony testének jelentõs része is. Bár már nem volt egészen fiatal, nyakának, arcának és mellének bõre sima és üde volt. Teljesen nyugodtnak és lazának látszott. Az asztal sarkán ült, és félig ironikusan, félig mulatva nézte Salimot. Cigarettára gyújtott, és élvezettel szívta be a füstöt. Salim elragadtatással nézte a nõt, aki ismét beszélni kezdett:

– Amit most hallott, azt mondja el az emberünknek, Kaufmann-nak – mondta üzleties hangon. – Nincs sok fantáziája, de azért találékony ember. Mondja meg neki, hogy a gyors intézkedés életbevágóan fontos. Meg az a lány, aki Fleminggel van. Akinek a gyógyszert szerezte. Mondja meg Kaufmann-nak, hogy õt is hozza.

– Hiszen nem ér az semmit – ellenkezett Salim. – A férfi szeretõje, gondolom. Mire kellene nekünk? Tudunk megbízható lányokat biztosítani, ha Fleming már Balebban lesz. Azok majd gondoskodnak a szórakoztatásáról.

– Akkor is – mondta Gamboul –, kell nekünk a lány! Salim engedelmesen a telefonhoz lépett. Kaufmannt nem volt könnyû megtalálni. A szállodában azt mondták, hogy a vendég kirándulni ment, a recepciós hosszan magyarázta, hogy Kaufmann úr nagy rajongója a jó levegõnek meg a skót dombvidéknek. Salim félbeszakította a fecsegõ hölgyet, és közölte, hogy majd újra telefonál. A számát nem akarta megadni.

Mikor végre sikerült elérni Kaufmannt, Salim gyorsan elmondott mindent.

– Megbízható híreink vannak. Egy sziget egy másik sziget fölött, egy harmadik sziget közelében. – Itt megállt, mert rájött, hogy milyen nevetségesen fogalmaz. – Pillanat, leírtam ezeknek a szigeteknek a nevét. Soha életemben nem hallottam róluk. Igen, igen, van olyan nevû sziget, hogy Skye?

– Persze – mondta Kaufmann. – Voltam ott. Láttam a barátunkat repülõre szállni. De nem volt információm.

– És Skye közelében van Soay. – Kaufmann kinyitotta a térképet, és megkereste a szigetet, aminek a nevét éppúgy nem tudta kimondani, mint a követ. – Jól van, szóval megtalálta – folytatta Salim. – És ennek a Soaynak a közelében van egy kisebb sziget?

– Részletesebb térképre lesz szükségem – mondta Kaufmann. – De tudom, hogy van ott több sziget is. Fejezzük be inkább ezt a beszélgetést. Csak bízza rám a dolgot.

– Ebben bíztam. Én megtettem a magamét. Most már magán múlik – tette le a kagylót Salim. Kaufmann összecsukta a térképet, és gondolkozni kezdett.

Elõször tervbe vette, hogy diszkréten földeríti a Skye körüli kis szigeteket. Több beszélgetést folytatott Glasgow-val, hogy szerezzen néhány olyan segítõt, akiknek a megbízhatóságát – illõ ellenszolgáltatás fejében – már elõzõ ügyekben is kipróbálták. Aztán Potree-be utazott. Ott bérelt egy erõs kis hajót azzal az indoklással, hogy tengeri madarakat akar fényképezni. A jól megfizetett tulajdonos nem vonta kétségbe Kaufmann állítását, hogy éjszakai villanófényes felvételeket csinál a madarak fészkelési szokásairól. Az ornitológusok fura emberek – de jövedelmezõk.

Preen szigetének magányos békéje háttérbe szorította az idõt. Fleming megjegyezte ugyan, hogy két napba telt, míg André kezén új hús kezdett képzõdni, és a harmadik napon már nem volt szükség kötésre.

Életük addigra már egy meglehetõsen céltalan rendszerben zajlott. Ébredés, ebédkészítés Preen konzervjeibõl, amelyek egy háború átvészeléséhez is elegendõek lettek volna, vita a sakkparti közben és tapintatos foglalkozás Andréval, hogy újra fölfedezze magának az élet dolgait.

Még Preen kivetett hálóit is csak ritkán nézték meg, de egy nyugodt, ködös napon André egyedül ment le a partra, és amikor visszajött, zavartnak látszott.

– A köd visszahúzódik a tenger fölé – mondta a maga lassú, vontatott stílusában.

Fleming nem hitt neki, és André bizonyítani sem tudta, mert az idõjárás ismét viharos lett. A tenger és az ég sohasem nyugodott. Preen rádiójában az idõjárásjelentés állandó viharokat jelzett, és az egész északi félgömbön olyan ítéletidõ tombolt, hogy a híradások rendszeresen megemlítették. André még mindig bágyadt, zavart volt és kicsit nehézkes is.

A kint tomboló szélben a kunyhó teljes biztonságot adott. Kezdetben Fleming minden kinti neszre összerezzent, de a feszültség föloldódott, és kellemes, fatalista nyugalomnak adta át a helyét. Így aztán teljesen váratlanul érte, hogy az egyik este, amikor nyugodtan sakkozott Preennel, André pedig a semmibe bámulva feküdt a heverõn, az ajtó nagyot reccsent és fölpattant. Három férfi állt az ajtóban. Erõteljes, brutális, elszánt férfiak. Viharkabátjukról és csapzott fejükrõl ömlött a víz.

A legmagasabb egy lépést tett befelé, és intett a másik kettõnek, hogy kövessék. Nem vette le a tekintetét Flemingrõl, és így nem láthatta, hogy Preen a ládához megy, és kiveszi az automata puskát.

– Kifelé! Kifelé! – kiáltozta a puskájával hadonászva Preen. Ez a magányát ért újabb invázió elfeledtette vele a veszélyt.

Fleming a testével védte Andrét. A lány a férfiba kapaszkodott, és rémülten nézett rá.

– Jobb lesz, ha azt teszik, amit ez az úr mond – tanácsolta Fleming a betolakodóknak.

A csapat vezetõje hátrálni kezdett, és beleütközött a másik két emberbe. Majdnem nekiestek az ajtófélfának. A vezetõ hirtelen viharkabátja zsebébe dugta a kezét. Egy szemvillantás alatt pisztolyt szegezett Preenre.

– Vigyázz! – kiáltotta Fleming.

Preen tüzelt elõször, célzás nélkül. Nagy sebességû golyók öt-hat robbanása visszhangzott a szobában. Ablaküveg csörrent a padlón. A pisztolyos ember hangtalanul, kitátott szájjal, kimeredt szemmel esett össze. A másik úgy sírt, mint egy gyerek, imbolyogva botorkált ki a sötétbe, és ott esett össze. A harmadik meg csak futott, le a tengerig, léptei csikorogtak a köves ösvényen.

A puska erõsen visszaugrott, és Preen elejtette a fegyvert. De újra fölkapta és lövöldözni kezdett a harmadik betolakodó után, dühében remegett a szája.

– Elég volt, Preen! – kiáltotta Fleming. – Ne menjen ki! Többen is lehetnek.

Preen oda se hederített. Még mindig a nyitott ajtón kiáradó fénysugárban állt, amikor a sötétbõl eldördült egy fegyver. Preen megtorpant, megpördült és nyögve térdre esett.

– Fogd! – nyomta Fleming André kezébe a puskát. – Ha látsz valakit, fordítsd felé és húzd meg ezt – tette a lány ujját a ravaszra.

Azután összegörnyedve kirohant, és Preen mellé vetette magát a földre. Egy percig várt, hogy lõnek-e, de nem történt semmi. Csak Preen ziháló lélegzését hallotta.

– Jól van – mondta –, nem halt meg. Beviszem és megfoltozom.

Vonszolni kezdte Preent az ajtó felé. Közben meg kellett állnia, hogy eltávolítsa az útból az ott fekvõ betolakodó testét. Az ember halott volt, ahogy halott volt a másik is, a kunyhóban. Fleming intett Andrénak, hogy tegye le a puskát, és segítsen Preent az ágyra fektetni.

Azután kicipelte a másik testet a kunyhóból, és bezárta az ajtót. A retesz már használhatatlan volt, de a kallantyú még tartott. Egy kicsit kifújta magát, azután megvizsgálta Preent.

Preen pulóverét átitatta a hónaljából szivárgó vér. Fleming szétvágta az anyagot, és félrehúzta az inget. A vér nem jött sugárban, de azért egész rendes lyuk volt a mellkas egyik oldalán és egy másik, roncsoltabb lyuk a váll közelében, ahol a golyó kijött.

Preen szájából nem jött vér, tehát Fleming biztosra vehette, hogy a tüdõ nem sérült meg; legföljebb egy törött vagy repedt bordával kellett számolni.

– Nem komoly a baj, André – mondta Fleming. – Bekötöm a sebet, hogy elálljon a vérzés, azután pedig a szokásos varázsgyógymódot alkalmazzuk. Csak bízza az egészet a jó öreg professzorra!

Megpróbálta kényelmesen elhelyezni Preent, és közben optimista kijelentéseket tett az enzimrõl. Optimizmusa láthatólag meggyõzte az aggódó Andrét, bár Fleming nem hitt igazán a sikerben. Az André kezelése után megmaradt kevéske enzim bizonyára meggátolja a vérmérgezést, és helyrehozza a felszíni bõrréteget. De semmit sem tud tenni a törött vagy repedt csonttal, sem a belsõ sérülésekkel.

Magában már eldöntötte, hogy reggel be kell mennie Skyeba, és orvost kell szereznie. És közölnie kell a rendõrséggel, hogy odakint néhány holttest fekszik.

És ott volt még a kérdés is, hogy kik voltak a banditák. Mikor Preen elaludt, André pedig elbóbiskolt a karosszékben, Fleming kilopakodott, és zseblámpafénynél megnézte a halottakat. A fickók holtan még csúfabbak voltak, mint élve. Mindkettõnél volt tárca, de a tárcákban csak pénz volt, sem jogosítvány, sem levél vagy boríték nem volt náluk. Gyanús volt Flemingnek az igazolványok hiánya. Eszébe jutott egy eset, amikor még a kompjúter építése idején kirándulni mentek egyszer Bridgerrel, és rájuk lõttek. Bridger szemmel láthatóan jól tudta a támadás miértjét, és amikor Fleming unszolására végre idegesen kibökte az "Intel" szót, rögtön meg is bánta a dolgot, mint aki máris túl sokat mondott.

Akkor még teljesen nevetségesnek látszott összefüggésbe hozni a titokzatos, de törvényesen és világszerte mûködõ kereskedelmi kartellt a skót mocsarakban bóklászó banditákkal. De Bridger meggyilkolása óta a szónak mindig valamiféle fenyegetõ mellékíze volt Fleming tudatában.

Mihelyt valóságosnak fogta föl a helyzetet, már csöppet sem látszott hihetetlennek Fleming számára, hogy egy kereskedelmi vállalkozás fegyverrel akarjon megkaparintani olyan titkokat, amilyenekkel Thorness szolgálhatott. Minden nagyon is jól beleillett Fleming elképzeléseibe arról a hajszáról, amit nemzetek és magánszemélyek folytatnak a gazdagságért és a hatalomért, így hát könnyen elfogadta a feltételezést, hogy az Intel állt a meghiúsult támadás hátterében, bár az indítékokat nem ismerte. Ha a Bridgertõl kapott információk akár csak nagy vonalakban is igazak voltak, az Intel vezetõi tudhatták, hogy az emberek önmagukban semmit sem érnek a gép nélkül. Még André sem nyújthat eladható információt.

Még André sem – Fleming ritkán mutatta ki a félelmét, bár – mint minden értelmes ember – gyakran érzett félelmet. Most is félt, és a félelem oka André volt. Az egyik támadó elmenekült. Bizonyára erõsítéssel fog visszatérni, és a támadók most már tûzharcra fölkészülten jönnek. Nem kívánt meghalni, de az Intelnek a lánnyal kapcsolatos tervei még jobban megrémítették. Ez volt a másik oka annak, hogy elszánta magát a segítségkérésre.

Hajnalban Preen csónakján Skye-ba ment. Az elsõ házból, ahol telefont talált, orvosért telefonált, és elmondta, hogy egy lõtt sebrõl van szó, majd hozzátette, hogy két holttest is van a helyszínen. Az orvos, természetesen azonnal értesítette a rendõrséget. De Fleming ekkor már útban volt visszafelé.

Késõbb, amikor egy hajórakomány rendõr érkezett a kunyhóhoz, Fleming kéjes örömmel kiáltotta nekik:

– Békésen fogok viselkedni!

Minden nagyon simán és udvariasan zajlott le. A rendõrök tiszteletteljesen viselkedtek Fleminggel és Andréval szemben, és alig sejtették, hogy valójában mirõl is van szó. Megengedték, hogy Fleming Preen mellett maradjon az orvosi vizsgálat alatt. Az orvos megállapította, hogy nincs komolyabb baj, de a csontsérülések kiderítéséhez röntgenre lesz szükség. Fleming kaján örömmel állapította meg, hogy az orvos képtelen levenni a tekintetét a golyó ütötte sebeken képzõdött friss, egészséges húsról.

– És ez csak tegnap este történt? – motyogta az orvos.

Lekísérték õket a rendõrség hajójához, Preent takarókba csavarták, és kényelmesen lefektették a hajó farába. A holttestek õrzésére otthagytak egy rendõrt, hogy várja meg az Invernessbõl érkezõ, helyszíni szemlét végzõ detektíveket.

Amikor kiszálltak a hajóból Skye-ban, Fleming és André elbúcsúztak Preentõl. Kényszerû házigazdájuk a búcsúzásnál zavartnak látszott.

– Újra el kell jönniük – mondta.

– Ha valaha is kikerülünk a Towerbõl, feltétlenül eljövünk – vigyorgott Fleming.

Hosszas mentegetõdzés után a helybeli õrmester közölte Fleminggel, hogy Portree-ba érve kénytelen lesz õket cellába zárni.

– Tudja, mégiscsak gyilkossági ügyrõl van szó, ugye érti – mondta. – De a felügyelõ dönt majd arról, hogy egyáltalán sor kerül-e vádemelésre. És megengedem, hogy az ifjú hölgy magával maradjon. De ugye megígéri, uram, hogy rendesen fog viselkedni?

– Hát persze – mondta Fleming. – Hálásak vagyunk a vendégszeretetükért.

A cellákban várniuk kellett néhány órát. Az õrmester felesége küldött nekik egy-egy tányér gõzölgõ birkapaprikást. Farkasétvággyal ettek. Preen leves és fõzelék menüje után jó volt végre tisztességes ételt enni.

Azután megérkezett Quadring. Mosolygott. De csöppet sem diadalmasan. Csak örült, hogy mindkettõjüket élve és egészségesen látja viszont.

– Szép kis hajszára kényszerített minket, Fleming – mondta. – Jól van, kedvesem? – kérdezte Andrét. – Nyilván sejtik, hogy a fõnökeiket meglehetõsen fölizgatta megkerülésük módja, különösen Geers doktort. Sajnos, olyan utasításom van, hogy azonnal szállítsam magukat Londonba. A különgép rövidesen leszáll.

– Erre számítottam – mondta Fleming. – De remélem, hogy a kopói ki fogják deríteni, kik voltak a tegnap éjjeli látogatóink.

– Van valami elképzelése? – kérdezte Quadring.

Fleming habozott.

– Semmi határozott elképzelésem nincs – mondta.

Fleming és André elrablásának sikertelen kísérlete megdöbbentette és földühítette Kaufmannt. Azt már megtanulta, hogy ne legyen finnyás, bárkinek a szolgálatában is áll, bárkitõl is kapja a pénzt, de a közvetlen erõszaktól viszolygott. Ezt azzal az 1947-es tárgyalással próbálta magyarázni, amikor háborús bûnösként ült a vádlottak padján, az egyik kisebb koncentrációs tábor legénységének többi tagjával együtt. Kaufmann akkor bõszen tiltakozott a vád ellen, és közölte, hogy soha egy ujjal sem nyúlt egyetlen zsidó vagy cigány fogolyhoz sem. A megsemmisítõ részleggel csupán annyi volt a kapcsolata, hogy õ állította össze számukra nagy gonddal a munkába belerokkant és túlkoros személyek listáját. A bíróság nem volt megértõ: hét évre ítélték, amit azután – jó magaviselete miatt – öt évre csökkentettek.

Az a bûbájos ember, aki ezután bizalmi állást kínált neki az Intelnél, talán az elsõ volt, aki értékelni tudta Kaufmann erényeit.

– Szívesen alkalmazunk önhöz hasonló embereket – mondta.

És most cserbenhagyta ezeket a megértõ és nagylelkû munkaadókat. Két emberét lelõtték, a harmadikat pedig a lehetõ leggyorsabban el kellett távolítania az országból. A Salimmal folytatott telefonbeszélgetés pedig olyan élmény volt, aminek a megismétlõdését Kaufmann ugyancsak szerette volna elkerülni. Barátságtalan dolgok, sõt fenyegetések hangzottak el. Minthogy Salim gyakran tartott szünetet, valószínûleg a szobában tartózkodott valaki más is, és Salim az õ szavait ismételte. Végül utasították Kaufmannt, hogy menjen az obani repülõtérre, és várja az összekötõt. Az Intel egyik igazgatóját, Bécsbõl. Kaufmann még sohasem találkozott körzeti megbízottnál magasabb rangú személlyel.

Idegesen lõdörgött a repülõtér épületében. Eltelt egy óra, azután még egy. Bármilyen hûvös is volt az idõ, Kaufmann nyírott fején verejtékcsöppek gyöngyöztek. Szeretett volna elmenekülni. De tudta, hogy nem meri megtenni. Egyrészt ez ellenkezne az utasításokkal, másrészt egy életre az Intel szolgálatában áll: számos olyan tettet követett már el az Intel nevében, amelyeket legalább egy tucat ország rendõrsége nyilvántartásba vett…

– Szóval itt van…

Nõi hang szólította meg. Kaufmann megfordult, és Janine Gamboul állt elõtte. Kaufmann megkönnyebbülten vigyorodott el. Tehát a régi trükköt fogják alkalmazni: a nõi bájak segítségével kapják el Fleminget.

De óvatosnak kellett lennie.

– Pardon? – morogta. – Maga talán?…

A nõ nem válaszolt.

– Maga Kaufmann. Hol van Fleming? – kérdezte.

– De Salim ezredes azt mondta, hogy egy igazgató Bécsbõl… – motyogta Kaufmann.

A nõ félbeszakította:

– Tehát természetesen férfira számított.

– Szóval maga?… – lepõdött meg Kaufmann. De azután már csupa tisztelet és udvariasság volt az egész ember. – Bocsánatot kérek. Nem gondoltam.

– Újra kérdezem: hol van Fleming? Vagy talán elriasztotta?

– Ugyanott van. A kis szigeten. Nem az én hibám volt. Két emberemet megölték. Én pedig nem értek a fegyverforgatáshoz.

Gamboul megindult a repülõtéri kávézó felé. Hátra sem nézett, hogy Kaufmann követi-e. Kaufmann pedig elõrerohant, hogy ajtót nyisson a nõnek. Leültek az egyik csöndes sarokba, és a nõ cigarettára gyújtott.

– Most jobban megszervezzük majd – mondta halkan. – Gyorsan meg kell szereznünk Fleminget. Nincs ennél fontosabb.

– Szabad megkérdeznem, hogy miért? – suttogta Kaufmann.

A nõ türelmetlenül és megvetõen nézett a férfira.

– Hogy segítsen egy bizonyos gép kezelésénél. Olyan különleges képzettsége van, amire szükségünk van. – Hûvösen rámosolygott Kaufmannra. – Mindez tulajdonképpen a maga dicséretes tevékenységének az eredménye. Maga buta, de hûséges és energikus ember. Azt hiszem, ezt már közölnünk kellett volna magával.

A nõ lehalkította a hangját.

– Amikor tudomásunkra jutott, hogy rögzítettek egy üzenetet, amely az ûrbõl érkezett, emlékezzen csak vissza, maga azt az utasítást kapta, hogy vegye föl a kapcsolatot Dennis Bridger doktorral, Fleming munkatársával. Jó munkát végzett, Kaufmann. Megszerezte Bridgertõl a dokumentációt egy olyan kompjúter elkészítéséhez, ami képes az ûrbõl jött üzenet tolmácsolására.

– Semmi jó nem származott a dologból – mondta bánatosan Kaufmann. – Bridgert megölték.

– Szóval maga szerint semmi nem sült ki az egészbõl? – nevetett a nõ. – Fölépítettük a kompjúter másodpéldányát. Azaranban. Most már csak egy szakember segítségére van szükségünk. Salim megszerezte Dawnay professzorasszonyt, de õ csupán közvetett kapcsolatban volt a géppel. Ettõl függetlenül, nyilván hasznunkra lesz. De Fleming megszerzése létszükséglet.

Kaufmann megkönnyebbült. Szinte boldog volt. És ettõl olyan merész lett, hogy még egy szivarra is rá mert gyújtani.

– Láthatja tehát, Herr Kaufmann – nyomta el a cigarettáját Janine Gamboul –, hogy most már nem követhetünk el hibát: meg kell szereznünk Fleming doktort.

IV. SZÉLROHAM

A genfi Nemzetek Palotájában folyó tanácskozás résztvevõi nem gyõzték ismételgetni, hogy évek óta nem került sor ilyen békés hangvételû nemzetközi konferenciára. Az oroszok derûsen bólogattak, amikor tolmácsaik lefordították nekik az egyik amerikai küldött szívbõl jövõ nézeteit. Még a franciák is üdvözölték az együttmûködési törekvéseket. Az egész ügy kezdett már szinte unalmassá válni.

Az egyetértésnek pedig az volt az oka, hogy a tanácskozás témája az idõjárás volt. És abban mindenki egyetértett, hogy az idõjárás tagadhatatlanul rossz volt. Minthogy a szélviharok megkülönböztetés nélkül tomboltak keleten és nyugaton, és a szokatlanul nagy esõzések az egész északi félgömböt elborították, egyetlen érzõ szívû nacionalista sem találhatott megfelelõ okot arra, hogy mindezért a szomszédos országot kárhoztassa.

Azok a kellõ képzelõerõvel rendelkezõ nemzetek, amelyeknek az volt a véleménye, hogy az idõjárás ellenõrzése megoldható, tudósokat és meteorológusokat is küldtek Genfbe, abban a reményben, hogy a véletlenszerû kísérletezés megkezdése elõtt talán sikerül valamilyen megállapodásra jutni a módszerek és eljárások tekintetében. Ezek közé a nemzetek közé tartozott Nagy-Britannia is. Ezért küldte el a Tudományügyi Minisztérium Osbornet mint hivatalos küldöttet.

Osborne nem jó szívvel utazott el. Az ágazatok között körözött jelentések ellenére, amelyek fölhívták a figyelmet a példa nélkül álló idõjárási jelenségekre, Osborne számára ez az egész idõjárási konferencia csupán olyan akadémikus jellegû összejövetelnek tetszett, amilyeneket az ENSZ azért szervez, hogy sok embernek nyújtsanak ártalmatlan elfoglaltságot. Osborne azon tûnõdött, hogy vajon ez az utazás nem elõkészítõ lépése-e egy olyan további intézkedésnek, aminek eredményeképpen át fogják helyezni valami olyan ártalmatlan osztályra, mint mondjuk a meteorológiai, a thornessi eseményekben való részességének gyanúja miatt.

A miniszter igen tapintatosan viselkedett. De a biztonsági tisztek még mindig folytatták a személyzet kihallgatását, és Osborne munkatársa egyre idegesebbé és félénkebbé vált. Osborne kitartóan nyugtatgatta, hogy ha mindketten kitartanak az eredeti történet mellett, miszerint õ járt vele Thornessben azon a bizonyos éjszakán, akkor minden rendben lesz. Nincsen abban semmi rendkívüli, hogy egy magas rangú tisztviselõ elkísérje a fõnökét. A munkatárs meglehetõsen kelletlenül, de beleegyezett, hogy kitart a történet mellett. De Osborne gyanította, hogy ha a nyomozók erõteljesebb nyomáshoz folyamodnak, vagy egyszerûen csak esküre kényszerítik a fiatalembert, akkor az igazság ki fog pattanni. Ezért is szeretett volna otthon maradni: hogy szemmel tarthassa munkatársa elbizonytalanodását, és a kellõ idõben erkölcsi támogatást nyújthasson neki.

De ha már Genfben volt, igyekezett jól érezni magát. Bármennyi kellemetlenséget okozott is az idõjárás másutt, az Alpokban csupán a szokásosnál több havat hozott. A kemény, éjszakai havazásokat óramû pontossággal követték a ragyogó, napfényes nappalok. A tó jegesen kéklett a napfényben; a híres szökõkút pedig szivárványos szikrákat szórva szökött az ég felé. A tiszta, havas utcákon az ülések szüneteiben kellemesen töltötték idejüket a küldöttek és családtagjaik.

Az épület legfelsõ emeletén levõ kávézó hatalmas ablakain kipillantva és a barátságos környéket szemlélve Osborne õszintén sajnálta a túlfûtött konferenciateremben töltött idõt. De Neilson professzor beszéde nem volt érdektelen. Ezek az amerikaiak kétségtelenül a megoldásra váró problémák lényegéig hatolnak.

Osborne a vita kezdete elõtt jött él – a vita elõtt, ahol elkerülhetetlenek a kérdésnek álcázott, célra nem vezetõ állítások. Egykedvûen nézte, amint filteres kávéja belemerül a pohárba, amikor észrevette, hogy egy asszony közeledik az asztalához. Az asszony már nem volt fiatal, de intelligens, kellemes arca volt.

– Osborne úr? – kérdezte amerikai akcentussal. Osborne fölállt.

– Igen – felelte. – Nem hiszem, hogy találkoztunk volna.

– Neilson professzor felesége vagyok – mosolyodott el az asszony. Kezet fogtak, és Osborne odahúzott az asztalához egy széket. Az asszony leült.

– Attól tartok, hogy elmulasztotta a férje beszédét – kezdte a beszélgetést Osborne. – Épp most fejezte be a felolvasást. Igazán hatásos volt. Bizonyára rövidesen jön is: az ülésnek már majdnem vége.

Az asszony nem figyelt a férfi szavaira.

– Osborne úr – mondta csöndesen. – Azt hiszem, a férjem beszélni szeretne önnel. Nem a konferenciáról. – Az asszony az ajtóra pillantott, amelyen át a küldöttek tömege kezdett benyomulni a foyer-ba. – Kérem, várja meg õt. Jobb lenne, ha õ mondaná el önnek, hogy mirõl is van szó.

– Természetesen megvárom – mondta Osborne. – De addig is, mit rendelhetek önnek?

– Kávét kérnék – mondta az asszony.

Rövidesen megjött Neilson is. Óvatosan körülnézett, leült, és minden bevezetõ nélkül Osborne-hoz fordult.

– Gondolom, a feleségem várt a dolog érdemi részével. Nagyon fontos a mondandóm. Rögtön a lényegre is térek. Mennyit tud egy bizonyos Intel nevû szervezetrõl?

Osborne idõt engedett magának a válasz megfontolására.

– Az Intel egy nagy, nemzetközi kereskedelmi konzorcium. Nagyon nagy.

– Úgy van – hagyta rá Neilson –, nagyon nagy. De az a kérdés, hogy tisztességese.

– Azt igazán nem tudom – mondta óvatosan Osborne.

– Osborne úr – szólt közbe az asszony. – Ma reggel kaptunk egy táviratot a fiunktól. Két éve nem láttuk. A táviratban pedig csak ennyi állt: "Találkozom veletek a genfi Nicole kávéházban a hét egyik estéjén, ha az Intel engedi." Ez az elsõ értesülésünk arról, hogy egyáltalán életben van, immár több mint két éve.

– De azért többnyire sejtették, hogy hol van és mit csinál? – kérdezte Osborne.

Neilsen kurtán fölnevetett.

– Több mint két éve vállalt állást Bécsben. Jött egy levlap, hogy jól van, és ne aggódjunk. Azóta semmi.

– És milyen állást vállalt Bécsben? – kérdezte Osborne.

– Minthogy a massachusettsi egyetemen elektronikából szerzett doktorátust, gondolom, valami ilyesféle állást kaphatott.

– Tudomásom szerint az Intelnek van itt irodája. Vagy legalábbis Zürichben. Érdeklõdtek már ott is?

– Természetesen – mondta az asszony. – Azt mondták, hogy a szervezet Svájcon kívül mûködõ dolgozóiról semmit sem tudnak. Ezért beszéltem rá a férjemet, hogy próbáljon öntõl információt kérni.

– De miért? – kérdezte Osborne.

– Azért, mert ön barátja a fiam egyik barátjának – mondta Neilson. – John Flemingnek. Jan gyakran elhozta hozzánk látogatóba Fleminget, amikor a cambridge-i Cavendish laboratóriummal kötött csereegyezmény keretében az Államokban járt. Nagyon jóban voltak. És persze azt is tudjuk, hogy Fleming az önök minisztériuma programjának egyik kulcsembere lett.

– Nem hiszem, hogy bármiben a segítségükre lehetnék – mondta elutasítóan Osborne. – Megszakadt a kapcsolatunk Fleming doktorral… – Kis, zavart szünetet tartott, azután kapkodva folytatta: – És csak három nap múlva utazom vissza Londonba. Talán beszélhetnék az önök fiával? Ha a táviratban az áll, hogy ezen a héten jön, akkor az már csak ma vagy holnap este lehet.

Neilsenék hálásak voltak. Meghívták Osbornet, hogy vacsorázzon velük a Nicole-ban aznap este, és ha Jan nem jönne, akkor másnap este is.

Neilson asszony ragaszkodott hozzá, hogy este hétre már a Nicole-ban legyenek.

– Elöl fogok leülni – mondta. – Akkor biztosan észrevesz. Az étterembe azután is bemehetünk.

Az asszony rendelt egy cseresznyét, és az elsõ kortynál tartott, amikor a sötétbõl elõbukkant a fiú, és szótlanul leült mellé: sápadt, komoly fiatalember, aki nagyon ideges volt. Az asszonyt meglepte, hogy a fiú mennyire megöregedett, milyen nyúzott és milyen ideges. A fiú megcsókolta az anyja arcát, de a kezét elhúzta, amikor az asszony meg akarta szorítani.

– Kérlek, anya, ne hívd föl ránk a figyelmet – suttogta a fiú. – Sajnálom, ha ez fájdalmat okoz neked. De, szóval, majd meglátod, okom van rá – mondta, és elnyomta félig szívott cigarettáját.

– Biztosan így van, kisfiam – próbált mosolyogni az asszony. – Megértelek. De legalább itt vagy. Olyan régen láttalak.

Az anya szemébõl áradó szeretet fájt a fiúnak.

– Anya – hajolt az asszonyhoz az asztal fölött. – Beszélnem kell, és nem sok az idõm. Láthatod: menekülök. Nem – próbált mosolyogni –, nem vagyok bûnözõ. Az üldözõim járnak abban a cipõben. Akik a nyomomban vannak.

Odajött a pincér, hogy fölvegye a rendelést, és a fiúnak félbe kellett szakítania a történetet. Rendelt egy nagy whiskyt, és beszélni kezdett. Sietõsen és szaggatottan, mintha fogytán lenne az ideje.

Rövidesen megjött Neilson is Osborne társaságában. Apa és fia az ajtóban találkoztak. Neilson örömmel ölelte meg a fiát, és szélesen elmosolyodott.

– Ezt megünnepeljük egy akkora bifsztekkel, amekkorát csak a svájciak el tudnak készíteni. És pezsgõvel! – Ekkor jutott eszébe, hogy ott van Osborne is.

– Bocsásson meg, Osborne – mondta. – Bemutatom a fiamat… Jan, Osborne úr Fleming doktor barátja.

Osborne a kezét nyújtotta, amikor megjelent egy fiatalember egy hatalmas fényképezõgéppel és vakuval.

– Neilson professzor úr! – kiáltott rájuk. – Un moment, s'il vous plait. Egy képet szeretnék. Az amerikai sajtónak.

Odarohant hozzájuk, és elrendezte a társaságot a fényképezéshez. Jant ülõ apja és anyja közé állította, Osbornet pedig a csoport egyik szélére. Elégedetten hátrált a kijárat felé, közben a gép keresõjében látható képet figyelte.

– Bon! – kiáltott föl. A vaku fölvillanó fénye egy pillanatra mindenkit elvakított.

Ebben a pillanatban Jan nyögve zuhant az apja ölébe. A fényképész eltûnt az utcán, és az az úr, aki az ajtó melletti asztalnál olvasta az újságját, föltette a kalapját, a zsebébe csúsztatott egy apró, fényes, fekete tárgyat, és nyugodt léptekkel követte a fényképészt.

Neilson és felesége a fiuk fölé hajoltak, de Osborne jól látta az ajtón éppen kilépõ férfi nyugodt, módszeres mozdulatait. És azt is látta, hogy mi volt a kabátzsebbe rejtett tárgy: észrevette a hangtompítót is a pisztoly csövén. Az ajtóhoz ugrott és látta, hogy az ott várakozó Citroën fölveszi a fényképészt és a lövészt – a kocsi rendszámtábláját zúzmara borította –, és megindul a tóparti úton Vevey és a határ felé.

Visszament Neilsonékhez.

– Semmit sem tehetünk – mondta szelíden. – Elmentek. Neilsonék nem figyeltek rá. Megsüketítette õket a fájdalom, ahogy ott álltak fiuk holttestének két oldalán.

Az asszony kétségbeesetten nézett a férjére.

– Nekem, nekem elmondta, hogy ettõl fél – nyögte panaszosán. – Hónapok óta üldözték. Elõtte meg börtönben tartották, de megszökött. Munkára kényszerítették.

– Kicsoda? – kiáltott föl a férfi. – Hol börtönözték be? Az asszony a fia haját, arcát simogatta.

– Azt mondta, egy Azaran nevû országban volt.

Bern külvárosának egyik csöndes házában Kaufmann a fõnökeinek küldendõ jelentést fogalmazta. A lövész az íróasztal elõtt állt, és a dollárköteget nézegette, amit megszolgált.

– Szóval a fényképész késett – mondta Kaufmann. – Ha eljön az ideje, majd megkapja a büntetését. De biztos benne, hogy megölte a Neilson fiút, mielõtt még beszélhetett volna?

– A lövés után már nem sokat beszélhetett – nevetett a lövész. – De elõtte épp eleget beszélt. Az anyjával. Az pedig elmondhatja az apjának, meg valami angolnak, akit az öreg hozott magával. A fiúnak Osborne néven mutatták be.

Kaufmann fölsóhajtott.

– Osborne. Meg kell lennie. Ez a sok gyilkosság. Nem szeretem. Egyetlen haláleset, és máris meg kell szervezni egy másikat. Szóval így megy tovább.

A pénzt az íróasztal szélére tolta. A lövész a pénzt a kabátja belsõ zsebébe tette, a pisztoly mellé.

– Azonnal hagyja el az országot! – mondta Kaufmann. – Nekem vissza kell térnem Angliába.

Andrét és Fleminget a northolti katonai repülõtérre vitték, hogy elkerüljék a londoni repülõtéren elkerülhetetlen nyilvánosságot. Egy állami kocsi várta õket a kifutópályán, és egyenesen a Tudományügyi Minisztériumba szállították õket.

A miniszter maga vezette a kihallgatást az oldalán Geersszel, akinek az volt a feladata, hogy mûszaki kérdésekben kisegítse. Számított rá, hogy a Házban számos kérdésre kell majd felelnie, ha a titok kiszivárog, és nem akart készületlennek látszani. De korrekt ember volt, ezért behívatott egy ügyvédet is a fõügyész irodájából, hogy felügyeljen a brit állampolgárokat megilletõ jogok tiszteletben tartására. A sok probléma ellenére is nevetnie kellett, ha erre a pontra gondolt. Vajon brit állampolgár-e ez a lány? Nem volt sem születési bizonyítványa, sem szülei. Anyakönyvileg nem is létezett. Ez érdekes kérdés lenne, ha tárgyalásra kerülne a sor. De a miniszter õszintén remélte, hogy ez nem történik meg.

A miniszter hûvösen üdvözölte a vendégeit. Mindazonáltal hangsúlyozta, hogy szó sincs kihallgatásról: ez csupán egy nem hivatalos beszélgetés.

Fleming meglehetõsen zilált volt, és hogy leplezze idegességét, gúnyosan nevetett.

– Valóban nem hivatalos beszélgetés – mondta. – Láttam a nem hivatalosan öltözött smasszerokat is az ajtó elõtt, ha esetleg megpróbálnék szökni. Ó, és az én kedves Geersem is itt van.

A miniszter ignorálta Fleminget, és Andréhoz fordult.

– Üljön le, kedvesem – mondta gyöngéden. – Bizonyára fáradt. De sajnos erre szükség van.

A miniszter az asztalához ült, és újra elolvasta Quadring rövid, elõzetes telexjelentését.

– Értesüléseim szerint ön amnéziában szenved – a miniszter intett Geersnek.

Geers fölállt a miniszter jobbjáról, és a lány elé állt.

– Androméda – mondta –, bizonyára nem felejtette el az élõ szövet szintéziséhez szükséges tényezõket? Valóban azt akarja elhitetni velünk, hogy semmit sem tud arról, hogy a kompjúterbõl nyert adatok egyikének segítségével Dawnay professzorasszony élõ anyagot hozott létre a laboratóriumban? És hogy a munka végeredménye maga volt?

André csodálkozva, de nyugodtan, gyermeki ártatlansággal nézett a férfira. És lassan megrázta a fejét. Geers arcán bosszúság és harag villant föl.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy nem emlékszik a kompjúterrel végzett munkájára?

Az ügyvéd diszkréten köhintett.

– Azt hiszem, ennyi elég, Geers doktor – mondta szelíden. Andrénak pedig ezt súgta. – Nem szükséges most azonnal válaszolnia mindezekre a kérdésekre.

– Egyetértek – nézett szúrósan Geersre a miniszter. – A lány nem egészséges és zavart. Talán majd késõbb, nyugodtabb körülmények között elmagyarázzuk neki az egész történetet.

Fleming odacsörtetett az íróasztalhoz.

– Arról szó sem lehet! – kiáltotta.

– Nem értem önt – nézett rá hûvösen a miniszter. Az ügyvéd gyorsan közbeavatkozott.

– Azt a szakmai tanácsot adnám, hogy a hölgy csak akkor tanúskodjon, ha már egészséges lesz, és részletesen elmagyarázták neki a múltját. Természetesen egy megfelelõen összeállított nyomozói testület elõtt kell majd vallomást tennie.

– Én szívesen elmondom neki a történteket – ajánlkozott buzgón Geers.

A miniszter alig titkolt megvetéssel nézett rá.

– Más körülmények között jobban szeretném, ha Osborne vállalkozna erre a feladatra. De õt holnapig nem tudjuk visszahívni Genfbõl. – A miniszter rámosolygott Andréra. – Megkérhetném, hogy várakozzon odakint, míg Fleming doktorral beszélek?

Fleming az ajtóhoz ment, kinyitotta Andrénak, és biztatóan mosolygott a lányra.

– Nos, Fleming doktor, miért rabolta el ezt a nõt? – kérdezte most már keményebb hangnemben a miniszter.

– Nem errõl van szó – vágott vissza gorombán Fleming.

– Hát mirõl van szó?

– Arról, hogy az Androméda-ködbõl érkezett üzenet és minden, ami abból származott, gonosz volt. – Fleming kényszeri tette magát, hogy nyugodtan beszéljen. – Egy olyan felsõbbrendû intelligencia küldte, ami rabságba akart kényszeríteni, vagy szükség esetén, akár el is pusztított volna minket.

– És mivel magának ez a véleménye, elpusztította a kompjútert. – A miniszter hangja komor volt, bár a hangsúlya inkább kérdésre, mint megállapításra utalt. – És maga mégis késznek mutatkozott bármit megtenni azért a lányért, aki a gépet kezelte. Pedig a gép elleni harcba a lány elpusztítása is beletartozik.

– A lány a gép nélkül semmi. Az akarat, a memória, a tudás – mindez a gépben volt. Láthatják maguk is, hogy most, hogy a gép már nem létezik, hála istennek, a lányból hiányzik valami. Valami hibádzik a jellemébõl. Kérdezzék meg csak Geerst, hogy milyen volt…

A miniszter nem vett tudomást a felszólításról. Nem óhajtott etikai mellékutakra tévedni, hiszen az ügy, véleménye szerint sokkal egyszerûbb volt.

– Azzal vádolom, Fleming doktor, hogy elpusztította a gépet, és elrabolta a lányt, nehogy elmondhassa nekünk, hogy mi történt.

– Azért vittem el a lányt, hogy megvédjem az õt körülvevõ emberektõl – nézett Geersre Fleming.

A miniszter kivett egy papírt az elõtte fekvõ vastag dossziéból.

– Lenne szíves mondani nekünk valamit azzal kapcsolatban, hogy Osborne munkatársa, aki azon az éjszakán állítólag vele volt Thornessben, elismerte ma délután, hogy nem járt Thornessben.

– Talán kérdezzék meg Osbornet, hogy kit vitt magával, jó? – mondta Fleming.

– Meg fogjuk kérdezni – mondta fenyegetõen a miniszter. – De ön addig is megfigyelés alatt áll. A szabályos letartóztatás és vádemelés, valamint az ezzel járó – és valamennyiünk számára kellemetlen – hírverés elkerülése érdekében remélem, hogy józanul fog viselkedni. Vádemelés nélkül nem kényszeríthetem vendégszeretetünk élvezésére. De nagyon kellemes szállást tudunk biztosítani.

– Tehát a Magna Carta még mindig érvényben van? – kérdezte gúnyosan Fleming. – És ha ragaszkodom a letartóztatáshoz, milyen alapon tud vádat emelni?

– Államvédelmi rendelkezések alapján – mondta halkan az ügyvéd. – Az idevágó jogszabályok…

– Kérem, mellõzze a részleteket – szólt közbe Fleming. – Békésen fogok viselkedni. És hol van a nem szívesen látott vendégeknek ez a – hm – szállodája?

– A közelben – mondta a miniszter. – Jót fog tenni magának, és a lánynak mindenképpen hasznára lesz. Békésen töltött napok egy olyan helyen, amilyennek a meglátogatásáért egy-egy vasárnapi kiránduláson fizetni kell. Attól tartok, hogy többet nem mondhatok róla. A hadsereg már 1942 óta használja egyes részeit. Talán az lenne a legjobb, ha egyenesen odamennének, és egy jót aludnának. Reggelre kelve azután tisztábban és talán józanabbul látják majd a dolgokat.

Az autóút több óra hosszat tartott. A szálláson és a kiszolgáláson még Fleming sem talált semmi kivetnivalót. Egy hozzáértõ ember gondoskodott minden komfortról – ital, tiszta ruha, könyvek, fürdõ és minden a rendelkezésére állt. Andrénak hasonlóképpen kényelmes szoba jutott. De azért Flemingnek nem túlzottan tetszettek a mindenütt tüsténkedõ, markos szolgálólányok. A fehér kezeslábas sem rejtette el szolgálati frizurájukat, khaki nylonharisnyájukat és masszív, fekete cipõjüket. Fleming sohasem rajongott a katonai szolgálatban álló nõkért.

De a pompás vacsorát fölszolgáló, nagydarab pincér esetlenségét határozottan szórakoztatónak találta. Egy rendõr mindig rendõr marad. Még akkor is, ha a Különleges Szolgálat embere.

