NNCL339-308v1.1

Bogáti Péter

AZ UTOLSÓ EMBER,

avagy C. Robinson különös története

ISBN 963 09 1994 X

© Bogáti Péter, 1982 (3450)

A kiadásért felel a Kossuth Könyvkiadó igazgatója

Készült a Zrínyi Nyomdában, rotációs ofszeteljárással (81.1278/1)

Felelõs vezetõ Vágó Sándorné vezérigazgató

A kötetet Ratzky Rita szerkesztette

A borító Schubert Péter munkája

Mûszaki vezetõ Aranyi Imre

Mûszaki szerkesztõ Szilvássy György

Terjedelme: 13,3 (A/5) ív

Ûrhajósaink képeket hoztak vissza a bolygónkat körülvevõ világról. Odakintrõl nézve az embernek nyomát sem látni, így tehát kipusztíthatjuk önmagunkat – semmi sem történik. Bolygónk talán még szebb, még zöldebb lesz nélkülünk, s nem lesz senki, aki könnyeket hullasson utánunk.

SZENT-GYÖRGYI ALBERT

1

Az ébresztõóra pontosan fél hétkor csengett. Nem vagyok babonás, csak amennyire minden ember, de ez jó jel, ma nem ér baj. Hogy szerencse? – ez azért túlzott optimizmus lenne. Én mindig a rosszabbik lehetõségre számítok, s akkor nem érhet meglepetés, legfeljebb kellemes. Az egész csak beállítódás kérdése.

Ez a dolog is, a vekkerrel. Nem könnyû eltalálni, hogy az ébresztõóra mutatója két óra között pontosan felet mutasson, mivel a két számot rendszerint csupán öt osztás választja el, az öt percnek megfelelõen. A felezés tehát éppen a harmadik perc közepére esik. Fél perc különbség persze nem sok, de a beállításkor egy milliméter ide vagy oda – tíz perc, esetleg negyedóra eltolódást is okozhat az ébresztõ csengetésében. S még jó, ha ennyivel elõbb szólal meg. De ha késõbb!

Hosszú gyakorlat kell hozzá, hogy az ember jól eltalálja. Amikor elõször sikerült, le akartam venni az üveget az óráról, hogy a mutató állása helyén egy vékony vonalat húzzak, s megkíméljem magamat a felesleges tévedésektõl. De aztán mégsem. Talán büszke voltam kézügyességemre, talán egyszerûen csak a mindennap ismétlõdõ játék szórakoztatott… Idõvel már feltételhez is kötöttem a játékot: ha eltalálom, jó napom lesz, ha pedig…

Megint csengetés. Ezúttal a telefon. Ki az ördög, ilyenkor hajnalban?!

– Robinson?

– Én vagyok. – Albert. Felkeltettelek?

– Már nem.

– Gondoltam.

– Mi bajod?

– Tegnap említetted, hogy fél hétkor szoktál kelni. Nálad a fél hét az nyilván pontosan fél hét…

– Azért hívtál, hogy ellenõrizz? – és már le akartam tenni a kagylót. De Albert hetyke nevetése – hogy utálom ezt az öntudatot! – megállított.

– Micsoda ötlet – mondta. – Csak neked juthat eszedbe. Ellenõrizni! No nem, ez nem az én formám…

– Hanem?

– Csak arra akartalak kérni, hogy hozd magaddal a tartalék ütõdet is. Az enyémrõl lepattant két húr…

– Rendben van. És még?

– Más nincs…

Feltartott, nehezen találtam vissza a szokásos ritmusba. Megborotválkoztam, letusoltam, felöltöztem és felhívtam a liftet. Valamit hoztam a késésen. Nem lesz semmi baj.

Az aluljáróban megreggeliztem. Egy atlétatermetû fiú fõzte a kávét, és egy füligszájú, de kedves nõ ült a kasszában. Éktelenül csúnya volt, de lehetetlenül nagy szájával mindig mosolygott, és ez feldobta. Szerettem itt reggelizni. Szerettem a moziszínésznek való fiút, aki jó kávét fõzött, és a csúnya lányt a kasszában. Biztosan lány még, noha közelrõl lehet harminc is. (A fénycsõ hideg kékje nem kedvez a nõk arcának. És az aluljáróban mindig égnek a lámpák.) Lehet azonban, hogy csak azért jártam ide, mert egy férfi az oldalsó pult mögött szemem láttára készítette a friss szendvicseket. A hûtõpultból szedte ki a vajat, a felvágottat, a sajtot és a zöld salátákat. Boszorkányos gyorsasággal dolgozott, a szendvicsek mintha futószalagon jöttek volna ki a keze alól. Itt, az aluljáróban elég nagy a forgalom. Különösen reggel, a szendvicsek gyorsan fogynak. Következésképpen mindig frissek.

Ha mégis megvettem volna a kutyát, akkor most valószínûleg otthon reggeliznék. Több idõbe kerülne, de nem ezért gondoltam meg magam. Amikor elváltam, nagyon vágyódtam egy kutya után, alighanem azért, hogy ne legyek mindig egyedül. Azután beláttam, hogy a szerencsétlen állat a nap nagy részében egyedül lenne. A lakásom nem nagy, de egy kutyának egész napra, mégiscsak túlzás. Igaz, Elza naponta jön takarítani, beteszi a vacsorát a hûtõszekrénybe, akár a kutyát is levihetné sétálni. De Elza csupán egy órára jön, a kutya pedig egész nap ott lenne. Inkább lemondtam róla, pedig akkor alighanem otthon reggeliznék. Volna kivel.

– Esernyõt hozott? Hiszen tiszta kék az ég – nevetett a nagyszájú kasszírnõ. – Vagy talán a rádió mást mondott?

– Csak be akarom tenni a kocsiba, azért hoztam le – hazudtam zavartan. Amikor a tartalék ütõt kerestem a szekrényben, elõtte lógott az ernyõ. Kivettem, hogy az ütõhöz férjek, azután nem akasztottam vissza. Valahogyan a kezemben maradt, és hoztam magammal, a két ütõhöz hozzáfogva. Hiba. Igaz, megzavarták a ritmusomat, de akkor is hiba. Mégsem lesz egészén sima nap?

A parkolóban a második sorban állott a kocsim. Ahogyan a sorhoz értem, megpillantottam, mert a farán a fehér dukkóra ferdén két fekete csíkot festettem. Túl sok szalad már ebbõl a típusból így hamarabb találom meg. Ámbár mind többen jelölik meg a jármûvüket, s a csíkok szaporodásával arányosan csökken hatékonyságuk. Akinek garázsa van, annak persze könnyebb. Nekem egyhamar aligha lesz. A garázshoz ma mar saját ház kell. Jó állásom van, s ahogy mondani szokták, szép pálya áll még elõttem, hiszen mindössze harminckét éves vagyok, de egy házra valót egyhamar aligha szedek össze.