A következõ napokban egyébként magukra hagyták õket. Kedvükre sétálhattak a hatalmas parkban. Fleming észrevette, hogy André szellemileg egyre jobban eltunyul, egyre ügyetlenebb. Néha még a sima füvön is elbotlott. Fleming azt is észrevette, hogy a drótkerítés pontosan ugyanolyan, mint amilyen Thornessben volt. A fõbejárat melletti vén kapusfülkét õrszobává alakították át. Az õrnek automata puskája volt.

Az egyik délután Andrét elvitték. Megérkezett Geers, és beszélni akart a lánnyal. André hosszú órákat töltött a tudóssal. Geers jó munkát végzett. André gondolataiba mélyedve, de meglepõen érzéketlenül mondta el Flemingnek, hogy elhiszi mindazt, amit Geers mesélt, de úgy érzi, mintha az egész valaki másnak az élettörténete lenne. Az emlékezete nem nagyon mozdult meg, bár derengeni kezdett elõtte, hogy része volt a kompjúter elpusztításában.

– Mit fognak tenni velünk? – kérdezte este, amikor a társalgóban valami ostoba tévémûsort néztek.

Fleming nem válaszolt, mert éppen azt nézte, hogy hogyan nyer a képernyõn bájolgó hülye nõ egy centrifugát csak azért, mert rábólintott a riporter állítására, miszerint az Amazonas egy nagy folyó.

– Szerintem megvárják, míg szegény Osbornet is idecsukhatják mellénk – mondta azután. – Aztán zárt tárgyalást rendeznek, Osbornet meg engem le fognak fejezni a Towerben, és Osborne tökéletesen fog viselkedni a végsõ percig. Ami téged illet – de innen már nem tudta folytatni, így hát hosszan ültek és hallgattak a tévé vibráló, kék fényében.

Hirtelen nehéz lépések hangzottak föl odakintrõl.

– Ki lehet? – kérdezte André. Mindketten hozzászoktak már a rájuk vigyázó törvényszolgák halk lépteihez.

– Talán Osborne – mondta Fleming. – Lassan csatlakoznia kell hozzánk. Kedves tõlük, hogy megengedik, hogy együtt töltsük az utolsó napjainkat.

De nem Osborne jött. Hanem Kaufmann. Hosszú, fekete kabátot viselt. Az egyik kezében széles karimájú kalap, a másikban aktatáska. Amikor megpillantotta Fleminget és Andrét, hátrahõkölt.

– Bocsánat – mondta, és halkan becsukta az ajtót. – Arra számítottam, hogy Osborne urat találom itt… – Idegesen végignyalta az ajkát, majd szélesen elvigyorodott. – Információim szerint ma estére ide kellett volna érkeznie. Ehelyett abban az örömben van részem, hogy Fleming doktort üdvözölhetem. – Kövérkés kezét nyújtva közeledett.

– Mein freund Kaufmann – mondta gúnyosan Fleming, és nem fogott kezet a férfival. – Hogy sikerült bejutnia?

Kaufmann kihúzta magát.

– Osborne úr ügyvédjének a képviseletében. Nagyon komplikált ügy. De most szerencsém van. Itt találtam önt.

Rövidlátóan pislogott a mozdulatlanul ülõ Andréra.

– És ez az a híres ifjú hölgy! – odament a lányhoz, megfogta a kezét, és kezet csókolt.

– Látod, drágám, milyen kedvesek ezek a bécsiek – mondta Fleming.

Kaufmann elkomorodott.

– Én nem bécsi, hanem düsseldorfi vagyok, mein liebe Doktor!

– Nem is olyan régen még célba lõtt a liebe doktorjára – jegyezte meg Fleming. – Persze, nem személyesen. Másokat bérelt föl, hogy meghúzzák a ravaszt, és kellemetlen látogatást tegyenek egy kis magánszigeten.

Kaufmann sértõdöttnek látszott.

– Nem vagyok a magam ura – mondta. – Nem cselekedhetek a kedvem szerint.

– Csak a fõnökei, az Intel kedve szerint.

Kaufmann válaszában volt valami meglepõen szomorú és keserû.

– Nem mindenki olyan szerencsés, hogy azt tehesse, amit szeretne.

Fleming bólintott.

– Miért küldték utánunk?

– Ön tud valamit, amit az igazgatóink akarnak – mondta nyugtalanul Kaufmann. Az ablakhoz ment, és félrehúzta a nehéz függönyt. Abban a pillanatban mozgó reflektorok fénye világította meg az arcát. Ugyanakkor meghallották egy leállóban levõ motor csöndes dohogását és a fék csikorgását.

– Talán a kliense, Osborne jött meg – mondta Fleming. Kaufmann megrázta a fejét.

– Nem, Fleming doktor, ez egy teherautó. Az épület hátsó oldalánál fog megállni. – Kaufmann hangja egyre határozottabb lett. – Most kérem, jöjjenek velem. – Széthúzta a függönyt, és kitárta a hosszú, alacsony ablakot.

– Ne hallgass rá – súgta Andrénak Fleming. – Csak ülj szépen ott, ahol vagy.

– Kérem – könyörgött Kaufmann. – A múlt héten le kellett lövetnem egy fiatalembert. Egy kedves fiatalembert. Nem is ismertem. Nem szeretem az ilyesmit.

Zaj hallatszott kint, és egy esõköpenyes férfi jelent meg az ablakpárkányon. Sovány, rossz arcú fiú volt, alig húszéves ha lehetett. Apró szemével körbefürkészett. Keményen markolta a pisztolyát.

– Gyerünk – mondta komoran –, piszkos hideg van és esik is. Gyerünk már!

Kaufmann a fegyveres mögé állt.

– Önre élve van szükségünk, Herr Doktor – mondta –, de az ifjú hölgyre nem feltétlenül.

Az esõköpenyes André felé fordította a pisztolyát. Ujja gyakorlott mozdulattal biztosította – ki a fegyvert. Fleming tudta, hogy ez csupán durva, teátrális gesztus, de azért hatott. Odahátrált Andréhoz. Azután kézen fogva mentek az ablakhoz.

Elsõnek Kaufmann mászott ki, és megfordult, hogy lesegítse Andrét. A fegyveres zárta a sort, pisztolyát Fleming hátának szegezve, de hirtelen hátrafordult, mert meghallotta, hogy nyílik az ajtó. A többiek már a teraszon voltak. Fleming megtorpant és visszanézett.

Osborne állt az ajtóban, és elképedve bámult a fegyveresre. Mögötte egy katona állt, aki a Katonai Rendõrség vörös karszalagját viselte.

– Mi az ördög, ki az ördög…? – mondta Osborne, akit a katona durván félrelökött. De már késõ volt. A fegyveres tüzelt – egyszer. Osborne a lövés erejétõl az ajtónak tántorodott. A fegyveres az ablakhoz ugrott, és vadul tüzelt, miközben kimászott az ablakon. Nem találta el az elõrerohanó katonát, de a katona kénytelen volt lebukni és fedezéket keresni.

Fekve fújta meg a sípját, hogy segítséget hívjon, miközben Osborne lassan összecsuklott, bal kezével a jobb vállát fogva, és csodálkozó kifejezéssel az arcán.

– Micsoda átkozottul ostoba história – mondta lassan és tisztán, azután elõrebukott.

Odakint, a sötétben és a sûrûn hulló esõben láthatatlan kezek ragadták meg Fleminget és Andrét. Fölemelték és egy teherutóba rakták õket. A csukott kocsi hátsó ajtaját bezárták, és begyújtották a motort. A kocsi csikorgó gumikkal indult el, és olyan vadul száguldott, hogy Fleming nem tudott fölállni. A kapuhoz vezetõ hosszú, egyenes úton a kocsi még jobban fölgyorsult. Fleming hallotta a fejvesztett kiáltozást, amint átszáguldottak a kapun, az õrszoba mellett, ki az útra. Néha kis híján fölborultak, amikor a sofõr teljes sebességgel vette az éles kanyarokat, és André meg Fleming kénytelenek voltak a kocsi fenekén feküdni és lábukkal kitámasztani magukat, hogy kivédjék az állandó rázkódást.

Egy idõ múlva gyors, egyenletes tempóra váltott a vezetõ. Fleming úgy gondolta, hogy országúira érhettek. Dühös volt, hogy nincs órája, de érzése szerint körülbelül fél órája mehettek – ez körülbelül negyven mérföldet jelenthetett.

A kocsi lelassult, jobbra kanyarodott, azután ismét gyorsulások és hirtelen kanyarok követték egymást. A rázkódásból rossz útra vagy ösvényre lehetett következtetni.

Fleming óvatosan fölállt, és öngyújtója csekélyke fényénél körülnézett a kocsiban. Tudta, hogy ez üres gesztus. A kocsi belseje tömör fémbõl készült. Az ajtót kívülrõl zárták be, a szokásos reteszekkel. Csupán egyetlen nyílás volt: egy pici, dróthálós kukucskálólyuk a vezetõi ülés közelében. De az is le volt takarva.

A kocsi lassult és óvatosan haladt az egyenetlen talajon. Majd rázkódni kezdett, és a gumik nem adtak hangot. Nyilvánvaló volt, hogy füvön haladnak. Azután a kocsi megállt.

Az ajtót nem nyitották ki rögtön. Odakint zuhogott az esõ. Kaufmann állt az ajtóban mosolyogva, egy zseblámpa fényében. Kaufmann mellett ott állt a fegyveres.

– Nos, doktor – mondta Kaufmann. – Lenne szíves kiszállni az ifjú hölggyel együtt?

Fleming körülnézett, azután kiugrott a kocsiból. Lesegítette Andrét.

– A barátja kinyírta a teljesen ártalmatlan Osbornet – mondta Kaufmann-nak. – Nem mondhatnám, hogy mi teljesen ártalmatlanok vagyunk, így hát kíváncsi lennék, hogy milyen terveik vannak velünk? És hol vagyunk?

– Nagy amerikai szövetségeseink egyik használaton kívüli repülõterén – mondta Kaufmann. – A kifutópályák hatalmasak és még mindig kifogástalanok. Megmentjük önöket a szabotázsért járó bírósági tárgyalás és bebörtönzés kellemetlenségeitõl. Biztos vagyok benne, hogy a kormánya önt árulónak tartja. – Kaufmann levette a szemüvegét, és letörölte az esõcsöppeket. – De nincs több idõnk beszélgetni. – Szemmel láthatóan, szinte sajnálta a dolgot. – A gépnek azonnal indulnia kell. Jöjjenek!

A fegyveres Fleming háta mögé került, és Kaufmann vezette õket. Fleming rövidesen meglátta a repülõgép nedves, csillogó törzsét.

– Üdvözlöm a fedélzeten, uram, és önt is, kisasszonyhallatszott egy nõi hang.

Fleming elnevette magát a helyzet abszurditásán. A lépcsõ tetején álló lány csinos, kék egyenruhát viselt. Olyan volt, mint minden légikisasszony: ápolt, jól öltözött és csinos. A kabin éjszakai, vöröses fényében Fleming azt is észrevette, hogy a lány keleti származású lehet. Vendégeit gyorsan az egyik elülsõ üléshez vezette, és segített bekapcsolni a biztonsági öveket. Tudomást sem vett a fegyveresrõl, aki a túlsó sor szélére ült, velük szembe, kezében a fegyverrel.

Kaufmann eltûnt a személyzeti ajtó mögött. Az indítómotor fölberregett. Elõször az elsõ motor kezdett süvíteni, majd a második.

– Lökhajtásos! – mormogta Fleming. – Az Intel aztán precízen végzi a dolgát. Nem kímél semmi költséget.

A gázt nem futtatták föl folyamatosan. Behúzott fékekkel teljes gázra kapcsoltak; aztán a hang lehalkult, majd ismét fölvinnyogott. A repülõgép puhán megindult a kifutópályán.

Mihelyt a levegõben voltak, meredeken kezdtek emelkedni. A pilóta nyilván hamar ki akart jutni a kereskedelmi légivonalak és a kíváncsi radarok körzetébõl. Rövidesen a felhõk fölött voltak és fürödtek a hideg holdfényben. A látható csillagok alapján Fleming arra következtetett, hogy dél felé mennek.

Ezt a személyzeti fülkébõl elõbukkanó Kaufmann is megerõsítette.

– Most hagytuk el az angol partokat – mondta vidáman. – Most nemzetközi vizek fölött repülünk. Minden rendben. A kisasszony hoz valami frissítõt, azután pedig próbáljanak aludni egy kicsit. Körülbelül négy óra múlva szállunk le Észak-Afrikában.

– Észak-Afrikában, de hol? – kérdezte Fleming.

– Nincs jelentõsége – mondta a német. – Csak üzemanyagot veszünk föl. Az út nagyobb része csak azután következik. Azaranba.

V. MELEG ÉS NAPSÜTÉS

A nap már régóta fönt ragyogott, mikor a repülõgép lassan ereszkedni kezdett és átröpült az azarani határ fölött. Fleming rosszkedvûen nézett ki a repülõgép ablakán, és semmi érdekeset nem látott. A barnásszürke, sima és reménytelenül egyhangú síkság szinte a látóhatár széléig húzódott, ahol alacsony, egyenetlen dombok keretezték. Itt-ott porfelhõ jelezte, hogy tevekaraván halad a sivatagban húzódó, õsrégi karavánutak sötét csíkjain. Néhány szabálytalan alakú, világosabb folt, a kutak mellé épült, nyomorúságos viskók körvonalain kívül az egész vidék élettelennek látszott.

A repülõgép süvítése zümmögésre váltott és a gép fékezni kezdett. Fleming látta fölülrõl az olajtartályok tetõinek korongjait és nem messze tõlük a daruk csipkevázát. A felszín közeledett, és megláttak egy várost, aminek fehér házai ragyogtak a napsütésben. A gép megdõlt, és a látóhatár megbillent Fleming ablakának látószögében. Amikor a gép leszállt, Flemingnek alig volt ideje, hogy megfigyelje a hosszú, szürke, modern épületet. Magában állt vagy öt mérföldnyire a várostól.

A motorok fölbõgtek, majd kiengedtek és halkulni kezdtek. Leszálltak.

A gépbõl kiszállva megcsapta arcukat a lágy, meleg levegõ. Egyenruhás, amerikai fajta rohamsisakot viselõ, arab katonák álltak a gép körül, tüzelésre kész fegyverekkel. Egy kivénhedt angol autó, aminek oldaláról hámlott az álcázó festék, lassan a repülõgép mellé gördült. Az izzadó Kaufmann Fleminget és Andrét betuszkolta a hátsó ülésre. Õ maga pedig a katona sofõr mellé ült.

A jó betonút egyenesen a városba vezetett. Mihelyt elérték a nyomorúságos külvárost, ahol az ütött-kopott bádogkalyibák csúnyán keveredtek a romos, de még mindig szép, régi arab építészeti emlékekkel, az út rosszul karbantartott fõútvonallá szélesedett, ahol nyüzsögtek az emberek. Lefátyolozott, kecses mozgású asszonyok vezettek málháskosarakkal megrakott szamarakat. A férfiak egy része arab viseletben volt, de a többségük silány nyugati ruhát viselt.

Minden házon ott függött az azarani zászló. Itt-ott keleti zene harsogott utcai hangszórókból, és a torz recsegés csak még nagyobbá tette a hangzavart. A sofõr gondolkodás nélkül belehajtott a tömegbe, és állandóan nyomta a dudát. A nagy piactér után, ahol sok száz ember álldogált céltalanul, de lelkesen, a kocsi egy nagy épület szûk bejáratához hajtott. A két kapuõr rezzenéstelen arccal nézte az érkezõket, amint a kocsi behajtott a hûvös, árnyékos udvarra, ami köré az épület épült.

Kaufmann kiszállt és mondott valamit egy elegáns, nyugati öltönyt viselõ arabnak. Azután eltûnt egy ajtó nélküli bejárat mögött. Az arab a kocsihoz lépett, és gondos angolsággal utasította Fleminget és Andrét, hogy kövessék. Átvezette õket az udvaron, föl néhány lépcsõn, azután kinyitott egy gyönyörûen megmunkált ajtót.

– Várjanak itt, kérem – mondta, és bezárta mögöttük az ajtót.

Fleming körüljárta a szobát. A szoba kicsi, de magas volt. Magas és keskeny, modern üvegablakokkal ellátott réseken át hullottak a fénysugarak a kõpadlóra. A falat perzsaszõnyegek díszítették. A törékeny, keleti asztalkák mellett kényelmes, modern székek álltak. Az egyik asztalon egy réztálcán ezüstkancsó állt, apró poharakkal. Fleming fölvette a kancsót. A kancsó forró volt, és kellemes kávéillat áradt belõle. A sûrû, szirupszerû italból töltött az apró poharakba, és az egyik poharat odanyújtotta Andrénak.

– Hol vagyunk? – kérdezte a lány a kávét kortyolgatva. Fleming levette a zakóját, és kigombolta az ingét.

– Egy nagyon meleg országban – vigyorgott. – Egy Azaran nevû országban, ami kicsi, de feltehetõleg rossz hírû. Ez pedig bizonyára valamiféle pasa kéjpalotája. Hacsak nem Kaufmanné.

– Kaufmann nem rossz ember – mondta André. Fleming meglepetten nézett a lányra.

– Úgy érzed? Lényegében igazad van, ebben biztos vagyok. Csak az a baj, hogy a kemény külvilág megrontotta azt a szép, ártatlan lelkét.

De André figyelme ismét elkalandozott.

A szoba túlsó végén megrezzentek a függönyök. Janine Gamboul jött feléjük. Selyemruhájában egyszerre látszott hûvösnek és izgatónak.

– Fleming doktor? – állt meg mosolytalanul a férfi elõtt.

– Maga kicsoda? – kérdezte gorombán Fleming.

– Gamboul a nevem – mondta a nõ, és szemügyre vette Andrét.

– A ház asszonya? – kérdezte Fleming. A nõ le nem vette a tekintetét Andrérõl.

– Ez Salim ezredesnek, az azarani kormány tagjának az otthona. Nagyon elfoglalt ember. Ma van Azaran függetlenné válásának az évfordulója, és az idén az ünnepségnek különleges jelentõsége van, mivel a kormány felmondta az olajszerzõdéseket. A beavatkozások megakadályozása érdekében lezártuk a határokat.

– Nagy nap – mondta Fleming. – És ez a Salim hozatott ide minket?

Ekkor a nõ megfordult, és lassan végigmérte Fleminget.

– Én, azaz mi hozattuk ide.

– Látom. És maga vagy maguk, ahogy óhajtja, a nagy nemzetközi virágküldõ szolgálat, amit Intel néven is ismernek?

– Én képviselem az Intelt – mondta a nõ hidegen. Azután ismét Andréra pillantott. – És maga…

– A kollégám – mondta gyorsan Fleming. Janine Gamboul érzéki ajka körül mosoly játszott.

– Szóval maga?… – kérdezte újra Andrét.

– Mi vagyunk azok, akikre a szó meglehetõsen elavult, de igen pontos értelmében azt szokás mondani: "csak barátok" – mondta Fleming. – A kislány neve André. Egyszerûen André.

– Üljön le, ma petite – mondta Gamboul kedvesen Andrénak. – Remélem, nem fárasztotta el túlságosan az utazás, és remélem, jól bántak önnel.

– Nem túlságosan – felelte a lány helyett Fleming.

– Sajnálom – mondta Gamboul. – Azért hozattuk ide önöket, mert úgy hisszük, segíthetünk egymásnak. Önök menekülnek a brit kormány elõl. Itt nem juthatnak a nyomukba, ez zárt ország. Nincs kiadatási egyezmény.

– Maga szerint ez lenne a maguk segítsége a mi számunkra. És most lenne szíves elmagyarázni, hogy kívánnak minket arra kényszeríteni, hogy segítsünk maguknak?

Salim érkezése megakadályozta Gamboult abban, hogy elveszítse a türelmét.

A volt követ tökéletes szabású egyenruhát viselt, és két sor kitüntetést a mellén. Ugyancsak élvezte az életet.

– Ah, Fleming doktor! – kiáltotta kivillantva fehér fogait és kezét nyújtva Flemingnek, de Fleming hátat fordított neki. Salim azonban csöppet sem sértõdött meg, és Andréhoz ment. – Ön pedig Miss…

– André – mondta Gamboul.

– Egyszerûen csak André?

– Igen. A bõbeszédû Fleming doktor így mondta. Salim a két keze közé fogta André kezét.

– El vagyok bûvölve – suttogta elragadtatással.

– Örvendek – mondta André udvarias mosollyal.

Salim elengedte a lány kezét, és lehuppant az egyik székbe, elõrenyújtva hosszú lábát és makulátlanul csillogó csizmáit.

– Most pedig jöhet a magyarázat, Fleming doktor. Új ország a miénk. Eltekintve az olajunktól, meglehetõsen fejletlenek vagyunk. Valamikor Xerxész perzsa birodalmának egyik, önálló jogokkal rendelkezõ tartományává lettünk, de kétezer év óta mindig más népek rabszolgái voltunk. És most, hogy végre függetlenek lettünk, segítségre van szükségünk.

– Maguk aztán különös módon szerzik a segítséget – mondta Fleming.

– Másképp hogy szerezhettük volna meg önt? – kérdezte Salim. – Az Intel komoly összegeket fektetett itt be ipari és tudományos fejlesztés formájában. Mint házigazdák, mi fogjuk élvezni ennek az elõnyeit. Számos nagyszerû, haladó embert szerzõdtettünk, tudósokat.

– Akiket hasonló módon gyûjtöttek be? – kérdezte Fleming.

– Különbözõ módokon. De ha már itt vannak, tapasztalják, hogy érdemes itt lenni. Jól bánunk velük. Rendszerint nem kívánnak elmenni.

– És van valami opciójuk?

– Igyunk valamit – szólt közbe Janine Gamboul. Salim bólintott, és megrántotta a csöngõ zsinórját.

– Ön matematikus, Fleming doktor, és az alacsony hõmérsékleten végbemenõ fizikai folyamatok szakértõje – mondta Gamboul.

– Néha – egyezett bele Fleming.

Salim intett a belépõ szolgának, hogy tegye le az italokkal megrakott tálcát.

– Mit iszik, Janine? – kérdezte. – Dolgozott itt egy másik fiatal tudós is, Neilson… Mit iszik az ifjú hölgy, és ön mit parancsol? Whiskyt vagy édeset?

– Ez nem muzulmán szokás – mosolyodott el Fleming. Salim lassan és komolyan fordult Fleming felé.

– Modern ember vagyok – mondta hivalkodás nélkül, azután ismét elfordult.

– Ebben az esetben – mondta Fleming – André valami alkoholmentes gyümölcslét kér. Én pedig egy whiskyt, tisztán. – Fleming nézte Salim széles, izmos hátát. – Szóval Jan Neilson itt volt? Nyilván a maguk titkosszolgálata jól tudja, hogy Jan, Dennis Bridger meg én közös témán dolgoztunk a massachusettsi egyetemen. A kép kezd összeállni…

Salim felszolgálta Andrénak és Flemingnek az italt. Azután töltött Gamboulnak és magának is.

– Sokat gondoltunk Neilsonra, nagyszerû koponya volt – mondta olyan szenvtelenül, mintha könyvbõl idézné.

– De meghalt? – kérdezte Fleming.

Salim ismét megfordult, és nyugodtan nézett Flemingre.

– Neilson végezte el központi kutatási területünk minden lényeges szervezési munkáját. De nem tudta befejezni. Ha tovább maradt volna is, azt hiszem, zsákutcába jutott. – Elgondolkozva nézte a poharában kocogó jégkockákat. – Tehát jobb szakembert kellett találnunk.

– Mihez? – kérdezte Fleming, és érezte, hogy a keze remeg a dühtõl és a félelemtõl.

Salim odament hozzá.

– Ön dolgozott a thornessi kompjúteren. Nekünk is van egy

– Milyen? – kérdezte Fleming, és rettegett a választól. Gamboul kurtán fölnevetett.

– Tudnia kell, Fleming doktor. Boldogult kollégája, Neilson építette.

Fleming alig tudta megõrizni a nyugalmát.

– Feltételezem, hogy nem tudják, mi van a birtokukban – mondta végül. – Csak egy tanácsot adhatok: robbantsák föl.

– Ahogy fölrobbantotta a másikat? – nézett Flemingre gyõzedelmesen Gamboul. – Attól tartok, hogy itt erre nem lesz lehetõsége.

– Honnan tudja, hogy mi, hogy én…

A nõ várt a válasszal, ízlelgetve a várható reakció gyönyörét.

– Dawnay professzorasszony elmondta nekünk.

– Dawnay asszony! – Fleming csak bámulni tudott a nõre.

– Õ a saját akaratából jött ide – szólt közbe Salim. – Azt hiszem, az ön meg a professzorasszony segítségével minden feltétel biztosítva lesz. A Neilson által épített kompjúter pedig az alapja lesz mindannak a technológiának, amivel Gamboul kisasszony szervezete ellátott minket.

Salim az ablakréshez ment és kinézett. A tömeg hangja keveredett a hangszórók bömbölésével.

– Ezek az emberek ott kint most ébrednek egy hosszú álomból – mondta õszintén. – Maga liberális gondolkodású ember, Fleming. Segíteni fog nekik az ébredésben és abban, hogy elfoglalhassák helyüket a modern világban.

– Hol van Madeleine Dawnay? – kérdezte Fleming.

– Az Intel kutatóközpontjában – magyarázta Salim –, ahová önöket is visszük. Nagyon kényelmes, még a legjobb olajtársaságok mércéjével mérve is. Szegények vagyunk, de nem vagyunk barbárok – húzta ki magát büszkén. – Mindazonáltal hangsúlyoznom kell, hogy nem áll módjában visszautasítani az együttmûködést. – Elgondolkozva nézett Andréra, aki csodálkozva pillantott hol Salimra, hol pedig Flemingre.

– Az ifjú hölgyet itt tartjuk, hogy biztosak lehessünk az ön együttmûködésében.

Fleming fölugrott.

– Nem!

Salim habozott. Gamboulra pillantott, aki bólintott.

– Rendben van – mondta. – Az ifjú hölgy önnel maradhat. Janine Gamboul letette üres poharát.

– Eleget beszéltünk. Elviszem õket a kutatóközpontba – mondta Salimnak. – Kint vár a kocsim.

Amikor André könyökét átfogva Fleming belépett a kompjúterépület ajtaján, amit Gamboul tárt ki elõttük, úgy torpant meg, mint akit mellbe vágtak.

Az elõcsarnok kísértetiesen hasonlított Thornessre, csak a khaki egyenruhás katonák barna arca különbözött a jól ismert, pirospozsgás, skót õrök arcától.

Még a levegõ is ugyanolyan volt – a légkondicionált, élettelen, hideg levegõ. A kompjúterterembe lépve pedig még hangsúlyosabbá vált a hasonlóság. Az elektromosság nehéz, meghatározhatatlan szaga, a sok millió eleven áramkör átható zümmögése, a csak ellenõrzõ panelekbõl épített terem embertelen személyisége.

Lassan haladt elõre, még mindig André könyökét átfogva. A gépen több fiatal arab dolgozott. Furcsák és idegenek voltak, de mégis emlékeztettek azokra a brit technikusokra, akikkel két évvel ezelõtt Thornessben dolgozott. Ráadásul angolul is beszéltek egymással – mintha az angol a tudomány természetes nyelve lenne.

Gamboul odahívta az egyiket.

– Ez Abu Zeki – mondta. – Fleming doktor.

Abu Zeki szemében öröm csillogott. Értelmes, szimpatikus fiatalembernek látszott, finom vonalú, arab arcát rövidre nyírt haj keretezte, ami a beatnemzedékre emlékeztetett. Látszott, hogy õ is "modern ember".

– Örülök, uram – mondta. – Sokat hallottam önrõl, természetesen. Én leszek a vezetõ munkatársa. Remélem, hasznomat veszi: mindenesetre továbbítani fogom az utasításait a személyzethez. – Büszkén nézett végig a kompjúter ellenõrzõ paneljén. – Nagy dolgokat fogunk csinálni ezzel.

– Azt hiszi? – kérdezte nyugodtan Fleming.

– Megmutatom a többit is – szólt közbe Gamboul, és vezetni kezdte õket a végtelen kábelek mellett.

Jól ismerte az utat. Pontosan ismerte a hatalmas gép minden részét, bár Fleming észrevette, hogy a nõ ismeretei csupán a laikus másodlagos ismeretei, akit inkább az érdekel, hogy mi mire való, mintsem az, hogy mindez hogyan történik. Az elrendezés kicsit különbözött a thornessitõl, de a betápláló-, kijelzõ-és memóriaegységek lényegében azonosak voltak.

Visszatértek az ellenõrzõ terem elõtti széles folyosóra.

– Az építkezést már régebben befejeztük. A gépet beprogramoztuk. De nem történt semmi. Ezért van szükségünk magára. A gép kezelése magának nem jelent problémát?

– Valószínûleg nem – ismerte el Fleming. – Az elrendezés kicsit más. De a lényeg azonos. – Keserûen fölnevetett. – Annak kell lennie. Ugyanannak az üzenetnek ugyanazon utasításai alapján épült. Tudja, hogy mi történt Thornessben?

Gamboul vállat vont.

– Minket nem érdekel, hogy ott mi romlott el. Azt akarjuk, hogy ez jól mûködjön. A világon példa nélkül álló, mindenfajta beavatkozástól mentes termelési központot akarunk itt létrehozni. Ez a gép lesz az Intel agya,

Fleminget szinte hipnotizálta a fenyegetõ nyugalom. Rettegve várta, hogy viszontlássa azt a részt, ami ezt a gépet megkülönböztette minden más, ember által készített agytól, a mûanyag szigetelõpárnák mögött megbújó, súlyos rézkorongokat.

A tiszteletteljesen várakozó Abuhoz fordult.

– Hol vannak a nagyfeszültségû végzõdések?

Janine Gamboul gyanakodva nézett Flemingre.

– Miért kérdezi? Mire valók azok?

– Van két magasfeszültségû vezeték, amik nem tartoznak az ellenõrzõ panelhez. Legalábbis kell lennie ilyennek.

Abu bólintott.

– Voltak, igen – mondta. – Az utolsó fülkében helyeztük el õket. Nem tudtuk, mire valók.

Abu odavezette õket a fülkéhez, és félretolta a halkan gördülõ, szürke panelajtót. Fleming csak nézte az ártalmatlan külsejû fémdarabokat. Gyûlöletes emlékek rohanták meg. Andréra nézett, de megkönnyebbülten látta, hogy a lány nyugodt, és csöppet sem érdekli a dolog.

– Neilson doktor szerint ezek a végzõdések a memóriaáramkörökkel való közvetlen kommunikálásra szolgálnak – mondta Abu. – Hogy a gépkezelõ közvetlen kapcsolatba kerülhessen a kompjúter pozitív számítóreléivel. Neilson doktor szerint ez a kapcsolat vizuálisan, ezzel a kiíró képernyõvel valósulhat meg – intett Abu a végzõdések fölé függesztett, alumínium dobozos, katódsugár-képernyõ felé.

– Emlékszem!

André hangjára Fleming megfordult.

A lány szeme izgatottan csillogott. Fleming úgy érezte, hogy pillanatokon belül rosszul lesz. A dolgok könyörtelenül és elkerülhetetlenül kezdtek kicsúszni a kezébõl. Odament Andréhoz.

– Tudod, mi ez? – suttogta. – Ez elõl menekülünk. André nem nézett a férfira. Átszellemülten bámulta az ellenõrzõ panelt.

– Ne félj – suttogta, és Fleming nem tudta eldönteni, hogy kihez beszél a lány.

Fleming most Gamboulhoz fordult.

– Robbantsák föl! Most rögtön.

A nõ Andréra pillantott, azután Flemingre. Arcára megvetõ mosoly ült ki.

– Elpusztítani?! – kiáltott föl. – Uralkodni fogunk rajta! – Azután megváltozott hangon folytatta: – Most megmutatom a szállásukat. Nagyon kényelmes. Régi kollégájuk pedig már alig várja a viszontlátást, Dawnay professzorasszony.

A kompjúterépületbõl kivezette õket a kinti hõségbe. Azonnal odajött egy katona, és Gamboul néhány arab utasítására elvezette Fleminget és Andrét a néhány pálmafa árnyékában meghúzódó bungalókhoz. André még mindig kábult volt, és egy szót sem szólt.

Madeleine Dawnay egy kerti széken ült, egy, a hõségtõl barnára perzselt, parányi fûfolt közepén. Az arca már lebarnult, bár még mindig meglehetõsen sovány és nyúzott volt könnyû, trópusi ruhában. Õszinte örömmel üdvözölte mindkettõjüket.

– Drágám – szorította meg André mindkét kezét. – Úgy örülök, hogy látlak. A szolgálólány pontosan tudja, hogy hogy kell téged ellátnia. – Azután Fleminghez fordult. – Szóval maga is itt van.

Fleming nem üdvözölte az asszonyt.

– Azért vagyok itt, mert idehurcoltak – mondta nyugodtan. – És amit éppen az imént láttam, arra kényszerít, hogy egyelõre maradjak. De ami magát illeti, Madeleine, igazán nem értem, hogy dolgozhat a saját jószántából ennek a bandának.

Az asszony nem sértõdött meg.

– Nem kell mindjárt rosszat gondolni róluk, kedvesem. A körülmények nagyon is mások. Eleinte én is féltem. Azt hiszem, Salim beadott nekem valamit Londonban. Csak azt nem tudom, hogy miért.

– Hogy megtudja magától, hogy hol vagyok. Csak maga ismerte a tartózkodási helyünket, õk pedig rögtön jelentkeztek magánál.

Madeleine Dawnay komolyan fölháborodott.

– Nagyon sajnálom – mondta tehetetlenül. – Nem tudtam a dologról.

– És magát hogy szerezték meg? – kérdezte Fleming.

– Szépen megkértek, hogy jöjjek. Van egy nagyon érdekes mezõgazdasági problémájuk. Szeretnének élelmiszerbõl önellátóak lenni. A terméketlen földterület megtermékenyítésének már minden szokásos módszerét kipróbálták. De rájöttek, hogy valami egészen új és teljesen tudományos módszerre van szükség. Remélem, vagyis azt hiszem, tudok segíteni nekik.

Az asszony feltétlen hite a tudomány jó célokra való felhasználásában mindig nyugtalanította Fleminget. Barátságuk egyszer már megromlott, amikor az asszony nem látta meg a kockázatot az élõ anyag létrehozásával kapcsolatos kísérletek elsõ sikereinél. És az asszonyt most ugyanez a feltétlen optimizmus töltötte el.

– Madeleine – mondta Fleming szelíden –, ha kijutunk innen élve, legalább figyelmeztetni tudnám.

Az asszony Andréra pillantott, aki álmodozva pihent a pálmafák árnyékában.

– Kit tudna figyelmeztetni, John? – kérdezte. – Ki fog hallgatni magára most, amikor már tudják, hogy mit mûvelt Thornessben?

– Szóval szépen maradjunk itt, és végezzük el a gépnek a szennyes munkát? – kérdezte keserûen Fleming.

Madeleine Dawnay elkomorult.

– Az én munkám nem szennyes. Segíteni próbálok egyszerû, halandó embereknek, akik közül igen sokan még most is éheznek. Lehet, hogy Salim eszközei gátlástalanok, de a szándékai jók. Tenni akar valamit a hazájáért.

Fleming a cigarettáért nyúlt, amit egy szolga tett az elõbb a széke mellett álló asztalkára egy tál jégbe hûtött gyümölccsel együtt. A kiszolgálás, ahogy Gamboul ígérte, valóban kifogástalan volt. Rágyújtott és elgondolkodva nézte a fölszálló füstkarikákat.

– Csak egy lehetõség van – mondta végül. – Azt hiszem, nagyon könnyen helyrehozhatom az áramköröket. Neilson bizonyára jó munkát végzett, és Abu Zeki érti a dolgát. A kompjúter mûködni fog, de nagyrészt attól az információtól függõen, amit betáplálunk. Ha én irányítom a gondolkodását, akkor semmi kifogásom ellene…

Szünetet tartott, hogy egyet kortyolhasson az italából.

– Ez volt a hibám az elõzõ esetben. Megtámadtam a gépet, és igazán nem tudtam nyerni. De ha azt táplálom be a memória-áramköreibe, hogy ezek – Intel és társai – a valóságos ellenségei, akkor a gép logikusan valami megoldást fog találni az elpusztításukra.

– És esetleg velük pusztul az egész ország – jegyezte meg az asszony.

Fleming bólintott.

– Az is jobb, mint a másik lehetõség. Ami abból állna, hogy a gép diktálná a törvényt Gamboulon, Salimon, meg az egész gengszterbandán keresztül.

Madeleine Dawnay Andréra pillantott, aki félálomban, elernyedve feküdt. A lány nagyon szép és nagyon nõies volt.

– És a lány? – kérdezte.

– Már nem tudok úgy gondolni rá, mint… mint, szóval mint más bolygóról való valakire. Teljesen normális, emberi lény. A baj csak akkor kezdõdik, ha a gép a hatalmába keríti, és fölhasználja a saját céljaira. Ezt pedig mindenképpen meg akarom akadályozni. Tudja, meglehetõsen megkedveltem ezt a lányt.

– Ezen aztán ne szomorkodjon! – nevetett az asszony. Fleming Andréra pillantott, hogy lássa, nem figyeli-e a beszélgetést.

– Komolyabb a dolog. Andréval baj van. A mozgása kezd egyre koordinálatlanabbá válni. Túl sok idõt tölt így, ahogy most van. Görcsösen mozog, mint egy enyhe paralízises eset. Eleinte azt hittem, hogy ezek a tünetek a testi és lelki sérülések utóhatásai. De az állapota egyre romlik. Azt hiszem, valami hiba lehetett az elkészítésében.

– Szóval, hibát követtem el…

– Nem biztos, hogy maga követte el a hibát – nyugtatta meg asszonyt Fleming. – A számítások programozásánál lehetett a hiba.

Fleming elhallgatott. André kinyitotta a szemét, lustán nyújtózott egyet és felült.

– Micsoda pompás napsütés – mondta mosolyogva.

Meglehetõsen mereven kisétált az árnyékból, és körülnézett. Fleming és Madeleine látta, hogy a kompjúterépület kapuja felé megy. A falnál bóbiskoló õr elõrelépett, de meggondolta magát és beengedte a lányt.

Fleming fölugrott.

– Miért nem állítják meg?

Menni akart, de az asszony megfogta a kezét, és megállította.

– Nem lesz semmi baja.

– Ha odamegy ahhoz? – kérdezte Fleming. – Megõrült?

– Nem õrültem meg. Hagyja csak, hadd menjen. Fleming maradt, bár nem szívesen. Idegesen, feszülten számlálták a percek múlását.

Az épületbõl áradó állandó, egyenletes zümmögés hirtelen fölerõsödött, és ritmikus kattogás hangzott föl.

– Mi az ördög ez? – ugrott föl újra Fleming.

– A kompjúter, mûködik! – kiáltott föl Madeleine, és már rohantak is mindketten, be az épületbe, végig a folyosón.

Abu Zeki futott eléjük.

– Mi történt? – kérdezte Fleming.

– Nem tudom megmondani, Fleming doktor – mondta Abu. – Az a fiatal nõ bejött, körülnézett, azután leült az ellenõrzõ panel elé, az érzékelõhöz.

Fleming félretolta Abut. A központi képernyõn hullámvonalak vibráltak, szabálytalan mértani ábrák tûntek föl, elhalványodtak, alakot változtattak.

A panelnél André ült.

– André! – kiáltotta Fleming, de valami megmagyarázhatatlan erõ megbénította, és nem tudott mozdulni. A lány nem fordult meg. – Androméda! – kiáltotta Fleming.

A lány nagyon lassan megfordult. Sápadt arca örömtõl sugárzott.

– Beszél hozzám! – kiáltotta. – Beszél!

– Istenem! – nyögte Fleming. Abu köhintett.

– Értesítenem kell Gamboul kisasszonyt a történtekrõl – mondta.

VI. CIKLON

Fleming rossz elõérzettel figyelte az Andréban végbemenõ változást. A letargia és a szinte gyermeki ártatlanság eltûnt. A lány élénk és tettrekész volt, bár nem látszott izgatottnak. Fleming tudta, hogy a változás a kompjúternek köszönhetõ, André most mégis más volt, mint az a thornessi robot, akinek megismerte – pontosan nem lehetett tudni, miben állt a változás, de azért mégiscsak egy megváltozott André volt ez.

Fleminget csupán az vigasztalta, hogy a lány változatlanul õszinte volt hozzá és bízott benne. Egész éjjel ezen gondolkozott, hol keskeny, kényelmes ágyán heverve, hol pedig föl-alá járkálva a kicsi, tiszta, légkondicionált szobában. Reggelre határozott. Ha ki akarja irtani a gépbõl a rosszat, amit érez benne, akkor a gépet valahogy úgy kell irányítania, hogy az úgy dolgozzon, ahogy õ akarja. Erre már korábban is gondolt – a gép lehetett egyetlen szövetségese a "gazdáival" szemben. De nem tudja becsapni, ha André közvetítésével mûködik, hiszen Andrét nem tudja becsapni. A lányt is meg kell szereznie szövetségeséül. Reggel mindent elmondott neki. Amikor befejezte, André vidáman fölnevetett.

– Nagyon egyszerû a dolog – mondta. – Meg kell mondanunk a gépnek, hogy mit csináljon.

Fleming ebben nem volt olyan biztos.

– Nem hiszem, hogy ez lenne a legésszerûbb politika. A lány elgondolkodott.

– Szerintem a helyzet a következõ. Az igazi komplexitás a számító-és a memóriaegységekben van. A memória hatalmas. De amikor a gép már elvégezte a számításokat, az eredményt igen rövid formában kell döntésre elõterjesztenie.

– Úgy, mondjuk, ahogy egy vállalat teljes évi tevékenységét egyetlen rövid elszámolásban fogalmazzák meg?

A lány bólintott.

– Azt hiszem. De ha az elszámolás kiegyensúlyozott.

– Értem! – szakította félbe Fleming. – A döntést hozó áramkörök úgy mûködnek, mint az elszámolást olvasó részvényesek. Akik az elszámolásban látottak alapján határozzák meg a vállalat további politikáját. – Fleming összeráncolta a homlokát. – De szinte biztos vagyok benne, hogy a mi elszámolásunkat alapvetõleg az eredeti üzenetben küldött program határozza meg, az Androméda-üzenet. Így aztán a döntést hozó áramkörök az õ utasításaikat fogják követni, nem pedig a mienket.

– Hacsak meg nem változtatjuk õket. Fleming fölállt és járkálni kezdett a szobában.

– A mi változtatásaink csupán törlésekbõl állhatnak. Az eredmény pedig egy pompás számológép lesz. Sem ellenség, sem szövetséges. Nem lesz esze, sem célja.

– De megadhatjuk a gépnek a mi célunkat – mondta türelmetlenül André. – Amit mi közlünk vele. Vagyis én közlök vele. Én meg tudom tenni, John.

– Nem hiszem. Ezért is próbáltalak távol tartani a géptõl.

– Nem tudsz távol tartani tõle – mondta nyugodtan a lány. – Hiszen ezért vagyok itt. – Tenyerét a férfi tenyeréhez dörzsölte. – Ha használni akarod a kompjútert, bíznod kell bennem.

A férfi megfordult és mélyen a lány szemébe nézett.

– Kimegyek sétálni egyet – mondta hirtelen. – Te pedig pihenj. Még nem vagy egészséges. És ne gondolkozz ezen túl sokat.

Kiment az udvarra, és róni kezdte a köröket az épületet körülvevõ homokon. Azután Dawnay asszony szállása felé indult.

Madeleine a mindenfelé kiteregetett térképeken az ország geológiai adottságait tanulmányozta. Látszott rajta, hogy örül, hogy abbahagyhatja a munkát, és fecseghet egy kicsit.

Fleming elmondta, hogy André milyen magabiztos, hogy szerinte azonban ez csak önáltatás, és a gép éppúgy a hatalmába fogja keríteni a lányt, mint korábban. Az asszony elgondolkodva nézett rá.

– Nem hiszem, John – mondta. – Ha maga nem hajszolja vissza Andrét a gép bûvkörébe, akkor nem is kerítheti hatalmába a gép. Ha maga gyanakvóan és ellenségesen fog viselkedni, akkor elmarja magától a lányt. Maguk között szoros kötelék alakult ki, rendes, emberi érzelmi kapcsolat. És az ilyen kapcsolat erõs.

Fleming nem nézett az asszonyra.

– De én azt szeretném tudni, Madeleine, hogy mi történik Andréval, fizikailag?

– Amit látott. Valamiféle sorvadás a mozgatórendszerben. Ha akarja, megnézetem egy orvossal. De ha úgy van, ahogy én gyanítom, hogy a mozgászavarok az idegrendszer hibájából származnak, akkor semmit sem tehetünk.

– Istenem! – mondta rekedten Fleming. – Szegény kölyök.

– Egy pillanatig hallgatott. – Talán ez is benne volt a programban, ami teremtette: hogy meg kell szabadulni tõle, ha elvégezte a dolgát.

– De az is lehet, hogy én hibáztam – mondta az asszony.

– Én teremtettem a lányt, úgy látszik, születési hibával. – Az asszony uralkodott magán és mosolygott. – Nincs választása, John. Bíznia kell Andréban, ahogy õ bízott magában az elmúlt hetekben. Hadd változtassa meg a gépet a saját tervei szerint, és hadd dolgozzon rajta. – Madeleine gyorsan a térképei fölé hajolt, hogy a férfi ne láthassa csöppet sem gyakori, de most mégis kibuggyanó könnyeit. – Ahogy megfigyeltem André mozgását, már úgysem tart sokáig. Hadd legyenek szépek és hasznosak a végsõ napjai. Talán még magát is ki tudja juttatni innen.

Fleming a szobájában kereste föl Andrét – ugyanolyan tiszta, légkondicionált kis szoba volt ez is, mint az övé. A lány evett. Fleminget nemcsak az rémítette meg, ahogy a munkájáról beszélt, de az is, ahogy csak nagy nehézségek árán tudta az ételt a szájába juttatni. Csak az nyugtatta meg, hogy a beszéde még összefüggõ volt. A sorvadás nem hatott a hangszálaira, sem – hála istennek – az agyára.

Amikor André befejezte az evést, Fleming belekarolt, és együtt sétáltak a kompjúterépületig. Az út sima volt, André mégis többször megbotlott.

A kompjúter közelében azonban visszanyerte minden erejét. Automatikusan átvette az irányítást, és a gép azonnal élni kezdett, a relék kattogása élénkítette meg az állandó, egyhangú zümmögést. Az oszcillográfok vibrálni kezdtek, és a központi képernyõn egybefüggõ kép jelent meg.

Fleming a háttérben állt Abu Zekivel, és nézte a pultnál ülõ Andrét, aki hátravetett fejjel figyelte a feje fölött függõ képernyõt. Végül elégedett mosollyal fordult meg székében.

– Kész – mondta. – A kompjúter most már mûködõképes. Abu hitetlenkedve fordult Fleminghez.

– Ez a lány, Fleming doktor. Õ csinálta? Néhány perc alatt?

Fleming behívta Abut a szolgálati szobába. Leült az íróasztalhoz.

– Arra kérem, higgye el nekem, hogy amit most elmondok, az igaz – kezdte. – A lány beszélni tud a kompjúterrel, fölfogja a gép elektromágneses hullámait, lefordítja õket, és a saját utasításait ugyanígy visszafordítja a gép nyelvére. – Szünetet tartott. – Ugye, nem hisz nekem?

– Talán hinnem kell, de nem értem – vallotta be Abu. Fleming kedvelte ezt a fiatal arab tudóst. Becsületes, tiszta embernek érezte. Arra gondolt, hogy Abuban szövetségesre találhat. Elmondta hát neki, hogy André emberek által teremtett lény, aki azért jött létre, hogy kapcsolatot tartson fenn a géppel, bár földi tanítóinak nem ez volt a szándéka.

Abu figyelmesen végighallgatta, de megjegyezte, hogy a lány és a gép közötti közvetlen kommunikáció még mindig érthetetlen.

– Nézze – mondta Fleming –, nekünk szemünk, fülünk és orrunk van, mert a mi világunkban ezek a szervek a legalkalmasabbak az információk észlelésére. De még az olyan egyszerû embereknél sem, mint maga vagy én, ezek a kizárólagos eszközei az információszerzésnek. Vannak érzékeink, amik nem fejlõdtek ki, és vannak, amik elcsökevényesedtek. Alanynak van egy olyan érzékszerve, ami nekünk nincs, és azt használja. Azzal ad információt a gépnek, és azzal is fogadja be a gép információit.

– De hogy fogja használni? – kérdezte Abu. Fleming vállat vont.

– Az ég tudja, Abu Zeki, csak az ég tudja.

Hirtelen mindketten az ajtóra pillantottak. Nem vették észre, hogy André halkan bejött az irodába.

– Ti mit akartok, hogyan használjam? – kérdezte.

Nem várta meg a választ. Bizonytalan, de egyre gyorsuló léptekkel visszament a gép érzékelõjéhez.

Mihelyt megemésztette a Flemingtõl kapott információt, Abu fel is akarta azt használni. Abu annyiban különbözött a sok ezer azarani fiatalembertõl, hogy szerencséjére, az apja az olajiparban dolgozott. A cég pedig tanulási lehetõséget biztosított a munkások gyermekeinek. Abu élt a lehetõséggel. Egy jószándékú, angol származású tanár fölismerte a fiú képességeit, és különórákon foglalkozott vele.

Abu tizenhat éves volt, amikor hatalomra jutott az új kormány, és az idealista elnök állami ösztöndíjprogramot hirdetett meg. Abu Zeki az elsõ húsz kiválasztott között volt. Késõbb pedig õ lett az egyetlen igazán sikeres ember a húsz közül.

Abu természetesen hálás volt. És nagy hazafi. Lázba hozta a lehetõség, hogy egy olyan kompjúteren dolgozhat, ami a világon egyedülálló. Azt is ésszerûnek tartotta, hogy munkáját európai emberek irányították. Azt mondták neki, hogy a vállalkozást az Intel pénzeli. Nem tudta, hogy mi az Intel, de nem is érdekelte. Csak az volt a fontos, hogy azarani létesítményrõl van szó, és a gép az ország érdekeit fogja szolgálni. Abu abban a hitben élt, hogy nemcsak rá vár ígéretes pályafutás, de csecsemõ fiának a jövõje még csodálatosabb lesz.

Amikor a gép nem kezdett mûködni, egészen elkeseredett, hiszen Neilson eltûnése után úgy érezte, hogy övé a felelõsség. De most már mindez a múlté. Ennek a cinikus, de szimpatikus angolnak meg boszorkányos mesterkedésekkel létrehozott barátnõjének a segítségével képes lesz megszolgálni elnöke bizalmát.

A nyilvántartó dossziéból Abu kivett egy halom számítást, Madeleine Dawnay, adta õket neki, hogy végeztesse el õket a géppel. De amíg a gép nem mûködött, a számításokat csak kartotékolni lehetett. Megmutatta a papírokat Flemingnek.

– Adja oda õket a lánynak – mondta fáradtan Fleming. – Majd õ betáplálja az adatokat a maga módján.

Abu odaadta a papírokat Andrénak, és tüsténkedni kezdett az irodában. Tervrajzokat és áramkörök rajzait nézegette. Semmi sem maradt meg a fejében. De megpróbált csinálni valamit, miközben izgatottan fülelt a gép kattogására.

Húsz perc múlva a kiíró motorja fölberregett, és kigyulladt a piros lámpa. Lassan, jobbra-balra tekeredve megindult a szalag, rajta az egymást követõ sorokkal.

Abu megbûvölten bámulta a sorokat a kanyargó papírcsíkon. A motor elhallgatott, és a lámpa kialudt. A számítások befejezõdtek. Abu letépte a papírt, és Fleminghez rohant az irodába.

– Dawnay professzorasszony számításainak egy része – mondta. – Ez az eredménye annak, hogy André kisasszony vette a kezébe a dolgot. Hihetetlen!

Bement egy másik, lezárt kartotékfülkébe. Testes papírköteget vett elõ, átlapozta, és ment Andréhoz, hogy megbeszélje vele a dolgot. Mire visszatért, a kiíró már ismét mûködni kezdett.

Fleming még mindig az íróasztalnál ült, gondolataiba merülve, és lustán fölpillantott.

– Újabb adag – mondta. – Ez mi?

Abu nem nézett Flemingre.

– Attól tartok, nem vagyok felhatalmazva, hogy megmondjam önnek, Fleming doktor.

– Nézze! – Fleming szünetet tartott, hogy visszafogja a haragját. – Hát minek vagyok én itt? Nem én vagyok itt felelõs mindenért?

– Sajnálom – mondta õszintén Abu. – De parancsra teszem.

Fleming Abu szemébe nézett.

– Mit tápláltak bele? – kérdezte ismét. De Abu szelíd makacssággal nézett vissza rá.

– Olyasmit, amit Gamboul kisasszony kíván megcsináltatni. Errõl nem beszélhetek.

– Akkor leállítom a munkát.

– Attól tartok, hogy ezt nem teheti, Fleming doktor. Abu a legközelebb álló õrszemre mutatott, aki kelletlen érdeklõdéssel figyelte õket. Fleming sarkon fordult és kiment.

Az iroda elõtt újabb õrszem támaszkodott az oszlopnak, árnyékot keresve a tûzõ napsütésben. A katona azonnal elõlépett és tisztelgett.

Fleming látta, hogy az udvaron át Janine Gamboul közeledik, gyorsan és élénken magyarázva valamit egy idõsebb, szakállas férfinak. Abu is kijött az irodából, és megállt Fleming mellett.

– Ki az ott a ragyogó Gamboul oldalán? – kérdezte Fleming.

– Az elnökünk – mondta büszkén csillogó szemmel Abu.

– Bizonyára Dawnay professzorasszony laboratóriumát látogatta meg. A professzor egyik munkatársa elmondta nekem, hogy a professzor egy újdonságon dolgozik: egy védõmembránon, ami megakadályozná a víz elpárolgását a talajból, de ugyanakkor átengedné az oxigén-és nitrogénmolekulákat, hogy a talaj lélegezni tudjon. Csodálatos elgondolás. Fel fogja virágoztatni a sivatagot.

– És jó alkalom, hogy egyet lépjünk elõre – mutatott Fleming az Abu kezében levõ kompjúterfeljegyzésekre.

– Nem bánnám, ha az elnök idejönne – mondta reménykedve Abu.

De az elnök nem kereste föl õket. Csak egy pillantást vetett a kompjúterépület felé. Gamboul mondott valamit. Az elnök bólintott és eltûnt a központi épületben.

A város délutáni álmát aludta, amikor Gamboul Salim rezidenciájára hajtatott. Salim az erkélyen pihent, elnézte a csöndes teret és a kopott háztetõk négyzeteit, meg a néhány minaretet, amelyek homályos foltokká olvadtak össze a szikrázó hõségben. Egyenruhában volt, ez volt a kedvenc viselete.

Gamboul levette széles karimájú kalapját, és az asztalkához ment, amin üvegek meg egy tálka jég állt.

Salim nem állt föl.

– Dolgozol? – mormogta.

– Megmutattam a telepet a vén bolondnak – mondta Gamboul, és italt kevert magának. – Ettõl egy ideig nyugton lesz. Nagy hatással volt rá Madeleine Dawnay. Persze – nevetett föl élesen –, a kompjúterépületbe nem vittem be, bár kérdezte, hogy ott mi folyik. – Kortyolgatta az italt, de Salim nem kínálta hellyel. – Bemegyek; ott hûvösebb van, és talán le is ülhetek valahová.

Salim föltápászkodott, és a gyöngyfüggönyön át követte a nõt az irodájául szolgáló, tágas szobába. Az egyik falat Azaran részletes térképe borította. A térképbe itt-ott különbözõ színû zászlócskák voltak tûzve. Gamboul lusta érdeklõdéssel pillantott rájuk, azután elnyúlt a kereveten. Már unta Salimot.

Salim odament a nõhöz, és nézte a testét a vékony, nagyon is szûk ruhában.

– Ki ez a lány, akit elhoztatok Fleminggel? – kérdezte.

– Nem tudom – vont vállat Gamboul. – Abu szerint rendkívül intelligens. Kaufmann jelentésében csak az áll, hogy valami köze volt a thornessi kompjúterhez. Ott elég sok nõ dolgozott. Például Madeleine – Dawnay. Kaufmann szerint a lány benne volt a kompjúter elpusztításában, és most Fleming fedezi. Valószínûleg a szeretõje.

Salim zavart volt.

– Figyeltesd a lányt – parancsolta. – Nem kockáztathatunk semmiféle szabotázst. És tudd meg Flemingtõl, hogy kicsoda. Te biztosan ki tudod szedni belõle.

A nõ Salimra mosolygott, és végigsimított saját csípõjén és combján.

– Nem hinném, hogy gusztusom lenne Fleming doktorra – mondta, majd mint akit untat ez a téma, fölállt és a térképhez ment.

– Mit jelentsenek ezek a zászlócskák?

Salim az övébe dugta az ujját, és magabiztosan állt a térkép elõtt.

– A zászlók olyan csapatokat jelölnek, amelyekre számíthatok. Egy gyalogosezred itt, Balebban, meg egy gépkocsizószázad. Néhány gépkocsizóegység a határokon és a központi laktanya Quattarában. Meg a légierõ nagyobb része.

– És miben számíthatsz rájuk? – kérdezte Gamboul.

– Abban, hogy támogassanak engem. Minket – javította ki Salim. – A kompjúternek biztonságban kell lennie. A kompjúter az Intelé, az Intelnek pedig koncessziója van az elnöktõl. És még nem én vagyok az elnök.

Gamboul elgondolkodva nézte a férfi arcát.

– És ezt akarod? – kérdezte.

Salim visszatért az erkélyre, és lenézett a városra. Fölpillantott a kis dombon álló, szép, régi palotára.

– Az elnök nem kemény ember – mormogta. – Fáradt ember. Harcolt a függetlenségért, de úgy érzi, most már megpihenhet. És befolyásolható, minden liberális széltoló befolyásolhatja.

Gamboul a férfi mellett állt, teste hozzáért.

– Mint például Madeleine Dawnay? – kérdezte.

– Madeleine Dawnay? – Salimot meglepte az ötlet, de látszott, hogy nem tartja fontosnak. – Bárki rábeszélheti az elnököt, hogy nézzen utána a munkádnak, és akkor kicsúszik a kezünkbõl az irányítás. Erre az eshetõségre is föl kell készülnünk. Mit gondolsz, miért tértem haza?

– Államcsínyt tervezel! – mondta a nõ meglepetten és rajongva. – És én nem tudtam.

A férfi megfordult, és átfogta a nõ vállát.

– Ugye velem vagy, Janine?

Gamboul szorosan a férfihoz simult.

– Tudtam, hogy képes vagy rá – suttogta. – És mikor lesz?

Salim a nõ válla fölött ismét a háztetõkre pillantott.

– Az araboknak az idõ csak szolga. Ha megérik, cselekedni fogok. Talán két nap; egy hét. De nem több.

Fleming kitartó unszolására Dawnay asszony orvost hívatott, hogy megvizsgálja Andrét. Az Intel hatékony és gyors vezérkara kijelentette, hogy huszonnégy órán belül szereznek egy ideggyógyászt.

Az orvos másnap reggel megérkezett. Arab volt, és szerényen megemlítette Dawnay asszonynak, hogy az oxfordi Radcliffe Kórházban diplomázott idegsebészetbõl, és Johns Hopkinsnál folytatta a tanulmányait.

Hosszasan és alaposan vizsgálgatta Andrét, és nagy benyomást tett Madeleine Dawnayra.

Az asszony a kopogtatásra kiment a tiszta kis betegszoba elé, és Fleminget találta ott.

– Még nem mehet be hozzá – kísérte ki a férfit a verandára. – Még nála van az orvos. Éppen gerinccsapolást csinál a gerincfolyadék ellenõrzése végett. De elõzetes diagnózisa nagyjából azonos a miénkkel. André izomrendszere egyre romlik. Talán leállt valamelyik mirigy mûködése, vagy különbözik az idegrendszere a miénktõl, és olyan véralkotóelemre van szüksége, ami kezdetben megvolt, de mostanra már elfogyott.

– Úgy érti, hogy nem volt benne a tervben? – kérdezte Fleming.

– Most nem termelõdik – vont vállat az asszony.

– Elõ tudnánk állítani?

– Azt sem tudom, hol kéne kezdeni. Otthon tanácsot kérhetnék, segítséget kaphatnék…

– Tehát mi lesz? – kérdezte rekedten Fleming.

– André fokozatosan elveszíti a mozgásképességét. Elõször ez valószínûleg a végtagokon fog mutatkozni, de késõbb sorra kerülnek a mellkasi és a szívizmok is. – Madeleine a csukott ajtó felé fordult. – Éppen ezt magyarázza most neki a doktor. Én kértem meg rá. – Az asszony hirtelen elveszítette a fejét. – Én teremtettem Andrét! Miattam kell mindezt elszenvednie!

Fleming megragadta az asszony karját.

– Madeleine. Hiszen nem szándékosan tette. És mit szóljak én? Ki kezdte az egészet, a kompjúter tervrajzával? Ki nem engedte Andrét többé-kevésbé békésen elpusztulni a barlangban?

Az asszony nem válaszolt. Csak a csukott ajtót bámulta. Ekkor lépett ki az ajtón az orvos. Futó pillantást vetett Flemingre és rá, és elindult az elõcsarnok felé.

– Ápolásra van szüksége, el kell innen küldeni – mondta Fleming.

Az asszony keserûen fölnevetett.

– Azt várhatja, hogy innen elengedjék. Megcsinálta a gabonaképletemet. Ezek tudják, hogy a képlet milyen hasznos. Most aztán majd találnak munkát bõven André számára.

– Már találtak is – emlékezett vissza Fleming arra, amit Abu Zeki mondott neki a kompjúterépületben.

– Mit?

– Pontosan nem tudom – mondta Fleming elgondolkodva. – Csak remélni merem, hogy nem az, amire gondolok.

Mintha csak ellent akarnának mondani Flemingnek, ebben a pillanatban hat lökhajtásos repülõgép süvített végig az égen, gyorsan emelkedve a repülõtér felõl. Fleming és Madeleine nézték, ahogy a gépek pontokká zsugorodtak a vakító égbolt kékjén. Az asszony letörölte az arcát.

– Beszélnem kell az orvossal, John. Maga pedig beszéljen Andréval. Legyen kedves hozzá.

Fleming halkan kopogott André ajtaján, és szinte félve lépett be. Csinos arab nõvérke nyitott ajtót neki és engedte be.

André házikabátban ült, a csupasz, vas ágykeretnek támaszkodva. A pongyola élénk virágmintája csak kiemelte a lány rettenetes sápadtságát. Félrefordított fejjel dõlt hátra, és hosszú, szõke haja az arcába hullott. Fleming kitalálta, hogy a lány sírt.

A nõvér hozott egy alacsony, kemény széket, és Fleming leült.

– André, Androméda – suttogta. – Kell lennie valami megoldásnak. – Fleming látta, hogy a lány haja megmozdul, amint gyöngén megrázza a fejét. – Annyi mindent megoldottunk már együtt – makacskodott Fleming.

Ujját gyöngéden a lány álla alá tette, hogy maga felé fordítsa az arcát. De André elhúzta a fejét, és kezével eltakarta az arcát.

– Ne! – mondta könyörögve. – Azt hiszed, meg akarok halni? Hogy jól tudom, hogy azt teszem, amit te akarsz? Hogy megszûnõk létezni, ahogy a másik kompjúter is megszûnt létezni, mert te így akartad?

Ezek a szavak mélyen érintették Fleminget.

– Én nem ezt akarom – mondta, és megpróbált uralkodni magán. – Féltelek. És sajnálom, amit tettem. El akarlak vinni innen és mindattól, amit ez a hely jelent.

– El? – ismételte André csodálkozva. – De miért? Megtettem, amire Dawnay asszony kért; õ megkapta az adatait. És azt is megtettem, amire te kértél; megváltoztattam a kompjúter döntést hozó áramköreit…

A lány elhallgatott. Fleming most valóban megijedt, érezte, hogy André még mást is akart mondani. Közel hajolt a lányhoz.

– És még mit tettél, André? Még mit? Legalább velem légy õszinte.

André viselkedése megváltozott. Megmozdította a fejét, kisimította a hajat az arcából. Megpróbált Flemingre mosolyogni.

– Megértettem, hogy mi az üzenet célja.

Fleming leküzdötte azt az õsi félelmet, ami a halántékába kergette a vért.

– Mit láttál? – suttogta.

– Nehéz megmagyarázni – mondta André kelletlenül. – Rossz tolmács vagyok. De tudom, hogy az üzenet jó. Rá kell bíznunk magunkat azokra az emberekre, akik meg fognak védeni minket.

Fleming nem szólt semmit, mert érezte, hogy ismét csatát vesztett. Túlzott önbizalmában rávette Andrét, hogy azt tegye, amit õ jónak vélt, hogy a kompjútert a saját rabszolgájává változtassa. És most a lány azt mondja, hogy azokat az embereket akarja szolgálni, akik "meg fognak védeni minket". Embereknek nevezi õket – ezt az univerzum téridején túli intelligenciát –, mintha a testvérei volnának.

Mielõtt Fleming megszólalhatott volna, André – a mozgás fizikai nehézsége ellenére – mosolyogva és magabiztosan fölült.

– Most, hogy láttam az üzenetet, már értem – mondta. – Te csak azért félsz, mert csak azt tudod, hogy a kompjúternek hatalma lehet fölöttünk; de nem tudod, hogy miért.

– Tõled félek – mondta Fleming. – Most, hogy a kompjútert kikezeltük, már csak a te közvetítéseddel viheti keresztül az akaratát. Ezért akarlak elvinni innen! Élj, amíg lehet, békében!

André megrázta a fejét.

– Azt hiszed, hogy az üzenet gonosz – ellenkezett. – De nem az. Megoldást, erõt ad nekünk. Ha élni akarsz, szükséged lesz erre az erõre. Ami ebben az országban történik, csupán szimptómája annak, ami az egész világon történik. Nem fontos. Mindent kivehetünk a kezükbõl, és mindent a kedvünkre használhatunk.

Fleming csodálkozott a lány hitén, és félt a magabiztosságától, amivel szinte sajnálkozott a férfi csekély fantáziáján.

André hirtelen visszahanyatlott az ágyra. A lelkesedés elfogyott; csupán egy törékeny, félénk, fiatal lány feküdt az ágyban.

– Kiszívja az erõmet! – suttogta. – minden erõmet. Korábban meg fog ölni, mint gondolnád.

– Akkor hagyd a fenébe!

André lassan fölemelte a karját, és megragadta az ágya korlátját.

– Nem tehetem – mondta. – Még dolgom van, mielõtt meghalnék. De egyedül is el tudom végezni. – Az alsó ajka megremegett, és sírni kezdett.

Fleming odakuporodott mellé, és védõn átölelte a derekát.

– Ha a segítségemre van szükséged, ha bíznom kell benned, akkor el kell mondanod nekem. Szavakban, egyszerû szavakban, hogy mi az üzenet lényege?

A lány egy ideig csukott szemmel feküdt. Fleming nem zavarta meg. Azután összerezzent és mozogni próbált. Fleming fölültette.

– Vigyél a vezérlõpulthoz – mondta André. – Nem hiszem, hogy szavakkal meg tudnám magyarázni. De meg tudom mutatni.

Fleming támogatta Andrét, aki botladozó, bizonytalan léptekkel tette meg a rövid utat a kompjúterépületig. Odabent azonban, mint mindig, elõbukkantak rejtett erõtartalékai. Segítség nélkül ült le az érzékelõ panel elé. A gép szinte rögtön mûködni kezdett. A központi képernyõ a szokásos hullámvonalakat mutatta, amiket a kiíró számokra fordított.

Fleming a lány háta mögött állt, és megbûvölten nézte a véget nem érõ ábrát.

– Ez az igazi üzenetet tartalmazó egyenlet csoportok közti nagy sebességû információ – mondta André. – Arról a bolygóról szól, ahonnan az üzenet jött.

Fleming nézte a képernyõt. A hullámvonalakat azonosítani tudta: azok a számok elektronikus változatai voltak, de az idõnként fölvillanó szögletes fényjelek semmit sem jelentettek számára. Mindig azt hitte, hogy csupán az érzékeny selenium-sejtek jelzik így a gép vázában jelentkezõ kóbor áramot.

– Neked mit mond ez a halandzsa? – kérdezte.

André le nem vette a szemét a képernyõrõl, és magyarázni kezdett:

– Hogy õ már túl van mindezen. Õ tudja, hogy mi fog történni, hogy mi történt az olyan bolygókon, ahol az intelligencia odáig fejlõdött, mint a tiétek. Ti vég nélkül ismételgettek egy bizonyos sémát, míg az el nem pusztítja magát.

– Vagy míg a világ túl forró nem lesz, és el nem végzi ezt helyettünk? – kérdezte Fleming.

André bólintott.

– A biológiai lények élete igen egyszerûen kezdõdik – mondta lassan, mintha valami bonyolult információt próbálna tolmácsolni. – De néhány évezred után olyan bonyolulttá válik, hogy az emberi állat nem tud vele lépést tartani. Létrejön egy törés, talán egy háború, és az egésznek vége. Milliók pusztulnak el. Nagyon kevesen élik túl.

– Akik újrakezdik – fejezte be a mondatot Fleming. André szembefordult a férfival.

– Körülbelül százharminc év múlva háború lesz. A civilizációtok elpusztul. Mindez elõre látható. Ugyanígy az újjászületésig eltelõ idõ is kiszámítható. Valamivel több, mint ezer év. Ezután a ciklus ismétlõdni fog. Hacsak valami jobb nem történik.

– Ahogy az Androméda egyik bolygóján történt?

– Igen – mondta André. – A faj megváltozott, idejében alkalmazkodott. És most képes beavatkozni a földi emberek érdekében.

Flemingnek el kellett fordítania a tekintetét a lányról, el kellett fordulnia a képernyõ vakító, egyre sebesebben mozgó ábráitól. Bántotta, ahogy a lány a "földi emberekrõl" beszélt, mintha õ valami idegen teremtmény volna.

Végigsétált a kompjúter mellett, azután vissza. A gép sugárzó hõje a légkondicionálás ellenére is megcsapta. Végül elszánta magát.

– Jól van – mondta határozottan. – Próbáljunk tanulni tõle. Tudjuk meg, amit lehet, és mondjuk el az embereknek, hogy a legjobb belátásuk szerint határozhassanak.

André türelmetlen mozdulatot tett.

– Ez nem elég – mondta. – Meg kell szereznünk a hatalmat. Csak így lehet segítségünkre az üzenet. Nem elpusztítanunk, de segítenünk kell az itteni embereket, és maguk fogják átadni nekünk a hatalmat. Mindez ki van számítva.

André hitének egyszerû közvetlensége elkeserítette Fleminget, aki tudta, hogy ezt az érzést nem tudja a lányból kiölni. Ennek ellenére megpróbált küzdeni ellene.

– A történelem valamennyi zsarnoka így érvelt, hogy az embereket a saját érdekükben kell kényszeríteni erre vagy arra. Tehát most azt kéne hinnem, hogy minden rendben lesz, ha az Andromédából érkezett akaratot rákényszerítjük az Intelen, ezeken az azarani fickókon, vagy bármely más hatalomra éhes, piszkos kis ügynökségen keresztül az emberiségre? Ez nevetséges.

– Mindez csupán eszköz – mondta André. – A fontos csupán a végcél.

Fleming öklével az íróasztalra csapott, amitõl a lány összerezzent.

– Nem! – kiáltotta Fleming. – Küzdöttem ez ellen Thornessben is, és kezdetben még ellened is küzdöttem, mert a világnak szabadon kell választania: elköveti-e a saját hibáit, vagy megmenti önmagát. – Félig szemrehányóan, félig dühösen nézett a lányra. – Azért is bíztam rád ezt a dolgot.

– Csupán azt tettem, ami logikus volt.

– Hagynom kellett volna, hogy meghalj – suttogta Fleming.

André elfordult a géptõl. A képernyõ elsötétedett, alumínium borítása szürke és élettelen volt.

– Rövidesen úgyis meghalok – mondta a lány. Fleming ismét átérezte, hogy mennyire aggódik a lányért, és némán állt, kezét a vállán nyugtatva. Egyikük sem mozdult. És ekkor sebesen kattogni kezdett a kiíró.

Fleming odament, és olvasni kezdte az egyenletesen futó szalagon megjelenõ számokat. A képletek szörnyen ismerõsek voltak, és fölidéztek egy több mint két évvel azelõtti délutánt, Thornessben.

Szinte hipnotizáltán olvasta a folyamatosan elõbukkanó számokat. Érezte, hogy közben André is odajött és megállt mellette.

– Mi ez? – kérdezte Fleming.

– Alapszámítások egy elhárító rakétához – mondta közömbösen André. – Biztosan emlékszel a thornessi kísérletekre. Ebben csupán néhány apróbb módosítás van.

– Miért programoztad be a gépet erre? – támadt a lányra Fleming.

– Abu Zeki kérte a számításokat – mondta André. – Védelmi felszerelésekre van szükségük. Mindez része a Tervnek.

Fleming letépte és összegyûrte a szalagot.

– Az isten szerelmére, állítsd le! – kérte a lányt. – Nem azért mentettelek meg, hogy nekik dolgozz, hogy teljesíts minden aljas parancsot. Még mindig szabadságodban áll választani.

André mondott valamit, de az épület fölött elhúzó lökhajtásos repülõk zúgása elnyomta a hangját.

– Mit mondtál? – kérdezte Fleming, mikor végre csönd lett.

– Azt mondtam, hogy már késõ – mondta a lány. – Már választottam. Már elkezdõdött.

Fleming sarkon fordult és gyorsan a fõbejárathoz ment. A szabadba érve megcsapta a fojtó hõség.

A telep kapui zárva voltak. Az egyik kapu elõtt harckocsi állt. A fõúton katonai teherautók serege dübörgõit sebesen Baleb felé.

Fleming lassan visszasétált a lakókörzetbe, reménykedve, hogy valahol találkozik Madeleine Dawnayval. Szeretett volna végre egy normális lénnyel beszélni ebben az õrületben.

Az asszony nem volt a szobájában, hát Fleming a laboratóriumba ment. Egy fehér kezeslábast viselõ arab lány hajolt a mikroszkóp fölé.

– Dawnay professzorasszony? – felelte Fleming kérdésére. – Nincs itt. Félórával ezelõtt elment az elnökhöz – tette hozzá nyugodtan. – Most pedig forradalom van.

VII. VIHARKÖZPONT

Madeleine Dawnay látogatása az elnöknél ösztönös akció volt, amit egy Kaufmann-nal folytatott vita váltott ki. A német állandóan a telepen bóklászott, és fölcsipegetett minden apró információt, ami biztosíthatta számára fölöttesei kegyét. Bár elméletben a fõnökség tagjai az azarani kormány alkalmazottjai voltak, gyakorlatban minden kérdésben az Intel határozott, így aztán Kaufmannt, aki az Intel helyi képviselõje volt, afféle összekötõnek tekintette a fõnökség.

Dawnay asszony biokémiai kísérletei már megértek a gyakorlati kipróbálásra. A talajpróbák szerint a legalkalmasabb a Perzsa-öböl környéke volt ilyen célokra. De az asszony meg akarta vizsgálni az árterületet, hogy lássa, milyen hatással van a talajra a szél meg a tenger. Egyszer megkérte a laboratóriumába látogató Kaufmannt, hogy szervezze meg számára a szállítást néhány ilyen tengerparti kiránduláshoz, abban a hitben, hogy ez Kaufmann számára csupán rutinfeladat lesz.

A német azonban rögtön gyanakodni kezdett. Tudni akarta az utazások okát, és Dawnay asszony válasza, hogy úgysem értené meg, láthatólag földühítette.

De ha úgy hozta a sor, Madeleine Dawnay nagyon makacs tudott lenni. Közölte, hogy a kirándulások nélkül képtelen elvégezni a munkáját. Kaufmann pedig olyasmit motyogott, hogy majd szerez valamiféle engedélyt a kormánytól.

– Pompás – mondta az asszony. – Akkor most szépen beül a kocsijába, és már hozza is, igaz?

Kaufmann a homlokát ráncolta.

– Pillanatnyilag ez szinte lehetetlen.

Ez több volt, mint amit Madeleine el tudott viselni. Levette a kezeslábasát, és fogta a trópusi kalapját.

– Ha maga élvezi az ilyen nevetséges kifogásokat, akkor magam megyek az elnökhöz.

– Én nem nagyon számítanék az elnökre – mondta Kaufmann –, de csak menjen oda, ha akar. – Ezzel az íróasztalhoz ment, és kért egy szolgálati kocsit az asszonynak. Mikor a kocsi megjött, túlzott udvariassággal nyitotta ki az ajtaját az asszony elõtt.

Az elnöki palotáig tartó rövid út alatt Madeleine még jobban földühödött, és eszébe jutott Fleming pesszimista véleménye az egész helyzetrõl. Ezért úgy döntött, hogy nem csak a tengerparti utazásról beszél majd az elnökkel. Végül is, gondolta, mégiscsak az elnök az államfõ, és ha vitára kerül a sor, az Intel nem nyerhet többet, mint amit a féltucatnyi apró állam mammut-olajvállalatai nyújtani tudnak.

Az utcák nagyon üresek voltak, de ez nem keltette föl az asszony érdeklõdését. Olyan ritkán járt a városban, hogy nem volt összehasonlítási alapja.

A palota kapujánál a kocsi lassított, míg az õr nem intett, hogy mehetnek. A bejárati õr sem mutatott érdeklõdést. Madeleine kiszállt a kocsiból, és bement az épületbe.

Egy népviseletbe öltözött, szakállas arab üdvözölte, homlokához emelt kézzel. A palota gyönyörû volt és nagyon régi, és szerencsére meg sem kísérelték, hogy restaurációs munkákkal rontsák el az eredeti, finom faragványokat.

Viszont az már nem illett a hely hangulatához, hogy az öreg arab fölvette az egyik oszlop mögé szerelt házitelefon kagylóját. Mormogott bele valamit, majd közölte az asszonnyal – rossz angolsággal –, hogy a gazdája várja.

Egy kis néger fiú szaladt le a lépcsõn, ragyogó mosollyal üdvözölte az asszonyt, és lágy szoprán hangon megkérte, hogy kövesse. Fölmentek az elsõ emeletre, és évszázados némaságba burkolt folyosók labirintusain haladtak végig. A fiú bekopogott a nagy, dupla ajtón, és kitárta az asszony elõtt.

Az elnök kézfogásra nyújtott kézzel jött eléje. Ráncos arca most nagyon öregnek látszott, öregebbnek, mint amilyennek Madeleine ismerte. De nagy szeme értelmesen csillogott, szépen nyírt szakállával nagyon ápolt és jól öltözött volt, és a kézfogásnál hosszú, érzékeny ujjai gyöngéden szorították meg az asszony kezét. Nyugati öltözéke ugyan már kiment a divatból – ilyen sportzakót és térdnadrágot az angol arisztokraták vagy ötven évvel ezelõtt viseltek a hétvégeken. Madeleine szinte maga elõtt látta a londoni szabót, aki gondosan megismételi a még az elsõ világháború elõtti, békebeli békében leadott, mérték utáni rendelést.

Az elnök udvariassága éppen olyan régimódi volt, mint a ruhája. Megörülve az angol hölgy látogatásának, rögtön elmondta, hogy éppen a régi diafilmjeit nézegette, és bizonyára õt is érdekelné némelyik felvétel.

– A fényképezés a hobbym – mondta. – Így õrzöm meg hazám emlékeit, emlékeket a néprõl, az értékes régészeti és történelmi hagyatékokról és persze arról a haladásról, amit Allah segítségével népemnek nyújtani tudtam.

A néger fiú már a diavetítõnél állt. Gazdája biccentésére kikapcsolta a világítást, és megkezdõdött a vetítés. Madeleine jól titkolta türelmetlenségét, és udvarias, találó megjegyzéseket tett, miközben a házigazda aprólékos magyarázatokat fûzött minden egyes képhez. Végül befejezõdött a vetítés. A fiú fölgyújtotta a lámpát, és távozott.

Az elnök leült Dawnay asszonnyal szemben, és összefonta a karját.

– Most pedig mondja el szépen, hogy miért akart beszélni velem? – kérdezte.

Az asszony gyorsan elismételte mindazt, amit a vetítés közben kigondolt. Remélte, hogy logikusan, objektíven és tisztességesen beszél. Beszélt a kompjúter tervének eredetérõl, a biokémiai kísérletekrõl, melyek csúcspontja a lány létrehozása volt, végül pedig azokról az okokról, amelyek Fleminget a gép elpusztítására késztették Skóciában.

Miután befejezte, az elnök egy darabig hallgatott.

– Minderrõl csak azt tudom, amit ön most elmondott – mondta azután nyugodtan. – Nyilván megérti, hogy mindezt nehéz elfogadnom, vagy még inkább, megértenem.

– Sajnálom, excellenciás uram, világosabban nem tudom elmagyarázni. Sok mindent magunk sem értünk. Fleming doktor mindig bizalmatlan volt a gép céljaival kapcsolatban.

– És ön?

Dawnay asszony fontolgatta a választ.

– Azt hiszem, minden azon múlik, hogy jól vagy rosszul használjuk-e – mondta végül.

Az elnök éles pillantást vetett az asszonyra.

– És mi rosszul használjuk?

– Nem önök, hanem az Intel.

– A kezükben vagyunk – sóhajtott az elnök, ahogyan a nagyon öreg emberek szoktak. – Nehéz idõket élünk.

Fölállt, az ablakhoz ment, elhúzta a nehéz függönyt, és szinte vakító fény hasított a szoba homályába. Egy ideig nézte a palota alatt húzódó várost.

– Ha valaki az én helyzetemben van, akkor a kormánynak eredményeket kell fölmutatnia, másként nem marad hatalmon. Az Intel pedig eredményeket produkál.

Visszasétált a szoba közepére, de nem ült le.

– Én mérsékelt ember vagyok, de nálunk vannak harcias, fiatalos, türelmetlen csoportok. Ezek erõsek is. Minden segítségre szükségem van, hogy a nép lojális maradjon hozzám.

Az ajtó kinyílt, és belépett a kis néger fiú. A kezében telefont tartott. Dugóját bedugta egy falicsatlakozóba, és a kagylót az elnöknek nyújtotta. Az elnök átvette a kagylót és belehallgatott. Néhány szót mondott arabul, majd visszaadta a fiúnak a kagylót.

Ismét az ablakhoz sétált. Távoli, tompa puffanás remegtette meg az öreg épületet. A puffanást éles gépfegyversorozat követte. Az elnök visszaeresztette a függönyt az ablak elé, és vendégére pillantott.

– Nem hiszem, professzor, hogy abban a helyzetben leszek, hogy segíteni tudjak önnek. Salim ezredes telefonált az imént, aki nagyon ügyes és ambiciózus ember. – Szünetet tartott, és az egyre közeledõ hernyótalpasjármûvek dübörgését figyelte. – Gondolom, ez annak a bizonyítéka, amit Salim mondott az elõbb.

Madeleine csak félig-meddig értette a dolgot, de fölállt és az ajtóhoz indult, megköszönve az elnök türelmét és figyelmét. Csak késõn jutott eszébe, hogy nem kért engedélyt a tengerparti látogatáshoz.

– Isten áldja, professzorasszony – mondta az öregember. És nem nézett rá. Nagyon egyenes tartással, nagyon nyugodtan elhelyezkedett egy magas támlájú, régimódi karszékben. Madeleine most úgy érezte, hogy egy királyt lát, akinek már csupán a méltósága maradt meg.

A néger fiú kint állt, az egyik átjáróban. Szeme tágra nyílt a félelemtõl és talán az izgalomtól is. Szinte futva kísérte az asszonyt le az udvarra.

A kocsi, ami az asszonyt a palotába hozta, közben elment. Viszont két fegyveres katona fogta közre az asszonyt. Puskájukkal intettek, hogy várakozzon a kapu közelében. Rövidesen katonai gépkocsi érkezett a bejárathoz. A katonák intettek neki, hogy szálljon be.

A kocsiban egy fiatal tiszt üdvözölte.

– Visszavisszük a telepre, kisasszony – mondta tört angolsággal.

A sofõrnek útközben gyakran ki kellett térnie a Baleb felé dübörgõ motorizált hadoszlopok útjából. Madeleine teherautókat és harckocsikat látott. A személyzet egyenruhában, de állva utazott a kocsikon. Látszott, hogy nem számítanak komoly ellenállásra.

Az Intel-telep kapuja nyitva volt, de páncélautó állt elõtte és sisakos katonákat lehetett látni mindenütt. Madeleine Dawnayt egyenesen a szállására vitték, ahol még több katona nyüzsgött. A kísérõ fiatal tiszt udvariasan, de határozottan közölte, hogy újabb utasításig maradjon a szobájában.

A Salim által vezetett katonai puccs alapját három akció képezte – az összes határok és kikötõk lezárása, a fõváros elfoglalása és az Intel-telep biztosítása. Az Intel-akció, persze, hála Janine Gamboulnak, csupán formalitás volt.

Fleming Abu Zekitõl kapta az elsõ információt a történtekrõl. Ismét összekaptak. Abu büszkén mondta Flemingnek, hogy az elhárítórakéta adatainak megsemmisítése hiábavaló volt, mert az eredeti lyukkártya sértetlen maradt. Azután tovább dicsekedett, hogy milyen erõs és hatalmas is lesz az õ hazája a kompjúter által tervezett védelmi berendezések segítségével.

– Éppen most ragadjuk meg a hatalmat. Salim ezredes csapatai most vesznek a védelmükbe minket.

– És kitõl védenek, az elnöktõl? – kérdezte Fleming.

– Az elnök egy fáradt, szenilis öregember. Már vége. – És az Intel?

– Az Intellel együtt vesszük át a hatalmat – felelte Abu Zeki. Aztán észrevette, hogy Fleming az üres érzékelõ panelra pillant. – Ha a lányt keresi, õ nincs az épületben. A mi felügyeletünk alatt áll.

Fleming kirohant az épületbõl, egyenesen a lakókörzet felé. André lakosztályának ajtaja elõtt két fegyveres õr állt. Fleming megpróbálta félrelökni õket, de azok meg sem mozdultak.

– Nem fogják beengedni, Fleming doktor. Attól tartok, hogy már nem bíznak magában – mondta egy ismerõs hang.

Fleming megfordult. Kaufmann közeledett a folyosón, lassan, vigyorogva.