Talán, ha tervezõnek mentem volna. A tervezõk, még ha intézetben dolgoznak is, mindig találnak különmunkát. Vagy egy pályázatot. Ha nem is viszik el az elsõ vagy a megosztott második díjat, de a legtöbb tervet megvásárolják. Sose valósítják meg, de megvásárolják. Pályázni mindig érdemes.

Én azonban üzemi mérnök vagyok, nem pedig tervezõ. Azt tanácsolták, hogy üzemmérnök legyek, mert nagy gyakorlati érzékem van, ami alapjában véve igaz is. Azt azonban nem tették hozzá, amit véletlenül megláttam a személyi lapomon. (Rossz szokásom, hogy minden, akár idegen asztalon is otthagyott írást elolvasok. Sõt a velem szemben ülõk elõtt levõ iratokat is. Idõvel kitûnõen megtanultam fejjel lefelé fekvõ szövegeket olvasni.) A személyi lapomon a nagy gyakorlati érzék után az állt, hogy ellenben meglehetõsen korlátozott a fantáziám. A tervezéshez pedig elsõsorban képzelõerõ szükségeltetik.

Üzemmérnökök számára sincs megtiltva, hogy pályazatokon vegyenek részt, de aki olvassa a szaklapokat, az észreveheti, hogy a díjazottak többnyire valamelyik tervezõirodában dolgoznak. Nem mondom én, hogy szándékos csalás van a dologban, bizonyítani sem tudnám, de ami tény, az tény. A díjakat a tervezõk viszik el.

Mi marad egy gyakorlati embernek? Televíziót javítsak házaknál? Fogorvosok magánrendelõinek röntgengépeit? Akkor inkább teniszezem. Akár Alberttal is. Házat egyikbõl sem építhetek.

Bár Alizzal is alighanem a fantázia miatt romlott el a dolog. Nem mintha neki több lett volna, mint nekem volt. Ma egy jól induló technikus is telitalálat, ha a nõ férjhez akar menni, hát még egy nukleáris kutatómérnök. Ha üzemi, akkor is. A kocsi biztos, a lakás ugyanúgy, többnyire a külföldi út is bejön. S ez az egzisztencia viszonylag stabil, mivel az ilyen alakokból mindig kevesebb van, mint ahányra vadásznak. Ennyit ma minden értelmes hõ tud, mit kell ehhez fantázia?

Nem mondom, hogy Aliz ezért jött hozzám. Vagy csak ezért. Lehet, hogy az egész, amit elmondottam, végig a tudata alatt maradt. S különben sem bûn. Miért lenne bûn, ha egy csinos, értelmes fiatal nõ a jövõjére gondol?

No persze, a jövõhöz nemcsak a szakma, nemcsak az egzisztencia tartozik, hanem a személy is, aki bír vele. Dávid szokta volt mondogatni, hogy egy nukleon pályáját nem csupán a töltés és az adott erõtér határozza meg, hanem a kérdéses nukleon pillanatnyi hangulata is. Ez persze marhaság, Dávid se mondana ilyeneket, ha nem lenne kinevezett professzor, intézeti igazgató, akinek a hivatalához hozzátartozik az extravagancia, már csak a reklám kedvéért is. A nukleonnak nincs lelke – szerencsére, de ugyanez egy férj esetében már problematikusabb. Eszembe sincs az elszúrt házasságomon meditálni, különösen reggeli csúcsforgalomban nem – mintha az emberiség fele ilyenkor menekülne a városból, a másik fele pedig éppen a centrumban adott randevút egymásnak! – de ami tény, az tény: tévedés volt a dologban. Rendben van, tévedtem én is. Azt hittem, ha egy nõ józan és logikus, akkor már ideális partner. Az élet végül is kialakított és begyakorolt rendszerek folyamata. Üzemi hiba természetesen mindenütt elõfordulhat, de az alapelven ez mit sem változtat. Ha két ember megtalálja a közös képletet, akkor az eredmény csak azonos lehet. A törvényszerûségeken az sem változtat, ha a mechanizmusban idõnként kiég egy biztosíték.

Nyilvánvaló, hogy a képletben volt a hiba. Vagy a behelyettesítésben, ez most már egyre megy. Aliz utóbb azt hajtogatta, hogy egy nõ legfeljebb ötven százalékig lehet rendszer, másik ötven százaléka mindenkor nõ. De ez csak kifogás volt, ma is állítom. Amikor a nõi pszichére hivatkoznak elõttem, mindig úgy érzem, hogy át akarnak ejteni. Az absztrakcióban azért nem lehet sohasem bízni, mert a mérce, amely megítéli, tökéletesen szubjektív: ha akarom, csalás, ha akarom, mûvészet. Miért kell hát a nõi mivoltot absztrahálni? És miért nem a hímnemûséget? Mindkettõ genetikai jelenség, amennyire konkrét az egyik, annyira az a másik is.

Ha egy felnõtt nõvel nem lehet tartósan közös nevezõre jutni, akkor el kell válni. Nyugodtan, békésen, az emberi méltóság tiszteletben tartásával. A szenvedély az ember értékes energiái közé tartozik, csak az ostoba pazarolja el feleslegesen. Ma sem értem, miért kellett az a sok vádaskodás, indulatos, igazságtalan szó… Albert ugyan azt mondta, hogy minden szertartásnak megvan a maga forgatókönyve, amit tetszik, nem tetszik, el kell játszani, de Albert cinikus és ebbõl következõen felületes. A tévedéseket korrigálni kell, nem pedig dramatizálni.

Mindez azonban lépcsõházi okoskodás. Aliz elköltözött, a válást kimondták, és amint értesültem, azóta ismét férjhez ment, mint mondják, egy dokumentumfilm-rendezõhöz. Lehetséges, hogy annak több a fantáziája.

Közel negyvenperces út csúcsforgalomban, amíg kiérek az intézetbe. Máskor is eltart bõ félóráig. S még örülhetek, hogy nem tovább. Végtére a csillagvizsgálók is – ahogyan a városi fények erõsödnek, terjednek, s a légkör egyre jobban szennyezõdik – mind távolabbi hegycsúcsokra menekülnek, s a csillagász, bárha máskülönben kedve szerint városlakó lenne, kénytelen követni nem csupán a táguló világegyetemet, de a távolodó óriáskukucskákat is. Korunk remetéi felköltöztek az ûrállomásokra vagy le, a tengermélyi összkomfortos búvárharangokba. A csillagászok, ûrhajósok és lelkes vízipókok életformája mellett az én háromnegyedórás ingázásom igazán eltörpül.