– De a lány úgysincs itt – folytatta a német. – Gondját viselik. Viszont Mademoiselle Gamboul látni szeretné magát.

– Hol? – morogta Fleming. – És mikor? Kaufmann elkomorodott.

– Most – mondta. – Maga velem jön – és már vezette is Fleminget az autójához.

Salim házához hajtottak. Itt nem voltak katonák, és szolgákkal sem találkoztak az épületben. Kaufmann kinyitott egy ajtót, és intett Flemingnek, hogy lépjen be. Azután rázárta az ajtót, és Fleming egyedül maradt.

Körülnézett az ismerõs szobában, ahol elõször találkozott Salimmal, aztán kiment az erkélyre. Átsétált a terasz túlsó végére, ahol a kerti garnitúra állt. Az asztalon whiskys üvegek és poharak. Úgy érezte, hogy most innia kell.

Az asztalhoz vezetõ úton elhaladt egy napernyõ és egy heverõ mellett. A heverõre pillantva akaratlanul is fölkiáltott.

Janine Gamboul az oldalán feküdt, feje elõrecsuklott, és keze élettelenül lógott. Az arca viaszsápadt volt, csak a szájrúzs piros vonala és a szemceruza fekete vonalai adtak neki némi színt, a szeme pedig félig lecsukva, üvegesen meredt rá.

Fleming az elsõ pillantásra azt hitte, hogy a nõ halott. Lehajolt, és visszahúzta a fejét a heverõre. Gamboul fölnyögött.

Fleming éppen a kezét fektette a heverõre, amikor megpillantotta a poharat a padlón. Megszagolta: whiskyszaga volt.

Már éppen menni akart, amikor a nõ kinyitotta a szemét, és fölnevetett. Nehézkesen felkönyökölt és esetlenül intett neki.

– Azt hitte, meghaltam? – kuncogta. – Amint látja, élek. Szóltam Kaufmann-nak, hogy küldje ide magát. Beszélni akarok magával. – Nagy nehezen fölült, majd bizonytalanul fölállt. – Hozok magának egy italt. – És az asztalhoz támolygott.

Whiskyt löttyintett két pohárba, azután körülnézett.

– Nincs itt a szifon – motyogta rekedten. – Én tisztán iszom, de maga szódával szereti, ugye? Biztosan Salim szobájában van. – Fölvette a két poharat, és bizonytalan léptekkel befelé indult. Fleming mozdulatlanul állt és nézte.

A nõ megállt és hátrafordult.

– Mit bámul? – kérdezte. Aztán pajzán mosollyal hozzátette. – Ne gondoljon rólam semmit; legalábbis addig ne, amíg többet nem tudok a másik nõrõl, a maga nõjérõl…

Ismét nekiindult, a két poharat letette a nehéz pohárszékre, és a másik szekrényhez támolygott. Ott két szifont is talált, de szemmel láthatóan túl nagy erõfeszítést igényelt volna, hogy bármelyiket is kivegye. Inkább lehajolt, és egymás után szódat töltött a poharakba. Fleming, aki nem jött beljebb az ajtónál, nem láthatta, hogy milyen pontosan és határozottan tölti félig a két poharat külön-külön szifonból. Valami kis francia szerelmes dalt dúdolva közeledett. Az egyik poharat odanyújtotta neki, maga pedig a másikkal lehuppant az egyik könnyû székre.

– Meséljen a barátnõjérõl – mondta a pohara mögül.

– Abu Zeki talán nem mondott el mindent, amit tudnia kell? – kérdezte makacsul Fleming.

A nõ kuncogott.

– Oh, valami egészen fantasztikusát mesélt. Ami olyan abszurd, hogy természetesen elhiszem, és még többet akarok tudni. A votre santé! – emelte a poharát a férfira.

Fleming habozott, azután ivott egy kortyot. Ahogy a whisky szétömlött a szájában, kezdte jobban érezni magát. Úgy határozott, hogy belemegy a játékba. Janine még mindig részegnek látszott, akadozva beszélt és esetlenül mozgott. És ettõl valahogy a szokásosnál vonzóbbnak látszott.

– Mi baja van velünk? – kérdezte Gamboul. – Az üzlet szaga? A szenny, ami rendszerint a pénzhez tapad?

– Részben – hagyta rá Fleming.

– Ebben az országban nincs is olyan rossz hírünk – folytatta a nõ. – Itt azelõtt semmi sem volt. És most, hogy Salim átvette a hatalmat, még gyorsabban fejlõdhetünk. – A nõ szeme izgatottan csillogott. – Talán nagyok és híresek leszünk, mint a középkori Velence vagy a Kelet-indiai Társaság. Rövidesen senki sem veheti föl velünk a versenyt. Az egész világ a lábainknál fog heverni.

– Vagy inkább André lábainál – kortyolt a poharából Fleming.

Janine elõrehajolt.

– André lábainál? – ismételte. – De miért nem mesél nekem róla? Van valami, amit csak az a nõ tud? Vagy akar valamit csinálni?

Janine tekintete most rezzenéstelenül, rosszindulatúan meredt a férfira. Fleming szinte úgy érezte, hogy hipnotizálni akarja. Ezért elfordította a fejét, és kiitta a maradék italt. Amikor letette a poharat, már tudta, hogy az italban volt valami. A teste elgyöngült, gondolatai elkalandoztak a múltba. Kinyújtotta a kezét egy szék felé, amit csak elmosódva látott, és lehuppant. Abban a pillanatban Janine Gamboul már mellette állt és fölé hajolt.

– Most mindent elmond! – parancsolta.

Fleming eleinte akadozva beszélt, töredezett mondatokban és összefüggéstelenül, de félórán belül a nõ már mindent tudott.

Janine Gamboul nézte Fleminget, aki a kihallgatás után erõtlenül és félig öntudatlanul hevert a széken. Töprengett, hogy vajon ez a titokzatos, de nagyon kívánatos angol kijátszotta-e, és csupán színlelte-e az igazmondó méreg hatását. De elvetette a gondolatot, hiszen a szer hatását igen jól ismerte.

Salim házitelefonjához ment, és utasítást adott, hogy vigyék vissza Fleminget a szállására. Magának is rendelt egy kocsit.

Húsz perccel késõbb már André szállásán volt. Az ajtó nyitva, és csupán egyetlen õr volt a közelben. Megkérdezte az õrt arabul, hogy hol a lány, és az megmondta, hogy átment a szemben levõ épületbe. Ijedten még azt is hozzátette, hogy nem kaptak parancsot arra, hogy a lányt ne engedjék a telepen belül közlekedni.

Janine Gamboul átment a kompjúterépületbe. Abu Zeki nem volt ott, csak két õr járkált föl-alá szüntelenül a központi folyosón. Látta, hogy André nyugodtan ül az érzékelõ képernyõ elõtt, a kommunikációs szektorban.

– Mit csinál itt? – kérdezte gyanakodva. André rámosolygott a nõre.

– Várok – mondta nyugodtan. – Magára. Maga a logikus választás – nézett feszülten a sötét képernyõre. – Mit sikerült kiszednie Fleming doktorból?

– Maga, maga tud errõl?! – kiáltott föl Janine. André bólintott.

– Mindez elõre kiszámítható. Nyilván képtelen elhinni mindazt, amit Fleming mondott. De én megmutatom magának. Üljön ide mellém. Ne féljen. Nem kell.

Janine egy széket húzott André mellé. André biztatóan intett neki, azután megérintette az érzékelõ lemezeket. A képernyõn megjelent egy fénypont, ami kiterjedt, majd elhalványult. Azután homályos, életlen képek következtek.

– Mi ez? – suttogta Janine.

André hangja színtelen és gépies volt.

– Nézze – mondta. – Én majd elmagyarázom. Innen jött az üzenet. És rövidesen megtudja, hogy a számítások szerint mit kell tennie.

A két nõ késõ éjszakáig ült a képernyõ elõtt; André, a törékeny, vékony André mereven és szinte büszkén, Janine pedig mozdulatlanul és megbûvölten, miközben szeme próbálta beinni a képernyõn feltûnõ, váltakozó, kivilágosodó és elhomályosodó képeket, agya pedig André suttogó magyarázatait.

A közömbös õrökön kívül Abu Zeki volt az egyetlen ember, aki látta õket ott ülni. De fölismerve Janine Gamboult, inkább elment. A nõ jelenléte elbátortalanította, nem szerette. És különben is tudta, hogy milyen bensõséges viszonyban van Salim ezredessel. Nem lett volna okos dolog az új diktátor babájával kezdeni.

Abu tehát a szobájába ment és ledõlt. De tudta, hogy úgysem tud elaludni, amikor ilyen nagy dolgok történnek. Boldogan gondolt a szép, új világra, ami abban a pillanatban vette kezdetét, amikor az állami rádió bejelentette a kormányváltozást. A lelke legmélyén mégis megvolt a katasztrófa apró elõérzete. Rájött, hogy ez a Fleminggel folytatott beszélgetés eredménye. Kedvelte Fleminget; szerette benne, ahogyan az összes buktatókon át meglátta egy-egy probléma lényegét. Abu azért akart tanulni, hogy ilyen ember lehessen.

Kényszerítette magát, hogy kellemesebb dolgokra gondoljon – a feleségére és csecsemõ fiára. De ez sem segített. A kompjúter halk zümmögése szinte áthatolt a levegõn. Abu elszundított…

A zümmögés. Tehát még mindig mûködik. Abu fölült és megnézte az óráját. A világító mutatók 3.30-on álltak. Ha a két nõ még mindig ott van, már legalább nyolc órája dolgoznak.

Abu fölkelt. A keleti égbolt már világosodni kezdett. Abu átszaladt a kompjúterépülethez. Az állva alvó õr fölijedt. Abu igazolta magát, és az õr ismét a falhoz dõlt.

Az épület, fényárban úszott, a levegõ pedig nehéz és meleg volt a sivatag éjszakai leheletétõl. A két nõ még mindig ott ült, és a képernyõt bámulta. André olyan halkan beszélt, hogy Abu még akkor sem értette meg, amikor néhány lépésnyire a hátuk mögött megállt.

– Mademoiselle Gamboul – mondta. – Mi történik? André kisasszony, én vagyok az, Abu Zeki.

A két nõ annyi figyelmet sem szentelt neki, mintha néma kísértet lenne. Abu hirtelen félni kezdett és halkan kiosont.

Odakint megállt és nagyot szívott a friss, tiszta levegõbõl. Már jobban érezte magát, és a feje is kitisztult, És már azt is tudta, hogy mit kell tennie.

Fleming szállására rohant. Egy éber õrszem elállta az útját. A katona bekiáltott a házba, és az ajtó kinyílt. Kaufmann lépett ki a házból.

– Beszélnem kell Fleming doktorral – mondta Abu. Kaufmann morogva közölte, hogy bejöhet. Fleming teljesen fölöltözve feküdt az ágyán. A néhány sorba állított székbõl pedig Abu arra következtetett, hogy Kaufmann is lepihent, miközben Fleminget õrizte.

Abu durván megrázta Fleming vállát.

– Doktor Fleming – kezdett rimánkodni –, azonnal velem t, kinyitotta a szemét, és elfintorította az arcát.

– Hány óra? – motyogta.

– Nemsokára négy.

Fleming egybõl fölült. Aztán megszédült.

– A doktor egy kis gyógyszert kapott – magyarázta Kaufmann. – De rögtön rendbe jön.

Fleming óvatosan fölállt.

– Mi a baj Abu? – kérdezte, mintha a német ott sem lenne.

– Nem tudom, hogy mi történik – mondta Abu. – Gamboul kisasszony tegnap este odajött a kompjúterépületbe. A lánnyal volt. Én lefeküdtem. És õk még mindig ott vannak, a kommunikációs egységben. Szóltam hozzájuk, de nem vettek tudomást rólam. Észre sem vették, hogy ott voltam. Csak a kijelzõ képernyõt nézték. Fleming végigsimította a haját.

– Istenem! Kitalálhattam volna – és az ajtóhoz indult. De Kaufmann az útjába állt, és vaskos kezét a kilincsre tette.

– Parancsom van rá – mondta kelletlenül.

Fleming föltûrte az inge ujját, hogy üssön, ha kell. De Abu közbelépett.

– Jönnie kell! – kiáltott Kaufmannra – szükség van rá a kompjúternél.

Kaufmann kételkedve nézett hol az egyikre, hol a másikra. Tanácstalan volt. A kompjúter volt a legfontosabb És az õ dolga is az volt, hogy a gépet szolgálja mindenek fölött.

– Ha kell hát kell – morogta. – De elkísérem magát – mondta Flemingnek. – Az a parancs, hogy ne tévesszem ma gát szem elõl.

– Fogja meg a kezemet, ha akarja – sziszegte Fleming –, de az isten szerelmére menjünk már. – Aztán Abuhoz fordult. – Menjen és ébressze föl Dawnay professzorasszonyt. Mondja meg neki, hogy azonnal jöjjön a kompjúterhez.

A friss levegõ jót tett Flemingnek. Szédülése elmúlt, és rövidesen már a testének is ura volt. Belökte a lengõajtót, és sietve indult a kompjúterhez. Az õr azonnal célba vette gépfegyverével. Kaufmann azonnal kitért a fegyver elõl.

Fleming megtorpant, mert a fegyver csöve már a melléhez ért. A folyosó végén Gamboult látta, aki éppen akkor állt föl. A nõ teljesen megváltozott. Alázatosan hallgatta Andrét. Azután bólintott és megindult Flemingék felé.

Kaufmann Fleming háta mögé ugrott, és szinte elbújt a férfi háta mögött. De Janine Gamboul úgy ment el mellettük, mintha nem is léteznének. A fejét hátravetette, és ajka körül halvány mosoly játszott.

Fleming megpróbált kiszabadulni Kaufmann szorításából.

– Állítsa meg! – kiáltotta. – Az ég szerelmére, ne engedje innen kimenni!

Fleming vadul küzdött, de Kaufmann nem eresztette.

– Itt marad velem!

Gamboul kisasszony kisétált az épületbõl, és elhajtatott, mielõtt Madeleine Dawnay futva megérkezett volna.

Kaufmann ekkor elengedte Fleminget, és intett az õrnek.

– Most már mehetnek,

Fleming berohant a gépterembe, és André fölé hajolt. A lány rápillantott, azután félájultan hanyatlott vissza. Közben Madeleine is odaért. Megrémítette a lány halotti sápadtsága.

– Mi az, John? – kérdezte. – Mi történt?

Fleming megragadta a forgószéket, és szembe fordította magával Andrét, hogy a szemébe nézhessen.

– Mit tettél? – kérdezte suttogva. A lány nyugodtan elmosolyodott.

– Amit tennem kellett – válaszolta. – Mademoiselle Gamboul már tudja, hogy mit kell tennie. – És ajka szinte megvetõen legörbült. – Õ nem félt, amikor megmutattam neki az egész értelmét.

De hirtelen elhagyta az ereje és a magabiztossága, és úgy gömbölyödött össze, mint egy tehetetlen, beteg gyermek. Az asszony a lány fölé hajolt.

– Nagyon beteg, John – mondta gyöngéden. – Vigyük vissza a betegszobába.

Fleming intett Kaufmann-nak. A német ijedten és szolgálatkészen jött oda, és megfogta André vállát, míg Fleming a lány lábát fogta, így vitték a betegszobába, ahonnan Madeleine Dawnay kiküldte õket, míg a nõvér segítségével lefektette Andrét.

Kaufmann beszélgetni próbált Fleminggel, biztatást várt; érezte, hogy valamiféle katasztrófa részese, amiért felelõsségre fogják vonni. De Fleming nem vett róla tudomást, és a német vigasztalanul távozott.

Dawnay asszony kijött és félrehúzta Fleminget.

– Gyönge, nagyon gyönge – suttogta. – Mintha rengeteg erõt pazarolt volna valamire. De el fog aludni. A nõvér majd szól, ha bármiféle változás van az állapotában. Jöjjön a szobámba, majd fõzök egy kávét.

Míg a kávé fõtt, az asszony megkérdezte, hogy van-e valami hír kintrõl.

– Salim ezredes, gondolom, teljesen átvette a hatalmat?

– Nem tudok túl sokat – mondta fáradtan Fleming. – Tegnap este ez a Janine Gamboul beadott nekem valamit. Beszélnem kellett neki Andréról. Valószínûleg ugyanazt a szert adta be nekem, amit magának Londonban. Azután nyilván egyenesen idejött, és André már várta.

– De miért? – kérdezte Madeleine. Fleming fölsóhajtott.

– A kompjúter úgy döntött, hogy Gamboul lesz a fõnök. Azt hittem, Salimot fogja választani, de így okosabb. Gamboulon keresztül fogja a gép megszerezni a hatalmat.

– Hogyan?

– Nem tudom. A gép valahogy közölte vele azt, amit André nekem nem tudott szavakba foglalni. Feltételezem, hogy a gép olyasféle megdöbbentõ, pillanatnyi kinyilatkoztatást nyújtott Gamboulnak, amilyeneket állítólag a szentek és a próféták szoktak látni. Az egész olyan átkozottul logikus és elkerülhetetlen. Ahogy André szokta mondani, az egész ügy elõre kiszámítható.

A kávé bugyogni kezdett. Az asszony töltött két csészével, és az egyiket Flemingnek adta.

– Korábban sohasem éreztem ezt – mondta. – Hogy lassan be leszünk kerítve.

Fleming kurtán fölnevetett.

– Tudja, hogy én mindig így éreztem. És azt is bebizonyítottam, hogy segítséget kérni valakitõl, mint például Osbornetól, vagy lerombolni a gépet nem igazán célravezetõ. – Idegesen kavargatta a kávéját, ki is löttyent. – A kompjúter most hát gyõzött. Kicsúszott a kezünkbõl, örökre. Végünk van.

Mintegy a nagyobb hatás kedvéért, szélroham söpört végig a telepen, és a szélhordta homok csikorogva pergett a házfalakon. Madeleine az ajtóhoz ment, hogy becsukja, miközben a homok sercegett az ablaküvegen.

Az asszony azonban megállt, mert látta, hogy Abu Zeki szalad a ház felé. A férfi lihegve megállt és próbált megszólalni.

– Doktor Fleming – nyögte ki végül. – Salim ezredes meghalt.

Fleming bólintott, mint aki nem is csodálkozik.

– És mi van ezzel a sok katonai besúgóval? Abu megnyalta az ajkát.

– Nem tudom – mondta. – Nem is értem. A katonai õrség elment innen. Csak az Intel felügyelõi és szolgálatosai maradtak itt. De ezek most fegyverrel járnak. Nem értem.

Fleming fölállt és kinézett az ajtón.

– Én megmondom, mi történt – mondta. – Janine Gamboul átvette az irányítást. Salimot vagy meggyilkoltatta, vagy maga végzett vele. Az a nõ képes ölni, anélkül is, hogy egy külsõ hatalom erre biztatná. Ebben a tervben nem lehetnek zökkenõk, tehát ha Salim puccsa nem sikerült, akkor az nem véletlen, hanem csupán az egész séma egyik részlete. Az öreggel mi van?

– Az elnökre gondol? – kérdezte Abu. – Még mindig a palotájában van. A Salim halálát bejelentõ üzenet személyesen tõle érkezett.

Újabb szélroham söpört végig a telepen. Fleming lehajtotta a fejét, és homok ment a szemébe. Elfordult és bevágta az ajtót.

– Az elnök a hölgy bábja lesz. Gamboul kisasszony húzza majd a zsinórokat, és az öreg táncol. De rövidesen valamennyien a bábjai leszünk.

Dawnay asszony lassan kiitta maradék kávéját.

– John – mondta elgondolkozva –, ez nagyon különös.

– Különös? Mi ebben a különös? Janine Gamboul csak azt teszi, amit tennie kell. Mindez a program része. Az asszony türelmetlenül megrázta a fejét.

– Nem a politikai eseményekre gondolok. Hanem a szélre. Itt rendesen nem fúj így a szél, legalábbis ebben az évszakban nem.

– Igazán? – Fleming oda sem figyelt. – Szép emlékeztetõ Thornessre. Ott is pokoli idõ volt, amikor Andréval azon a szigeten bujkáltunk.

– Igen – helyeselt az asszony. – Ott is rendkívüli volt az idõjárás. Azt hiszem, a laboratóriumban lesz dolgom. – És máris gondolataiba merült, mint aki dolgozik. – Bárcsak megkaphatnám azokat a tengervízmintákat.

– Örüljön, hogy dolga akad – mondta Fleming. – Én nem érzem szükségét, hogy alázatos szolgaként jelentést tegyek annak az elektronikus diktátornak odaát. – Abura pillantott. – De jobb lenne, Abu, ha volna ott valaki. Menjen át, és várja az utasításokat. Egy percig sem kétséges, hogy Gamboul kisasszony rövidesen elküldi teuton besúgóját valamilyen utasítással.

Fleming visszament a szállására. Ismét föltámadt a szél, egy percre szemet maró homokfelhõket kavart, aztán elült olyan gyorsan, ahogy jött.

Fleming az órájára pillantott. Még korán volt, 6.30. Bekapcsolta rövidhullámú rádióját, és megkereste a BBC hullámhosszát. A közel-keleti adást. Egy pillanatig eltöprengett, hogy vajon meddig tarthatja fenn legalább ezt az egyoldalú kapcsolatot a külvilággal.

A légköri zavarok következtében a londoni hang halkan, torzán, néha alig érthetõen szólt.

"…További hírek nem érkeztek Azaranból. A határokat lezárták, és az éjszaka folyamán a kormány balebi adója változatlanul az elnök üzenetét ismételgette, miszerint egy katonai junta vette át a hatalmat…"

A sercegés egy idõre elnyomta a bemondó hangját. Mikor a sercegés lehalkult, a bemondó éppen ezt mondta: "…hasonló idõjárást jelentenek minden nyugat-európai és a Földközi-tengerrel határos országból. Szokatlan erejû szélviharokról érkezett jelentés az egész Afrika keleti partjaiig terjedõ területrõl, Aden körzetébõl és izlandi, valamint új-fundlandi meteorológiai állomásokról."

Fleming kikapcsolta a készüléket. Szinte természetesnek találta, hogy a világ idõjárása is megbolondult, hiszen a világ maga is visszavonhatatlanul haladt a krízis felé.

VIII. ELÕREJELZÉS

Másnap Janine Gamboul az irodájába hívatta Kaufmannt. Szokásos, divatos öltözékei helyett most egyszerû szabású ruhát viselt, de a férfi más szokatlant is fölfedezett rajta; Janine-ból valami nagyfokú elhivatottság és szokatlan egzaltáltság sugárzott.

Kaufmann belépésekor nem nézett föl rögtön, és a férfi tisztelettudóan, vigyázzban állva várakozott néhány lépésnyire az íróasztaltól.

Janine Gamboul befejezte az írást, és hidegen pillantott Kaufmannra. Nem kínálta hellyel sem.

– Az országban teljes a nyugalom – mondta határozottan.

– Ajánlom, hogy számoljon be errõl a fõnökeinek. A történtekrõl is. Közölje, hogy mi vagyunk uralmon, és maradunk.

– És Salim ezredes? – kérdezte bátortalanul Kaufmann.

– Róla mit mondjak? A bécsi iroda jó véleménnyel volt róla. A nõ vállat vont.

– Közölje az igazat. Hogy én, szóval, hogy lelõtték, mert útban volt. Kisstílû nacionalista volt, és ha sikerült volna megragadnia a hatalmat, akkor a kompjútert a saját ostoba kis céljaira használta volna. El tudja ezt magyarázni nekik?

Ezzel Janine Gamboul le is zárta az ügyet, és fölvette azt a papírlapot, amit az elõbb írt.

– Az elnök ma reggel kihallgatást ad a tanácsának. Szegény kisöreg. Nagyon zavarodott és nagyon fél. De megértette, hogy együtt kell mûködnie velem. Nagyon engedelmes, különösen amióta elbántunk Salimmal. És biztosítani fogja a kormány lojalitását. Maga részt vesz a kihallgatáson mint az Intel képviselõje. Már elkészítettem a javaslatokat a minket érintõ dolgokkal kapcsolatban – és átnyújtotta Kaufmann-nak a papírt.

Kaufmann lassan olvasni kezdte. Idõnként elégedetten bólogatott is.

– Én mindig igyekeztem – mondta halkan. – A továbbiakban is számíthat rám.

– Jó – bólintott Janine. – Most menjen az elnöki palotába, és közölje az utasításaimat a titkárjával.

A tanácsosok az elnök széke körül ültek: egy tucat büszke, idõs arab, nemzeti viseletben. Nemzeti szokásaikhoz híven semmit sem mutattak az érzelmeikbõl, miközben az elnök, kicsit fáradt méltósággal, elõadta az események gondosan kozmetikázott változatát, és bejelentette, hogy ura a helyzetnek. A hazaáruló Salimot, akinek a haláláról nem esett szó, katonai tiszteletadás nélkül temetik el, és a lázadásban részt vett valamennyi tisztet máris megfosztották a rangjától, és haditörvényszék elé állítják õket. A kormány csapatai és civil beosztottai a jövõben csak az elnöki rendeleteknek kötelesek engedelmeskedni. Idõvel, majd választásokra is sor kerül, de addig a parlamentet nem hívják össze.

Az elnök biccentésére a rendeleteket angolul is fölolvasták, tekintettel Kaufmannra.

Az egyik tanácsos fölállt.

– És az elnök kinek tartozik felelõsséggel? – kérdezte szándékosan angolul, és szemét Kaufmannra villantva.

– Önmagának – felelte élesen Kaufmann.

Az elnök nem reagált, és a tanácsos morogva leült.

– Uraim – állt föl büszkén Kaufmann. – Az elnök és így az ország is a jövõben is számíthat az Intel nevû kereskedelmi konzorcium egyre fokozódó támogatására. Én itt az Intelt képviselem. Annak érdekében, hogy Azaran a jövõben zavartalanul fejlõdhessen, fölötteseimnek az az óhaja, hogy Azaran ne újítsa föl a diplomáciai kapcsolatokat más nemzetekkel.

Kaufmann szavait lefordították, és a tanácsosok halkan beszélgetni kezdtek.

– Talán mondana valamit a segítségrõl, amit nyújtani fognak – mondta kelletlenül az elnök.

Kaufmann csak úgy sugárzott.

– A konzorcium új védelmi és technikai eszközöket állít elõ. Rövidesen elkezdjük azt az itteni laboratóriumunkban kikísérletezett folyamatot, melynek segítségével a sivatagot termõfölddé változtatjuk.

Szünetet tartott, míg a titkár lefordította a szavait, és az egyik ráncos, öreg arab súgott valamit a titkárnak.

– Azi ben Ardu sejk szeretné tudni, hogy mi ez a folyamat.

– Egy bizonyos permet – mondta tömören Kaufmann –, rövidesen be fogjuk mutatni.

Most az a tanácsos szólalt meg, aki elõbb az elnök felelõsségével kapcsolatban Kauffmannra támadt.

– És mit tudnak az önök laboratóriumai kezdeni azzal a széllel, ami most az évszakhoz nem illõen tombol, és elhordja a talajt?

Kaufmann-nak erre nem volt elõre elkészített válasza. Segélykérõén pillantott az elnökre.

– Mit tehetnének? – mondta szelíden az elnök. – A szél Allah szolgája. Nem vonhatjuk kérdõre.

Flemingnek sohasem voltak illúziói a helyzetével kapcsolatban. Mindig is tudta, hogy tulajdonképpen fogoly, de csupán a hatalomátvétel utáni elsõ napon, érezte át a helyzet realitását. Dolgozni nem volt hajlandó, hiszen tudta, hogy mire megy ki a játék. Nem volt kivel beszélnie, még Abu is eltûnt a parancsnokság épületében, mert Gamboul magához hívatta. Mindenfelé õrök járkáltak. Már kora reggel közölték Fleminggel, hogy nem látogathatja Andrét. Csupán az ápolónõvel tudott találkozni, aki elmondta, hogy betege rosszabbul van, de alszik.

Fleming hát hosszasan üldögélt késõi reggelije mellett, nem nyúlt a szokásos fekete kenyérhez, gyümölcshöz és olajbogyóhoz, de egymás után itta az édes, sûrû kávékat.

Azután Dawnay asszony laboratóriumába indult. Az õrök gyanakodva figyelték, de beengedték az épületbe.

Az asszonyt a munkájába mélyedve találta. Szórakozottan fogadta Fleming köszönését, és az Andréra vonatkozó nyugtalanító hírekre is alig reagált.

– Semmit sem tehetünk érte – mormolta. Itt szünetet tartott, majd fölvett néhány kémcsövet.

– Szeretném, ha megnézné ezeket, John – mondta.

Fleming megvizsgálta az egyik kémcsövet. Zavaros, szürkés folyadék volt benne, ami az üvegfalhoz tapadt, amikor Madeleine megrázta az üveget. A többi kémcsõben ugyanilyen folyadék volt.

– Mi ez? – kérdezte Fleming.

– Tengervízminták – és az asszony kurtán fölnevetett. – El kell ismernem, hogy az Intel hatékony. Engem nem engedtek mintákat venni, de többet szereztek, mint amennyit kértem. Nemcsak a Perzsa-öbölbõl, ahonnan kértem, de a Földközi-tengerbõl, az Indiai-óceánból és az Atlanti-óceánból is. Hogy legyen összehasonlítási alapom, gondolom.

– És van mit összehasonlítani? – kérdezte Fleming.

Az asszony erõteljesen megrázta a kémcsövet. A folyadék teljesen átlátszatlanná vált.

– Látja? – mondta. – A normális tengervíznek ilyennek kellene lennie. Látni fogja, hogy ez tiszta – és átadott Flemingnek egy másik kémcsövet.

Fleming fölvett egyet a többi kémcsövek közül. Aztán még néhányat. Amikor megrázta õket, a bennük levõ folyadék átlátszatlanná vált.

– Biztos, hogy Kaufmann nem csinált magából bolondot, és nem egy helyrõl hozta az összes mintát? – kérdezte vigyorogva.

Madeleine megrázta a fejét.

– Biztos. Nem tõlem kapta az utasítást, hanem az Inteltõl. Tudja, hogy milyen Kaufmann. Ha azt mondanák, hogy szerezzen vizet az Antarktiszról, azt is megtenné. De szeretném, ha látná, hogy mi történik ezzel a tejszerû vízmintával, ha tiszta tengervízzel keveredik.

Tiszta kémcsövet vett elõ, öntött bele egy kis tiszta tengervizet, majd vagy két csöppet az átlátszatlan folyadékból. A tejszerû csöppek föloldódtak és eltûntek. Az asszony a kémcsövet egy megvilágított állványra tette.

– Most figyelje – mondta.

A kémcsõ alja lassan elhomályosodott, a zavarosság egyre terjedt fölfelé, míg végül az egész víz ugyanolyan átlátszatlanná vált, mint a többi kémcsõ tartalma.

– Kíváncsi vagyok, hogy tetszik ez a halaknak – mormolta Fleming. – És sejti már, hogy mi lehet ez?

– Egy baktérium – mondta Madeleine. – Jöjjön ide. Fleming odament az asztalhoz, ahol az asszony meggyújtotta a lámpát, és élesre állította a mikroszkópot.

– Nézze meg ezt a lemezt – mondta.

Fleming belepillantott a mikroszkópba, élesre állította és füttyentett. A lemezen egy gömb alakú szervezet lüktetett, és amíg nézte, egyre növekedett, majd kettéosztódott. Harminc másodperc múlva az osztódás megismétlõdött. Fleming fölegyenesedett.

– Tudja már, hogy honnan származik?

Az asszony nem felelt. Egy dobozból kivett egy másik lemezt, és egy másik mikroszkópba helyezte.

– Ez már nem él. Nem hasonlít egyetlen általam ismert baktériumfajtára sem. Nagyon egyszerû szervezet, meglátja, ha megnézi ezen, amit megfestettem. Csupán egyetlen figyelemreméltó tulajdonsága van: fantasztikus sebességgel szaporodik. Ha nem lenne kémcsõbe zárva – itt az asszony habozva elhallgatott. – Ha egy egész óceánnyi vízben tudna szaporodni… – és itt újra elhallgatott.

Fleming visszament a gondosan fölcímkézett kémcsövekhez.

– Az ezeken föltüntetett körzetek – mondta – nagyon is egybeesnek azokkal a körzetekkel, amelyekrõl a BBC idõjárásjelentéseiben hallok, viharok, orkánok és így tovább.

– Igen – bólintott az asszony –, és az egyiket nagyon is jól ismerjük. Igen gazdag keverék.

És fölemelte a "Minch" feliratú kémcsövet, de óvatosan, mintha félne tõle.

– Ez a Skócia és a Hebridák közötti csatornából való.

– Amelynek keleti partján Thorness van – fejezte be a mondatot Fleming. – Tehát?

– Mindez valahonnan ered – mondta az asszony. – És az eredet helyén nagyobb baktériumsûrûségnek kell lennie, mint a késõbb megfertõzött területeken.

Fleming rémülten bámult az asszonyra.

– Nincs bizonyítéka, hogy azt állítsa, hogy ez a vízminta a Minchbõl…

Madeleine Dawnay megrázta a fejét.

– Valóban. Valamennyi minta maximálisan telített volt már, mire megkaptam õket. Már senki sem tudná megmondani, hogy mennyi volt bennük a baktérium, amikor a mintákat levették. A tisztességes ellenõrzéshez pontos és lokalizált jelentésekre van szükségem a viharközpontokból, és azután helyszíni ellenõrzést kellene csinálni ugyanezeken a helyszíneken. És akkor kiderülhetne az összefüggés az idõjárás meg ezek között a kis állatok között.

– Vagy nem – mondta erõltetett kedélyességgel Fleming. – Nézze, Madeleine, nem kell túl sokat fantáziálnunk vagy túl érzelgõsnek lennünk ezzel kapcsolatban. Vesse össze az adatokat, szûrje ki a tényeket, vonja le a következtetéseket, ahogy szokás. Itt bebörtönözve úgysem sokat tudunk tenni, bár úgy hiszem, maga rá tudna jönni valamire a baktérium szervezetével kapcsolatban.

– De az meglehetõsen nyilvánvaló abból, hogy az Intel ilyen szépen beszerezte a vízmintákat, hogy valamiféle elképzeléseik vannak a maga kutatási vonalán, hogy az idõjárás abnormálisan felbolydult. Véleményem szerint, kérhetne vízmintákat innen Timbuktuig, vagy bárhonnan, ahol egy kis darabka tenger van, és a találékony Kaufmann mindenhová elküldené az embereit vödrökkel és üvegcsékkel, hogy beszerezzék a vízmintákat. Csupán egy módon állapíthatjuk meg rendszeresen és ésszerûen, hogy milyen mintákra van szükség: ha állandóan hallgatjuk a BBC-t.

Megállapodtak, hogy felváltva próbálják hallgatni majd a BBC idõjárás-jelentéseit, és följegyzik a gyakrabban említett körzetek nevét.

Információban nem volt hiány. A déli hírek élén az idõjárásjelentés állt. A Britanniában most elõször elõforduló hurrikánok halálos áldozatokat is követeltek, és nagy károkat okoztak Penzance-tól Wickig. Az áramszolgáltatásban zavarok keletkeztek a sok kidõlt oszlop miatt. Lancashire és Kelet-Anglia nagy területein árvizek pusztítottak. A Légügyi Minisztérium sem ígért semmi javulást. A légnyomás változatlanul igen alacsony volt, amilyent csak tropikus körzetekben mértek eddig.

Fleming és Madeleine együtt hallgatták a híreket. Egyik sem érezte szükségét, hogy bármit lejegyezzen, és egyik sem érzett kedvet a beszélgetéshez. De amikor hirtelen egy viharos szélroham támadt, és kis homoktölcséreket sodort a sivatag felõl, és becsapta a nyitott ajtókat, betörte az ablaküvegeket, mindketten jobban átérezték valami fenyegetõ, baljós dolog súlyát, mint az elõbb, amikor a távoli, londoni hangot hallgatták. A szél forró és száraz volt, Madeleine mégis megborzongott, amikor megcsapta.

Fleming tovább forgatta a rövidhullámú készülék keresõjét, további információk után kutatva. Szavak, zene, majd újabb szavak hangzottak föl és halkultak el – szavak, amikbõl a nyugati ember füle semmit sem ért. Aztán megtalálta, amit keresett: az Amerika Hangját.

Éppen egy beatmûsor ért véget, és a bemondó bemondta az állomás nevét. Az ezt követõ hírek teljesen politikamentesek voltak. Mint Londonban, itt is mellõzték az ideologizálást és a zászlólengetést. A hírekben csak az idõjárásról volt szó.

"Az Egyesült Államok Meteorológiai Irodája – mondta a hírolvasó – ma újabb orkánokról adott jelentést, amelyek az Egyesült Államok keleti partjai felé közelednek. Feltehetõen ugyanolyan hatásfokúak, mint amilyenek végigsöpörtek Nyugat-Európán a múlt éjjel. Az amerikai tudósok a világ idõjárásának olyan jellegû változásáról beszélnek, mint amilyen feltehetõleg a jégkorszak kezdetén volt…"

Fleming kikapcsolta a készüléket. Dawnay fölállt.

– A laboratóriumban leszek, ha van valami ötlete – mondta.

Az elkövetkezõ néhány nap során szinte szándékosan kerülték egymást. Mindketten teljesen tehetetlennek érezték magukat, de azért gondosan meghallgattak minden idõjárásjelentést, és följegyezték a viharsújtotta területeket.

A szélerõsség mutatói voltak a legjobb kiindulási pontok A harmadik reggelen, miután a hírekben Fleming újabb katasztrófákról hallott Nagy-Britanniában, Hollandiában, Franciaországban és Spanyolországban, Fleming elment Dawnay asszony laboratóriumába. A laboratóriumban meglepetten tapasztalta a változásokat. A szoba egyik felét kiürítették. A falra az északi félgömb óriási térképe került. Színes fejû gombostûk borították a térképet, a legsûrûbben a Gibraltártól az Orkney-szigetekig terjedõ sávot és sûrû tömegben a Hebridáktól keletre esõ részt.

– Hello, John – üdvözölte Fleminget az asszony. – Látja, máris kialakult egy rendszer. És ez még nem minden. – És Fleminget az egyik fal mellett álló hosszú asztalhoz vezette, ahol kémcsövek tucatjai sorakoztak.

– Kaufmann még nem tudta megszerezni az összes vízmintát, amit kértem, de tegnap éjjel azért érkezett tíz újabb. A brit partokról. Megmondtam Kaufmann-nak, hogy a mintákat a megszerzésük után a legrövidebb idõn belül forralják föl. Ez a baktérium 100 Fahrenheit foknál elpusztul, tehát így szállítás közben már nem szaporodhat.

Ujjával az egyik kémcsõre bökött.

– Ebben van a legtöbb. Obanshire partjairól való. A bizonyíték, persze, közvetett, de szerintem el kell fogadnunk. Elintéztem, hogy Andrét hozzák ide ma reggel.

Fleming meghökkent.

– De hiszen beteg – tiltakozott. – Nem tud segíteni.

– Beteg és egyre rosszabbul lesz – felelte Madeleine. – Éppen azért kell minél elõbb beszélnünk vele. John, hiszen tudja, hogy nem vagyok kegyetlen, de Andrénak segítenie kell nekünk, amennyiben ez lehetséges, és szerintem lehetséges.

Fleming fölsóhajtott.

– Maga a fõnök. De nekem ez nincs ínyemre.

Andrét egy nõvér tolta be tolószéken a laboratóriumba. Fleming mosolyogni próbált, miközben megszorította a lány kezét. Nem volt könnyû; a lány kétségbeejtõen törékenynek látszott, csak nagy szeme világított nyúzott, sápadt arcán.

Fleminget megdöbbentette, hogy André állapota mennyit romlott, mióta utoljára látta.

A nõvér kényelembe helyezte a lányt, Madeleine pedig elmagyarázta neki a helyzetet, megmutatta a kémcsöveket, és hangsúlyozta, hogy a legfertõzöttebbek a Minchbõl származnak.

– Mi az a Minch? – kérdezte André.

– A Thorness közelében húzódó csatorna, ahonnan ez az egész elindult – mondta élesen az asszony.

– Lehetetlen. Ennek semmi értelme. Ennek semmi köze az üzenethez – bámult rémülten André hol Madeleine-re, hol Flemingre. – Az üzenetben más terv szerepel.

Dawnay asszony fölhorkant.

– Ha ez elborít minket, akkor már nem lesz semmiféle más terv. Gondolkozz, lányom, gondolkozz!

– Errõl semmi sincs a kompjúterben – makacskodott André.

Fleming közelebb lépett.

– Most talán nincs – mondta elgondolkodva. – De ebben a baktériumban van valami homályosan ismerõs. Ebben biztos vagyok. Meddig jutott az analízissel, Madeleine?

Madeleine nem szólt semmit, csak az íróasztalához ment, és fölvett egy dossziét.

– Annyira jutottam, hogy a kettõs számrendszerben van kódolva. Segít ez valamit?

Fleming elvette a dossziét, az ablakhoz ment vele, és a párkányon ülve tanulmányozta a számokat. Majd félretette a dossziét.

– Ez csak megerõsíti az érzésemet, emlékemet, vagy nevezzük, aminek akarjuk. Rettenetesen hasonlít valamire, amit már ismerünk.

– Akkor ez olyasmi, amit te indítottál az útjára – szólt közbe André.

Fleming meglepetten nézett a lányra.

– Én indítottam az útjára?

– Thornessben. Ezért nincs a gép memóriájában. – Hátradõlt, mint aki erõt akar gyûjteni. – Hányszor próbáltad elpusztítani a másik kompjútert, míg végre sikerült?

– Sokszor.

– Az egyik alkalommal a gép úgy döntött, hogy visszaüt. Ezzel a baktériummal. – A lány tekintete hideg és ellenséges volt, és ettõl Fleming végképp kétségbeesett. – Hatalmas erõt küldtek a segítségetekre, és ti ezt magatok ellen fordítottátok. Nem hallgattatok rám. Te pedig senkire sem hallgatsz. Pusztulásra ítéled az egész fajodat, mert nem vagy hajlandó a segítséget elfogadni. Most már semmit sem tehetsz. Ez el fog pusztítani mindnyájatokat!

André beszédében volt valami nem emberi belenyugvás. Fleming megfordult és kifelé indult. Kutyául érezte magát.

A következõ napokban került mindenkit. Az Intel elsõrangú könyvtárat biztosított internáltjainak, a világ szinte minden jelentõs mûszaki folyóiratát járatták. Fleming összevissza olvasgatott, agya alig rögzítette az információt. A folyóiratok mind régiek voltak; a viharok fokozódása óta a kommunikációs nehézségek miatt csupán a leglényegesebb dolgokat hozatták meg, bár néhány Intel-járat közlekedett még Azaran és Európa között.

Fleming hallotta a kompjúter zümmögését, és sejtette, hogy André valamin dolgozik, nyilván Gamboul utasítására. Azt is sejtette, hogy min dolgozhat a gép – valószínûleg olyan elhárító rakétákon, amilyenek az elsõ hivatalos elismerést szerezték Thornessben. Az egészben volt valami félelmetes "és akkor jöttem én" íz. Egy kicsit eltöprengett, hogy vajon hogyan kezelik a kiíróból áradó képleteket. Hiszen megfelelõ tolmácsolás nélkül ezek a képletek még a gyakorlott elektromérnököknek sem mondtak sokat. De persze ott volt Abu Zeki. Fleming nagyon jól tudta, hogy Abu legalább annyit ért, mint bármely más, nagy fizetésû tudós, aki ebben a témakörben dolgozott Azaranban; ez lényegében nem volt meglepõ. Az arabok rakták le a modern civilizáció matematikájának az alapjait.