No persze a mi intézetünk csupán közönséges, hétköznapi atommáglya, amelyet nem zavar a város közelsége. Hogy a várost nem zavarja-e a mi közelségünk?

Valamikor, enyhén szólva, nem kedveltek bennünket. Általában az atomerõmûveket. A félelem az ismeretlentõl – vagy éppen az ismerttõl, hiszen az atombombák gombafelhõi gyakorta visszaköszöntek a híradókban – zajos ellenállást váltott ki. Zajos, de eredménytelen, s voltaképpen céltalan ellenállást. Mint az elsõ gõzmozdony vagy automobil, amelytõl egyformán felháborodott újságcikkek óvták a békés és gyanútlan járókelõket. De bizonyos folyamatok nem fordíthatók vissza és nem állíthatók meg. A fokozódó energiaínség rákényszerítette az emberiséget az atomenergia kézhez szelídítésére, s ha higgadtan meggondoljuk, tény, ami tény: egyetlen széntüzelésû erõmû sokszorosan több szennyet bocsát a levegõbe, mint tíz atomerõmû, s bár ez utóbbiak immár százával szaporodnak a Föld kerekén, még egy sem robbant fel közülük, míg annak idején az elsõ pöfögve nekilóduló gõzmozdony tüstént elgázolt egy embert…

Kétségtelen, elismerem, a félelem minden láthatatlantól, ösztön, amely hamar legyõzi az amúgy sem túlságosan magabiztos tudatot. Még a szakemberét is, aki sokkal többet tud a laikusnál; például azt is, hogy milyen keveset tud még mindig a világról.

Gondolom, a praktikumon, a várható gyakorlati elõnyökön kívül ez a félelem és bizonytalanság ösztönzi azokat a kísérleteket is, amelyeken ez idõ szerint magam is dolgozom. Ha a KL-kísérlet beválik – s minden jel arra mutat, hogy beválik –, talán megint egy lépéssel közelebb kerül hozzánk, s a kezünk alá dorombolva simuló félelmetes energiákhoz, ha még nem is a bizalom, de legalább a megszokás.

Az intézet a telep szomszédságában lakásokat is építtetett alkalmazottainak, hogy ha kedvük tartja, megkímélhessék magukat a mindennapi utazgatástól – feltételezve, hogy bennük nem él immár a fölös aggodalomnak szikrája sem. Vagy legalábbis röstellik. Aki akart, kiköltözhetett ide, hiszen a házakat minden kényelmi berendezéssel ellátták. Saját üzlethálózata van, sporttelepe, a többi között teniszpályája is.

Albert természetesen kint lakik.

Ámbár rólam sem feltételezi senki, hogy azért maradtam volna bent a városban, mert a hormonjaimat féltem. S inkább, vállalom a közel háromnegyedórás utat naponta oda-vissza, semmint… Alighanem egyszerû reflexió, hogy fenntartom a városi lakást. Végtére, ha az ember napjának túlnyomó részét öles betonfalak között tölti, a mûszerek szakadatlan kettõs tüzében – mivel egy részüket õ figyeli, más részük viszont õreá figyel, hogy a biológiai egyensúlyt, más néven életbiztonságot garantálják –, nos, az ilyen ember esetében talán nem csodálható, ha magánéletében az oldódás lehetõségeit keresi. A biológiai egyensúlyhoz alighanem ez is hozzátartozik. Maradtam hát inkább a városban, amely a maga lármás és taszító nyüzsgésével az én esetemben éppen a megnyugvást szolgálta.

Az ember ugyanis társas lény. Errõl sosem szabadna megfeledkezni. A tömeget együtt nem szeretem, mert mozgásának iránya és ereje nehezen kiszámítható, s gyakran a józan megfontolást is nélkülözi. De a magány, a bezárkózás eredendõen idegen az ember természetétõl. A tartós magány feltétlenül konfliktusokhoz vezet – önmagunkkal. Márpedig az élet akkor is szolgál elegendõ konfliktussal, ha az elõre várhatóakat megkíséreljük kiiktatni közülük. Szó, ami szó, az ember éljen egészséges közegben. Az afféle munkahelyi lakótelepek mesterséges csoportosulások. A hivatali szükség-hierarchia folytatásai a magánéletben.

Albert minderre azt mondta, hogy üres fecsegés: nem akarok szem elõtt lenni! Albert megint egyszerûsített, de valamelyest igaza van. Nincs semmi titkolnivalóm, de azt sem szeretem, ha más üti bele az orrát az én dolgomba. A város a maga sûrûjével kellõen elrejt, anélkül, hogy bujkálnom kellene. Jól érzem magam benne, és nem látom be, hogy miért kellene változtatnom ezen, pusztán némi autózás megtakarítása kedvéért.

Lassítottam. A sorompót ugyan már felhúzták elõttem, mert az õrség megismerte a kocsimat, s jogom lett volna behajtani, de én elkanyarodtam a parkoló felé. Nem szeretem a kiváltságokat. Dávid, rendben van, hajtson be, akár a lépcsõn is fel, õ a fõnök. Albert is hajtson be, mert õ mindenhová behajt, ahová lehetséges.

Nekem jó a parkoló. Tágas, biztonságos és a marhát is csordában hajtják ki a rétre legelni. Miért unatkozzék – féljen – a kocsim egész álló nap magában…

Kiszálltam, magamhoz vettem az ütõket és nyitva hagytam az ajtót. Az õrség szeme elõtt ugyan ki nyúlna hozzá a parkolóemberen kívül, aki odábbviszi, ha szükség van rá.

Futó pillantást vetettem az órámra. Háromnegyed nyolcat mutatott. Megérkeztem.

2

– Elhoztad?

A kérdés teljesen felesleges volt, hiszen látta, hogy két ütõt tartok a kezemben. Az egyiket menten el is vette, és tenyere alsó harmadával fitymálva nyomogatta a húrokat.

– Gondolhattam volna – mondta. – Puha, mint a vaj.

– Legalább nem szakad el minduntalan – feleltem. – A túlfeszített húrozás költséges passzió.

– Támadó játékot mással nem lehet játszani – kis szünetet tartott, rám pillantott. – Már aki szeret támadni.

– Már aki tud támadni – mondtam, és Albert nem válaszolt. Alapjában véve könnyen kezelhetõ alak. Lehet, õ is érzi magáról, és ezért kakaskodik. Az én nyugalmam is alighanem azért bõszíti, mert irigyli. De mindezzel együtt becsületes fickó és jó szakember. Másként aligha barátkoznék vele.

Szótlanul öltöztünk tovább. A narancssárga kezeslábast valamennyien utáltuk, különösen nyáron. Viselete azonban kötelezõ volt, igazgatótól udvarsöprögetõig mindenkinek. Jobb mellen – akár valami hadseregben a rangjelzések – piros, kék, zöld háromszögek különböztették meg a munkatársakat beosztás és szakma szerint. A bal oldalon viszont, a felsõ zsebbõl mindenkinek egyformán meredt ki a csipogó, a Geiger-Müller-féle számláló. A csipogónak is csak elméletileg volt értelme, mivel emberemlékezet óta egyik sem szólalt meg (legfeljebb a havonta kötelezõ mûködésellenõrzõ próbán); a narancssárgára színezett védõöltözet hatásfokáról azonban az intézet minden dolgozójának azonos véleménye volt, amelyet csupán a kifejezés tömörsége vagy éppen árnyaltsága különböztetett meg egymástól. A paradoxon különben is nyilvánvaló: amíg egyfelõl a sugárveszélyes berendezéseket vastag betonba ágyazzuk, s ezzel elismerjük nagyfokú védtelenségünket, másfelõl el akarjuk hitetni még szakértõ-önmagunkkal is, hogy amennyiben a sugarak a beton mögül mégis kitörnének (vagy mi törnénk be hozzájuk), akkor ez az egy szál öltözet, ez a fémsókba áztatott mûanyagtextil majd megvéd ellenük. Rendben van, elismerem, hogy bizonyos korlátozott körülmények között, korlátozott menedéket nyújthat, de sajnos nem annyit, hogy a köztudat bízni is merjen bennük. Mindenesetre nem annyit, amennyit a szigorúan ellenõrzött és mindig üzemképes állapotban tartott berendezések biztonságos mûködése nyújthat. Magasfokúan mechanizált korunkban – s ez szent meggyõzõdésem – az üzemi hibák és balesetek elkerülésének elsõsorban a kifogástalan üzemelés, és csak másodsorban a különbözõ mentõberendezések a biztosítékai. Szükség van poroltóra, ha a rövidzárlat tüzet okoz, de gondos szigeteléssel meg lehet akadályozni, hogy egyáltalában tûz üssön ki.

A sorompón áthaladva, még nem az üzem területére értem, csupán a bemosakodóba, ahogyan magunk között neveztük az öltözõt. Közönséges üzemi öltözõ volt, legfeljebb annyi különbséggel, hogy átöltözéskor ruhátlanul át kellett menni egy betonalagúton, amely az utcai, illetve az üzemi ruhákat tároló helyiségeket elválasztotta egymástól. Az alagút közepére úgyszintén sugárzásmérõt építettek be, s így elvileg – ámbár jórészt gyakorlatilag is – kizárták a sugárfertõzés kijutását az intézetbõl. Aki megszokta – s mit nem lehet megszokni? –, annak jóformán semmi kényelmetlenséget nem jelentett a bemosakodás. A kifejezést a sebészeti sterilizálástól nem csupán asszociációs közvetítéssel loptuk el, a két – belsõ és külsõ – öltözõhöz egy-egy zuhanyozó is tartozott, kötelezõ használattal. Legfeljebb arra kellett ügyelni hogy a szokásos apró használati tárgyakból – cigaretta, öngyújtó, számológép, toll stb. – kettõt tartson az ember, egyet a munkaruhában, s lehetõleg ne fogyjon ki a készlet. A papírzsebkendõt mosatni se kell.

Az alagútban Albert mindig elõttem haladt. Eleinte ezt is jellemzõnek találtam rá, de utóbb rájöttem, hogy éppen ellenkezõleg: Albert egyszerûen csak szégyenlõs. Albert és a szemérem – ez meglepett. Lehet, hogy tényleg szûkös a képzelõerõm? Mindamellett úgy tettem, mintha nem venném észre, hogy mindig egy lépéssel megelõz. De ma eszembe jutott, amikor a támadójátékot említette. Nagy kísértést éreztem, hogy a fénycsõvilágítás kissé hideg fényétõl kékesben játszó fenekébe rúgjak, amint elõttem himbálódzott. Szerencsére mértéktartó természetem visszatartott ettõl az oktalanságtól. Hiszen Albert alapjában véve jó fiú és a barátom. Miért bántanám? Talán az esernyõ miatt sûrûsödik bennem az indulat. Ha Albert nem kéri kölcsön az ütõt, akkor nem turkálok a szekrényemben, s enyhe ingerültségemben, mert kiestem a ritmusomból, nem követem el ezt a szokatlan hibát az ernyõvel. Albert az oka, hogy füllentenem kellett a füligszájú nõ elõtt, jóllehet az ilyesmi nem szokásom. A kocsiban bekapcsoltam a rádiót, hogy meghallgassam az idõjárás-jelentést. Ha esõt ígért volna, legalább utólag igazolva láthattam volna magam, nem a cselekvés okát, de a hasznát illetõen. De a meteorológia további száraz, szélcsendes, fülledt idõt ígért, s az a másfél óra, ami a mai reggelbõl számomra eltelt, arra engedett következtetni, hogy ezúttal nem is tévedett az elõrejelzés.

Kiértünk az alagútból és a tétova inger végképpen megszûnt. Albert sietve felöltötte a steril gatyát, és hozzám fordult:

– Este jössz tréningre?

– Természetesen – feleltem, immár beletörõdve a felesleges kérdésekbe, hiszen láthatta, hogy két ütõvel jöttem, s ugyan mi másért hoztam volna a másikat?

Hosszú idõ óta dolgoztam együtt Alberttal, s most, hogy néhány hete a KL bemérését végeztem, nem tudom, hiányzik-e a társasága vagy éppen örüljek? Nincs, aki szakadatlanul ingereljen, de a nyugalomnak is vannak határai… Albert persze képtelen a módszerességre, de vannak ötletei, ezt meg kell hagyni.