Fleming sokat töprengett Abu személyén. Nemcsak Abun, a mûszaki tudományok korának kiváló termékén, de Abun, az emberen is. Abu eredendõen tisztességes, jó szándékú és fantáziával megáldott ember volt. Hazafisága szenvedélyes és kissé nacionalista színezetû volt, de Abu soha nem engedte, hogy érzései befolyásolják józan ítéletét.

Fleming végül is döntött, fölugrott az ágyról és a telefonhoz ment. A vesztésre álló csatában egy szövetséges is jobb volt, mint semmi. Meg akarta kérni Abut, hogy beszéljenek meg egy idõpontot, amikor zavartalanul beszélhetnek.

A telefonközpont közölte, hogy Abu Zeki doktor a kompjúterépületben volt. Flemingnek semmi kedve nem volt odamenni és látni, hogy hogyan szívja ki a gép André maradék erejét, miközben a lány lassan haldoklik. Tehát megkérte, hogy kapcsolják Abut, és azzal sem törõdött, hogy a beszélgetést valószínûleg lehallgatják.

– Hello, Abu. Fleming vagyok. Tudni szeretném, hogy hét végén összejöhetnénk-e egy traccs-partira. Talán a családjával is megismerkedhetnék. Bár attól tartok, hogy jámbor õrzõmnek is jönnie kell majd.

– Természetesen, Fleming doktor, megtiszteltetésnek tekintem, hogy vendégül láthatom. – Abu hangjából óvatosság, tartózkodás hallatszott. – Bizonyára hasznos lesz, ha megismerkedik Azaran egyszerû embereivel is. Az otthonom igen szerény, de örömmel látjuk. Kérem, töltse nálunk az éjszakát is.

Megbeszélték, hogy szombat délben indulnak, amikor Abu leteszi a szolgálatot hétfõ reggelig. Fleming szándékosan telefonált Kaufmann irodájába, és engedélyt kért a látogatásra. A német nem volt ott, de titkárnõje följegyezte a részleteket. Az engedélyt még aznap este Fleming szállására vitték. A látogatás okáról senki sem érdeklõdött. J

Abu egy kis olasz autó büszke birtokosa volt, és a háza csupán huszonöt mérföldnyire volt az Intel telepétõl. De ahogy a repülõtér mellett elhaladó úton robogva elmesélte, a szerzõdése értelmében – a hétvégétõl eltekintve – köteles volt a telepen lakni.

– A feleségemnek ez nem tetszik – magyarázta Abu –, de ott van vele az anyja. És a pici mellett hamar elszalad a hét, gyorsan eljön a vasárnap.

Abu úgy beszélt az otthonáról, mintha az London vagy New York valamelyik elõvárosában lenne, de a hasonlatosság hamar véget ért.

A kanyargós földút fokozatosan macskaköves úttá keskenyedett, majd végül csak egy homokos ösvény maradt belõle. Abu lassított, mert a kis kocsi nehezen bírta az utat, három ember szokatlan terhével. A hátsó pótülésen kuporgó õr arabul káromkodott a zökkenõknél, de szemmel láthatóan örült, hogy eljöhetett a táborból, bár a szél telefújta a kocsit szúrós homokkal.

Az út lejtõsen kanyarodott. Kövesebb talajra értek. Az újra és újra föltámadó szélrohamok ellenére a távolban húzódó dombok vagy inkább sziklás hegyek egyre határozottabb formát öltöttek. Fleming gyakran nézte ezeket a hegyeket, mert a napszaktól függõen mindig más és más színben pompáztak. Hajnalban rózsaszínek voltak, de amint a nap magasabbra hágott, fehérre váltottak. Délre mindig száraz, forró pára borította õket, és estére feketék és hatalmasak lettek.

Abu a kocka alakú, lapos tetõs házak kis csoportjára mutatott, amelyek a hegylánc egyik foghíjának tövében elterülõ kis fennsíkon álltak.

– Ez a falum – mondta –, pontosabban itt teremtettem otthont. Itt már az önök Krisztusa elõtt jóval is éltek emberek. Nézze!

Fleming tekintetével követte Abu pillantását. A sziklákon egy hatalmas féldombormû maradványai látszottak – egyszerûsített állatrajzok és szakállas harcosok sûrû sorai. Egyik sem volt már hibátlan: a legördülõ sziklák megrongálták a faragványokat.

– Ez perzsa munka – magyarázta Abu. – Évekkel ezelõtt angol régészek jártak itt; a legutóbb pedig amerikaiak. Most persze már egy sincs itt. Valójában a templom érdekelte õket. A következõ kanyar után majd meglátja.

A templom, azaz már csak rom, szinte eltörpült a sziklafal elõtt. Néhány oszlop a töméntelen törmelék között. Abu elmondta, hogy az oszlopok római eredetûek, de a terepen számos civilizáció és vallás maradványait találták – asszír, perzsa és egyiptomi emlékeket.

– Mint tudja, Azaran már számos birodalom hûbérese volt – mondta Abu. – De most független!

Lekanyarodott az ösvényrõl egy még keskenyebb, talán csak szamár járta ösvényre. A felesége a kis ház elõtt állt. Csinos asszonyka volt, szinte még gyerek. Bár arab ruhát viselt, nem volt lefátyolozva.

Amikor Abu bemutatta neki Fleminget, lesütötte a szemét, de barátságosan és kifogástalan angolsággal üdvözölte a férfit.

– Lemka a kairói egyetem elsõ lányhallgatóinak egyike volt, Nasszer ezredes új rendszere idején – mondta büszkén Abu.

– Itt nagy a hõség – mondta Flemingnek Lemka. – Kérem, fáradjon be. Rettenetesen fúj a szél. És hûvösebb is van bent. Remélem, megkóstolja a borunkat. – Ekkor vette észre a kocsi árnyékába húzódó õrt.

– Mit csinál ott az az ember? – kapaszkodott a férje karjába. – Csak nem vagy õrizet alatt?

– Az úr Fleming doktor kísérõje – mondta Abu, de Lemka nem nyugodott meg teljesen.

– Nagy a felfordulás a városban? – kérdezte. – A rádióban olyan keveset mondanak. Csak hogy a puccsot leverték, és újra béke van. Igaz ez?

– Igen – mondta Abu. – Minden rendben. Most hozz valami innivalót, és nézz az étel után. Mondtam a barátomnak, hogy be kell érnie azzal, ami itthon van.

Lemka a függönyön át kilibbent a ház végében levõ, parányi konyhába.

– A feleségem keresztény – mondta Abu –, azért nem húzódik félre, mint a legtöbb arab asszony.

– De maga muzulmán? – kérdezte Fleming. – A maga neve muzulmán név.

– Tudós vagyok – vágott vissza Abu. – És a hazámért élek. Fleming kényelembe helyezte magát az alacsony, támla nélküli kereveten.

– Én pedig az egész emberiségért, nagyjából. Nézze, Abu, maga ugye nem hitte el, amit a kompjúterrõl mondtam. Most legalább azt higgye el, amit a lányról mondok.

Lemka bejött egy kancsó borral és néhány pohárral. Töltött és megkínálta Fleminget. A bor édes és gyönge volt, de frissített.

– A helyzet meglehetõsen egyszerû – kezdte Fleming, mit sem törõdve Lemka jelenlétével. – Az Intel fölépítette a kompjútert, és szerzõdtette magát, hogy kezelje. Mint tudja, Neilson szökése után a gép nem mûködött, hát elraboltak engem, én pedig magammal hoztam a lányt. Az Intelnek az volt a célja, hogy mûszaki fölénybe kerüljenek valamennyi versenytársukkal szemben, és legyen egy biztonságos központjuk, ahol mûködhetnek. Erre valók azok a rakéták, amiken dolgozott. A maguk elnöke mindenbe belement. Ez pedig ugyancsak kedvezett a gép mögött álló értelemnek. De nem felelt meg Salimnak. Salim intelligens és nagyravágyó ember volt. Uralni akarta az egész helyzetet.

– Hazafi volt – mondta dacosan Abu.

Fleming vállat vont.

– Mindenesetre nem olyan ember volt, aki elviselte volna, hogy másodhegedûs legyen. Androméda tudta ezt, vagy legalábbis megtudta a kompjútertõl, aki könnyedén ki tud számítani minden ilyen lehetõséget, így aztán André úgy döntött, hogy a hatalmat az Intel kezére játssza. Csinos fõnökasszonyunk látta az üzenetet vagy legalábbis egy részét, az értelmét pedig André elmagyarázta neki akkor éjjel, amikor kettesben ültek a kompjúternél.

– És ez befolyásolhatta? – kérdezte kételkedve Abu. – Befolyásolhatta? – vágott vissza Fleming. – Teljesen a hatalmába kerítette. Megölette Salimot, de még valószínûbb, hogy maga lõtte le. Most olyan, mint aki víziót látott, és ettõl új hitre tért. A látomás fanatikussá tette.

– Mint Szent Pált?

A két férfi meglepetten kapta föl a fejét. Lemkáról teljesen megfeledkeztek.

– De hogy lehet egy látomást szavakba foglalni? – kérdezte Lemka.

– Szent Pálnak sikerült – mondta Fleming.

– Csupán leírta az önök Bibliájában – mondta Abu. – De úgy nem tudta továbbadni, ahogy valójában ismerte.

– Igaza van – mondta Fleming. – Az ilyen dolgokat nem lehet továbbadni, de rá lehet kényszeríteni másokra. Ez volt a kompjúter szándéka, ez volt André szándéka is, és most Gamboulnak is ez a szándéka. És a következményeket is le lehet írni. Ebbõl magam is láttam egy keveset.

Abu elgondolkodva nézegette üres poharát.

– Hiszi is, amit mond? Ön hogy írná le ezt a látomást?

– A látomásban az áll, hogy az emberiség körben jár egy hosszú, talán túlságosan hosszú úton. És hogy könnyen elpusztíthatjuk magunkat, mielõtt megtennénk a következõ lépést.

– Hacsak nem kapunk segítséget egy magasabb intelligenciától, és el nem kerüljük a hibát – ellenkezett Abu.

– Ez azt jelentené, hogy kezet fogunk a halállal. Olyan baráttal kezdeni, aki jobban tudja, hogy mi jó nekünk, mint önmagunk – mutatott ki Fleming az ablakon a sivatagra.

– Bizonyára hallott már a Pax Romanaról – mondta –, a pusztítás utáni nyugalomról, amit a római légiók hagytak maguk után, miután rákényszerítették saját elképzelésüket a jogról a barbárokra. Hát ilyen békéért dolgozol, Abu barátom. Én inkább végigküszködném a magunk útját.

– És elpusztítanánk magunkat?

– Nem! – kiáltotta Fleming. – Ha bármi elpusztíthat bennünket, az csak kívülrõl jöhet. A kompjúter közvetítésével.

– Nincs rá bizonyítéka – makacskodott Abu. Lemka elõbb az egyikre, aztán a másikra nézett.

– Tudnod kéne, hogy mikor van igaza valakinek – mondta a férjének. – És segítened kéne neki.

Abu szúrósan nézte az asszonyt, de az állta a tekintetét, és a férfi lassan elmosolyodott. Esetlenül megfogta az asszony kezét.

– Megpróbálom – mondta halkan, aztán Fleminghez fordult. – Hétfõn kihallgatást kérek M'mselle Gamboultól.

Fleming megköszönte, de nemigen hitte, hogy ez a hiábavaló kísérlet bármiféle változást hozhat. De azért összeszedte magát.

– Pompás – mondta. – Majd kisütjük, hogy mit mondj neki. Talán a lelkiismeretére kéne hivatkozni, ha ugyan van neki. De ez mégsem illik. Mégiscsak hétvége van.

A két férfi barátsága, hála annak, hogy távol voltak az Inteltõl, a következõ néhány órában egyre inkább elmélyült. Vasárnap reggel Abu elvitte Fleminget felfedezõ útra a templom romjaihoz. A kirándulást rövidre kellett fogniuk, mert a szél sokkal erõsebb volt, mint az elõzõ napon, és apró, de komisz köveket hordott a templom fölötti csúcsokról. Fleming elmondta Dawnay asszony és a saját véleményét a szokatlan idõjárás eredetérõl. Abu ezt el is fogadta, mert látta a kompjúter számításainak egy részét a tengervízben található baktériummal kapcsolatban. Megígérte, hogy megpróbálja mindezt elmagyarázni Gamboulnak is.

A két férfi meg az õr hétfõn hajnalban indultak vissza a telepre. Azért indultak olyan korán, mert megfigyelték, hogy napkeltekor és napnyugtakor a szél egy kicsit elcsöndesedik. Miközben lefelé kanyarogtak a hegyvidékrõl a síkságra, a távolból robbanást hallottak, és hirtelen lángnyelvek csaptak az égre.

Abu mindjárt a szolgálat kezdetén kihallgatást kért Gamboultól. Azt mondták neki, hogy 11 órakor jelentkezzen az igazgatóság épületében. A nõ szinte túláradó szívélyességgel üdvözölte:

– Kedves Zeki doktor – mondta. – Önnek kell az elsõnek lennie, akinek a tudomására hozom, hogy ma reggel kipróbáltuk elhárító rakétánk prototípusát. Teljes a siker. Ezen a területen most legalább olyan jók vagyunk, mint Nagy-Britannia – és várakozóan mosolygott a férfira. – És ön milyen újabb jó híreket hoz nekünk?

– Azok is vannak, kisasszony – mondta Abu. – De engedelmet kérek, hogy elõbb valami másról beszélhessek.

– Mit akar? – kérdezte a nõ, immár nem barátságosan, inkább gyanakodva.

– Fleming doktor üzenetét hozom. Szerinte az európai, amerikai és az itteni idõjárási viszonyok oka valamiképpen a kompjúter. Az üzenet. – Itt Abu megállt, mert egy pillanatra elbátortalanította a nõ nyíltan ellenséges tekintete. – Fleming doktor engedélyt szeretne kérni Dawnay professzor asszony számára, hogy fölvehesse a kapcsolatot a Nemzetközi Meteorológiai Intézettel.

– Nem! – csapott az asztalra férfiasan Janine Gamboul. – Fleming ostobaságokat beszél.

– De ha az üzenet…

– Én ismerem az üzenetet! Abban teljesen világos, hogy mit kell tennünk. És az idõjárás nem része annak a küldetésnek, amit az üzenet ránk bízott.

Abu egy kicsit visszakozott.

– Ha legalább fogadná Fleming doktort… – kezdte. De a nõ rákiáltott:

– Fleming engem nem érdekel! Nem tud olyasmit mondani, ami érdekelne. Érti?

Abu hátrálni kezdett kifelé.

– Köszönöm, kisasszony – motyogta.

Amikor az ajtó becsukódott utána, Janine Gamboul az íróasztali rádiótelefon mikrofonjához hajolt. A piros gomb már egész idõ alatt be volt nyomva.

– Herr Kaufmann – mondta halkan. – Hallotta, hogy mit beszélt Abu Zeki doktor? Jól van! Mostantól kezdve állandóan figyeltesse.

IX. DEPRESSZIÓ

Osborne kinézett a vasúti kocsi ablakán az elõtte elterülõ Dél-Londonra. Bal karja még mindig fel volt kötve, hogy kisebb nyomás nehezedjen a mellizomra, amit Kaufmann bérence átlõtt. Egyébként Osborne sérülése nem volt súlyos, és a seb gyorsan gyógyult.

De nemcsak Osborne megmenekülése volt csodával határos, hanem Londoné is. Az elõzõ éjszakai hurrikán kisebb károkat okozott, mint amilyenektõl Osborne tartott, legalábbis a lassan mozgó vonat ablakából látottak alapján. A tévéantennák furán elgörbültek, és a ledõlt kéménysorok helyén lyukak tátongtak. A többi álló utas Osbornet az ablakhoz nyomta. Már több mint két órája utazott orpingtoni otthonából London belvárosa felé. És még nem is panaszkodhatott, hogy késik a vonat, mert nem volt menetrend. Minthogy az elektromos hálózat nem mûködött, csupán a partról induló dízelvonatok közlekedtek. Osborne vonata is meg-megállva haladt, kézi irányítással tette meg az egymást követõ szakaszokat.

Osborne korán indult, ahogy ez körültekintõ emberhez illik, mert tudta, hogy egy ilyen éjszaka után nehéz az utazás. De most már aggódni kezdett. A minisztériumi tanácskozás 10.30-kor kezdõdött. A többiek, akik a Whitehall környékén laktak, bizonyára nem fognak elkésni.

A vonat tíz percig állt a folyótól délre. Osborne látta a Battersea-erõmûvet, ami ugyanolyan monumentálisnak és stabilnak látszott, mint máskor, és a szokásos, fehér füstöt rögtön elfújta fölüle a még mindig viharos szél. A vonat szinte észrevehetetlenül ismét elindult és megállás nélkül haladt. Itt már mûködött az elektromos jelzõrendszer, áthaladtak hát a keresztezõdéseken, és lassan besiklottak a Charing Cross pályaudvarra. Itt futtában körmölt cédulák figyelmeztettek a mennyezetrõl hulló üvegre, de a bosszús utasok oda sem figyeltek, csak rohantak a kijáratokhoz.

Kint a Strandén az élet viszonylag normálisnak látszott. Egy reklámot lefújt a szél, de a közlekedés – ha lassan is ment tovább. A Trafalgar tér közepét kötélkordon kerítette körül. Nelson még mindig az oszlop tetejérõl nézte Londont, de úgy látszik, a hatóságok elõvigyázatosak voltak.

Osborne befordult a Whitehallra. Itt csupán fakorlátokból épített barikád volt egy-két helyen a – kitört ablakok alatt, semmi más. A Big Ben sértetlenül állt, mutatói 10.21-et jeleztek. Osborne meggyorsította a lépteit. Talán mégis odaér idejében.

Amikor megérkezett, a miniszter már az irodájában volt. Futólag üdvözölte Osbornet, és tovább olvasott.

– Neilson üzent, hogy idejében itt lesz – mondta föl sem pillantva.

Egy perc múlva meg is érkezett az amerikai. Osborne már-már szívélyesen akarta üdvözölni, amikor megpillantotta a karján a fekete szalagot. Neilson megöregedett; megviselte a fia halála.

A miniszter minden ceremónia nélkül megnyitotta az ülést.

– Sem idõnk, sem okunk nincs a formaságokra – mondta.

– Neilson professzornak szüksége van a segítségére, Osborne.

– Itt szünetet tartott, és titokzatos képet vágott. – Minthogy ismeri a maga szerepét a thornessi katasztrófában, talán nem bánja, ha most ezt szóba hozom. De hogy megnyugodjon, az ügyet félretettük. Nem sok értelme van az egésznek, hiszen a két koronatanú, Fleming és a lány, eltûnt. Tehát most ne foglalkozzon ezzel az üggyel. Szükségállapotban vagyunk. Egy nemzetközi bizottságot hozunk létre Neilson professzor irányításával, és szükség van egy titkárságvezetõre.

– Lehetõleg önre – mondta Neilson. A hangja természetellenesen durva és hangos volt.

Osborne Neilsonhoz fordult.

– Ön is érzi? – kérdezte. – Hogy milyen nehéz a levegõ? Neilson bólintott.

– Ez általános, és a hegyekben még rosszabb.

– A skót felvidéket kiürítjük – mondta a miniszter. – Még nem jelentettük be, de ez is része az általános tervnek. A magasabban fekvõ vidékeken a levegõ már olyan ritka, hogy nem alkalmas a légzésre.

Neilson fölállt, és ahhoz az asztalhoz ment, ahol egy idõjárási térkép feküdt kiterítve, rajzszögekkel rögzítve.

– Az Alpokat és a Pireneusokat már kiürítették – mondta,

– Idejönnének? Megmutatom, hogy eddig mirõl sikerült megbizonyosodnunk.

A két férfi az amerikai két oldalára állt.

– A légnyomás gyorsan süllyed mindezeken a helyeken – mutatott egy széles területre a Shetland-szigetéktõl Brittanyig – és azokon a helyeken is, ahol meteorológiai vagy katonai hajóink vannak, amik pontos méréseket végeznek. Másként fogalmazva, a légnyomás az Atlanti-óceán északi része és a Földközi-tenger fölött a legalacsonyabb. Valamivel jobb a helyzet az Indiai-óceán és a Csendes-óceán fölött, de a tendencia ott is megvan. A szárazföld fölül a levegõ természetesen a tengerek fölé áramlik, hogy a légnyomás kiegyenlítõdjék, ebbõl származnak a viharok és a ritka levegõ.

– Mit kell tennem? – kérdezte Osborne.

– Jól van már? – szólt közbe a miniszter. – A sérülése nem okoz gondot?

– Jól vagyok, miniszter úr.

– Rendben – mondta Neilson. – Amint látja, az adataim meglehetõsen bizonytalanok, szórványosak. Minden információra szükségünk van, amit csak meg tudunk szerezni, és mindezt rendszerezni, ésszerûen kartotékolni kell. Ehhez pedig jó szervezés kell.

A miniszter odament Osborne-hoz, és átfogta a vállát.

– E miatt a sajnálatos szabotázs miatt a biztonsági emberek meglehetõsen ellenzik, hogy magának továbbra is köze legyen a dologhoz, ugye megérti, öreg fiú? De ebben a meteorológiai munkában támogatni tudjuk, és közben megõrizhetjük a tekintélyünk látszatát. Átlátszó, de gyakorlatias megoldás.

Osborne kelletlenül elmosolyodott, de mielõtt bármit is mondhatott volna, Neilson magyarázni kezdte, hogy mit is szeretne.

– El kell készítenünk az idõjárás-jelentéseket egy hónapra vagy hat hétre visszamenõleg. A Repülésügyi Minisztériumnak vannak adatai. Számomra nem kétséges, hogy ez a szokatlanul alacsony légnyomás egy meghatározott körzetben kezdõdött.

A miniszter visszament a térképhez.

– Remélem, tudja, hogy ez hol történt, Osborne – mondta. – Itt történt. – És mutatóujjával a spirálok csomópontjára bökött. Az ujja mellett a tiltott tengerészeti zónát jelzõ szaggatott vonalak nyugat felé mutattak, a thornessi rakétakísérleti terület irányába. Osborne nem lepõdött meg. Az egész ügyben volt valami elkerülhetetlen.

– Most már van valami fogalma arról, hogy a munkája milyen területekre vonatkozhat – mondta rezignáltán a miniszter. – De figyelmeztetem, hogy objektívnak kell maradnia. A munkája hosszú idõn át csupán az lesz, hogy megszervezze az összes országokból érkezõ jelentések rendszerét. Az ENSZ New York-i képviselõi hajlandóak együttmûködni a bizottsággal. Tehát nem lesz semmiféle "nyet" vagy "no".

Szélroham rázta meg az épületet, és a modern, acélkeretes ablakok – bár nem zörögtek – nehezen állták a rohamot. Aztán a szél elült, ugyanolyan gyorsan, ahogy jött. Valahol lent az utcán üvegcserép csörömpölt.

– A lényeg a gyorsaság – mondta a miniszter.

A nap további részében Osborne és Neilson a szervezet felállításán munkálkodott. Nagyjából a tisztviselõk felvilágosításáról és a kommunikáció megszervezésérõl volt szó. A bracknelli meteorológiai állomás embereire hárult az információk tárolása. Rádió-összeköttetést létesítettek velük. A telefonvonalak már nem voltak megbízhatók.

Mielõtt leszállt volna a tavaszi éjszaka, a szél ismét erõsödni kezdett. Minden jel arra mutatott, hogy az elõzõ éjszakainál is erõsebb vihar készül. Osborne már nem is gondolt hazautazásra.

Neilson a szállodájába ment, vacsorázni, és Osborne egyedül maradt. Pihenésre és gondolkodásra használta az idõt. Bátorítóan és ösztönzõen hatott rá az a készségesség, ahogy valamennyi nagy és kis nép felajánlotta a segítségét. A segítségüket felajánló országok hosszú listáján csupán egy parányi pont tátongott üresen. Osborne különösnek találta, hogy ilyen nagy természeti csapás idején Azaranban ekkora jelentõséget tulajdonítsanak a belpolitikai eseményeknek.

A telefonhoz ment, és a Külügyminisztérium közép-keleti szekciójának ügyeletes kommunikációs tisztviselõjét kérte. A telefont rögtön fölvették, de rosszul lehetett hallani. Odakint éppen viharos szél tombolt. Osborne-nak kiabálnia kellett, és alig kapott levegõt az erõlködéstõl.

A válasz éppilyen nehezen született meg: "Meg fogjuk próbálni, uram, de a helyzet bonyolult. A telefonvonalak nem mûködnek, és már a rádió-összeköttetés sem megbízható. Ha bármiféle üzenetet is sikerül kijuttatnunk ebbõl az épületbõl ma éjjel, szerencsénk van. Nemhogy tengerentúlra. És amint azt bizonyára tudja, uram, Azaranban nyugtalan a helyzet. Hivatalos zárlat." A továbbiakat csörömpölés nyomta el. "Betörtek az ablakok" – jött ismét a hang. "Istenem, micsoda éjszaka!"

Fleming csak délután tápászkodott föl és ment zuhanyozni. A letargia alattomosan a hatalmába kerítette, órákig feküdt az ágyán, és még csak nem is gondolkodott. Valójában egy percig sem hitte, hogy Abunak sikerül kihallgatást kérnie számára Gamboultól. Persze, arról sem volt határozott elképzelése, hogy mit is mondana, ha a kihallgatás mégis bekövetkezne. Mégis, hogy leküzdje fölöslegességének érzését, amióta csak Abu elment, egyre azt játszotta, hogy a következõ tíz percben vagy az azt követõ tíz percben Gamboul magához kéreti.

De a hívás, persze, nem jött. Zuhanyozás után, ha lélekben nem is, de legalább testben fölfrissülve, a kompjúterépülethez indult. André a pultnál ült, mellette Kaufmann. A lány nagyon betegnek látszott. Fleming habozva megállt mellette, de André nem vett róla tudomást, így hát továbbhaladt a folyosón.

A kiíró mûködött, és Abu az elõbukkanó számsorokat tanulmányozta.

– Semmit sem tehettem – suttogta az arab. – És most már engem is figyelnek.

Fleming lehajolt, mintha a számokat akarná elolvasni.

– Nem hiszem, hogy bármelyikünk bármit is tehetne, legföljebb figyelmeztethetjük az embereket.

Abu leszakította a friss számoszlopot és fölállt.

– Menj el este a házamba – suttogta. – Játszd ki az õrök figyelmét. Én nem mehetek. Figyelnek. Lemka majd mindent elmond.

Mielõtt Fleming bármit is kérdezhetett volna, Abu sietõsen a kartotéktárolóba ment. Fleming elgondolkozva nézte Abu távolodó hátát.

A folyosó másik vége felõl Madeleine Dawnay közeledett.

– Láttam, amint Abu Zekivel konspiráltak – mondta. – Így aztán vártam egy kicsit. Mirõl van szó?

– Nem tudom – mondta Fleming. – Talán csapda; Abu ma reggel beszélt Gamboul kisasszonnyal. Vagy csak a bolondját járom. De akkor akár harcolhatunk is. És magánál milyen jó hírek vannak?

– Tudom már, hogy mi ez a kis dög. – És mi?

– Egy mesterségesen elõállított baktérium. Ha tudnánk, hogyan mûködik, tudnánk azt is, hogy mivel kell szembenéznünk.

– És André?… – kérdezte bizonytalanul Fleming.

Dawnay asszony keserûen elmosolyodott.

– Megpróbáltam. Azt mondja, a kompjúter nem tud segíteni. A gép semmit sem tud a baktériumról.

Megindultak az ajtó felé, hogy távolabb kerüljenek a mellettük megálló õrtõl.

– A legkisebb szalmaszálat is meg kell ragadnom – folytatta Fleming. – Tehát szépen belesétálok Abu barátom csapdájába, ha ugyan valóban csapda.

Madeleine megragadta a férfi karját.

– Legyen óvatos, John – kérlelte. – Ha maga nincs…

– Csak elõkerülök mindig – vigyorgott Fleming.

A táborból kijutni nem volt könnyû. Flemingnek várnia kellett estig, és nem tudta biztosan, hogy Abu hol hagyta a kocsiját. De az idõjárás a segítségére sietett. A nap közbeni rövid szélrohamok után estére komoly szélvihar támadt. Az õrök pedig valamennyien az oszlopok és falak menedékébe húzódtak a szúrós homok elõl.

A központi épületektõl a szolgálati zónáig jutva Fleming szeme megszokta a holdtalan sötétet. Abu kocsija a parkolóban állt, több másik kocsi között. Az indítókulcs a helyén volt, ahogy Abu ígérte. Fleming lassan elindult, nehogy a motor zaja felriasszon valami rejtett õrséget.

Nehezen tájékozódott. Sajnálta, hogy a hétvégi kirándulás alkalmával nem jegyezte meg jobban az utat. Kétszer is leszaladt az útról, amikor a rendkívül erõs szélrohamok által fölkavart homok elvakította, de a farmotoros olasz kocsi ragyogóan bírta a terepet. Néhány óra alatt eljutott Abu házáig.

Kopogtatására az ajtó csak résnyire nyílt. Bemutatkozott, és Lemka beeresztette.

Az egyik sarokban arab viseletbe öltözött, idõs asszony ült. Fátylát az arca elé húzta, de a szeme barátságosan csillogott. Az ölében kisbabát tartott.

Fleming észrevette a gyereket.

– A fia? – kérdezte Lemkát.

– Igen; Jan – mondta büszkén az asszony. – Doktor Neilson volt a keresztapja. Magának van gyereke?

– Nincs. – Fleming zavarban volt ezzel a közvetlen és nyílt fiatalasszonnyal szemben.

– Kér kávét? – kérdezte Lemka. Aztán mondott valamit az anyjának arabul. Az öregasszony betette a gyereket a kiságyba, és kiment a konyhába.

– Mirõl van szó? – kérdezte Fleming, mikor már mindketten leültek. Lemka a bölcsõnél ült, és gyöngéden ringatta a babát. – Abu semmit sem tudott elmondani.

– Én kértem meg, hogy küldje ide magát – mondta nyugodtan Lemka. – Tudja, az egyik unokabátyám az Intel légijáratainak rádiónavigátora. Az európai járatoknál dolgozik.

– Még vannak európai járatok? Lemka bólintott.

– Nehezen, de átjutnak. Segítene a dolgon, ha érintkezésbe tudna lépni angol tudósokkal? Az unokabátyámnak tilos üzeneteket vinnie. A legénységet felszállás elõtt megmotozzák. De mégis megígérte, hogy megpróbálja.

Fleming gondolkodóba esett. Nagyon csapdaszaga volt az egésznek.

– És miért tenné ezt az unokabátyja? – kérdezte. Lemka anyja behozta a kávét, töltött két csészébe, aztán a szoba legtávolabbi sarkába vonult vissza. Lemka az anyjára pillantott, aztán a gyerekre.

– Értem, a családjáért; a kicsi Janért.

Ez nagyon egyszerûen, nagyon emberien hangzott – a lidércnyomásos világban fölcsillant valami õszinte, emberi érték. Fleming hitt Lemkának.

– Szóval az unokabátyja Londonba megy. Pompás. És mit tudna elvinni? Egy levelet?

Lemka bólintott.

– De tudja, ez veszélyes. Az ilyesmiért nálunk lecsukják, talán még agyon is lövik az embert.

– Köszönöm szépen – nyögte Fleming. – Majd megkérdezem Dawnay professzorasszonyt, hogy mit lenne a legcélszerûbb megírni.

És már indult is. Lemka szintén felállt és odament a férfihoz.

– Mi fog történni? – suttogta.

Fleming félrehúzta a függönyt a csöpp ablakon. A meredek hegyek oltalmában a homok nem kavarodott föl, és a csillagok milliárdnyi apró fényponttal hintették tele az ég sötét boltozatát.

– Két dologról lehet szó – mondta Fleming, mintegy önmagának. – Elõször is, az az értelem, ami az üzenetet küldte az Andromédából, kapcsolatot akart teremteni az élet bármiféle formájával a galaktikában, amúgy hittérítõ módra. – Fleming Lemkára nézett és mosolygott. – Emlékszik, hogy Szent Pált emlegettük?

Lemka bólintott.

– Ez az értelem olyan hittérítõféle az ûrben – folytatta Fleming. – Ha olyan életformára lel, ami felel neki, akkor megtéríti; átveszi fölötte a hatalmat. Már korábban is megpróbálta talán, évmilliókkal ezelõtt, más világokon, talán sikerrel, és most megpróbálta itt is, Androméda segítségével, és a lány erre azt mondja, hogy mindez a mi érdekünkben történik. Ez az egyik dolog.

– És a másik?

– Ahol ellenséges értelemre talál, azt megpróbálja elpusztítani és lehetõleg valami mással helyettesíteni. Most éppen ez történik itt, mert harcoltunk ellene. Pontosabban, mert én harcoltam ellene. És veszítettem. – Itt elhallgatott. – Ezért mondhatja rám, Lemka, hogy pusztulásra ítéltem az egész emberi fajt.

– Még nem – suttogta Lemka.

– Nem – helyeselt Fleming –, még nem egészen. Talán Dawnay professzorasszony még segíthet a maga unokabátyjának a segítségével.

Már hajnalodott, mire Fleming visszaért a telepre. Nyugodtan behajtott a fõkapun, vidáman integetett az õröknek. Az egyik visszamosolygott rá. Nyilvánvaló volt, hogy az õrök azt az utasítást kapták, hogy a nyugati embereket csak kifelé menet kell megállítaniuk, befelé menet nem.

Fleming megvárta a munkaidõ kezdetét, és csak akkor ment Madeleine-hez. Bármi legyen is az üzenet, tömörnek, tényszerûnek kell lennie, és többnek is egyszerû segítségkérésnél.

Abu Zeki Dawnay asszony laboratóriumában volt. Megkönnyebbülten üdvözölte Fleminget, de nem szólt semmit,

Madeleine Dawnay éppen azt a nagy tartályt vizsgálgatta, amit a hosszú, alacsony ablak alá helyeztetett. A tartály üvegteteje csukva volt, és a tetõn át számos gumicsõ és vezeték csatlakozott a tartályba. Ezek össze voltak kötve egy jelrögzítõ berendezéssel is, amirõl Fleming megállapította, hogy légnyomásjelzõ berendezés. A tartály alján két-három ujjnyi átlátszatlan folyadék volt.

Madeleine nem nagyon ügyelt Flemingre.

– Nincs szerencsém Andréval – mondta, miközben szorgalmasan vizsgálgatta a légnyomásmérõ adatait. – Megpróbált segítõkésznek mutatkozni, de valójában nem akar tenni semmit. Hála Abunak, mégis sikerült néhány adatot szereznem.

– Talált valamit? – kérdezte Fleming.

– Nem sokat. Tudom, hogy mit csinál a dög – és levett egy, a szájával az egyik gumicsõ fölé rögzített kémcsövet. – Nitrogént fogyaszt. Három százaléknál kevesebbet fog találni ebben a levegõmintában, ami közvetlenül a tenger felszínérõl való. Némi oxigént is fogyaszt, bár nem sokat, de nézze meg maga.

Bement a kartotékolóba, és nagy halom papírral jött vissza.

– Nézze csak meg ezeket a képleteket, John, és mondja meg, nem találja-e õket ismerõsnek?

Fleming némán vizsgálgatta a képleteket.

– Már mondtam, hogy ismerõsnek tetszenek. És most is – és visszaadta a papírokat.

– Ez egy másik szintézis – mormolta az asszony.

Fleming megrémült.

– Csak nem készül egy újabb? – kiáltott föl.

– Nem – nyugtatta meg az asszony. – Ez egy régi ügy, amit visszakerestünk. Tegnap este találtam meg az ismerõs képleteket. Még Thornessben jöttek ki a kompjúterbõl, legalább egy évvel ezelõtt, amikor elkezdtem a DNS-szintézist.

– Ez annak a része? – kérdezte komoran Fleming. – Annak a programnak a része, ami létrehozta a lányt?

– Nem. Ez teljesen külön jött ki – mondta határozottan Madeleine. – Kísérleteztem vele; más is így tenne egy olyan szakaszban, amikor még csak sötétben tapogatódzik. – A tartályhoz ment, és elkeseredve nézte az átlátszatlan, változatlan folyadékot a tartály fenekén.

– Valójában én hoztam létre ezeket a baktériumokat.

– És mi történt velük?

Madeleine kelletlenül válaszolt.

– Ártalmatlannak, közömbösnek látszottak. Egy hétig tenyésztettem õket. Nem pusztultak el, de nem is fejlõdtek. Csak szaporodtak. Tehát a kémcsöveket kimostuk és sterilizáltuk.

Fleming megindult az asszony felé.

– Hát nem érti, hogy…

– Dehogynem – mondta élesen az asszony. – A baktérium a mosogatóból a lefolyóba került, a lefolyóból a csatornába és onnan a tengerbe.

– És az a nyomorult gép pontosan ezt akarta! De legföljebb egy maroknyi baktérium lehetett. Az nem terjedhetett el ilyen gyorsan.

– Pedig ez nem lehetetlen – mondta Madeleine. – Megpróbáltam többé-kevésbé pontosan visszaemlékezni, hogy mikor zártam le ezt a kutatási vonalat. Lényegében ez nem is fontos. De biztos vagyok benne, hogy legalább egy éve történt. Ebben a tartályban pedig le tudom mérni a szaporodás gyorsaságát. Fantasztikus. Az eddig ismert vírusok és baktériumok meg sem közelítik. És most több a lehetõsége is. Most, hogy már meghódította a legnagyobb tengereket, nem nehéz elképzelni, hogy milyen sebesen szaporodik.

– És meddig fog ez tartani? – kérdezte Fleming.

– Talán még egy évünk van – nézett föl az asszony. – Talán annyi sem. Addigra az összes tengervíz maximálisan telített lesz.

Fleming azt a táblázatot nézegette, ami a tartály levegõjének nitrogéntartalmát rögzítette, óráról órára.

– Semmi mást nem tesz, csupán fölszívja a nitrogént és némi oxigént? – kérdezte.

– Eddigi megfigyeléseim szerint semmi mást – felelte az asszony. – De a tenger normálisan csak nagyon-nagyon lassan fogyasztja a nitrogént. A planktonok meg ilyesmi. Bármelyik mûtrágyagyár több nitrogént fogyaszt egy hét alatt, mint a tenger egy év alatt. Eddig ez nem számított. Volt elég. De ez a baktérium egykönnyen elfogyasztja a légkör teljes nitrogéntartalmát. Most éppen ez történik. Egyre süllyed a légnyomás. Végül nem lesz nitrogén, és így nem lesz növényzet sem. És amikor a légnyomás majd végképp kibillen az egyensúlyból, akkor mi sem leszünk képesek oxigént fölvenni, és akkor már állatok sem lesznek.

– Hacsak… – kezdte Fleming.

– Nincs semmiféle hacsak.

Fleming a sarokban csöndben várakozó Abura pillantott.

– Madeleine – mondta –, hála Abunak, van egy lehetõségünk, hogy eljuttassunk egy levelet Londonba.

Az asszony nem volt különösebben lelkes.

– És mit írjunk? – kérdezte.

– Írjuk meg, hogy mi ez.

– Semmi értelme – vont vállat az asszony. – De nem bánom. Ha maga akarja. Egy gesztus, ha késõi is – és ismét a tartály fölé hajolt, és a folyadékot bámulta. – A lánynak igaza volt – mormolta. – A gép életet teremtett. És most halált teremt. Ami minket illet, ez a vég – ott lenn, a víz alatt.

– Akkor is írunk – makacskodott Fleming. – Lemka unokabátyja vállalja a kockázatot, írjon röviden, de minden legyen benne.

Fleming hangja olyan határozott volt, hogy kicsit fölrázta az asszonyt elkeseredésébõl.

– Rendben van, John – egyezett bele. Abu mosolygott.

– Megvárom, professzorasszony, míg elkészül a levél – mondta. – Aztán kimegyek a városba, ebédelni. Mindennap így csinálom. A rokon pedig ugyanabba az étterembe jár.

Fleming kifelé indult.

– Sok szerencsét mindkettõtöknek – mondta erõltetett vidámsággal. – Talán este újra összejöhetünk még itt?

A forró szélben a szállása felé tartott. Örült, hogy ismét egyedül lehet. Nehezére esett az optimista szerepét játszani. És idõre volt szüksége, hogy gondolkozhasson. Legjobban egyedül tudott gondolkodni, egy üveg whisky társaságában…

Elküldött egy tisztiszolgát egy újabb üvegért. A fiú öt perc múlva visszajött. Az Intel nem tagadta meg foglyaitól az élet örömeit, a szellemi és lelki vigaszt.

Fleming kihagyta az ebédet, így aztán kicsit ittas volt már, mire visszament a laboratóriumba. A szél most is viharos volt, és már besötétedett. A szokásos rövid alkonyat is elmaradt. Abu már Dawnay asszonynál volt.

– Találkoztam a rokonnal – mondta Flemingnek. – Átvette a levelet. Azt persze nem tudom, hogy mi történt a repülõtéren, de amint hallom, a gép menetrendszerûen indult. Egy órával ezelõtt.

Fleming megköszönte a jó hírt.

– Talán nem jut el a címzetthez; talán a címzett nem tulajdonít neki jelentõséget, de ha sikerül is, nem tudhatjuk, hogy mit tehetnek, ha elolvassák és elfogadják a tartalmát. Nehéz lesz megemészteni. – Fleming összefont karral állt. – Tehát tulajdonképpen még mindig egyedül vagyunk. Ami azt jelenti, hogy szükségünk van a lányra. Menj a betegszobába, Abu, és mondd meg a nõvérnek, hogy hozza ide Andrét.

– Most? – kérdezte bizonytalanul Abu.

– Most – mondta határozottan Fleming. – Kaufmann mindig elõrángatja, ha dolgozni kell a gépen. A nõvérnek, szegénynek, pedig engedelmeskednie kell.

– És mit akar csinálni vele? – kérdezte rosszallóan Madeleine Dawnay.

– Meg akarom nyerni a szövetségesünknek.

– Nem fog belemenni. És mindenképpen, túl beteg.

– De meg kell próbálnia, vagy nem? Õ az egyetlen reményünk. Ha a thornessi kompjúter létrehozott egy baktériumot, kell lennie egy ellenbaktériumnak is. Nem vagyok szakember a maga területén, Madeleine, de ez ugyebár a biológia egyik alaptétele?

– Tud valamit talán egy olyan baktériumról, ami megfelelõen hatna az ellenkezõ irányban? – kérdezte Madeleine.

– A kompjúternek tudnia kell ilyenrõl – rázta le Fleming az asszony keserû gúnyát. – Tudom, hogy ez nem ugyanaz a kompjúter, mégis az eredeti mintájára készült, vagy legalábbis ugyanúgy használjuk. Tudnia kell az ellenszert.

Mielõtt Madeleine válaszolhatott volna, Abu visszajött. Kitárta az ajtót a nõvér elõtt, aki betolta André tolószékét. Fleming már megszokta, hogy a lány minden alkalommal gyöngébbnek, kísértetiesebbnek látszik. De nem szokta meg azt a szemrehányó tekintetet, ahogy most André ránézett.

– Köszönöm, nõvér – mondta, és nem nézett Andréra –, hagyja itt. Majd hívjuk, ha visszaviheti.