A beméréshez szerencsére nincs szükség ötletekre, annál több módszerességre. Hosszadalmas lenne elmagyarázni, mi is az a KL, jóllehet alighanem forradalmasítja a nukleáris fizika gyakorlati alkalmazását. Arról van ugyanis szó, hogy ezután a szabályozott magreakciók köré nem lesz szükséges többé vastag beton-, nehézvíz- vagy hasonló védõfalat építeni. Elég lesz egy viszonylag vékony és könnyû KL-réteg, amely biztonságosabban megvéd a kiszüremlõ sugárzásoktól, mint a legvastagabb betonbunker! Ezzel olcsóbbá és kezelhetõbbé válnak az atomerõmûvek, de megnyílik az út ahhoz is, hogy hajók, tengeralattjárók után immár kisebb jármûveket is atomhajtómûvel lássanak el. A KL-burok kellõ védelmet nyújthat egy atomhajtású gépkocsi utasai számára, sõt idõvel, ahol nincs hálózati áram, az akkumulátorokat és szárazelemeket vagy aggregátorokat mind helyettesíteni lehet gyufásdoboz nagyságú, KL-burkolatú kis nukleáris áramfejlesztõkkel. (Amihez természetesen a közvetlen energiaátalakítás már elvileg kidolgozott módját is át kell ültetni a gyakorlatba – de ez most nem tartozik ide.) Egyelõre maradjunk a KL-nél, ez a feladat. Ámbár a KL pontos összetételét én sem ismerem, de ez közvetlenül nem is fontos számomra. A KL rövidítés mindenesetre arra utal, hogy az új védõanyag alapja bizonyos kerámialap, amelybe, úgy hallottam, égetés elõtt rendkívül magas nyomáson elemi kristályos szilikátokat és nehézfémeket diszpergálnak. A megfelelõen kezelt kerámiák mechanikai jó tulajdonságai már régen ismertek, módjával az iparban is hasznosítottak, de sugárzáselnyelõ képességük és e képesség rendkívüli növekedése az említett "ötvözések" révén – egészen új dolog. Laboratóriumi kidolgozása ugyan már esztendõk óta folyik, de üzemi körülmények között most, nálunk próbálják ki elõször.

Noha a laboratóriumi eredmények teljes biztonságot ígértek, a kormányzat csak azzal a feltétellel járult hozzá a nagyüzemi kísérlethez, hogy a KL-védõfallal körülvett kísérleti reaktort ezúttal még a szokásos betonburokkal is körülveszik. A szakértõk szerint ez ugyan teljesen felesleges, de mivel az állam a szükséges pénzügyi fedezetet is biztosította, végül is mindkét védõfal megépült. Lehetséges, hogy mégiscsak túlságosan közel vagyunk a városhoz?

Az építkezés meglehetõsen hosszú ideig tartott, feltehetõleg azért, mert a szükséges méretû KL-köpenyt egy darabban kiégetni képtelenség, viszont, ha darabokból rakják össze, mint teszem azt a téglafalat, még ha jóval nagyobb "téglákról" is van szó, mi történjék az illesztésekkel? Hol az a – hogy a hasonlatnál maradjak – malter, amely a sugárzást úgyszintén elnyeli? Nyilvánvaló, hogy ilyen nincs, de a probléma véleményem szerint egyszerûbb, mint amennyi idõbe a megoldása került: mivel semmilyen sugárzás sem képes vargabetût leírni, következésképpen, ha a kötéseket ugyancsak KL-lemezekkel vagy lécekkel fedik, az elnyelés teljes lesz.

Az én konkrét feladatom pedig – amely egyben ideiglenesen elválasztott Alberttõl – éppen ennek az anyagnak a megfoghatatlanságából ered. A KL-reaktor ugyanis még fokozottabban automatizált, mint az elõzõek. Minden eszköze és mûszere távvezérlésû. Legkényesebbek közöttük a manipulátorok, ezek a mesterséges kezek, amelyek a sugárzó és fékezõ anyagok szokásos mozgatásán túl, ezúttal különbözõ belsõ ellenõrzõ tevékenységre is alkalmasak lesznek. Mozgásuk annyira sokoldalú, hogy az már megközelíti az utópiák robotjainak képességeit. A hasonlat azonban sántít, mivel a robotok egy adott feladatkörön belül többé-kevésbé önállóan tevékenykednek, míg a mi manipulátoraink csupán távvezérelt eszközök. Igaz, olyan eszközök, amelyek ezredmilliméteres pontossággal mozognak, elemi feszültségeket és sugárzásokat mérnek, sõt korrigálnak, mûszaki hibákat felkutatnak és javítanak, de minden tevékenységüket egy távolabbi, a védõfalon kívül elhelyezett vezérlõasztalról irányítják. Az én feladatom az, hogy a beszerelt manipulátorokat bemérjem, ellenõrizzem, még a hivatalos átvétel elõtt.

Dávid, ha történetesen nem lesz fizikus, diplomatának is bevált volna. Neki nem csupán arra van szüksége, hogy a KL sikerrel üzemeljen, hanem legalább annyira arra is, hogy a siker zökkenõmentesen következzék be. A kormányzat áhítja a sikert, mert sok pénze fekszik az ügyben, de éppen ezért túlontúl aggodalmas is, mivel pedig mûszaki dolgokhoz nem ért, egy kiégett biztosítékban is hajlamos az egész mechanizmus csõdjét látni. Az ütközõpont Dávid, aki a szavaiból áradó hallatlan dinamizmust, gunyoros támadókedvet cselekvéskor bölcs óvatossággal, megfontolt körültekintéssel cseréli fel. Talán õ az egyetlen a világon, aki korrigálni meri a relativitás-elméletet, de úgy adja elõ, mintha csak magyarázná. Kétségtelenül van egy hallatlan elõnye számos kollégájával szemben: ha egy vitatott kérdésben tekintélyre kell hivatkozni, nincs szüksége arra, hogy idézetek után kutasson, bátran hivatkozhat önmagára, nincs, aki vitába szálljon vele. Hogy azután a háta mögött mit mondanak, az más kérdés.

Dávid magához hívatott és azt mondta:

– Nézze kérem, Robinson. Maga egy precíz ember. Szükségem van magára. Mit csinál maga most? Mindegy, hagyja a fenébe, majd a teniszbajnok befejezi. Magára szükségem van. Itt ez a KL, megnézte már magának? Persze hogy megnézte. Ha nem nézte volna meg, nem is tartanám magát itt. Akiben nincs kíváncsiság, az menjen mozdonyvezetõnek. A vonat csak arra megy, amerre a váltókezelõ küldi. Na szóval. Maga holnaptól átmegy a KL-be és tövérõl hegyére átnézi. Mindent: A dokumentáció kéznél van, a többi a maga dolga. De semmit sem hagy ki, az abszorbeonoktól a vécélehúzókig. Ha valami nem stimmel, nekem szól, senki másnak. Érti? Ha minden rendben, akkor is nekem szól. Viselkedjen jól, Robinson, és az Úristen megjutalmazza majd érte!

Dávidot aligha az Úristen fogja majd kitüntetni; ha a hivatalos áldás is lezajlott, és a KL-bõl csak azon a tõgyön csurog az energia, amelyiken fejik – hogy Dávid kifejezésével éljek. Mindez azonban számomra másodlagos. Magamhoz vettem a dokumentációt, egy hét alatt nagyjából átrágtam magam rajta, azután elballagtam a KL-hez.

Pontosabban: nem egyedül ballagtam. A bemérésekhez legalább egy technikus közremûködésére volt szükségem. Kértem, és meg is kaptam. Birikét adták mellém, ha törõdnék az ilyennel, azt mondanám, nem minden hátsó gondolat nélkül. Birike erkölcseirõl mindenki tudott valamit, de olyannal, akinek ismeretei személyes tapasztalatra is támaszkodtak volna, nem találkoztam még. Birike imigyen az intézet izgató kérdõjelévé idomult, ami bizonyos mértékig szó szerint is értendõ, mivel Birike idomai feltûnõen követték a kérdõjel jellegzetes domborulatait, s voltaképpen csak a pont hiányzott alóla: amely pedig már az ókoriak szerint is elengedhetetlen ahhoz, hogy a világot kimozdítsuk egy ültõ helyébõl.

Valószínû, hogy Birike vibráló külleme szilárd bensõt takart, ami – egybevetve Birike kétségtelen szakmai tehetségével, technikusi rátermettségével – hozzájárult ahhoz, hogy dühös tisztelettel bánjanak vele. Birike kihívás volt az emberiség hímnemû felével szemben; ágyú, amelyet naponta fényesítettek, de még sohasem sütöttek el.

Ezzel a Birikével zártak össze engem az intézeti telep egy elhagyatott részén, olyan falak mögé, amelyeken a legkonokabb elemi részecske sem képes áthatolni. Összezártak, és várták az eredményt.

Birike valóban jó nõ, de számomra van egy szervi hibája: kolléga. Nem sok tabum van, legfeljebb kialakult szokásaim, de önmagam szabta tilalmaim között ott szerepel az is, hogy munkahelyrõl és munkahelyen soha. Senkivel! Még akkor se, ha maga az abszolút szexualitás öltene testet és kínálná magát…

Birike nem kínálta fel, csupán viselte. De errõl nem tehetett. A narancssárga kezeslábas különben sem mutatta a formákat, inkább csak a mennyiséget. Birike bemosakodás elõtt feszes volt, utána inkább sok. Kissé pisze orrát magasra tartva billegett mellettem, amikor a sárga sóderrel felhintett úton, a sötétzöld fenyõk között megbúvó KL épülete felé ballagtunk. A gyepszõnyeg közé vágott utak elhagyatottak voltak, az ablakok vakok, mégis mintha távolbalátó szemek sorfala elõtt haladtunk volna el. Meggyõzõdésem volt, hogy Birike is ugyanezt érzi.

Nem vagyok érzéketlen a nõk iránt. Ellenkezõleg. Végtére is egészséges felnõtt férfi vagyok, nem különösebben mutatós, de arányos, jelentõsebb testi vagy szervi hibák nélkül. Természetesen van szeretõm. De óvatos vagyok. Nõt kapni aránylag könnyû, megszabadulni tõle annál nehezebb, ez azt hiszem, közhely, de szerintem nagyon is igaz. Mint ahogyan elismerem, nyilván igaz az is, hogy a testi kapcsolat nem elegendõ – én azonban már átéltem egy házasságot, és az eredmény negatívnak bizonyult. Egyetlen kudarc nem bizonyít még semmit, de nem látom be, miért kellene erõltetnem. A társnélküliség nem jelent még okvetlenül magányosságot, s nekem jogom van óvatosnak lenni.

Birike típusú nõm is volt már, s ezért, ha kedvet kapnék Birikére, csak emlékezetembe kell idéznem annak a lánynak a formáit, képességeit, mozdulatait, szokásait, s már igen kicsiny a valószínûsége, hogy Birike meglepetéssel tudna szolgálni. Ha csak nem azzal, hogy még szûz… De nem. Birike legfeljebb ugyanazt vallja, amit én: házon belül senkivel! Házon kívül pedig nincs a szemünk elõtt, így azután aligha szûz.

Viszont kitûnõ munkatárs. Érzéke van a technikához, s alighanem kedve is – legalább olyan ritka nõi tulajdonságok, mint a helyesen választott melltartóméret. Nekem pedig ezúttal különösképpen ilyen munkatársra volt szükségem, mert a KL-manipulátor több ezer alkotóelemét végigszõrözni másként kínszenvedés lett volna! Birikével pedig úgy ment minden, mint a karikacsapás…

Albert, a jó barát elmondta, hogy egyesek nem átallották erkölcsi aggályaikat Dávid elõtt is felvezetni, mivel az intézet történetében még nem volt példa arra, hogy két ellenkezõ nemû munkatárs ily hosszan, s ily szeparáltan együtt tevékenykedett volna. Dávid azonban félretolta örökösen szemébe hulló haját, és jellegzetes, kissé kapkodó lélegzetével így válaszolt:

– Ezt az intézetet magfúziós kísérletek céljából hozták létre. Következõleg helytelenítek minden olyan törekvést, amely e kísérletek szabadságát korlátozná…

Dávidhoz illõ frivol válasz volt, de meg kell hagyni, becsületes válasz is. Albert alighanem csupán azért mondta vissza nekem, hogy uszítson, de nekem mégis jólesett, hogy Dávid megvédett.

Ahogyan a napok múltak, és a KL-bõl se az extázis, se az ijedtség sikoltozása nem hallatszott ki, az ügy elvesztette érdekességét.

Birike pedig ma is várt rám (érthetetlen, hogy mindig õ van itt elõbb!) a bemosakodó elõtt. Albert egy biccentéssel lelépett, s mi Birikével ismét végigbaktattunk a sárga sóderon, a sötétzöld fenyõk felé, de már régen nem éreztük, hogy bárki is ügyelt volna ránk.