A nõvér megigazította André térdén a takarót, és elment, bár nem szívesen. Amikor az ajtó becsukódott, André megkérdezte, hogy mit akarnak tõle. Alig suttogott, és azt is olyan akadozva, hogy szinte érthetetlen volt a beszéde.

– Egy képletre lenne szükségünk a kompjútertõl – magyarázta Fleming. – Egy baktériumra vagy talán vírusra. Ami megöli a másik baktériumot, és visszafordítja a folyamatot. Ami fölszabadítja a vízben levõ nitrogént.

– És ami gyorsabban szaporodik, mint az elsõ – tette hozzá Madeleine. – Újabb bioszintézist kell kitalálnunk, újabb életteremtõ folyamatot. Ehhez kell a képlet.

André rémítõ figyelemmel hallgatta õket.

– De miért? – ellenkezett aztán. Fleming elveszítette a türelmét.

– Az isten szerelmére! – kiáltott föl. Madeleine csak nehezen tudta lecsillapítani. Ekkor Fleming lekuporodott André lábához, és lassan és türelmesen elmagyarázta, hogyan változtatja meg a kompjúter által teremtett baktérium a világ idõjárását, hogyan teszi lehetetlenné a lélegzést, hogyan kergeti pusztulásba az emberiséget. – Szóval most egy másik kis dögre van szükségünk, ami még gyorsabban szaporodik és ellensúlyozni tudja az elsõt – fejezte be. André megrázta a fejét.

– Ez nem lehetséges – suttogta.

– Nézd – mondta türelmetlenül Fleming –, ha az elsõt meg tudtátok csinálni, akkor a másodikat is meg tudjátok csinálni, és megmenthettek minket.

André nagy szeme mereven bámult rá. A lány tekintete ellágyult, már nem volt olyan ellenséges.

– Megmenteni titeket? – mondta hangosan. – És velem mi lesz? – megpróbálta megérinteni az arcát, de az erõfeszítés túl nagy volt, és kimerültén hanyatlott hátra.

– Ha lenne erõd, megpróbálnád? – kérlelte a lányt Madeleine.

– Nem tudom – rázta a fejét erõtlenül André. – Túl soká tartana. Fleming a lány feje fölött az asszonyra pillantott. "Soká?"

– suttogta.

Madeleine önkéntelenül Andréra nézett.

– Nem )tudom – mondta, és elhallgatott. – Ha arra gondolsz, hogy a laboratóriumi munka tartana túl soká, az egy más dolog. A nap még mindig huszonnégy órából áll, és én nem túlzottan szeretek aludni.

Mindketten Andréra néztek ismét. Mindketten azt akarták, hogy a lány engedelmeskedjen, hogy megpróbálja a lehetetlent. André ajkán halvány mosoly bukkant föl, és bólintott.

Fleming Abuhoz fordult.

– Hívd a nõvért, hogy vigye vissza – mondta. – Szegény gyerek, õ az egyetlen szövetségesünk. Mondd meg a nõvérnek, hogy holnap reggel kilencre hozza a kompjúterhez. Próbáld megmagyarázni neki, hogy nem vagyunk szadisták. Mondd meg, hogy nagyon kell. Ha gondolod, rá is ijeszthetsz egy kicsit, hogy õ is meg fog halni, ha nem segít.

Abu rábeszélése – vagy ijesztgetése – hatott. Másnap reggel kilenckor a nõvér engedelmesen megjelent André tolószékével. Azt mondta, hogy a beteg nem tud mozogni, és így kénytelen a tolószéket használni a munkához is.

Csak Fleming volt ott. Dawnay asszony kevésbé reménykedett, semhogy el tudta volna viselni a látványt, Abu pedig a fõépületben maradt, hogy idõben jelezhesse Kaufmann vagy a titokzatosan halk Gamboul közeledtét. Ha Fleminget nem köti le a nagyobb probléma, talán õ is észreveszi, hogy az Intel milyen nyugtalanítóan szabadjára engedte õket.

André bizonytalanul nyúlt az érzékelõ végzõdésekhez. A kompjúter már a lány érkezésekor zümmögni kezdett. De a képernyõ csak nagyon lassan világosodott ki. Az ábra homályos volt, és még akkor sem nagyon tisztult ki, amikor Fleming behúzta a sötétítõ függönyöket. Nézte, hogyan lesi André a képernyõt, hogyan kapaszkodik a végzõdésekbe, mintha erõt merítene belõlük. Igyekezete szánalomra méltó volt. Aztán eleresztette a végzõdéseket. Teste meggörbült, feje a mellére csuklóit. Nehezen kezdett beszélni, rázta a zokogás.

Fleming föléje hajolt.

– Nem értem – mondta André alig hallhatóan. – Vigyél el innen – aztán még hozzátette, mintegy önmagának. – Nem akarok meghalni.

A nõvér odajött és félretolta Fleminget.

– Már eleget tett, túl sokat, nem kívánhatja tõle… – és fogta a széket, és eltolta Andrét a képernyõ elõl.

De Fleming nem mozdult az útból.

– André – mondta nyugodtan –, egyikünk sem akar meghalni, de valamennyien meghalunk, hacsak valamiféle csoda vissza nem nyeri nekünk a levegõt a tengerbõl.

André nehezen emelte föl a fejét.

– De ti együtt fogtok meghalni. Én pedig egyedül.

Fleming vigasztalóan nyúlt a kezéért. De André elrántotta.

– Ne nyúlj hozzám – suttogta. – Biztosan borzalmasan csúnyának tartasz.

– Nem! – tiltakozott Fleming. – Mindig gyönyörûnek láttalak. Mindig… amióta elmenekültünk Thornessbõl. De próbálj meg gondolkozni, kérlek! Csak te segíthetsz most. Én azt sem tudom, hogy mit csinál ez az izé. Még mindig Janine Gamboulé a hatalom?

Fleming a kompjúter tornyosuló tömegére mutatott, és a lány bólintott.

– Akkor miért nem jön ide soha? – kérdezte Fleming.

André hallgatott, erõt gyûjtött.

– Nincs rá szükség. Janine látta az üzenetet. És a gép elindította az útján. Nem fog visszafordulni. És ide sem fog jönni. Nincs szüksége többre. Nem tudnék mutatni neki semmit. Már magam is alig látok valamit – pillantott az üres képernyõre. – Majd visszajövök, de pihennem kell.

A nõvér engedélyt sem kért, és máris tolni kezdte a tolószéket. Most Fleming sem állította meg. Nézte, amint eltûnnek a kijárati ajtó mögött, és egy percig még ott maradt, az elhagyatott épület süket csöndjében.

Aztán hirtelen fölugrott. A kiíró mûködni kezdett. Gyorsan kattogott, azután megállt. Újra elindult. A szalag most lassan, de folyamatosan haladt. Fleming megnézte az elõbukkanó papírcsíkot.

– Elég zavaros – állapította meg –, de az biztos, hogy biológiai adatok vannak rajta.

Elment Madeleine Dawnayhoz a hírrel. Nevetséges dolog volt ez önmagában – egy elõzetes elemzés. De a jelentõsége óriási. Azt jelentette, hogy André mégiscsak segít, és Madeleine talán még csodát tehet – ha lesz rá ideje.

Az ajtón kilépve Fleminget megcsapta a dühös szél. Lihegett, de a beszívott levegõ nem sokat ért. Leszegett fejjel, neki feküdve a fullasztó, száraz szélnek gázolt a kavargó homokban a laboratórium felé. Lelkesedése és optimizmusa elmúlt. Idõt nem tudtak szerezni.

Háromezer mérföldnyire Azarantól, Londonban – a katasztrófa sújtotta Londonban hajnalodott. Néhány sisakos rendõr állt a szélesebb utcák közepén, jó messze a falaktól. Néha egy-egy mentõautó szirénája hasított a süvöltõ szélbe. A Tudományügyi Minisztérium néhány elsõ emeleti ablakában, amiket nem vert be a szél, és nem deszkáztak be, fény égett.

A hajnali szürkületben a papírokkal borított asztalnál ülõ négy ember csak még fáradtabbnak látszott. Már órák óta nem volt egyetlen használható ötletük sem. A megbeszélésbõl veszekedés lett, túlságosan kimerült emberek kölcsönös vádaskodása.

A rendszerint tartózkodó és készséges Neilson felbõszült, amikor Osborne és a miniszterelnök titkára véget nem érõ vitába kezdett az egyes osztályok felelõsségérõl meg az este meghatározott tevékenységek finanszírozásáról.

– Maguk ehhez nagyon értenek – mondta Neilson –, hogy hivatalosak legyenek, miközben leszakad az ég.

– Fáradtak vagyunk, Neilson professzor – mondta élesen a miniszter. – Csak azt tehetjük, amit a legjobbnak vélünk.

– Sajnálom – mondta Neilson.

A miniszterelnök titkára rá akart gyújtani, de a csomag üres volt, hát eldobta.

– Nincs villany a fél országban, a másik fele meg víz alatt vagy hó alatt van, vagy elfújta a szél. Az emberek úgy halnak, hogy a katonaság nem gyõzi temetni õket. Ha legalább valami elõrejelzést tudna adni, hogy meddig fog ez így menni…

Neilson éppen válaszolni akart, mikor bejött egy titkár, és Osborne-hoz sietett.

– Sürgõs levél önnek, uram – mondta. – Küldönc hozta a repülõtérrõl.

Osborne föltépte a barnás borítékot. Lassan hajtotta szét a gyûrött papírt, és olvasni kezdte. Végül fölnézett.

– Azaranból – mondta. – Madeleine Dawnaytól – és átadta a levelet a miniszternek.

– Maguk olvassák együtt – mondta a miniszter Neilsonnak és a miniszterelnök titkárának. – Idõt nyerünk vele. Persze, a kormányt azonnal értesíteni kell – és türelmetlenül várta, amíg a két ember elolvasta a levelet. – Van valami ötlete, Neilson? – kérdezte aztán.

Neilson bólintott.

– El tudna engem juttatni Azaranba, még ma? – kérdezte.

X. FORGATAG

A négymotoros gép leszállt a betonra, kört írt le és megállt. Villamos targoncák gördültek elõ, hogy kirakják a rakományt. A legénység, fáradtan a nonstop repüléstõl, Londontól, melynek során soha nem haladták túl a 6000 láb magasságot, és hét órán át dobálta õket szüntelenül a szél, lebotorkált a lépcsõn, és a forgalmi irodába ment. Egy egyenruhás arab és egy golyófejû európai üdvözölte õket futólag, amikor a kapitány átadta a repülési okmányokat. Az európai átfutotta a papírokat, átadta õket az arabnak, aztán püffedt kezét a legénység személyi dokumentumaiért nyújtotta. A kapitányt rögtön továbbengedte, de amikor a következõ két ember megállt elõtte, ismét a papírokat nézegette.

– Ki ez? – kérdezte németül. A két ember értetlenül nézett rá. Erre tört arabsággal megismételte a kérdést.

Yusel, Lemka unokafivére, a fiatalabb – a két férfi közül, megnyerõén rámosolygott a németre.

– A második navigátorom. Nem beszél arabul, és azt a nyelvet sem érti, amit elõbb ön használt.

Az Intel embere összevonta a szemöldökét.

– Nincs értesülésem semmiféle személyi változásról. Minek a második navigátor?

– Az útvonal követése érdekében – magyarázta Yusel. – Nagyon alacsonyan kell repülnünk; fönt alig van légnyomás.

Minthogy nem találta kielégítõnek a választ, az Intel embere ismét átnézte a dokumentumokat. És mivel nem talált hibát bennük, az asztalra dobta õket. Yusel felkapta a papírokat, és társát a legénység öltözõjébe vezette, ahol levetették útiöltözéküket. Yusel társa Neilson volt.

– Túl vagyunk a nehezén – mondta neki Yusel. – Most elviszem az unokahúgomhoz. Ott biztonságban lesz. A férje, Abu Zeki doktor pedig mihelyt teheti, érintkezésbe lép önnel.

– Minél elõbb, annál jobb – bólintott Neilson.

Yusel elvitte Neilsont Abuék házába, aztán visszatért Balebba. Késõ délután ért a kávéházba, és egy órát kellett várnia Abura. És amikor végre megérkezett Abu, az olyan ember óvatosságával nézett körül, aki tudja, hogy figyelik. Aztán két üveg hazai gyártmányú kóla mellett Yusel halkan beszámolt neki Neilson érkezésérõl.

– Fleming doktorral és Dawnay professzorasszonnyal szeretne találkozni – fejezte be.

Abu Zeki gondterhelten nézett körül a néptelen kis kávéházban.

– Nem tudom, el tudnak-e szabadulni mindketten – mondta –, de szólok nekik.

Értesülve az idõsebb Neilson érkezésérõl, Fleming úgy döntött, hogy fittyet hányva minden elõvigyázatosságnak, azonnal felkeresi. Szólt Madeleine Dawnaynak is, hogy alkonyaira legyen készen, ha hajlandó vállalni a kockázatot.

Az idõ kedvezett nekik. Alkonyatkor vad vihar tört ki, villámok cikáztak, és rövid záporok csapkodták az épületeket és a kavargó homokot. A rémült, vacogó õrszemek igyekeztek menedékbe húzódni. Fleming és Madeleine úgy botorkált az esõben, hogy egyetlenegyszer sem állították meg õket.

Az út rémületes volt, Abu kis kocsija csúszkált a sivatagi homok mély sarában. De az esõ csak helyi zápor volt, negyven perc múlva már száraz terepen haladtak. Csupán a fölfölhangzó mennydörgés és a föl-fölvillanó villámok kísérték útjukat.

Fleming valami érthetetlen megkönnyebbülést érzett, amikor az ajtót nyitó Lemka mögött meglátta Neilsont. Az amerikai szótlan kézszorítása valami furcsa, megnyugtató hatással volt rá.

Madeleine Dawnay számára Neilson azt a reménysugarat jelentette, aminek a létezését is tagadta eddig, bár még nem tudta, miért is jött Neilson. Mindketten némán, izgatottságukat visszafojtva ültek, míg a nagydarab, nyugodt ember szõlõt szemezgetett, és beszámolt a londoni eseményekrõl. Most tudták csak meg, hogy Osborne túlélte a lövést vidéki börtönükben, és hogy Neilsont bízták meg ennek "az idõjárásügynek a vizsgálatával", ahogy Neilson mondta, és azt is, hogy Osborne és Neilson hogy jutott arra a következtetésre, hogy a baj forrását Thornessben kell keresni. És végül hogyan jutottak zsákutcába, míg meg nem érkezett Dawnay asszony üzenete.

– És valóban van remény? – kérdezte Neilson Madeleine Dawnayt.

– Egészen parányi – mondta az asszony, és félretolta a kis tálcát, amin Lemka behozta Neilson vacsoráját, hogy kiteríthesse a szoknyája övrészében kicsempészett papírokat. Türelmetlenül simította szét a gyûrõdéseket.

– Ezek a DNS-spirál számításai – kezdte. – A kompjúter, úgy érzem, kivihetõ analízist készített. Amennyire értem a dolgot, ez valami baktérium lehet. De ez még csak a molekuláris szerkezet. Hátra van még, hogy elõkészítsük és szintetizáljuk a komponenseket. De ez esetleg csakugyan az ellenbaktérium lesz, amire szükségünk van.

– És ez annak a gépnek a munkája, amit Jan épített? – vizsgálgatta a számításokat Neilson.

Dawnay asszony bólintott.

– Egyre csak azon jár az eszem, mi lett volna… – itt Neilson hangja megremegett, és a férfi elhallgatott.

Fleming a gyermekágy mellett ült, és szórakozottan babrálta a kicsi egyik, az ágy fölé függesztett játékát.

– Mi lett volna, ha a fia itt marad – fejezte be a mondatot Neilson helyett.

Neilson a férfihoz fordult.

– Hidegvérrel lelõtték – mondta. – A szemünk láttára. Ha megtalálhatnám a gyilkosát…

– Azt nem tudom, hogy ki húzta meg a ravaszt – mondta Fleming. – De azt tudom, hogy ki adott rá utasítást. Egy Kaufmann nevû fickó, aki most "ránk vigyáz".

– Szeretnék találkozni vele – mondta Neilson.

– Talán fog is.

Madeleine Dawnay kezdte összeszedegetni a papírjait.

– A fia halála legalább gyors halál volt – mondta együttérzéssel. – Ami még mindig jobb, mint ami ránk vár. Hacsak ezek a számítások be nem válnak – dugta vissza a papírokat az övébe. – És még több is lesz, ha André képes lesz a munkára.

– Hogy van a lány? – kérdezte Neilson.

Madeleine a kisbabát nézte: a kicsi ébren volt, és boldog mosollyal nyugtázta az õt körülvevõ, sok arcot.

– André mesterséges lény – suttogta az asszony. – Nem olyan… – És hirtelen elfordult a kisbabától. – Hiányzik valami a vérébõl; valami, amirõl én nem tudtam, és amirõl a gép nem vett tudomást.

– És önmaga számára nem tud a géptõl segítséget kapni? – kérdezte Neilson.

– Nincs rá idõ – mondta Fleming. – Azt hiszem, megpróbálhatta volna, de itt volt ez az ellenbaktérium-ügy. És õ úgy döntött, hogy ezen dolgozik.

– Nehéz döntés lehetett – nézett elgondolkozva Flemingre Neilson.

Fleming cigarettára gyújtott. Mélyen leszívta a füstöt.

– Igen – mondta végül. – Nehéz döntés volt.

Fleming fölállt és elfordult a többiektõl. Az ablakhoz ment, és kibámult az éjszakába. Madeleine oldani akarta a feszültséget, ezért gyorsan megkérdezte Neilsont, hogy szüksége van-e a kompjúter számításainak másolatára. Neilson a fejét rázta. Elmagyarázta, hogy az egyetlen gyakorlati megoldás egy kémcsõnyi ellenbaktérium lenne.

– Ha a lány be tudja fejezni a számításokat – mondta éppen, amikor Fleming félbeszakította.

– Pszt! Lemka jön.

A másik kettõ fölkapta a fejét. Lemka, aki az utat leste, most futva közeledett a kerten át. Hallották cipõje kopogását a durva kövezeten.

– Állandóan figyelnek minket – mondta Madeleine. – Azt hittük, hogy ma este sikerült megszöknünk.

Lemka az izgalomtól tágra nyílt szemmel robbant be a szobába.

– Jönnek! – kiáltotta. – Katonák. Egy egész kocsi katona. Egy pillanatig mindannyian mozdulatlanul álltak. Aztán

Dawnay asszony elõvette az övébe rejtett papírokat.

– Dugja el ezeket – nyomta a papírokat Lemka kezébe. – A férje majd késõbb visszahozza õket.

Lemka Neilsonhoz fordult.

– Ott az anyám szobája – mondta határozottan. – Oda nem fognak bemenni.

– Remélem, igaza lesz – követte Lemkát mosolyogva Neilson.

Kopogtak az ajtón, nem túl hangosan és nem erõszakosan. Lemka már jött is a hátsó szobából, és kinyitotta az ajtót. Egy tizedes és két katona állt az ajtóban. A tizedes arabul beszélt, és a katonák nem vették le a vállukról a puskát.

– Azt mondja, azért jött, hogy elvigye önt és Fleming doktort – tolmácsolta az asszonynak Lemka.

– Mondja meg neki, hogy megyünk – mondta Madeleine derûs és természetesnek szánt mosollyal. – Nem lesz semmi bajunk, ne aggódjon. De Neilson doktor számára valami biztonságosabb helyet kell találnia. Majd valahogy tartjuk a kapcsolatot.

Lemka szeretettel szorította meg Madeleine kezét.

– Az unokabátyám majd kitalál valamit. Jobb, ha most nem beszélünk többet, mert a katonák gyanút foghatnak.

Az egyik katona beszállt Flemingék kocsijába, és a tizedes intett Flemingnek, hogy szorosan a katonai teherautó mögött hajtson. Az idõ egy kicsit kitisztult, de a szél kitartóan és erõsen fújt.

A telepen a kompjúterépület teljesen ki volt világítva. Itt két másik katona vette át Fleming és Dawnay asszony õrzését, és az épületbe kísérték õket. Az irodában Kaufmann ült az íróasztalnál, arcán alig elfojtott düh tükrözõdött. Az asztal mellett Abu állt feszengve.

– Hát ez meg micsoda? – támadt rájuk rögtön a német. – Miért hagyták el a telepet engedély nélkül?

– Kitõl kellett volna engedélyt kérni? – kérdezte az asszony. – És minek az engedély ahhoz, hogy meglátogathassuk a barátainkat, az egyik kollégánk családját?

Kaufmann eredménytelenül próbált a szemébe nézni.

– Nagyon jól tudják, hogy kíséret nélkül nem hagyhatják el a telepet – dühöngött tovább a német.

Fleming összeszorított ököllel lépett elõre.

– Ide figyeljen, maga teuton gauleiter… – kezdte, de Abu Zeki odaugrott elé.

– Azért küldtek önökért, mert sürgõs volt. A lány összeesett a kompjúternél.

– André? – és Fleming már az ajtóban volt. – Rohanok hozzá – szólt vissza menet közben.

– Nagyon rosszul van? – kérdezte Abutól az asszony.

– Nagyon gyönge – felelte Abu. – De mielõtt összeesett, a gép még adott néhány további adatot – és fölvett néhány papírt az íróasztalról és átadta õket.

Kaufmann a torkát köszörülte.

– A jövõben még jobban vigyázunk majd magukra – mondta fenyegetõen, de a hangjában bizonytalanság és aggodalom érzõdött. – Mennyire fontos nekünk a lány?

– Amennyire az életben maradás. Ha ezt a munkát nem fejezi be, maga sem él már túl soká. – Madeleine Dawnaynak nehezére esett, hogy a némettel beszéljen, de amikor meglátta a férfi szemében a félelmet, megértette, hogy Kaufmann sem sebezhetetlen, hogy õt is meg lehet dolgozni. – Hát az ég szerelmére, és a saját érdekében, ne avatkozzon a dolgainkba jobban, mint amennyire szükséges.

Kaufmann kételkedõ pillantást vetett az asszonyra, és szó nélkül távozott.

André a betegszoba sötét sarkában feküdt. Az ernyõzött lámpa mellett üldögélõ nõvér fölállt, mikor Fleming lábujjhegyen belopódzott, és tiltakozni próbált.

– Jól van – mondta Fleming. – Csak látni akarom. Nem ébresztem föl.

A lány bosszúsan fölsóhajtott, és az ágyhoz kísérte Fleminget. Amikor a szeme már hozzászokott a félhomályhoz, Fleming látta André lesoványodott testét a vékony takaró alatt. Feje és haja csupán homályos folt volt a fehér párna közepén. A férfi lehajolt és látta, hogy tágra nyitott szemmel bámul rá.

– Itt kellett volna lennem – suttogta Fleming, és gyöngéden megérintette a haját. Aztán ujjai végigfutottak a homlokán, ami nedves és hideg volt.

A hangja nagyon halkan, lassan és bizonytalanul jutott el Fleminghez.

– Megtettem, amit akartatok. Most már megvan minden, ami Dawnay asszonynak kell.

Fleming, alig fogta föl a szavak értelmét.

– Veled kellett volna maradnom – mondta újra.

Megfogta a lány kezét, amely élettelenül és természetellenesen mereven feküdt a takarón. A pulzust kereste. És nem érzett semmit.

– Végem van – suttogta André, kitalálva a férfi gondolatát. Fleming elengedte a kezét.

– Nem, nem igaz – mondta hangosan. – Még van egy-két ötletünk. Neilson itt van. Annak az embernek az apja, aki ezt a kompjútert építette. És õ megértette velem, hogy mit kell tennem. Hogy mit kell tennünk. Segítséget kell kérnünk a géptõl a te számodra is.

Fleming fölállt.

– Bízd rám magad – mondta határozottan. – Egyszer már megtetted. Ma éjjel aludni fogsz. És holnap érted jövök. Odaviszlek a géphez. Igen, tudom! – kiáltott föl, amikor látta, hogy André tiltakozni próbál. – Gyönge vagy. Ma este összeestél. De holnap én leszek melletted, én fogok segíteni neked.

Valójában alig hitte, hogy bármit is tehet, de bízott benne, hogy legalább egy kis erõt adott neki. André egy picit megmozdult, mintha megnyugodott volna, mintha jobban erezné magát. A szemhéja megrezzent és lecsukódott. Az arca a természetes álom komoly nyugalmát öltötte föl.

Fleming a nõvérrel együtt az ajtóhoz ment. Odakint aztán halkan elmagyarázta neki, hogy nem kell félnie és nem szabad fecsegnie.

– Valamennyien veszélyben vagyunk – magyarázta. – A maga betege megpróbál megmenteni minket. Nekünk pedig meg kell mentenünk õt. Bízzon bennem és sikerülni fog.

A nõvér bizonytalanul bólintott, hogy megértette. Fleming azt kívánta, bárcsak önmagát gyõzhetné meg ilyen könnyen.

Azon az éjszakán alig aludt, inkább újabb akcióterveket próbált kidolgozni a hátralevõ kis idõre. Reggel szándékosan elvégezte a szokásos zuhanyozást, borotválkozást és reggelizést, hogy Andrénak maradjon még néhány értékes perce az esti ájulásból való felépülésre. És még így is korán volt. A reggeli váltásra váró, álmos õrszemek figyelték gyanakodva, amint a nõvérrel áttolták André tolószékét a kompjúterépületbe.

A kinti, még mindig viharos idõ után az épület belsejének levegõje súlyosnak és élettelennek tetszett. Kaufmann szivarjának ismerõs szagát a légkondicionáló sem tudta eltüntetni. Fleming szinte várta, hogy a német fontoskodva elõrontson és megkérdezze, hogy mi folyik itt. De az irodák üresek voltak. A német feltehetõleg órák hosszat ülhetett és gondolkodhatott az irodájában. És Fleming remélte, hogy Kaufmann lelkiismerete – ha ugyan volt neki – dolgozott.

André semmit sem szólt, amikor Fleming érte ment. Csupán egy halvány mosoly jelezte, hogy nincs önkívületben. Amikor aztán Fleming elküldte a nõvért, és Andrét a képernyõ elé ültette, akkor jött rá, hogy valószínûleg úgy kell gondolatait átplántálnia a lányba, hogy semmiféle reagálást nem fog tapasztalni. Így is történt. Elmagyarázta, hogy Dawnay asszony szerint mi a baj vele, és hogy mindketten milyen bûnösnek érzik ezért magukat. Azután egy valószínûtlenül optimista képet rajzolt arról, hogy milyen is lehetne az élete, ha megpróbálna segíteni Madeleine Dawnaynak abban, hogy segítsen rajta. Végül pedig sikerült szinte dühösnek tettetnie magát, mintegy fölszólítva a lányt, hogy bizonyítsa be az erejét.

André lehajtott fejjel ült, összekulcsolt kezei erõtlenül pihentek az ölében. Csupán szemhéjának egy-egy rezzenése jelezte, hogy ébren van. Fleming elhallgatott, mert már nem tudott mit mondani. És látta, hogy André megpróbálja összeszedni magát. Egyik keze kínos lassúsággal nyúlt az érzékelõ felé. A gép zümmögni kezdett. A képernyõ közepén megjelent egy tûhegynyi fénypont; aztán elhalványult és terjedni kezdett. Fleming, egyre a lányt nézve, a falig hátrált. Ott aztán megállt és feszülten, mozdulatlanul figyelte. És megtörtént a lehetetlen.

Egy idõ múlva valaki megrántotta a kabátja ujját. Abu állt mellette, csodálkozva és érdeklõdve. Fleming az iroda felé bökött a fejével, és halkan elsétáltak oda.

– Mi ez? – kezdte Abu. – Csak nem…

– Azt hiszem, igen – felelte Fleming, bár tulajdonképpen nem tudta, hogy Abu mire gondol. Aztán szándékosan el akarta terelni a gondolatait Andréról. – Nálatok mi újság?

– Éjfél után mentem haza – mesélte Abu. – Az õrszobán át kellett mennem. De a tiszt, úgy látszik, rendben levõnek találta, hogy kíséret nélkül menjek. Yusel már elõttem hazaért. Neilson professzort egy elég biztonságosnak látszó helyen bújtattuk el. Egy barlangban, magasan a templom fölött, a sziklák között. Ott elég jól meglehet, hiszen nem sokat kell járkálnia. Elég nehéz útja volt odáig, mert itt is ritkul a levegõ, ahogy, Yusel szerint, Angliában már a tengerszinten is.

– Étel és víz?

– Lemka vagy az anyja rendszeresen felkeresik majd.

– Ez nagyon kedves mindnyájatoktól – bólintott elégedetten Fleming.

– A fiatal Neilson doktor nagyon kedves volt hozzám – mondta Abu. – Nagyon szerettük.

Hirtelen mindkét férfi fölfülelt. A kiíró kattogni kezdett. Fleming gondolatai visszatértek Andréhoz.

– Hívd a nõvért, hogy vigye vissza – utasította Abut. Aztán odament Andréhoz, és átölelte a vállát. – Nagyszerû – mondta neki. – És most pihenj és várj.

Letépte a kiíróból elõbukkanó papírt, és hosszasan nézte a rövid számsorokat. A részleteket nem értette, de az egész lényege meglehetõsen világos volt. A plazma alkotóelemeire vonatkoztak a számsorok. Vagy tíz percig figyelte az elõbukkanó képleteket. Aztán a motor leállt, és a kompjúter némaságba süllyedt.

Dawnay asszony a laboratóriumában dolgozott, meghökkentõ és látszólag ötletszerûen összeállított mûszerei között. Fleming eléje tette a papírokat.

– Ez mi? – kérdezte az asszony, és föl sem nézett. – További baktériumképletek?

– Nem – mondta Fleming. – Ez az, ami Andrénak kell. Az asszony abbahagyta a munkát, és csodálkozva nézett

Flemingre.

– Ki programozta be?

– André. Azt hiszem, kényszerítettem rá. Megítélésem szerint ez a számsor jelzi azt az elemet, ami André vérébõl hiányzik. Fordítsa le a kémia nyelvére, és kipróbálhatjuk rajta.

Az asszony elvette a papírt és leült.

– Hetekbe telne – mormolta a számsorokat nézve. – És itt van ez a nagy munka is – mutatott szinte reménytelenül az asztalon levõ retorták és kémcsövek összevisszaságára.

– Amit Andrénak köszönhetünk – emlékeztette Fleming. Az asszonyt földühítette a Fleming szavaiban rejlõ szemrehányás.

– Beszéljünk világosan, John – kezdte visszafojtott hangon. – Maga elõször ellenezte, hogy megteremtsem Andrét. Aztán, amikor megteremtettem, azt akarta, hogy megöljem. Aztán azt követelte, hogy ne engedjük a kompjúterhez. Most pedig…

– Azt akarom, hogy éljen.

– És mi? – kérdezte Madeleine Dawnay. – Akarja, hogy mi is éljünk? Mit gondol, mennyit bírok én ki? Az én energiám is véges. Csak egy van belõlem, és az is halálosan fáradt. Néha úgy érzem, már lágyul az agyam. – Az asszony lecsillapodott egy kicsit, és rámosolygott Flemingre. – Azt hiszi, nem próbálnám meg megmenteni Andrét, ha tehetném? De a földön sok millió ember él, John, és az õ életük, a mi életünk van a mérleg másik serpenyõjében. Még azt sem tudom, hogy használ-e majd ez a baktérium. És még kevésbé, hogy hogyan fogok belõle idejében nagy mennyiséget elõállítani, ha beválik.

Elõrehajolt és odanyújtotta Flemingnek a papírokat. A férfi nem nyúlt a papírokért, hát az asszony hagyta, hogy a papírok a földre hulljanak. Fleming gyorsan fölszedte, és az asztal egyik szabad sarkára tette õket.

– Beszélnie kell Janine Gamboullal – mondta nyugodtan. – Engem nem fogad, és Abu Zekiben már nem bízik. De magára talán még hallgat. Ha rá tudná beszélni, hogy engedélyezzen nekünk nagyobb szabadságot és több külsõ segítséget…

Madeleine a gondolataiba merült.

– Nem tudom, nem tudom – suttogta.

Váratlanul iszonyú mennydörgés rázta meg az épületet. Az asztalon összekoccantak a mûszerek. A zaj elült és fölsüvöltött a szél.

– Gamboul kisasszonynak is tudnia kell, hogy ezen az idõjárásmizérián nem tud uralkodni, hogy ez nem volt benne az õ átkozott tervében – mondta Fleming, amikor a rakéta zaja már elült.

– Jól van – egyezett bele az asszony. – Megpróbálom elmagyarázni neki.

Janine Gamboul csak másnap reggel fogadta Madeleine Dawnayt. Üzenetet küldött, hogy az asszony jöjjön a magánrezidenciájára, Salim egykori házába. A hírek szerint Janine igen ritkán kereste föl az elnöki palotát, még az ország napi ügyeirõl érkezõ jelentések kedvéért sem. Az elnök gyakorlatilag fogoly volt. De nem nagyon törõdött ezzel; beteg volt. Bár a légkör Azaran fölött még viszonylag nem nagyon ritkult, ez a kis változás is kedvezõtlenül hatott az idõsebb emberekre. Az elnöknek hörghurutja volt.

A Salim-rezidencia kopottnak és viharvertnek látszott. A viharok is megtépázták. A törmelék eltakarításával senki sem törõdött. Az udvar több mint ötvenéves pálmafáit kidöntötte a szél.

Fegyveres õr kísérte Madeleine Dawnayt Janine irodájába. Az asszony azonnal észrevette, hogy Janine mennyire megváltozott. Hiányzott belõle minden érzékiség. Az arca megszépült, de valamiféle ûzött, aszketikus szépség volt ez, és sötét szemében fanatikus tûz égett. Valamiféle rémítõ megszállottság és elhivatottság.

De meglepõen kedves volt és érdeklõdött, hogy miben lehet a segítségére.

– Megvan mindene, ami a munkájához szükséges? – kérdezte.

– A maga munkájához, nem az enyémhez – javította ki Dawnay asszony. Azután minden körülményeskedés nélkül, tömören és tényszerûen beszámolt a rendkívüli idõjárás okairól.

Janine nyugodtan hallgatta, nem szakította félbe. Aztán az ablakhoz ment és kinézett a város és a sivatag fölött gyülekezõ fellegekre. Egy ideig hallgatott.

– Hogy fogunk meghalni? – kérdezte aztán, miközben visszament az íróasztalához és leült. Az asszony elmagyarázta.

Janine Gamboul tiltakozó mozdulatot tett.

– Ez nem volt benne az üzenetben. Ez nem volt betervezve. Minden világos és logikus volt. Amit én láttam, az is pusztulás volt, de nem ilyen. És ott szó volt a hatalomról is.

– Az üzenet szerint mit kell tennie? – kérdezte Madeleine. Janine gondolatai messzire kalandoztak, fölidézték azt az éjszakát a kompjúter képernyõje elõtt.

– Uralkodni – mormolta. – Mindenki tudja, hogy meg kell lennie, de senki sem tesz igazi erõfeszítéseket. Bár néhányan megpróbálták…

– Hitler? Napóleon? – kérdezte az asszony.

Janine nem sértõdött meg.

– Igen – felelte. – De nem voltak elég tehetségesek, pontosabban, nem segítette õket az a külsõ intelligencia. Fel kell majd áldozni szinte mindent. De nem így! Nem most! Még nem vagyunk készen erre!

– Mekkora hatalma van? – kérdezte Madeleine.

– Amennyi itt elég. De ez csak a kezdet lett volna.

– Még lehet is – mondta Madeleine. Már látta, hogy hol foghatja meg Janine-t: a mohóságánál és a félelménél.

– Mire gondol? – fordult felé hirtelen Janine.

– Talán még megmenthetjük a légkört – magyarázta az asszony. – Nem valószínû, de némi esély azért van. A kompjúter segített egy kicsit: kaptunk tõle egy képletet, ami az ellenbaktérium képletének látszik. Talán elõ tudnánk állítani. De szükségem lenne munkatársakra és felszerelésre. Ha sikerül elõállítanunk, meg kell valósítanunk a tömeggyártást, és el kell juttatnunk a világ összes tengereibe.

Janine gyanakodva pillantott rá.

– Hogy tudna annyit termelni?

Az asszony óvatosan elmagyarázta, hogy kedvezõ szervezés esetén a szérum már önmagától szaporodna, és valószínûleg gyorsabban, mint a már a tengerben levõ baktérium.

– Ha sikerülne egy nagyobb tételt elõállítanunk, küldhetnénk belõle minden országnak, és azok folytathatnák az ügyet.

Janine nevetni kezdett. Rossz volt hallani ezt az örömtelen nevetést, amibõl csak a túláradó diadalujjongás hallatszott ki.

– Meg fogjuk csinálni – mondta –, de nem engedjük, hogy más kormányok közremûködjenek. Az Intel megépíti magának a telepet, amire szüksége lesz. És az Intel majd eladásra ajánlja a szérumot, a maga által szabott áron. Ez hozza meg azt a hatalmat, amirõl az üzenet szólt. Tehát ez is része az üzenetnek. Csak nem értettem. És miénk lesz a világ, váltságdíjat fog fizetni nekünk.

Madeleine Dawnay döbbenten bámult rá és fölállt.

– Ez nem magán múlik! – kiáltotta, mit sem törõdve a kockázattal. – Maga õrült! Ez nem része a Tervnek!

De Janine nem vett róla tudomást; csak elhomályosuló szemmel bámult vissza rá, és úgy szólt hozzá, mint valami parancsra váró tányérnyalóhoz.

– Rendeljen meg minden felszerelést, amire szüksége van, professzorasszony. Biztosítom, hogy nem lesznek korlátozások.

A Downing Street 10. tanácstermében vetítõkészüléket szereltek föl. A miniszterelnök és néhány idõsebb kollégája, köztük a tudományügyi miniszter és Osborne ültek az asztal egyik végén, és nézték a vásznat. A miniszterelnök intett.

– Ennyi elég – mondta fáradtan. – Gyújtsák föl, kérem, a villanyt.

És a vásznon elhalványult annak a víztömegnek a képe, ami most Hollandia egykor legtermékenyebb területét borította.

– Most az a kérdés, hogy leadjuk-e ezt a tévében? – kérdezte a belügyminiszter.

– Miért ne? – mondta a miniszterelnök. – Akik meg tudják nézni, miért ne lássák? Talán még egy kicsit meg is vigasztalódnak, hogy Európában még rosszabb a helyzet, mint nálunk. De úgysem sokan látják. Alig hiszem, hogy a lakosság több mint egytizedének van még villanyárama.

Játszott a pipájával, de letette; lélegezni is nehéz volt, nemhogy dohányozni.

– Neilsonról van valami hír? – kérdezte.

– Még nincs, uram – felelte Osborne. – De újabb üzenet jött Dawnay professzorasszonytól az egyik Intel-járattal. Egy gyakorlati jellegû üzenet, amit a kutatás vezetõje tanulmányoz. De röviden a professzorasszony azt írja, hogy a baktérium egy olyan biokémiai termék, amit a thornessi kompjúter hozott létre.

– És mit tesz a professzorasszony?

– Azt írja, dolgozik, uram. Reméljük, hogy Neilson meg õ közösen majd valami eredményre jutnak.

– És az az arab repülõ, vagy kicsoda, nem tudná most visszacsempészni Neilsont, ha már van min dolgoznia?

Osborne udvariasan köhintett.

– Attól tartok, uram, hogy a számításokat ott kell elvégezni: nekik van kompjúterük.

A miniszterelnök fagyosan pillantott Osborne-ra.

– Köszönöm, hogy emlékeztetett rá – mondta szokatlanul élesen. – És mi van a kompjúter rabszolgáival, Fleminggel és a lánnyal?

– Mindketten ott vannak – mondta a tudományügyi miniszter. – Õrizet alatt.

A miniszterelnök fölállt és az asztalfõre ment.

– Talán ideje lenne bevonulnunk Azaranba – mondta nyugodtan. – Ez nem Szuez. Más országok is támogatnának.

A tudományügyi miniszter feszengett.

– A szakértõim kiszámították a siker valószínûségét, uram. Nem javasolják. Ugye megérti, uram, a kompjúter…

– Épített, nekik egy ugyanolyan elhárítórendszert, mint nekünk – fejezte be a mondatot a miniszterelnök. – Szóval, csak a jobb belátásukra hivatkozhatunk, igaz?

– Igen, uram – motyogta a tudományügyi miniszter.

– Nem lesz túl célravezetõ – mondta a miniszterelnök. – De nem hinném, hogy akár mi, akár az ellenzék ki tud találni valami mást. Szólok a Központi Információs Irodának, hogy készítsenek valami anyagot a BBC számára. Azt hiszem, van még egy-két mûködõ adónk.

– Daventry még közvetít, uram – mondta a tudományügyi miniszter. – És a hadseregnek is van néhány motorizált adója. Rövidhullámon még el tudjuk érni Azarant.

A különleges bulletint egyórás idõközökben sugározták angol és arab nyelven, egész éjjel. Az elsõ adás nagyjából tisztán eljutott Azaranba. Attól kezdve, Janine Gamboul utasítására, zavarni kezdték az adást.

Janine az irodájába rendelte Kaufmannt, hogy meghallgassa az adásról készült magnófelvételt. A német rezzenéstelenül hallgatta végig a szalagot.

"London hívja Azaran népét – hallatszott a távoli, torz hang. – A segítségüket kérjük. Az európai kontinensen rettenetesek a pusztítások. Az egész világot fenyegetik azok a klimatikus zavarok, amelyek már az önök országát is kezdik elérni. A tenger elnyeli a levegõt, amit szívunk. Néhány héten belül milliók fognak elpusztulni, hacsak valami rendkívüli erõfeszítéssel meg nem fékezzük a folyamatot. Már most is tízezrek pusztulnak el. A mi országunkat is súlyos csapások érték. Hollandia háromnegyedét elborította a tenger. Velencében nagy pusztításokat okozott egy árhullám. Rouen, Hamburg és Düsseldorf nem léteznek többé."

– Düsseldorf – ismételte a szót Kaufmann, és az arca megfeszült.

Janine nem vett tudomást a férfiról, a magnót hallgatta.

"Pillanatnyilag hatalmas viharok tombolnak az Atlanti-óceán fölött, és Európa felé tartanak. Az önök segítségére van szükségünk, hogy megállíthassuk az eseményeket."

A hang itt belefulladt a zörejekbe. Janine kikapcsolta a magnót.

– Itt kezdtük zavarni az adást – magyarázta. – És most azt akarom hallani magától, Kaufmann, hogy honnan tudják ezek, hogy nekünk közünk van a dologhoz.

Kaufmann üres szemekkel bámult rá.

– Düsseldorf – ismételte. – Az otthonom. Az idõs édesapám…

– Állítólag van egy biztonsági szolgálatunk – folytatta Janine. – És azért maga felelõs, Herr Kaufmann.

A férfi mintha csak most ébredt volna fel.

– Megtettünk minden tõlünk telhetõt – mondta makacsul. Janine vállat vont.

– Egyébként nem számít. Mihelyt Dawnay asszony elõállítja az új baktériumot, biztonságban leszünk itt. És azután mások is kaphatnak belõle, ha elfogadják a feltételeinket.

– És közben – mondta lassan a német – a világ csak vár és elpusztul? Ez magát nem érdekli? És azt hiszi, hogy ez másoknak sem fontos?

Janine nem vette észre a férfi szemében égõ gyûlöletet.