3

Menet közben cigarettával kínáltam Birikét, és megkérdeztem, hogy mit álmodott. Amolyan szertartásféle volt ez, amely már a közös munka elsõ napjaiban kialakult. Spontán keletkezett, de alighanem abból a zavaromból, hogy nem tudtam, mirõl beszélgessek a lánnyal. A KL a bemosakodótól öt-hat percnyi járásra esett. Ha mindjárt a munkáról kezdek beszélni, túlbuzgónak látszanék, s bár, mint említettem, szilárdan távol tartottam magam Birike bájaitól, ez nem jelentette azt, hogy közömbös is voltam irányukban. Nem szerettem volna kiállhatatlan színben feltûnni elõtte. Ha viszont privát dolgai felõl érdeklõdöm – mivel Birike közlékeny lény –, bekövetkezhet az hogy elmeséli, s így kiteszem magam annak, hogy véleményt kell mondanom. Nincs annál nagyobb veszély, mint egy nõvel baráti kapcsolatba kerülni. Elõbb csak részesévé tesz gondjainak, majd szövetségre kényszerít, hogy végül ránk hárítsa a felelõsséget is. Csapda, amely elõl nehéz elszökni, de lehetetlen kibújni belõle.

A rágyújtás olyan szertartás, amely idõt kíván, s ha ez az idõ más tekintetben nyereség is, a szertartás fölöttébb hasznos lehet. Az álomra kérdezés egy véletlen eredménye, amely ugyancsak hasznos kitérõnek bizonyult. Birike egy reggel megemlítette, hogy alig bírt életet verni magába, oly mélyen aludt. Álmodott is valamit, de már nem emlékszik rá, hogy mit.

Ma emlékezett rá.

– Képzelje, vitorláshajón utaztam – mondta –, pedig életemben nem ültem még hajón! Már ilyen nagy hajón, amik a tengeren vannak. Pláne vitorlás hajón. De azért pont olyan volt, mintha igazi lenne. Még olyan hogyishívják is volt rajta, na tudja, ami a vitorlásokon… Mindegy már, elég az hozzá, egy marha nagy tengeren mentünk, és mindenütt víz volt meg hullám és sütött a nap. És akkor egyszerre úgy éreztem, hogy ez a hajó folyton csak körbe megy, és ezért aztán sose értünk ki a partra. Ettõl nagyon megijedtem, ne röhögjön, mit mondjak magának, úgy beszartam, hogy az csuda! Elkezdtem keresni a kapitányt, és meg is találtam ott fenn, egészen a micsodán, tudja, ahol a kapitányok vannak. Egy olyan szakállas manusz volt a kapitány, de a többire nem emlékszem. Hasonlított-e valakihez? Mindegy is, mondom neki, hogy: – Kapitány, szarban vagyunk! – de így, igazán, mert hogy ez a hajó fürtön fürt körbejár. Azt mondja erre, hogy azt én honnan tudom, amikor mindenfelé csak víz van meg tenger, amerre csak nézek. Abból én hogyan találom ki, hogy… érti már! Addig én se tudtam, hogy honnét veszem, csak úgy éreztem, és amikor a szakállas szövegelni kezdett, még semmit sem gondoltam, de amikor így leszúrt, egyszerre benyúltam a felsõ zsebembe, ide, ahol a csipogó szokott lenni, mert addig bikiniben voltam, minthogy a tengeren marha meleg volt és sütött a nap, de egyszerre csak ez a sárga cucc lett rajtam és benne a csipogó. Ami csipogott. Mutattam is neki: Hát nem hallja, hogy csipog?! Mire vállat vont és azt mondta: Hát aztán? Legfeljebb elsüllyedünk. És ahogy ezt kimondja, az egész hajó nem süllyedni kezd?! A kapitány meg csak röhög. Már abba a hogyishívjákba is bejött a víz, ahol voltunk, de õ csak röhögött. Még szerencse, hogy tetõ nem volt, fölöttünk az árboc, olyan kötéllétrával. Én meg, mint az eszement, kezdek mászni felfelé. Közben nézek le, a kapitány már nyakig a vízben, csak a szakállas feje van kint belõle és folyvást röhög! – Csukja be a száját, mert belefolyik a víz! – Muszáj volt lekiabálnom, de addigra se kapitány, se hajó, csak az árboc áll ki a vízbõl, én kapaszkodom belé, fölöttem meg valami zászló, de nem tudom, milyen. Nyúlok utána, de akkor meg az a francos árboc csúszik ki alólam, mert már síkos volt a víztõl. Sikítok, zuhanok és felébredek. Most mondja, Robinson, hallott már ekkora állatságot?

– Megint töltött káposztát vacsorázott – feleltem, s örvendeztem, hogy idõközben a KL-hez értünk. Csak fölöttébb vulgáris ismereteim vannak a pszichoanalízisrõl, így azután meg sem kíséreltem, hogy megfejtsem Birike álmát. Még túlzott következtetésekre jutnék, pedig lehet, hogy csak szakállas a szomszédja, a mamája meg nagymosást csinált tegnap… Amikor a léleknek az úgynevezett mélységeirõl beszélünk, nem kell okvetlenül mindjárt a Nagy-Marina-árokra gondolni, lehet, hogy csupán egy repedésrõl van szó…

A KL szürke betonkockájától néhány lépésre állott a vezérlõ terem üvegépülete. A telep minden egységének két vezérlõje volt: egy a helyszínen, a védõfalon kívül, és egy második, jóval távolabb, hogy ha baleset történne, legyen honnan kockázat nélkül beavatkozni. Egyes vélemények szerint, elég lett volna az utóbbi, s a helyszíni vezérlõk csak feleslegesen okoztak dupla költséget, de ebben is Dávid akarata érvényesült: – A lovat se kézzel etetjük, hanem villával rakjuk elé a szénát – mondta sajátos stílusában. – De ez nem jelenti azt, hogy a villa nyele tíz kilométer hosszú legyen… A ló szereti tudni, ki eteti, egy reaktor pedig egész ménes…

Megfigyeltem, nem Dávid az egyetlen magasan kvalifikált tudós, aki szívesen enged teret a szubjektív motívumoknak. Mintha egy kicsit megriadnának attól a lehetõségtõl, amelyet pedig minden erejükkel bizonyítani igyekeznek: a világ szigorúan matematikai rendbe szedhetõ anyagi valóságától. Számomra idegen, ámbár kétségtelenül érdekes jelenség ez. Nekem éppen ellenkezõleg: biztonságot és kedvet ad, hogy a világ logikusan rendbe szedhetõ. S nekik, az igazi nagy koponyáknak ez kevés… Vagy sok? Mintha az elveszített vallás helyébe keresnének valamit.

Kinyitottuk a vezérlõtermet és felhúztam a redõnyöket. A nap besütött a mûszerekre. Jó, hasznos reggelnek ígérkezett. Éreztem, hogy visszatalálok a ritmusomba.