– A világnak várnia kell – mondta. – Én tudom, hogy mit kell tenni. Mások nem tudják.

Kaufmann még mindig mereven bámulta a nõt, úgy, hogy az már kezdte egy kicsit kellemetlenül érezni magát.

– Emlékeztetem, Herr Kaufmann – mondta végül –, hogy maga meg én nem tartozunk ezek közé a "mások" közé.

XI. TORNÁDÓ

Janine Gamboul állta a szavát, és valóban elsõbbséget biztosított Madeleine Dawnay minden megrendelésének. Az Intelnek olyan forrásai voltak, hogy még a kaotikus Európában is felkutattak, beszereztek és repülõn Azaranba szállítottak minden anyagot. És még figyelemreméltóbb gyorsasággal találtak fiatal, tehetséges vegyészeket, bakteriológiai szakembereket és a nukleinsavak molekuláris szerkezetének szakértõit. Köztük volt a zürichi egyetem két frissen végzett növendéke és az egyik legnagyobb német gyógyszergyár fiatal kutatónõje. Dawnay asszony kifaggatta õket, és megértette, hogy teljesen önként jöttek, és nemcsak a rendkívül magas fizetés kedvéért, de azért is, hogy egy izgalmas, új kutatási területen dolgozzanak a világnak ebben a legviharmentesebb sarkában. Fogalmuk sem volt az Intel igazi céljairól, sem arról a lidércnyomásról, ami az idõjárási katasztrófák mögött rejlett. Az emberek többsége világszerte még mindig azt hitte, hogy a dolog legrosszabb része hamarosan elmúlik.

Dawnay asszony beszámolt munkatársainak a valós helyzetrõl; csupán a baktérium eredetének elméletérõl hallgatott.

Munkatársait maximálisan kihasználta. Azok pedig megértették, hogy milyen égetõen fontos a gyorsaság, és lelkesen engedelmeskedtek. Mert Madeleine Dawnay már dolgozott reggel, amikor a többiek bejöttek, és még ott maradt, amikor a többiek már fáradtan pihenni tértek. És az eredmények hamarosan mutatkozni kezdtek, sokkal elõbb, mint az asszony remélni merte. Tíz nappal a komoly munka megkezdése után a baktériumot már rá is cseppentették a parányi rézlemezre, és betették az elektronmikroszkópba. Drámai pillanat volt, amikor Madeleine elõször ötszázezerszeresre, aztán egymilliószorosra állította a nagyítást. Egy és egynegyed millió. És ott volt: egy sokszögletû, tüskés, szimmetrikus alakzat. És ez az alakzat nem mozdulatlan kristály volt. Élt!

Madeleine Dawnay némán intett a munkatársainak, hogy nézzék meg. Azok egymás után pillantottak bele a mikroszkópba, és osztoztak a gyõzelemben. Ha végtelenül parányit is, de életet teremtettek.

Az asszony szinte szégyenlõsen csalogatta vissza munkatársait a realitásokhoz. Mert ez még csak egy tudományos kuriózum volt. Az igazi munka csak most kezdõdött. Ebbõl a baktériumból billiókat kell kitenyészteni – elegendõt egy kémcsõ megtöltéséhez. És aztán harcba kell küldeni az ellen az organizmus ellen, amely született ellensége.

Az értékes, pár csöppnyi anyagot vagy egy tucatnyi különféle kultúrába osztották szét. Hat hosszú órán át most csak várakozhattak. Az ellenõrzésnél kilenc tálkában halott baktériumokat találtak, a másik három tálkában a baktériumok maximálisan szaporodtak.

Ezekbõl nagy kultúrákat kezdtek kitenyészteni. Az új kultúrák szépen fejlõdtek. Dawnay asszony körülbelül éjféltájban szánta rá magát az igazi kísérletre.

Kivett egy átlátszatlan, baktériumfertõzött tengervizet tartalmazó kémcsövet az állványból. A csövet steril gumidugó zárta. Az egyik asszisztens megtöltött egy injekciós tût az egyik kultúrából, és átnyújtotta a professzorasszonynak. A tû áthatolt a gumidugón, és a folyadék parányi örvényt keltve hatolt az átlátszatlan tengervízbe.

– És most újabb várakozás – mondta Madeleine Dawnay. Csupán hangjának remegése árulkodott a belsõ feszültségrõl. – Igyunk addig egy kávét.

Az asszony senkinek sem mondta el, hogy milyen közelinek remélte a sikert, mert félt a csalódástól. De Abu Zeki meglátta a laboratórium ablakaiban a fényt, és nem sokkal a várakozási idõ letelte elõtt bejött.

– Jöjjön csak – mondta Madeleine. – Éppen jókor jön, hogy osztozzon a sikerünkben, vagy segítsen kifogást találni, ha tévedtünk.

– Hat a baktérium? – kérdezte reménykedve Abu.

Madeleine csöppet sem magabiztosan nevetett.

– Elméletben, igen. Gyakorlatban, egy perc múlva megtudjuk.

Az asztalhoz ment, ahol egy steril szekrénykében várt a kémcsõ. Óvatosan kivette és a fény felé tartotta a kémcsövet, míg a többiek köréje gyûltek. A víz kétharmada tiszta és csillogó volt. Magasra tartotta a kémcsövet, és ahogy nézték, látták, hogy néhány parányi gázbuborék tör a víz felszínére.

Az asszony megrázkódott, hogy magához térjen.

– Pontosan hatvanhárom perce van a kémcsõben – suttogta. – Most pedig kipróbáljuk a tartályban.

Most már nem törõdtek sem a sterilitással, sem az adagolással. Kétkémcsõnyi baktériumot öntöttek a tartályba, és mind köré gyûltek, hogy figyeljék. Fokozatosan tiszta vízgyûrûk jelentek meg a tartályban, és nagy, lomha buborékok emelkedtek a felszínre, hogy ott szétpukkadjanak, és átadják a helyüket újabb buborékoknak.

– Ez az elszabaduló nitrogén – mondta Dawnay. – A légnyomásnak változnia kell.

És úgy is történt. A légnyomásíró mutatója lassan, de kitartóan mozogni kezdett.

– Megcsinálta! – kiáltott föl a zürichi lány.

– Megcsináltuk! – javította ki az asszony. – A többi már csak mechanikus munka. A tömegtermelés megszervezése. Most egy órácskát pihenünk, aztán ellenõrizzük a növekedési arányt, a hõmérsékletet és a sótartalmat. – Aztán Abuhoz fordult. – Hozzákezdhetnek a tömeggyártás tervezéséhez. Beszéljen Gamboul kisasszonnyal vagy Kaufmann-nal. Mondja meg nekik, hogy kihallgatást kérek holnap, vagyis inkább ma reggelre.

Nem kellett bemennie Balebba, hogy találkozzon Janine-nal. Az Intel-fõnöknõ maga jött el hozzá, amikor éppen pár falatot kapott be reggelire. És úgy várta az utasításait, mintha csak a titkárnõje lenne.

Az eredmény az lett, hogy egy óra múlva az Intel rövidhullámú adója hosszú utasításokat küldött a kartell bécsi fõhadiszállásának. Töméntelen vegyianyagot, foszfátokat, proteinokat és aminosavakat kellett elõteremteni és repülõn vagy hajón Azaranba küldeni. A költség és a származási ország nem számított. Mérnököket kellett toborozni azarani munkára, hogy az olajtartályokat megtisztítsák, és átalakítsák baktériumtenyésztõ tartályokká. Régi csõvezetékeket kellett átalakítani és újakat építeni, hogy az antibaktériumot egyenesen a Perzsa-öbölbe vezessék.

Az adás vételét röviden igazolták. Nem voltak kérdések, ígéretek és kifogások. Még azon az éjszakán megérkezett az elsõ, mérnököket és vegyianyagokat szállító repülõraj Balebba. Két gép lezuhant a Fölközi-tenger fölötti viharban, egy harmadik, amit leszállás közben kapott el a forgószél, fölrobbant, a többi épségben földet ért.

Másnap is szakadatlanul jöttek a gépek, és az elsõ tartályhajó, amit Cape Townban raktak meg sietõsen, rádión jelezte közeli érkezését.

A próba után egy héttel már a tengerbe is öntötték az ellenbaktérium elsõ nagyobb adagjait Azaran tengerpartjának tíz, gondosan kiválasztott pontján. Tizenkét órán belül már érezhetõ volt a hatása.

Flemingnek megengedték, hogy elmenjen Dawnay asszonnyal a tengerpartra, hát ott állt a víz szélén, ahol a sivatag arányló, homokos partba olvadt, és izgatottan nézte a hullámok felszínére bukkanó, nagy nitrogénbuborékokat. Még a viharos tenger sem tudta visszatartani õket, és Fleming teli tüdõvel szívta a friss, megújult levegõt. Három nap múlva mentek vissza.

– Most pedig meg kell próbálnunk Neilsonnal kicsempésztetni egy kicsit az anyagból – mondta Madeleine Dawnay. – Ez mind nagyon szép, de csak helyi jelenség, és egy ilyen apró jelenség nem változtathatja meg az idõjárást.

– Semmi remény, hogy az Intel küldjön belõle? – kérdezte Fleming, és próbált kilátni a hirtelen lezúduló jégesõben.

– Semmi – felelte az asszony. – Senkinek sem adnak belõle, csak ha elfogadják a feltételeiket. Ezekrõl a feltételekrõl ugyan még nem esett szó, de el tudom képzelni õket. – Szavait elnyelte a felsüvöltõ, a kocsit is megrázó szél. – Az idõ egyre rosszabb – mondta, és a hangjában félelem volt. – Nem tudom, helyesen járunk-e el. Hát nem látja, John, hogy mi történik?

Fleming bólintott, de le nem vette a tekintetét az út elmosódott vonaláról.

– Csupán itt kezeljük a tengert, és sehol máshol. Sok millió köbméter nitrogén szabadul föl. Ez egy nagynyomású kúpot hoz létre egy lokalizált zónán belül; mindenütt másutt a légnyomás szinte a nullával egyenlõ, és az eredeti baktérium olyan gyorsan elnyeli majd a nitrogént, amilyen gyorsan csak mi fölszabadítjuk, így sohasem fogunk nyerni, csupán hurrikánokat hozhatunk létre.

– Istenem, milyen hiábavalónak és reménytelennek látszik minden – suttogta Madeleine.

Fleming vagy egy órán át vezetett némán, próbálta a kocsit egyenesben tartani egy olyan talajon, ahol csak az esõ, a sár és a szél váltakozott.

Vagy tíz mérföldnyire Balebtól a szél elállt, bár az esõ továbbra is esett. A levegõ természetelleneséin tiszta volt, és a tárgyak a valóságos helyüknél sokkal közelebbinek tetszettek.

– Oda nézzen! – bökött Fleming a láthatár szélén húzódó hegyek felé.

A hegyek tisztán és világosan rajzolódtak ki a gerincük fölött kavargó, bíbor és fekete felhõk alatt. És fölöttük egy hatalmas, szürkés felhõtölcsér alakult ki, alakját egyre változtatva.

– Tornádómag – mondta az asszony. – Most éppen a körülötte levõ nyugalmi zónában vagyunk. Bízzunk benne, hogy nem jön errefelé.

– Az a tölcsér, azt hiszem, éppen Abu faluja fölött van – mormogta Fleming. – Baj lesz a családjával, hacsak észre nem vették a felhõket, és nem menekültek a barlangba, Neilsonhoz.

De csak Lemka érte el a barlangot, amikor a tornádó kitört. Éppen a szokásos ennivalót vitte Neilsonnak. És Neilson nem engedte el, amikor fölfigyelt a szokatlan nyugalomra, és látta a délen gyülekezõ felhõket.

Lemka eleinte tiltakozott. Az anyja és a kicsi meg fognak rémülni a vihartól. És Yusel is megígérte, hogy eljön és megbeszélik, hogyan csempészhetné ki Neilsont némi ellenbaktériummal együtt. De amikor a tornádó teljes ereje a barlang belsejébe ûzte õket, Lemka rémült hallgatásba mélyedt.

– Yuselnak nem lesz semmi baja, és a családnak sem – biztatta Neilson mesterkélt vidámsággal.

De a dolgok egyáltalán nem voltak rendben. Yusel röviddel Lemka távozása után érkezett a házhoz. Korábban akart indulni, el akarta kísérni Lemkát, mert jó híre volt az amerikai számára: remélte, hogy másnap üzenetet tud vinni Londonba.

Izgalmában nem volt elég óvatos. Az esõben és a homokviharban nem vette észre, hogy körülbelül egy mérföldnyi távolságban egy kocsi követi. Így aztán teljesen váratlanul érte, hogy az ajtó fölpattant, és ott állt Kaufmann egy csapat katonával. A katonák szó nélkül megragadták Yuselt, felpeckelték a száját, és hamarosan oda is kötötték kezét-lábát egy székhez.

Míg Lemka anyja, karjában a picivel, rémülten állt a falnál, Kaufmann módszeresen pofozni kezdte Yuselt. Az ütései nem voltak túl erõsek, de szünet nélkül, jobbról-balról záporoztak. Yusel elszédült, aztán elvesztette az eszméletét.

Kaufmann zihálva lépett hátra. Kényelmetlenül érezte magát az öregasszony fátyol fölött rámeredõ tekintetétõl. Voltak más emberek is, sok évvel ezelõtt, akik ugyanígy néztek rá, és akik talán egy kicsit meglapultak – de akiknek a szelleme még most is dacolt Kaufmann-nal.

– Vigyék ki innen az öregasszonyt meg a gyereket – morogta.

Mihelyt a katonák áttuszkolták az öregasszonyt és a gyereket a konyhába, Kaufmann kivette Yusel szájából a pecket.

– Most pedig legyen esze – mondta, és újabb pofont adott neki, hogy magához térítse. – Értelmes ember vagyok, és nem szeretem az erõszakot, de el tudja képzelni, azt hiszem, hogy milyen kellemetlen dolgok várnak magára. Ezek nem fognak megtörténni, ha válaszol egy egyszerû kérdésre. Kit hozott be az országba?

Yusel zavaros szemekkel nézett rá. Nyelt egyet és habozott; Kaufmann ismét ütött. Yusel elszédült. A feje elõrecsuklott, és már-már elveszítette az eszméletét. Az egyik katona térítette magához egy rövid, fájdalmas bajonettdöféssel, és Kaufmann megismételte a kérdést.

– Neilson professzort – motyogta Yusel. Kaufmann fölszisszent.

– Neilson!

– Az apja – motyogta Yusel. – A fiatal tudós apja… Kaufmann megkönnyebbülten hunyta le a szemét. Egy másodperc tört részéig kísértetet látott.

– És miért hozta ide? – rikácsolta. – Hol van?

Yusel hallgatott. Látta, amint Kaufmann keze ökölbe szorul és fölemelkedik. Yusel a szégyentõl és a félelemtõl lehajtotta a fejét.

– Egy barlangban a templom fölött – suttogta.

– Részletesebben! – parancsolta Kaufmann.

Amikor már beszélni kezdett, Yusel úgy érezte, hogy nem is olyan nehéz ez. Ha szünetet tartott, Kaufmann ismét ütött, vagy valamelyik katona megbökte a bajonettjével mindaddig, míg ki nem szedték belõle az egészet. Kaufmann elégedetten dörmögött és a katonákhoz fordult.

– Az egyikük vigye ki ezt a kocsiba. Ne oldozza ki. Maga pedig – fordult a másik katonához – velem jön. Elkapjuk azt az amerikait.

És a katonával együtt kiment. Még mindig nyugodt volt az idõ, de jobb felõl kísérteties zümmögés hallatszott, ami kitartó szélzúgássá erõsödött. A zsákmányát mihamarabb megkaparintani akaró Kaufmann csupán egy pillantást vetett a forgó feketeségre, ami a távoli hegygerinc felõl lassan közeledett.

A tornádó akkor érte utol õket, amikor már látták a templomot. Fulladozva a lezúduló víztömegtõl és képtelenül a szélben megállni, kúsztak a csekély menedéket adó, nagy, leomlott márványoszlopokhoz. És ott feküdtek, halálos félelemben reszketve, míg a vihar el nem ült, ugyanolyan váratlanul, ahogyan kitört.

– Visszamegyünk – lihegte Kaufmann –, mielõtt újabb vihar lesz. Nézze meg, hogy a bajtársa és a fogoly megvan-e még. Én majd megnézem, mi történt az öregasszonnyal és a gyerekkel.

Még arra gondolt, hogy talán túszul ejthetné õket, de a faluba érve csak a ház romjait láthatta már. A lapos kötetõ megcsúszott a szélben, és a falak leomlottak. Kaufmann benézett az egykori ablak üres lyukán. De rögtön el is fordult: egy asszony összeroncsolt teste nem kellemes látvány…

A katonák az autót babrálták. Víz ment a gyújtókábelekbe, és félórába telt, míg a motor beindult. Yusel kipeckelt szájjal, összekötözve feküdt a hátsó ülésen. Kaufmann közben nézelõdött, bámulta a templomot és az összedõlt házat, ami az öregasszony és – feltehetõleg – a gyerek sírjává vált. Félelmet érzett, és bár sohasem ismerte volna be, valami lelkiismeretfurdalásfélét.

A kocsi motorja fölköhögött és lassan beindult, Kaufmann pedig beült a sofõr mellé.

– Amilyen gyorsan csak tud – parancsolta –, mielõtt elkap minket egy újabb vihar a sivatagban. Egyenesen Gamboul kisasszony rezidenciájára. Én viszem a foglyot. Gambou! kisasszony bizonyára személyesen is ki akarja hallgatni.

Sikerült odaérniük, mire az ég ismét éjjeli sötétségbe borult. A kocsiból kiszállva Kaufmann hallotta, ahogy az újabb tornádó fölsüvöltött a város túlsó szélén. Berohanja menedéket nyújtó házba, Yuselt a kocsiban hagyva.

Janine Gamboul, mint mindig, az íróasztalánál ült. Az arca csak egy homályos folt volt. A villanyszolgáltatás szünetelt, és a nehéz függönyöket széthúzták. A finoman megmunkált, kis ablakokat kitörte a szél. Kaufmann közeledtére Janine fölnézett.

– Ah, maga az – mondta türelmetlenül. – Mihelyt a vihar elül, azonnal menjen a telepre, és hívja föl Bécset. Mondja meg nekik, hogy átvettük az irányítást, és engedelmeskedniük kell az utasításainknak.

Kaufmann nem lepõdött meg.

– Nem telefonálok Bécsbe – mondta lassan és határozottan. – Vannak dolgok, amikkel nem lehet üzletet csinálni, és ez most ilyen. Én kint voltam a viharban. És fontos híreim vannak.

Janine fölállt és az ablakhoz ment, de oldalt állt meg mellette, ha netán kitörne még némi üveg.

– Fél, ugye fél maga is? – sziszegte. – Mindenki fél a felelõsségtõl, a kockázattól. Ma délután meglátogattam a lányt. Haldoklik. És félrebeszél. Azt mondta nekem, hogy a kompjúter tévedett, és hogy az üzenet nem ezt mondta nekem. De én tudom, Herr Kaufmann, én tudom! A hatalom és a tudás most az én kezemben van. Csak az enyémben.

Kaufmann odament hozzá. A városban valahol tûz ütött ki. És hiába esett az esõ, a szél széthordta a lángot, és újabb tûzfészkeket szított.

– Az országból jelentéseket csempésztek ki az utóbbi hónapokban mindarról, amit maga tett – mondta Kaufmann.

– És egy ideje itt van egy ember, aki arra vár, hogy mintát vigyen a baktériumból Londonba.

A nõ Kaufmann szemébe nézett.

– De maga, természetesen, meg fogja akadályozni – mondta fenyegetõen.

Kaufmann a fejét rázta.

– Nem – mondta szinte gyöngéden. – Maga nem normális. Maga mindannyiunkat a pusztulásba vezet.

– Szegény kis nyomorult – Janine Gamboul nem mutatott haragot, csak megvetést. – Maga is olyan, mint a többi. Nincs képzelõereje, hogy lásson. Jöjjön ide!

Hirtelen az erkélyre nyíló üvegajtóhoz ment, és megfogta a kilincset. Teljes erõvel kellett tolnia az ajtót, hogy szél ellen ki tudja nyitni.

– Jöjjön! – ismételte. – Jöjjön és nézze, hogyan mûködnek az elemek. Hogyan dolgoznak nekem! – De Kaufmann nem mozdult. – Fél? – nevetett Janine. – Nem kell félnie. Hozzánk nem ér. Nem érhet.

Fenségesen kivonult az erkélyre, a szél hátrafújta a haját, aztán megállt a párkánynál, és karját kitárta az ég felé. Kaufmann hallotta eksztatikus nevetését a süvöltõ szélben is.

Ösztönösen az ajtóhoz ment és behúzta. A kinti õrjöngés, mintha távolodna, csöndesedni kezdett. Hirtelen a zaj fölerõsödött, és a nagy, öreg ház megremegett. Egy oromkõ zuhant az erkélyre, és ott darabokra tört.

Kaufmann látta, amint Janine lepillant a márványszilánkokra, és közben a szél homokot fúj az arcába. A nõ gyorsan lehajolt, és a szemét dörzsölte. Vakon az ajtóhoz botorkált, és ütni kezdte az ajtót. A vastag, drága üveg eltörött. Janine kezébõl ömlött a vér. Kaufmann látta kinyíló és összezáruló ajkát, amint kiáltott.

A sötét szobába hátrált, és közömbösen figyelt. A szélrohamok egyre sûrûbben követték egymást. A ház fölnyögött és megremegett. És végül megtörtént: görgõ, csikorgó kõtömeg zúdult az erkélyre, és gyökerestül kiszakította, lesodorta a kertbe. A törmelék pora és a homok örvénylõ füstként kavargott. Kaufmann elõrejött, és arcával az üveghez tapadt, hogy rövidlátó szemével lássa, mi történt.

Alig látott valamit, de úgy rémlett, hogy egy összeroncsolt testet is lát a törmelék között. Még néhány percig bámult lefelé. És nem érzett olyan nyugtalanságot, mint az arab öregasszony összezúzott testének látásakor. Aztán keresett magának egy széket, távol az omladozó falaktól. És nem remegett a keze, amikor szivarra gyújtott.

– Ha a vihar elül – mondta hangosan az üres szobában –, fölhívom Londont. Az angolokkal van már némi kapcsolatom.

Összevonta a szemöldökét, és remélte, hogy ez valóban nem lesz túl nagy probléma. Dawnay professzorasszony talán engedelmeskedik; de Fleming komoly ellenfél. Elvégre, annyi kellemetlen incidensük volt vele a közelmúltban. Kaufmann sohasem értette ezt a makacs, angol mentalitást.

A vihar csöndesedéit, a felhõk megritkultak, és kivilágosodott, bár a szél szinte változatlanul erõsen fújt. Kaufmann lement a kertbe. Az egyik õr jelentette, hogy Yuselt levitték a pincébe. Kaufmann parancsot adott, hogy Yuselt tartsák fogva, de bánjanak vele rendesen, aztán ment, hogy megnézze Janine Gamboul holttestét. Az eltorzult, szétroncsolt test a leomlott kõtörmelék között feküdt, és a vérrel keretezett, sötét szemek élettelenül meredtek a férfira.

Janine egyik kocsija még üzemképes volt, és Kaufmann a telepre hajtatott. A külvárosokon átvezetõ út során láthatta a rémületes pusztítás nyomait. Néhány arab a lerombolt üzleteket fosztogatta; az Intel feliratú kocsi láttára szétrebbentek. Katonákat, rendõröket sehol sem lehetett látni.

A telep tömör épületei meglehetõsen sértetlennek látszottak; néhány ablak kitört, és a parancsnoki épület bejáratának néhány ízléstelen, álmodern díszítménye leomlott. De Kaufmann egyenesen a laboratóriumokhoz hajtott.

Madeleine Dawnay egyedül volt, baktériummal injekciózta a kémcsöveket. A kinti zûrzavar után a laboratórium rendetlensége megnyugtatóan hatott.

– Kedves professzorasszony – udvariaskodott Kaufmann –, remélem, itt nem okozott pusztítást a vihar?

– Nem – felelte röviden az asszony.

– Közölnöm kell önnel – folytatta Kaufmann –, hogy Fräulein Gamboul halott. – És élvezte az asszony ámuló tekintetét. – Elpusztult a tornádóban. Most én vagyok az Intel legmagasabb rangú tisztviselõje az országban. Kérem a segítségét. A baktérium elleni lépéseink, ugye, sikeresek?

– Most és itt úgy tetszik – felelte Madeleine Dawnay.

– Wunderbar! – mondta Kaufmann. – Mindenütt másutt pedig a helyzet csak egyre romlik, hacsak nem alkalmazzuk az ön kúráját.

– De minél elõbb. Kaufmann bólintott.

– Én is erre gondoltam – és elhallgatott. – Tudja, professzor, Fräulein Gamboul a sorsára hagyta volna a világot, amíg el nem fogadják a feltételeit, a felháborító feltételeit. Persze, õ nem volt normális. Tudja, hogy megölte Salimot, saját kezûleg lõtte le? Megszállott volt. Mindent túl késõre hagyott volna. Mindnyájan elpusztultunk volna.

– Az még megtörténhet – mondta komoran az asszony. Kaufmann megnyalta az ajkát, levette a szemüvegét, és idegesen tisztítani kezdte a lencséket.

– Londonból rádiófelhívás érkezett. Válaszolni fogok rá, mihelyt a kommunikáció helyreáll. Be fogom bizonyítani, hogy segíteni tudunk azzal, hogy elküldjük az ön személyes beszámolóját az ellenbaktériumról. Neilson professzor viszi majd magával, az elsõ géppel.

Kaufmann fölfigyelt Dawnay asszony meglepett pillantására.

– No igen – mondta elégedetten, és föltette a szemüvegét. – Tudom, hogy Neilson professzor itt van. Õ bizonyára nem akar majd hinni nekem. Õ még nem érti, hogy üzletember vagyok, és a jó üzletember mindig távolabb lát az aktuális bajoknál.

Az asszony nem tudta titkolni a megkönnyebbülését.

– Szóval Neilson fogja elmagyarázni, hogy hogyan tudunk nagy mennyiségû ellenbaktériumot adni a világnak?

Kaufmann türelmetlenül rázta a fejét.

– Nem rögtön – mondta. – Elõbb megértetjük az emberekkel, hogy nagy árat kell fizetniük érte. Mondtam, hogy üzletember vagyok. – Az ajtó felé indult. Az arcáról eltûnt a mosoly. – Egy órán belül kérem a gépelt jelentését.

Madeleine még egy ideig automatikusan folytatta a munkáját. Arra nem számított, hogy Kaufmann is alkudozni fog az élet áráért.

Aztán elindult az épületben, hogy beszéljen valakivel; a fõbejárat és a hûtõtorony megsérült, de a kompjúter sértetlennek látszott. Az õrök eltûntek, csak egy technikus jött elõ a személyzeti pihenõszobából. Azt mondta, nem tudja, hogy hol lehet Fleming doktor. És úgy tudja, hogy Abu Zeki rögtön az elsõ vihar után távozott, hogy fölkeresse a családját. Az asszony megköszönte az információt, és a betegszoba felé indult.

A nõvér alkalmi torlaszokat emelt a betört ablakok elé, és megkönnyebbülten mosolygott, hogy végre egy élõ embert látott.

– André kisasszony végigaludta az egészet – suttogta. – Azt hiszem, most talán egy kicsit erõsebb.

Madeleine leült az ágy mellé. A nõvérnek igaza volt. Még a rossz világításnál is látszott, hogy André nem olyan sápadt.

– Bevált? – kérdezte André anélkül, hogy megmozdult vagy a szemét kinyitotta volna.

Madeleine megfogta a lány törékeny kezét.

– Igen, bevált – mondta halkan. – A laboratóriumban a légnyomásíró még egyre dolgozik. Hogy mennyi idõbe telik majd, azt persze nem tudom.

André megpróbált fölülni.

– Az nem volt benne az üzenetben, hogy nekünk Elhallgatott és kimerültén hanyatlott vissza. – Próbáltam megmagyarázni neki. De nem hallgatott rám. Tegnap idejött. Mondtam, hogy nekem higgyen, ne a kompjúternek. De…

– Janine Gamboulról beszélsz? – kérdezte szelíden Madeleine. – Õ meghalt, André. Most Kaufmann a fõnök.

André lassan bólintott, mint aki ezt már tudja. Az ujjai az asszony ujjait keresték.

– Hiszel nekem? – kérdezte, és látta, hogy az asszony bólint. Ujjai engedtek a szorításukból, és ismét lehunyta a szemét. – Mondd el, mi történt, és majd megmondom, mit kell tenned.

Madeleine a lehetõ legrövidebben elmondott mindent, amit csak tudott. A vége felé már-már azt hitte, hogy André elaludt vagy elájult, olyan rezzenéstelenül feküdt. De vagy két perc elteltével monoton hangon beszélni kezdett.

Madeleine feszülten figyelt. André iszonyatos felelõsséget rakott a vállára. Rémítõ és ugyanakkor vonzó volt ez a feladat. És a józan, ésszerû érvek hatottak az asszony tudományos gondolkodására, így aztán, mikor André befejezte, Madeleine röviden csak ennyit mondott.

– Már megyek is.

Félórával késõbb már az elnöki palota egyik szolgáját utasította, hogy vezesse õt az elnökhöz. Maga hajtott a palotához az Intel-garázsban talált, épségben maradt kocsin. Egyetemi évei óta most elõször ült a volánhoz. Alig tudott vezetni, de ez most nem számított. Az utat sok helyen elmosta a víz. Az útra hullott törmeléket vagy kikerülte, vagy áthajtott rajta. A palota elõtt nem volt õrség.

Az elnök azonnal fogadta. Kedvenc, magas támlájú székében ült, és évekkel látszott öregebbnek, mint mikor utoljára látta.

Az elnök változatlanul rituálisan udvarias volt. Fölállt, kezet csókolt, és hellyel kínálta az asszonyt. A hûséges kis néger fiú most is ott volt. Az elnök elküldte, hogy próbáljon valahol kávét keríteni. Aztán ismét leült.

– Az ország haldoklik, professzorasszony – mondta egyszerûen.

– És így járhat az egész világ is – folytatta Madeleine. – Ezért vagyok itt. Most az ön hatalmában áll a segítség. Gondolom, értesült Gamboul kisasszony haláláról? – Az elnök bólintott. – Tehát ön szabad.

– Szabad! – mondta keserûen az elnök. – Már késõ.

– Talán még nem – erõsködött az asszony. – Ez részben önön áll, excellenciás uram. Ha az általam készített ellenbaktériummal az Intel gazdálkodik, és a baktérium beválik, akkor az egész világ az Intel kezében lesz. Kaufmann fogja megszabni nekik az árat.

– Nagyon keveset tudok, de az események irányát ismerem. Mit tehetnék én, hogy megállítsam ezt a Kaufmannt? Õ is olyan, mint a többiek, mint Salim, Janine Gamboul…

– Kaufmannt csak bízza ránk – ígérte az asszony. – És közben ön küldje szét a baktériumot mint Azaran ajándékát. Ez lesz egy szabad nemzet elsõ cselekedete.

Az elnök fáradt, okos tekintetével nézte az asszonyt.

– Vagy az utolsó – mondta.

– Ha a világ minden laboratóriuma kap belõle, akkor nem. Akkor van remény. Ha a megfelelõ úton, a megfelelõ emberek segítségével járunk el. – Madeleine visszaemlékezett a hatóságokkal való hosszas vitákra Thornessben. – Amióta csak elõször hallottuk az üzenetet, és megépítettük a kompjútert, mindig volt néhány ember, aki azért harcolt, hogy ez a hatalom a megfelelõ kezekben maradjon.

– És az én kezem megfelelõ? – kérdezte szelíden az elnök.

– Ha mi megfelelõvé tesszük.

A fiú bejött a tálcával. Az elnök kávét töltött, és odanyújtotta az egyik csészét az asszonynak. Õ is ivott egy kortyot, mielõtt ismét megszólalt volna.

– Szóval magának igaza van… – mondta, és átható tekintettel nézte az asszonyt. – És kinek felel ezért? Emberek százezrei pusztultak el, már megbocsásson, a maga kísérletei miatt.

Madeleine érezte, hogy elpirul: ez hatalmas bûntudatának látható jele volt.

– Baleset volt – mondta ügyetlenül. – Bármilyen más kísérletnél is elõfordulhatott volna. Hibáztam.

Az elnök arcán a régi, forradalmi évek tüze lángolt föl, amikor fölállt és az asszony szemébe nézett.

– És további százezrek halhatnak meg, míg sikerül kijavítani a hibát – mondta. – A politikusok hibái néha költségesek, és az üzletemberek mindent el is követnek, hogy minél nagyobb profitot húzzanak belõlük. De maguk, tudósok, elpusztítják a fél világot. És a világ másik fele nem élhet meg maguk nélkül.

Az elnök haragja csillapodott, és már egy mosolyt is engedélyezett magának.

– Az ön kezében vagyok, professzorasszony. És talán megbocsátja, ha szeretném, hogy ne legyek az ön kezében.

Madeleine Dawnay azzal az eltökélt szándékkal hajtott vissza a telepre, hogy az eseményeket a saját belátása szerint fogja irányítani; de a felelõsség riasztó volt. Hiányzott Fleming kritikus eszének a bírálata.

A kompjúter mögötti munkateremben találta Fleminget, aki a papírokkal borított asztalnál dolgozott.

– Hello – mondta lustán a férfi. – Itt vackoltam be magamat, távol a sivatagi szelektõl és a zaklatástól. – Az órájára pillantott. – Jó ég, már ilyen késõ van? Megpróbálom megcsinálni azt a dolgot Andrénak. A legtöbb vegyi képlet már kész van. De nincs sok értelmük.

És odaadta Madeleine-nek a számításokat. Az asszony egy futó pillantást vetett rájuk.

– Ha hiba van benne, ez halálos lehet – mondta kurtán.

– De hiszen úgyis a halálán van. Én mindent megpróbálok…

Madeleine félbeszakította.

– John, erre most nincs idõ. Fleming fölnézett rá.

– Megcsináljuk, használjuk és eldobjuk, igaz? Madeleine elpirult.

– Van, ami fontosabb. Vagy már elfelejtette, hogy mi történik világszerte?

– Nem, nem felejtettem el.

– Sok hibát követtünk el – folytatta Madeleine. – Mindketten. Most megpróbálom rendbe hozni a dolgokat, mert ez az egyetlen reményünk. Rajtunk áll, hogy mi lesz a világ sorsa, hogy mi vesszük a kezünkbe az irányítást, vagy Kaufmann.

Fleming keserûen – elvigyorodott.

– Maga is olyan kezelést kapott, mint Gamboul?

– Janine Gamboul halott – mondta nyugodtan az asszony.

– Halott – ugrott föl Fleming. – Akkor a gép hibázott. Megpróbált lecsapni ránk, és csõdöt mondott.

Madeleine a fejét rázta.

– Nem így van. Janine-ra csak addig volt szükség, míg képessé válunk a saját belátásunk szerint cselekedni.

– Vagy az övé szerint… – biccentett a gép felé Fleming.

– A saját belátásunk szerint, John – ismételte az asszony. – Most mi határozunk. Hát nem látja, hogy ez egy új élet kezdete lehet?

Fleming összeszedte az íróasztalán heverõ papírokat.

– Kivéve Andrét – mondta élesen.

– Andrénak várnia kell. Emberek ezrei pusztulnak el. Flemingnek el kellett fogadnia a logikus választ. Bár belenyugodni így sem tudott. Csodálta és kedvelte Madeleine Dawnayt, így aztán még inkább zavarta a hatalomnak az a mindent megrontó, ismerõs levegõje, ami most az asszonyt körüllengte.

– A pokolba mindennel – mondta. – Ma éjjel már nem tudok gondolkodni. Akár le is fekhetnénk, míg a szél el nem fújja a fejünk felõl a tetõt.

Együtt hagyták el az épületet. A lakónegyed csupa sár és törmelék volt. De a szállásaik még menedéket nyújtottak. Fleming jó éjszakát kívánt Dawnay asszonynak, és a saját kabinjába ment. Az ablakok kitörtek, és a kettétört pálmafák mögött tisztán látszottak a szemben levõ betegszoba körvonalai. A nõvér talált valahol egy viharlámpát. Most ez volt az egyetlen fény a koromsötétben – egy tompa, sárga folt, ami mágnesként vonzotta Fleming tekintetét, és Szinte hipnotizálta a gondolatait. Félálomba merülve még egyre arra az életre gondolt, ami ott pislákolt a lámpa csenevész, sárga fénye mellett.

Hirtelen Abu Zeki ébresztette föl.

– Sok minden történt – Abu alig tudott uralkodni az érzelmein. – A tegnapi vihar nagyon erõs volt a hegyekben. Oda az otthonom.

– És a családod? – ült föl Fleming.

– Lemka és Jan élnek. Az anyósom halott. – Abu hangja megremegett. – Lefeküdt a földre, a kis Jannal a karjában, a testével védte a kicsit. Amikor odaértem, azt hittem mindkettõ halott. Aztán Jan fölsírt. Úszott a vérben, a nagyanyja vérében.

– Lemka hol van?

– Neilson professzornál volt, a barlangban. Az ételt vitte neki. És amikor kitört a vihar, Neilson nem engedte el. Éppen akkor értek oda, amikor kimentettem Jant. Úgy érzem, Lemka most nagyon keserû szájízzel gondol mindarra, amit Dawnay professzorasszony és te, amit mi valamennyien csináltunk.

– Igaza van, Abu – mondta Fleming, és érezte, hogy ismét hatalmába keríti a reménytelenség. – És ezen nem segít az sem, ha azt mondom, sajnálom. És mi van Yusellal és Neilsonnal?

– Yusel egyelõre biztonságban van. Neilsonnal akart beszélni, hogy a következõ járattal el tudná vinni a baktériumot. De Kaufmann követte. És megverte. Aztán visszahozták Balebba. Azt hiszem, ha nem így történik, akkor õ is ott pusztult volna a házamban. Aztán hajnalban, amikor éppen elhelyeztem a feleségemet meg a kicsit a szomszédoknál, Yusel megérkezett az Intel kocsiján. Kaufmann küldte egy üzenettel, Neilsonhoz. Yusel mondta, hogy Gamboul kisasszony meghalt.

– Üzenet Neilsonnak! – kiáltott föl Fleming. – És mi volt az az üzenet?

– Kaufmann hívatta. És megígérte, hogy nem lesz bántódása. Yusel szerint csapda az egész, de Neilson úr menni akart, így aztán elhoztam. Most az irodaépületben várja, hogy Kaufmann megjöjjön a városból.

Fleming kiugrott az ágyból.

– Odamegyek. Gyere te is, Abu. Ha ez egyike Kaufmann szokásos fegyveres zsarolásainak, szeretnék ott lenni.

Mindketten az irodaépületbe siettek. Az éles, hajnali fényben a sérült homlokzat olcsónak, vásárinak látszott. A tágas elõcsarnokban is pusztítás nyomai látszottak: a demoralizálódott õrség nyilván fosztogatott.

– Kaufmann bizonyára a mindenható trónján ül, Gamboul irodájában. Várj itt lent, Abu. Ha valaki érkezne, jelezd – rendelkezett Fleming.

Fleming könnyedén szaladt föl a lépcsõn. Az igazgatói iroda egyik nehéz ajtaja kissé nyitva volt, és Fleming a falhoz lapulva fülelt.

Kaufmann torokhangja kenetteljesen és udvariasan beszélt:

– A gép Bécsbõl érkezik, remélem, Herr Neilson – mondta éppen –, rövidesen itt lesz. És azonnal megrakjuk. Azt hiszem, kényelmetlen utazásra kell számítania. A körülmények mindenütt rosszak.

– És kaphatnék valami írott bizonyítékot a javaslatairól? – kérdezte hidegen Neilson.

– Szereztem egy levelet az elnöktõl – mondta Kaufmann. – Így az ügy hivatalossá válik, de persze mindent mi csinálunk.

Ez volt az a megjegyzés, amit Fleming várt, amire számított. Kinyitotta az ajtót és belépett. Kaufmann elõször meglepetten fölpillantott, aztán úgy folytatta, mintha senki sem jött volna be.

– Mi, mármint az Intel, mi fogjuk gyártani az ellenbaktériumot, és mi dobjuk piacra, bár nincs szándékunkban embertársainkat váltságdíj fizetésére kényszeríteni. Ez Fräulein Gamboul elképzelése volt. Ennek vége.

Fleming elõbbre ment.

– Magának nincs joga könyörületet gyakorolni, Kaufmann – mondta.

– Magának pedig nincs joga engedély nélkül belépni ebbe az irodába – vágott vissza Kaufmann.

– Most nincsenek azarani õrök, hogy megvédjék magát – mondta Fleming –, de még egy portás sincs.

Fleming odament Neilson mellé: így már ketten néztek farkasszemet a némettel. Kaufmann kivette a tárcáját, és elõvett egy szivart. A szükségesnél tovább pepecselt a rágyújtással. A keze remegett egy kicsit.

– Semmi értelme fölemlegetni a régi sérelmeket – mondta, és leeresztette a szivart. – Az ember azt teszi, amit a fõnökei parancsolnak. Parancsra cselekszik. De az ember ugyanakkor megpróbál jót is tenni – és látogatóit nézve a hangja vinnyogásba ment át.

Neilson fölállt, és megragadta az íróasztal szélét. Az ökle elfehéredett a szoros markolástól.

– Maga megölte a fiamat – mondta félrevezetõ nyugalommal. – Az anyja és a magam szeme láttára lõtték le, a maga parancsára. Ha lenne fegyverem, és maga nem lenne még fontos ahhoz, hogy el tudjak innen repülni, már abban a pillanatban megöltem volna, amikor ide belépett.

– Kérem! – mondta Kaufmann.

– Hogyan halt meg Janine Gamboul? – vágott közbe Fleming.

– Leszakadt a ház erkélye. Ott voltam. Láttam. Õrült volt, teljesen õrült. Nem tudtam megmenteni.

– És megpróbálta?

– Nem – nyögte a német. – Beráncigálhattam volna az erkélyrõl, amikor a ház omladozni kezdett. De nem tettem. Inkább úgy döntöttem, hogy megmentem…

– A saját bõrét!

– A világot! – Kaufmann fölállt, és diadalmasan nézte a látogatóit az asztal mögül. Látta, hogy Fleming megvetõen elmosolyodik, de Neilson komor marad. És mielõtt a látogatók megmozdulhattak volna, Kaufmann megkerülte a széket, és a magánlépcsõházba vezetõ kis ajtóhoz ugrott. Kinyitotta az ajtót, de azonnal hátrálni kezdett. Yusel állt ott, kifejezéstelen arccal, kezében görbe, beduin késsel. Kaufmann visszament az íróasztalhoz.

– Nem állhatják így az utamat! – mondta egyre izgatottabban. – Tisztességes üzletet ajánlok. Segíteni akarok valamennyiükön.

Fleming az ablakhoz ment.

– Tisztul az idõ – mondta. – A gép idõben meg fog érkezni. De maga még az érkezése elõtt biztosítja azt a segítséget, amirõl az imént beszélt. Megerõsíti a Neilson professzor utazására vonatkozó parancsot. És megbizonyosodik róla, hogy a gép valóban Londonba menjen. Ez lesz itt az utolsó dolga. Csinálja.

Kaufmann habozott, aztán bólintott. Megfogta a tollat, és az íróasztal egyik fiókjához nyúlt, mintha papírt akarna kivenni.

Meglepõen gyorsan mozgott. Egy pillanat tört része alatt már elõre is ugrott, kezében pisztollyal, és a bejárati ajtó felé hátrált.

– Ez nem a maguk játszmája, uraim – gúnyolódott. – Nem is érdemes próbálkozniuk. – Aztán megfordult és rohant a lépcsõhöz.

Fleming és Neilson a sarkában voltak, de Kaufmann, aki féktelenül száguldott lefelé, egérutat nyert. Fleming látta, hogy Abu lentrõl fölnéz, és a lépcsõ lába felé szalad. Fleming figyelmeztetõ kiáltása egyszerre hangzott föl a pisztolylövéssel. Abu összerándult és a földre zuhant. Kaufmann viszont olyan lendülettel rohant, hogy már nem tudott megállni, és átzuhant áldozata testén.

Még mielõtt fölállhatott volna, már ott volt Neilson és Yusel. Fleming azonban Abut vette gondozásba. Lehajolt és fölemelte az arabot. Abu feje hátracsuklott, szájából dõlt a vér. Fleming nem tudta, hogy a rámeredõ tekintet halott-e már, vagy még üzenni próbál. Nagyon gyöngéden ismét letette a testet a földre.

Neilson eszelõsen ütötte Kaufmannt.

– Hagyja – ordított rá Fleming, és odament a síró, vinnyogó némethez. – Nem öljük meg magát – mondta. – Felelni fog gyilkosságáért Genfben és más helyeken is, ha ugyan vannak még mûködõ bíróságok.

– Nem én okoztam ezeket a dolgokat – nyüszítette Kaufmann. – Engedelmeskednem kellett.

Fleming elfordult, mert undorodott.

– Vigyázz rá, Yusel! – parancsolta. – Vidd ki a repülõtérre. Itt a pisztolya. Most már nem lesz gondod vele.

– Várjanak!

Megfordultak, és Madeleine Dawnay állt a bejáratnál.

– Mit csinálnak itt? – kérdezte. Aztán meglátta Abu holttestét. Fleming beszámolt a történtekrõl, aztán követte az asszonyt vissza, az irodába.

– Maguk is jöjjenek – mondta Neilsonnak és Kaufmannak. Yusel kiment, és egy fehér ruhával tért vissza, amivel letakarta Abu holttestét. Valamennyien Janine Gamboul irodájába mentek, Dawnay asszony elfoglalta Janine helyét az íróasztalnál, és vele szemben ült, Yusel õrizete alatt, Kaufmann. Fleming kínosan érezte magát, az ablakhoz ment, de Dawnay visszahívta.

– John – mondta –, nem olyan egyszerû a dolog, mint gondolná; még nem végeztünk Herr Kaufmann-nal.

Az asszony belenézett Kaufmann összetört, deformálódott arcába.

– Kinek tett jelentést Bécsben?

Kaufmann elõször nem válaszolt, de amikor Madeleine várakozóan pillantott Yuselra, meggondolta magát.

– Az Igazgatói Testületnek.

– Akiknek Janine Gamboul halálát is jelentette?

– Igen.

– És itt ki veszi át a parancsnokságot?

Kaufmann lesütötte a szemét.

– Én.

– De maga nem igazgató.

A férfi egy kicsit összeszedte magát és magabiztosabbá vált.

– Átmenetileg én vagyok a parancsnok.

– Átmenetileg, de meddig? – kérdezte az asszony. Szünet.

– Jobb lesz, ha szépen megmondja – szólt közbe Fleming.

– Vagy azt szeretné – mondta Neilson –, hogy kitörjem a nyakát?

– A mai géppel három igazgató érkezik Bécsbõl – Kaufmann csak Dawnay asszonyhoz beszélt, mintha tõle várna könyörületet. Madeleine alig mutatott meglepetést.

– Három?

– Már korábban kellett volna jönniük! – magyarázta gyorsan és egyre izgatottabban Kaufmann. – Fräulein Gamboul nem tudott megbirkózni a feladattal. Megbomlott tõle az agya, de nem engedte, hogy más is beleszóljon. Igazán nem voltak megfelelõ embereink egy ilyen nagy ügyhöz, de Janine Gamboul nagy befolyással volt a fõnökre – és itt jelentõségteljesen kacsintott. – Szép nõ volt. De most már más a helyzet; mindent tisztességes, üzleti alapokra helyeztem. És lesznek igazgatóink, titkáraink, asszisztenseink, ma sokan érkeznek.

– Valóban? – kérdezte érdeklõdéssel Madeleine.

– Persze. És megkapunk minden erõsítést is, amire csak szükségünk van. Szóval… – és Kaufmann diadalmas pillantást vetett Flemingre és Neilsonra. De Madeleine közbevágott.

– Szóval valamennyiüket õrizetbe kell vennünk – mondta nyugodtan. – Majd intézkedünk. Közben pedig maga segít nekünk, hogy telexezzünk Bécsbe a maguk kódja szerint.

– És mit?

– Hogy mindenki épségben megérkezett, minden rendben van, és nincs szükségük további segítségre. Ezenkívül megadja nekünk a fõnökük és, valamennyi európai igazgatójuk nevét és adatait és minden ebben az irodában található nevet és címet. – Ezzel az asszony amerikai kollégájához fordult. – Neilson professzor, maga elviszi a jelentésemet Londonba, és annyi antibaktériumot, amennyit csak most adhatok. Estére talán már ott is lesz.

XII. TISZTA ÉGBOLT

A miniszterelnök magán dolgozószobájában fogadta a válságbizottságot, a Downing Street 10-ben. Bár ragaszkodott hozzá, hogy a dolog titokban maradjon, már két napja feküdt betegen. Az orvosai szívasztmának minõsítették a betegséget, de nevezhették volna bármi másnak is azt a kimerültséget, amit a légzési nehézségek okoztak minden középkoron felüli embernek. Madeleine Dawnay azarani csodatételének híre már eljutott a Whitehallba, de a hatását még nem érezték.

De a miniszterelnök azért fölkelt, hogy üdvözölje a tudományügyi minisztert és Osbornet.

– Örülök, hogy épségben megérkeztek – suttogta. – Még mindig rossz a helyzet?

– Lidércnyomásos, uram – mondta a miniszter. – Hammersmith környéke és az utak víz alatt vannak. – És köhögni kezdett.

– Nem jó ez nekünk – mondta a miniszterelnök. – Elsõként mi fogunk összeroppanni. Ami persze számos politikai problémát megold. Rövidesen megalakul a történelem legfiatalabb kormánya, a Túlélõk.

A tudományügyi miniszter udvariasan nevetett.

– Ami engem aggaszt, uram, az, hogy a londoni repülõtér is víz alatt van. Gatwick már jó ideje használhatatlan. És a polgári repülés nem nagyon szereti Hurnt. Önt szeretném megkérni, hogy bírja rá a légierõt, hogy adjon Lynehamben leszállási elsõbbséget. És legalább két helikopter várakozzon ott, hogy aztán rögtön idejöjjenek hozzánk. A Hyde Parkban még van némi hely az élelmiszer-elosztók és kötözõhelyek ellenére is.

– Eszerint újabb hírei vannak, Bertie – momdta a miniszterelnök. – Kérem, mellõzze a melodramatikus elõadást.

– Üzenetet vettünk Azaranból, uram – szólt közbe Osborne. – Neilson professzor már útban van London felé. Õ és Dawnay professzorasszony vették át a hatalmat Herr Kaufmanntól, akinek tudomásunk szerint része volt a thornessi kémkedésben is.

– Pontosan így van, Osborne – mondta szórakozott mosollyal a miniszterelnök. Ez már régi seb volt, és mint Osborne többi régi sebe, már ez is kezdett begyógyulni és feledésbe merülni. Osborne azóta már nemcsak tisztára mosta magát, de érdemeket is szerzett. – Thorness. De mi van az ellenbaktériummal?

– Abból is hoz, amennyit csak tud. Nem túl sokat a mostani repülési nehézségek miatt, de azért elegendõt ahhoz, hogy legalább ezer tenyésztõ központot ellássunk vele.

– A nemzetközi szervezeten keresztül?

– Igen – mondta a tudományügyi miniszter. – És mondhatom, uram, hogy az együttmûködési készség csodálatos. Japán kész megmozgatni minden még közlekedõ tartályhajót, hogy megcélozzák az olyan tengeri áramlatokat, mint a Golfáramlat. A Szovjetunió teljesen megtisztított öt állami vegyi üzemet. Az Egyesült Államok olajfinomítóinak fele már megtisztítva várja a baktériumot. Nálunk szombatra tisztítják meg az összes tengerparti gáztartályokat; az összes tej-és benzinforgalmazó cégek az általunk kijelölt központokba irányították tartálykocsijaikat.

– Jól van – pihegte a miniszterelnök. – Bízzunk benne, drága fiam, hogy néhányunk számára mindez még idejében történik. Gondolom, beszélni akar Neilsonnal, mihelyt megjön. Aztán küldje ide. Szeretném, ha tájékoztatna a terveirõl. Aztán jöhet a rádióadás, az emberek megérdemelnek néhány bátorító, reménykeltõ szót.

De csupán másnap éjjel látta a miniszterelnök elérkezettnek az idõt, hogy tájékoztassa a világot a visszatérõ reményrõl. Az ezt megelõzõ huszonnégy óra lázas tevékenységgel telt. Az ezer kémcsõ, amit Neilson hozott, nevetségesen kevésnek bizonyult, amikor megkezdõdött az elosztás. Százat mindjárt átadtak a brit tenyésztõ központoknak. Hogy idõt nyerjenek, Neilson csak szóban tájékoztatta az érintett vegyészeket. Közben készültek a különféle nyelvû utasítások, és a katonai rádióadó fölvette a kapcsolatot minden érintett nemzettel, hogy tájékoztassa õket a minták mennyiségérõl és várható érkezési idejérõl.

A szállításról az angol és az amerikai légierõ gondoskodott. Történelmi esemény volt, amikor az amerikai nagy hatósugarú kémrepülõgép leszállt a moszkvai katonai repülõtéren, és az orosz bombázók díszkísérettel üdvözölték.

A miniszterelnök ragaszkodott hozzá, hogy udvariassági gesztusként azzal a szinte ismeretlen emberrel szemben, aki névleg magára vállalta a világ megmentését, a rádióadás az azarani elnök nyilatkozatával kezdõdjön.

A rádiókapcsolatot lassan, fáradságos munkával sikerült csak létrehozni, de – bár a földgolyó másik felérõl jött – jól sikerült.

"Minket azaraniakat évszázadokon át elmaradott népnek tartottak – hallatszott az elnök lágy, dallamos hangja. – De most megtiszteltetésnek és nagy örömnek tartjuk, ha sikerül megmentenünk a világot. A mi országunk fölött már javul a levegõ, és ismét kielégíti tüdõnket. És ez, hisszük és reméljük, eljut a világ minden szenvedõ emberéhez."

A találékony rádiós pedig valahonnan elõásta az azarani himnuszt. A siralmas dallam fölerõsödött, aztán elhalt.

Ezután következett a miniszterelnök történelmi jelentõségû, londoni beszéde:

"Az Azaranból kapott, újonnan kitenyésztett baktériumtörzsek szabadíthatnak meg minket az emberiséget rettegésben tartó gonosztól. A tudósok segítségével, akiknek a kezében van az életünk, valamennyi nép kormánya megtesz minden tõle telhetõt. Az Egyesült Királyságban már tenyésztik és a tengerbe szivattyúzzák a baktériumtörzseket. És az elsõ szállítmányok már megérkeztek a testvérnépek laboratóriumaiba, akik társaink ebben a megsemmisülés elleni keresztes hadjáratban. Azaranból újabb szállítmányok jönnek, melyeket a lehetõ leggyorsabban szétosztunk. A világ minden népének közös erõfeszítéseivel van reményünk rá, hogy a tenger vize megváltozzék, és ismét a régi levegõt szívhassuk."

A miniszterelnök kimerültén dõlt hátra karszékében. A beszéd nagy erõfeszítést kívánt tõle, és most pihent, míg beszédének fordításait közvetítették az ENSZ öt hivatalos nyelvén. Aztán hívatta a kocsiját. A körülötte álló hivatalnokokhoz fordult, de már suttogni tudott csak.

– Szeretném látni, uraim, hogy valóban józan ígéreteket tettem-e. Azt mondják, a londoni dokkokban is van egy tenyésztõ telep.

A miniszterelnök kocsiját rendõrautó kísérte a sötétbe borult Cityn át, a Tower-hídon túlra. A rendõrautó átgázolt a törmelékhalmokon, megkerülte az elbarikádozott utcákat, végül lehajtott egy kopott, régi rakpartra.

Utálatos esõ szitáit, de ez is változatosságot hozott a szüntelen viharok sorában. Két esõkabátos férfi állt a parton, és egy embert figyeltek, aki egy rendõr-motorcsónakban állt. Amikor a hajlott hátú öregemberben fölismerték a miniszterelnököt, odamentek hozzá.

– A nitrogéntartalmat vizsgáljuk, uram – magyarázta az egyik. – Ide hat órával ezelõtt ellenbaktériumot öntöttünk.

– És hogy megy? – kérdezte a miniszterelnök.

– Jól, uram. Jöjjön és nézze meg.

A rendõrmotorcsónak reflektorának fényében a folyóvíz feketének és mocskosnak látszott. De hirtelen fölbukkant és szétpukkadt egy buborék. Mellette két másik buborék keletkezett.

– És ez így megy végig a folyón, uram. Két és fél órával ezelõtt kezdõdött. Ez a fölszabaduló nitrogén, ahogy az új baktérium elpusztítja a régit.

Újabb kocsi érkezett a rakpartra. Osborne, akit a miniszterelnök személyi titkára értesített, elhozta Neilsont. A miniszterelnök mosolyogva, nyugodtan üdvözölte õket.

– Remélem, a kúra nem olyan keserves, mint a betegség – mondta az amerikainak.

Neilson a fejét rázta.

– Nem, uram. Az ellenbaktérium nem éli túl az önmaga által létrehozott körülményeket; Dawnay professzorasszony ezt alaposan ellenõrizte. Az ellenbaktériumnak csak egyetlen ellensége, egyetlen tápláléka van: a Thornessben létrejött baktérium. És ha azt elpusztította, nem jut táplálékhoz, és maga is elpusztul.

– Mint az antibiotikumok, amelyek a baktériumokat elpusztítva maguk is elpusztulnak – magyarázta Osborne.

– Azzal a különbséggel, hogy ezúttal az eredmény még teljesebb lesz…

– Látom, hogy az ellenõrzésük alatt tartják – szakította félbe Neilsont egy újabb mosollyal a miniszterelnök.

Még egy ideig álldogált a parton, és nézte a keletkezõ és szétpukkanó buborékokat.

– Hála Istennek! Hála Istennek! – suttogta, aztán visszaült a kocsijába.

Neilson Londonba való megérkezése után huszonnégy órával Azaranban is teljesen megváltozott a helyzet. Egymás után érkeztek a különbözõ országokból a repülõgépek tudósokkal és technikusokkal, akik azért jöttek, hogy segítsék Madeleine Dawnay munkáját meg a szállítást és a kommunikációt. ENSZ-csapatokat helyeztek készenlétbe, de az elnök kívánságára csak akkor kellett átlépniük az azarani határt, ha az Intel támadást kísérel meg. Madeleine Dawnay teljes szabadságot biztosított magának.

De az Intel teljes szervezete csöndben és teljesen összeomlott. A Neilson által Londonba vitt jelentés alapján a különbözõ nemzeti nyomozóirodák és az Interpol felderítette, megrohanta és lezárta a bécsi, zürichi és hongkongi központi irodákat; és a lista alapján letartóztatottak nevei megdöbbenést keltettek számos hivatalban. A nagyhatalmak megegyezése alapján nem sürgették az elbocsátásokat és letartóztatásokat, de a konzorcium valamennyi kereskedelmi engedélyét bevonták. Volt néhány öngyilkosság és számos lemondás egészségügyi alapon, amiket a káosz elleni harc világraszóló drámájában észre sem vettek, és az ügy szépen elcsitult, csupán üres, megbízólevél és forgalom nélküli kereskedelmi állások és gazdátlan, nem követelt milliók a svájci bankokban maradtak utána. Azaranban az ellenbaktérium-termelõ fõközpont és az ellenbaktériumot létrehozó kompjúter Madeleine Dawnay, illetve munkatársa, John Fleming kezében voltak. Dawnay és Fleming huszonnégy órán belül világhírû lett.

A túlzott készségesség és az állandó hízelgés, amiben Dawnay asszony és Fleming részesült, visszataszító volt Fleming számára. Nem kívánt részt venni ebben; valójában semmi hasznos tennivalója nem akadt. Kerülte a kíváncsi, lelkes csoportokat, akik az alkalmi étkezdében gyûltek össze. És visszautasította a Balebban hamar divatossá váló partykra szóló meghívásokat.

Röviddel azután, hogy Kaufmannt átadta az Interpolnak, Flemingnek olyan eseményben volt része, amit soha nem tudott elfelejteni. Összeszedte Abu személyes holmiját az íróasztalából, és Lemka falujába hajtott. Örült, hogy az elnök emberei már közölték Abu halálhírét az asszonnyal.

A ház romos udvara nagyon csöndes volt. A mosott ruha lobogott a szélben. A gyermekágy az egyik omladozó fal árnyékában állt. A hevenyészett tûzhelybõl rõzsefüst szállt föl. Fleming beszólt és várt, amíg a lépések zajára Lemka megjelent a romos ajtókeretben.

– Azért jöttem; hogy megmondjam… – kezdte Fleming.

– Nekem ne mondja, hogy sajnálja – vágott közbe az asszony, és elfordított arccal a mosott ruhák közé rejtõzött. – És azt se mondja, hogy nem a maguk hibája.

– Nem akartam a férjét belekeverni. Az asszony megfordult dühösen.

– Mindnyájunkat belekevert.

– Szerettem a férjét, hiszen tudja. Nagyon szerettem. Csak azt akartam megkérdezni, hogy nem tehetnék-e valamit – tiltakozott Fleming.

Lemka a könnyeivel küzdött.

– Már eleget tett. Megmentette a világot a saját balfogásától. És most azt hiszi, hogy minden rendben van. Hogy lehet, hogy lehetnek valamennyien ilyen önteltek? Maguk nem hisznek Istenben. Az életet nem érzik az Õ ajándékának. Meg akarják változtatni, mert azt hiszik, különbek Istennél.

– Én megpróbáltam megállítani… – és Fleming elhallgatott.

– Maga megpróbálta, és mi szenvedünk ezért. A lánynak, a maga barátnõjének, igaza volt, amikor azt mondta, hogy maga valamennyiünket pusztulásra ítélt. Miért nem megy vissza hozzá, és miért nem hallgat rá?

– Haldoklik.

– Hát õt is megölte? – Lemka pillantásában több volt a szánalom, mint a gyûlölet. Fleming nem tudott válaszolni. Abu holmijának kis csomagját a gyermekágy lábához tette, és elment.

A telepen aztán betolakodóként, kerülõ úton lopakodott a szállására. Elõvette a kompjúter adatait és a saját számításait és tanulmányozni kezdte õket.

Amikor Madeleine visszautasította a segítséget, Fleming félretette ezeket a számításokat, mert úgy érezte, egyedül nem boldogul velük. Nem tudott eleget a biokémiáról. Már régen kerülte André betegszobáját, hiszen nem tudott szembenézni a lány haldoklásának tényével, és mostanáig semmi reménye nem volt, hogy az asszonynak lesz ideje, energiája és hajlandósága, hogy segítsen.

Madeleine Dawnay most az irodaépületben lakott, a gyorsan kiépült rádió-és távíróközpontban, utasításokat és tanácsokat osztogatva a világszerte küszködõ tudósoknak. Fleming nem tudta, hogy az asszony mikor alszik, vagy pihenhet-e egyáltalán; még csak nem is látta.

Ült hát kis szobájában, és komoran nézte a számításokat. Aztán kibontott egy újabb üveg whiskyt, és megpróbált valamit kisütni. Már éjfél felé járt az idõ, amikor kissé bizonytalan léptekkel a laboratórium felé indult.

A kísérletek befejeztével a legnagyobb tenyésztõtartályokat átvitték az irodaépületbe, ahol elfért az a seregnyi asszisztens, akiket most Dawnay asszony dirigált. A laboratórium, ahol minden elkezdõdött, most rendbe rakott és élettelen volt. Fleming a kapcsolót kereste. A villany felgyulladt. Az elõzõ nap az áramszolgáltatást már nagyjából helyreállították.

Fleming maga sem tudta, hogy egyetemi éveinek emlékei jöttek elõ agyának valami rejtett kamrájából, vagy a jó whisky tette meg a magáét, de a fejében kezdtek rendezõdni a szükséges adatok. Lassan és körülményesen, és egy kicsit részegen, megpróbált kémiai szintézist teremteni a számításaiból.

Képzettsége nagyjából lehetõvé tette, hogy jó irányban induljon el, de keserûen kellett tapasztalnia, hogy az egyszerû, plebejus, gyakorlati vegyészet meghaladja a képességeit. Hiányzott belõle a türelem és a pontosság; de makacssága és Lemka sajnálkozó tekintetének az emléke arra késztette, hogy folytassa. Nem vette észre, hogy a reggeli napfény túlragyogja az egyetlen villanykörte fényét, és azt sem, hogy az ajtó nyílik.

– Micsoda disznóól! – hangzott föl Madeleine Dawnay hangja. – Nézze csak a laboratóriumomat. Mit képzel, mit csinál itt?

Fleming leszállt a munkapad melletti magas székrõl, és nyújtózkodott.

– Hello, Madeleine – mondta. – Megpróbáltam szintetizálni Andrénak azt a micsodát. A fõláncolatok, azt hiszem, kialakultak. De a mellékláncolatokkal nem boldogulok.

Madeleine szakértõ szemmel nézett körül a padlón és az asztalon szétszórt, rendetlen papírokon.

– Nem vagyok meglepve – mondta. – Pompás disznóólat csinált. Jobb lesz, ha rám bízza.

– Azt hittem, nem ér rá. Azt hittem, túlságosan lefoglalja, hogy rendet teremtsen a világban.

Madeleine nem vett tudomást a megjegyzésrõl, inkább átnézte Fleming számításait.

– Ha valóban valamiféle vegyianyag hiányával állunk szemben – mondta lassan –, és ez az anyag a vérébõl vagy a belsõ elválasztású mirigyeibõl hiányzik; akkor kell lennie egy vegyi válasznak is. De nem tudjuk, ez-e az.

– Ennek kell lennie – mondta Fleming. Elektronikus fõnökünk így mondja.

Az asszony egy darabig töprengett.

– Miért csinálja ezt, John? – kérdezte. – Maga mindig félt Andrétól. Mindig szerette volna eltenni az útból.

– És most azt akarom, hogy éljen!

Az asszony elgondolkozva nézte Fleminget, és az ajka körül mosoly játszott.

– Azért, mert mint tudós kíváncsi az üzenet igazi értelmére? Nem tudja elviselni, hogy Janine Gamboul ezt tudta, és maga nem tudja? Ez az igazi ok, ugye?

– Magának igazán régimódi elképzelései vannak – mosolyodott el Fleming.

– Lehet – mondta az asszony –, lehet. És a fali kampóról levette kezeslábasát. – Menjen reggelizni, John. Aztán jöjjön vissza. Magának is adok majd tennivalót.

Madeleine és Fleming tökéletesen, szinte ösztönösen tudott együtt dolgozni. Gondosan kerültek minden erkölcsi vagy érzelmi vitát. Olyanok voltak, mint a közös cellába kényszerített ellenségek. Semmi másról nem beszéltek, csak a munka nehézségeirõl. Tíz napon – és éjszakán – át dolgoztak. A légnyomás javulásáról, a szélerõ csökkenésérõl szóló, a világ minden tájáról érkezõ jelentéseket tudomásul vették és elfelejtették.

A balsikertõl való félelmében Madeleine nem közölte Fleminggel, hogy még a végsõ ellenõrzések elõtt elkezdte az injekciókat adni Andrénak. A dolog etikai része nem izgatta az asszonyt. André élete már úgyis egy hajszálon függött.

Fleming még mindig kerülte a betegszobát. Bebeszélte magának, hogy addig nem láthatja a lányt, míg nem tud reményt nyújtani neki. Tudta, hogy Madeleine rendszeresen látogatja Andrét, de szándékosan nem érdeklõdött.

És Madeleine, aki látta, hogy betege lassan gyógyulni kezd, maga is alig hitt a sikerben. Csak a hosszú és alapos orvosi izomreflex-vizsgálat után merte elhinni, hogy a szinte lehetetlen megtörtént.

Végül André zárta le az ügyet.

– Az állapotom javul – mondta az egyik reggel, az injekcióra várva. – Megmentetted az életemet.

– Te mentetted meg önmagadat – mondta gyöngéden Dawnay. – Te meg John, a kompjúter számításaival.

– És John mit szándékozik tenni, most, hogy életben maradok? – kérdezte André.

– Nem tudom – mondta Madeleine, aki már várta és félte ezt a kérdést. – John lelke kettéhasadt. Az egyik felével folytatná. A másik fele fél. Valamennyien így vagyunk ezzel. De a félelem sem állít meg minket az elõrehaladásban.

– És én az elõrehaladást jelentem? – kérdezte André.

– Sokkal többet. Itt, a mi barátságos kis Földünkön eddig azt hittük, hogy már csak a távolság is megvéd minket minden külsõ hatástól. És most látjuk, hogy az értelem, a tiszta, nyers értelem, képes átszelni az ûr végtelenjét, és fenyegetni minket.

– Még mindig egy idegen világ fenyegetésének tartasz?

– Nem – mondta Madeleine. – Én nem tartalak annak.

André elmosolyodott.

– Köszönöm. Ugye, hamarosan láthatom Johnt?

– Már elég erõs vagy ahhoz, hogy fölkelj – egyezett bele az asszony. – Látnia kell. Igen – folytatta kis szünet után. – Együtt megyünk majd hozzá, ha tudsz már járni.

Az egyik este Fleming a kompjúterépületbe ment. Vele volt Yusel is, akit Fleming hozott be erre a munkára, részint hogy könnyítsen a lelkiismeretén, részint mert szüksége volt olyan segítségre, amit szakképzetlen ember is el tudott végezni. Yusel szép fizetést kapott, így segíthette Lemkát és a gyereket.

Madeleine tehát a kompjúterépületben találta õket, amikor az arab bocsánatot kért és távozott, és az asszony kettesben maradt Fleminggel.

– John – mondta. – Itt van André. – Hol?

– Odakint – mondta az asszony, és Fleming csodálkozását látva, elmosolyodott. – Egészséges. Sikerült a dolog. Most már nem lesz semmi baja.

Madeleine elõször azt hitte, hogy Fleming semmit sem fog mondani. Aztán a férfi mégis megszólalt, megbántott hangon.

– Miért nem szólt nekem?

– Nem voltam biztos a sikerben. A férfi csodálkozva nézett rá.

– Szóval meggyógyította, és most az az elsõ dolga, hogy idehozza, vissza a géphez! Mindez olyan egyszerû, olyan elõre megfontolt, egyszerûen nevetséges, hogy mennyire kihasználnak minket. – És összeráncolt homlokkal fordult el. – Hát hogy folytathatnánk vele a munkát, amikor itt a gép!

– Ez a maga dolga – mondta Madeleine. – Nem tudok segíteni magának. Az én munkámnak itt vége. Holnap hazautazom.

– Ezt nem teheti! – kiáltott föl Fleming.

– Maga akarta, hogy életben maradjon – figyelmeztette az asszony, de Fleming úgy nézett rá, mint aki kísértetet lát.

– Nem hagyhat így itt – tiltakozott a férfi. – Andréval és a géppel.

Madeleine még sohasem látta Fleminget segítségért könyörögni.

– Nézze, John – mondta kedvesen. – Maga nem gyerek, aki a mamája szoknyája mögé bújik. Állítólag maga tudós. André nem használta föl a céljaihoz magát, sem engem. Mi bolygattuk föl a világot. És André mentette meg – és az ajtóhoz ment, a kint várakozó lányhoz. – Indulás elõtt még találkozunk.

André odasietett Fleminghez, és úgy állt meg elõtte, boldog mosollyal, mint egy iskolás kislány. Még mindig sápadt és sovány volt, a szeme hatalmasnak látszott kiálló arccsontjai fölött, de nem látszott betegnek. Élénk, vibráló, kifinomult szépsége akarata ellenére is hatott Flemingre.

– Alig hiszem, hogy így látlak – mondta.

– Nem örülsz?

– Persze hogy örülök…

– Félsz tõlem?

– Amíg bábu vagy, amíg kötélen rángatnak. André elpirult és hátrasimította a haját.

– És te nem az vagy? Még mindig egyedülálló, isteni teremtménynek tartod magadat? Háromezer millió él belõled ezen a földön. Õk, vagyis mi, valamennyien bábuk vagyunk, akiket kötélen rángatnak.

– Hát akkor táncoljunk – mondta Fleming, és mozdulatlanul állt.

– Megteszek mindent, amit csak kívánsz – mondta a lány. – De egy biztos. Nem járhatunk külön utakon.

Fleming megsimogatta.

– Akkor menjünk innen – mondta. Megfordult és fölnézett a kompjúter hatalmas, szürke tömegére. – Ha már elpusztítottuk ezt. Most tökéletes munkát fogunk végezni. Aztán majd keresünk valami nyugodt helyet, mint az a sziget, ahol az a hogy is hívják, Preen él.

– Jól van – mondta André. – Úgy lesz, ahogy akarod. Mondtam már. De jól meggondoltad? Azt hiszed, hogy valóban békességben élhetünk? Számunkra ez az egyetlen biztonságos hely. Ha elfogadjuk ezt a tényt és a hely védelmét, akkor elfogadjuk a Tervet is.

– A Terv! Micsoda átkozott szó. És mi a Terv?

– Amit akarsz. Az fog történni itt és mindenütt a világon.

– Úgy érzem, nem születtem diktátornak.

– Csak az lehet igazán jó diktátor, aki nem született annak – mondta a lány. – Az olyan ember, aki tudja.

– Mit?

André belekarolt a férfiba, és vezetni kezdte a kompjúter megfigyelõje felé.

– Megmutatom neked, amit Gamboul kisasszonynak mutattam – mondta. – Állj ide mellém.

Fleming engedelmeskedett, és egymás után nyomta meg a kapcsolókat, ahogy André utasította. A lány izgatottan és várakozóan ült le, kezét a férfi kezén nyugtatta.

A kompjúter zümmögni kezdett. A relék mûködésbe léptek, a képernyõ kivilágosodott. Mint amikor a vetítõt élesre állítják, úgy alakultak ki összezsugorodva, perspektívát nyerve a képek.

– Olyan, mint a Hold – suttogta Fleming. – Halott hegyek, poros völgyek.

– Ez nem a Hold – suttogta André, egyre a képernyõt bámulva. – Nem a Hold. Ez az a bolygó, ahonnan az üzenet érkezett.

– Úgy érted, megmutatják magukat nekünk? – bámulta Fleming a bizarr árnyakat és alakokat. – A fény teljesen kísérteties.

– A fényforrás miatt – magyarázta André. – Az õ napjuk fénye kék.

André feszülten figyelte a képernyõt, ahol a kép változni kezdett. A kép egyre sebesebben mozgott vízszintes irányban, míg végül vakító fény töltötte el a képernyõt. A mozgás lassult, aztán megállt. A most látott képben volt valami iszonyatos nyugalom, az idõtlenség abszolút merevsége.

A háttérben végtelen síkság olvadt a sötét égboltba. Az elõtérben hatalmas, hosszúkás valamik látszottak rendszertelen összevisszaságban, félig a lágy felszínbe süppedve.

Fleming hátán végigfutott a hideg.

– Istenem! – suttogta. – Mik ezek?

– Õk azok – mondta André. – Akik az üzenetet küldték. Azok, akiknek állítólag a fajtájához tartozom.

– De hiszen élettelenek – mondta Fleming, aztán helyesbített: – vagyis mozgásképtelenek.

A lány bólintott, és egyre a képernyõt nézte.

– Persze – mondta. – Az igazán nagy agyak nem tudnak mozogni, ahogy ez a kompjúter sem tud. De nincs is rá szükség.

– A felületük tömörnek látszik. Hogyan látnak?

– Szemre nincs szükség. A kék fény, mint tudod, elpusztítaná a szöveteket és idegsejteket. Másképp látnak, ahogy a többi érzékszerveik is mások, mint amikkel az emberek – itt habozott egy kicsit –, a hozzánk hasonló emberek rendelkeznek.

A kép szétesett. Egyes részletek betöltötték a képernyõt. Aztán a képernyõ elsötétült.

– Ez minden? – kérdezte Fleming, és úgy érezte, mintha megfosztották volna valamitõl.

André felé fordította az arcát. Az arca fénylett az izzadságtól, a szeme hatalmas, a pupillája tág volt.

– Igen – mosolygott. – Ez minden. Õk azok. Azt akarták, hogy lássuk a bolygójukat. Úgy hitték, ennyi elég lesz. Mint figyelmeztetés. Vagy hogy megmutassák, mit hozhat az idõ, és hogyan lehet életben maradni. Hogy hogyan tehetnénk meg mi is ugyanezt.

Fleming a sötét képernyõre pillantott. Õ még mindig maga elõtt látta tisztán azokat a szánalomraméltó, mozdulatlanságra kárhoztatott alakokat.

– Nem – mondta.

– Annyival rosszabb ez, mint az emberi faj? – kérdezte a lány. – Mint az emberi faj, amely állati ösztönök alapján él, szaporodik, dolgozik és küzd? Hiszen az ember nem több, mint olyan állat, aki küzd a létéért, a teste életben maradásáért. És amikor a föld túlságosan zsúfolttá válik, kitör a katasztrófa, és a ciklus újrakezdõdik, de az agy semmit sem fejlõdik.

– Igazán?

– Valójában nem. Nem elég gyorsan. Mire a Föld alkalmatlanná válik az emberi életre, az ember még mindig küszködõ kis állat lesz, amely kihal.

– Hacsak meg nem változunk?

A lány bólintott.

– Az a távoli agy irányítani tudna minket, és mi irányíthatnánk másokat. Amíg csak a kezünkben van a hatalom, amit az a távoli agy ad nekünk.

– És rákényszerítenénk az õ akaratát a világra?

– Csak megmutatnánk egy lehetséges utat – mondta André.

– Évmilliókba telik, amíg a Föld…

– Nincs hozzá jogunk – mondta Fleming.

– Hogy felhasználjuk, amit a jövõrõl tudunk? Hosszasan vitatkoztak, végül a lány azt mondta:

– Jól van, szóval teljesen tiszta a fejed? Mindezt el akarod pusztítani? – és közömbösen a gépre mutatott.

– Igen – mondta határozottan Fleming. – Ezt akarom.

A lány fölállt és az adattároló fülkébe ment. Az egyik hátsó fiókból egy kis filmtekercset hozott ki, és odanyújtotta Flemingnek.

– Mi ez? – kérdezte a férfi, és nem nyúlt a filmhez.

– Negatív bemeneti jel. Törli a gép egész memóriáját. A gép nem állíthatja meg. Tápláld be ezt a filmet, és néhány percen belül csak egy rakás fém és üveg lesz az egész.

Fleming követte Andrét a programozó pulthoz, és nézte, ahogy a filmet ráteszi a tekercsre és rögzíti. Szeme az ellenõrzõ pult piros gombját kereste. Már fölemelte a kezét, hogy megnyomja, amikor André gyöngéden, de határozottan megfogta a kezét.

– Szeretném, ha nem te nyomnád meg a gombot – mondta.

– Én tudom, hogy hibát akarsz elkövetni. Hát jobb, ha nem te csinálod.

Fleming leeresztette a kezét, és ellépett a pulttól. André a kezelõpult fölé hajolt, és valamit írni kezdett a pulthoz rögzített jegyzetfüzetbe.

– Hagyunk egy üzenetet – magyarázta. – De ki legyen a címzett?

– Yusel – vigyorgott boldogan Fleming.

– Igen – egyezett bele André. – Yusel. Õ teljesen ártatlanul megindítja majd a betápláló motorját, ha meglátja ezt az üzenetet – és nagybetûkkel ráírta a cédulára Yusel nevét,

– És most vigyél innen el – suttogta –, ha valóban ezt akarod.

Fleming nem mozdult, míg a lány oda nem ment hozzá. Akkor egy picit lehajolt és szájon csókolta.

Forró ajkát az ajkán érezve, hirtelen megértette, hogy André – ember. Hirtelen elmúlt az elõzõ hónapok minden feszültsége és félelme, csak azt érezte, hogy végre egyedül van azzal a nõvel, akire vágyott.

Gyöngéden elhúzta a száját, és eltolta magától a lányt kartávolságnyira, és rámosolygott. És amikor André visszamosolygott rá, a kompjúter fülkéinek szürke paneljei elmosódott, jelentéktelen árnyakká váltak. Fleming hangosan fölnevetett, és megfogta a kezét.

– Menjünk. Beülünk Kaufmann kocsijába. Szeretnék mutatni neked valamit.

André szó nélkül követte. Odakint sötét és hûvös volt. Csak enyhe, sivatagi szellõ fújt. A telihold békés, sápadt derûjét nem takarta felhõ.

A kocsiban André odabújt Fleminghez. A férfi azon az úton haladt, amihez annyi emlék fûzte. A hegyekhez közeledve elkanyarodott, mert nem akarta fölverni Lemka falujának alvó népét. Egy nagy szikla mellett állt meg.

Kéz a kézben kapaszkodtak föl a templom romjainak fehér foltjához vezetõ ösvényen. A levegõ egyre hûvösebb lett. Mindketten lihegtek az erõlködéstõl, kezükben, arcukban lüktetett a vér.

Fleming némán megállt, mikor a romos oszlopcsarnokba vezetõ lépcsõhöz értek. Keményen fogta André kezét, és a lány is megállt.

– Miért jöttünk ide? – kérdezte.

– Lélegezni – mondta Fleming, és fejét hátravetve, teli tüdõbõl szívta a levegõt.

André is fölnézett a hegyhát fölött sötétlõ égboltra, ahol a Hold fénye elhalványult. A Sarkcsillag úgy ragyogott ott, mint egy fényes lámpa. És a közelében egy másik csillag pislákolt.

– Béta Cassiopeia, az a neve – mondta Fleming érezve, hogy annyira egyformán gondolkodnak, hogy a lány sem nézhetett mást. – De szebb neve is van: az Ülõ Hölgy. Látod az alakját?

André nevetett.

– Nem látom – és még egyre fölfelé nézett. – De most már tudom, hogy miért hoztál ide. Az a halvány ragyogás a Sarkcsillag és az Ülõ Hölgy között.

– Igen – ölelte át védelmezõén Fleming.

– Androméda – suttogta a lány –, a névrokonom.

– Az a hely, ahol azok a lények élnek, mozdulatlanul, vakon; csak agyuk van. – Fleming szándékosan elfordította a tekintetét a csillagokról. – Nincs értelme. Gondolj csak a gépre, amit Thornessben építtettek velünk. Emlékszel, mit tett veled? A kezed?

André bólintott.

– Emlékszem. De ha nagyon józan és nagyon bölcs lett volna, akkor is tiltakoztál volna ellene? – Fleming a fejét rázta. – Akkor valóban a hatalmába kerített volna. Téged is és mindenki mást. Ahogy Janine Gamboult.

– Valószínûleg.

– Akkor most mitõl félsz? Azért tették a gépet vaddá és kegyetlenné, hogy magad vedd a kezedbe az irányítást. Ezért változtattuk meg a döntési áramköröket az azarani modellnél. És ez is szándékos volt. Ez mind elõre látható volt.

– A nitrogénbaktérium is?

– Hát persze. Arra azért volt szükség, hogy a döntési mechanizmust feltétlenül megváltoztassuk. Hogy ne a gép döntsön.

Fleminget a magyarázat már majdnem meggyõzte.

– De miért kockáztattak annyit? Majdnem belepusztultunk.

– Számítási hiba volt.

– Ne áltasd magad – vigyorgott Fleming. – Az a gép soha egyetlen hibát sem követett el.

– Õk csak egyszer tévedtek: nem számoltak egy olyan emberrel, amilyen te vagy. Nem gondolták, hogy az elsõ kompjútert el fogják pusztítani, csak változtatásokra számítottak. Ha nem tetted volna azt, amit azon az éjszakán tettél Skóciában, a tengerben levõ baktériummal sokkal hamarabb le lehetett volna számolni.

– Nincs bizonyítékod – tiltakozott Fleming.

– Tudom – mondta lágyan André. – Tudom, hogy elpusztítottad a menekülés egyetlen eszközét. Legalábbis ez történt volna, ha Bridger barátod el nem adja a tervrajzot az Intelnek.

Fleming elmosolyodott.

– A jó öreg Dennis. A Westminster Apátságban kéne eltemetni, nem igaz? – mondta, és átölelte Andrét. – És te, neked mi volt a célod? Hogy létrehozd a gépet újra itt, és abszolút hatalmat szerezz vele?

– Nem. Az volt a feladatom, hogy találjak valakit, aki tudja, hogyan kell használni. – Fleming kabátjának a gombjával játszott. – Nem akarsz hinni nekem. És mégis arra számítasz, hogy bekövetkezhet az áttörés az ismeretek új területére.

Hirtelen ellépett tõle.

– Ez az az áttörés, John. És most a te kezedben van.

– És te? – kérdezte Fleming mozdulatlanul.

– Én is a te kezedben vagyok.

– De mi vagy te?

A lány visszament a férfihoz.

– Hús és vér – mondta boldogan. – Dawnay asszony kotyvaléka.

Fleming a két keze közé fogta az arcát, és úgy fordította, hogy a Hold sápadó fénye bevilágítsa.

– Ez az életem legnagyobb csodája – mondta. Megfordultak és kéz a kézben lesétáltak a hegyrõl.

– Emlékszem arra az éjszakára, amikor elõször fogtuk az üzenetet – mondta elgondolkodva Fleming. – Egy új reneszánszról kezdtem fecsegni. Kicsit piás voltam. Bridger nem volt olyan lelkes, mint én. Azt mondta: "Ha az összes korlátok ledõlnek, akkor is kell valami, amibe kapaszkodjunk."

Átkarolta a lány derekát, és magához húzta.

– Ideje megszoknom, hogy beléd kapaszkodjak, igaz?

André rámosolygott, de még nem volt elégedett.

– És az üzenet? – kérdezte.

A hegy lábához értek, és Fleming ismét sietni kezdett. Kézen fogva húzta a lányt maga után, ahogy hosszú léptekkel sietett a kocsihoz.

– Most hová megyünk? – kérdezte André. Fleming visszanézett rá és hangosan fölnevetett.

– Megmentjük a gépet! – kiáltotta olyan hangosan, hogy a hegyoldalak is visszhangozták a hangját. – Még éppen odaérünk, mielõtt Yusel munkához látna. Az új reneszánsz körülbelül egy óra múlva a kezdetét veszi, ha sietünk.

Andrét beültette a kocsiba, és átment a másik oldalra. Egy pillanatra még megállt, és fölnézett a csalóka hajnali fényben halványuló égboltra. A csillagok kezdtek kihunyni. Az Ülõ Hölgy és a Sarkcsillag között, a végtelen ûr távolában, nagyon halványan látszott a nagy Androméda galaktika ködös fénye.