– Ma a moderátorok mozgatását ellenõrizzük – mondtam Birikének, és a mappámból elõvettem a kész munkaterv két példányát. Az egyiket a lány elé tettem. – Egyszerû, mechanikus ügy, ha jól szinkronban leszünk egymással, ma be is fejezzük… Figyeljen ide… Maga itt megadott sorrendben és idõközökkel mûködteti az egyes mozgatóelemeket, én pedig odabent mérem, hogy a moderátor valóban az elõírt irányban és mértékben mozdul-e el… Mondom, egyszerû dolog az, egész, csak azon múlik, hogy szigorúan betartsa az elõírt idõközöket. Itt a maga stoppere…

– Rendben van – felelte Birike, és egyszerre nyomtuk meg mind a két órát. Nem volt kétségem, hogy valóban minden rendben lesz. Birike ugyan nem érti a moderátorok szerepét az atomreakciók lassításában, az is igaz, hogy a szakállas tengerész elõtt már félszemû kalózról is álmodott, sõt egyszer egy hermafrodita trombitásról is, noha utóbb kiderült, hogy Birikének nem egészen világosak a fogalmai arról, hogy mi a hermafroditizmus; ezzel szemben tökéletesen megbízhattam abban, hogy Birike a szükséges gombokat és fogantyúkat a munkatervben feltüntetett, másodpercekre beosztott idõközökben fogja nyomni, húzni, forgatni.

Meghökkentõ, ha meggondoljuk, hogy éppen egy ilyen magasrendû technikai objektumnál, mint egy reaktor, milyen kezdetleges eszközök segítségére szorul az ember. S éppen az objektum szorítja rá. Mert mirõl is van szó? Csupán annyiról, hogy ha Birike megnyom itt egy gombot, én odalent lássam, hogy valóban az a kar mozdult-e meg, amelyiket a kérdéses gomb vezérel. A nehézséget az okozza, hogy Birike és közöttem semmiféle összeköttetés sincs. A KL belsõ terében, üzemi körülmények között ember nem jár, csak egy ellenõrzõ ipari tévékamera mûködik, de az egyelõre nem pótolhat engem. Vihetnék magammal URH adó-vevõt, de a vastag betonfal jobban leárnyékolná, mint a földalatti legalsó alagútja. Nem is szólva a KL-falakról!

Csak az a lehetõség maradt, hogy részletes ütemterv, és két stopperóra segítségével egyeztetjük a munkánkat. Nos, ehhez kellett nekem Birike, aki lehet, álmaiban hullámokon lovagol, de ébren pontos, ügyes és praktikus.

Búcsút intettem és magára hagytam a vezérlõteremben. Átmentem a KL betonkockájához. A személyzsilip külsõ és belsõ ajtaja kerékzárra és számkombinációra mûködött, mint egy páncélszekrény. Üzemi körülmények között a kulcs és a szám egy-egy példányát Dávid irodájában, a vezérlõházban és a biztonsági szolgálat ügyeletén õrzik majd, mint a többi egységét is a telepen. Most a zsebemben volt az egyik kulcs és gyorsan átzsilipeltem magam. Az ajtókat a rend kedvéért betettem magam mögött, de annak nem lett volna értelme, hogy zárjam is. Birike se tudna különben utánam jönni, ha valami probléma akad… A konvencionális betonfal után következett a mûanyaggal borított KL-fal. A kettõ között csupán egy szerviz-útnak megfelelõ helyet hagytak, mindenfelé felerõsített sugárzásmérõkkel és jelzõkkel. Ha a KL mégsem bizonyulna megfelelõ árnyékolónak, és a sugárzás áttör rajta, a mûszerek azonnal jelzik a vezérlõházban… Persze ennek kicsiny a valószínûsége, de a KL-ben is létrejöhet repedés, törés, elöregedés! mutatóit sem ismerik még kellõen, egyszóval a KL még kísérlet, és kísérlet esetén minden túlbiztosítás helyénvaló.

Voltaképpen már a KL-fal is jórészt felesleges, hiszen belül maga a reaktor is KL-lemezzel van borítva. Ez az úgynevezett tükör, amelynek az a feladata, hogy ne csak elnyelje a káros sugárzásokat, hanem a szökni vágyó neutronokat is felfogja, és visszavezesse a reaktorba, ezzel is növelve annak hatásfokát. De ezt a KL-réteget megszakítják a mûszerek, manipulátorok, vezetékek hálózatai, a hõkicserélõ csövei, csupa folytonossági hiány a páncélon. Ezért kell mégis – egyelõre – a fal.

Az órára pillantottam: még két perc volt hátra, hogy Birike odafent megnyomja az elsõ gombot… Jobbra, az egyes manipulátornak kell megmozdulnia… Szellemes szerkezet, amely a raktárból ugyancsak automatikusan érkezõ grafitot átveszi, a reaktor fölé fordítja és a lyukba helyezi. Ez három mûvelet… Amikor a rúd a reaktor felsõ peremét érinti, a manipulátor jelzést ad, és a lyuk zárófedele elmozdul. Ezután a manipulátor átadja a felfüggesztõ szervóberendezésnek, amely a rudat tetszés szerinti mélységre süllyeszti, majd rögzíti. Ezt fogjuk most Birikével végigjátszani, még a süllyesztést is, négy fokozatban: elõször ötven, majd száz, végül ötszáz milliméteres süllyesztéssel. Birike fent ezekre az értékekre állítja be a vezérlõt, én meg idelent mérem a teljesítményt, hogy pontosan egyezik-e. Fél tucat grafitmanipulátor szolgálta ki a reaktort.

A galériáról, ahol a bejárat volt, egy vaslépcsõn lementem a reaktor tetejére. Fentrõl olyan volt a reaktor, tetején a sok lyukkal, mint egy horizontálisan átmetszett kerek sajt. Ámbár a sajtban nem ilyen egyenletesen oszlanak el a lyukak. És nem is szokás horizontálisan szeletelni. Hiába, ami tény, az tény, nincs szerencsém a hasonlataimmal. Talán ezért olyan egzakt a szemléletem.

A manipulátor nesztelenül megmozdult – megint az órára néztem: Birike pontosan indított. Ebben biztos voltam.

Elmerültem a munkába. Élveztem a gépet, amely engedelmesen, pontosan, mondhatni szabályszerûen siklott sínéin, görgõin; csuklói olajozott eleganciával hajlottak, fordultak… Vannak, akik félnek a gépektõl. Többnyire azok, akik nem értik, hogyan mûködnek. Bennük ugyanaz a félelem mozdul meg, amely az õsembert dermesztette bénává, amikor a kardfogú tigrissel találkozott. De a hivatásos vadász vagy az állatkerti etetõ nem fél a tigristõl, mert ismeri. A munkás, a technikus, a mérnök tudja, hogy a gépek nem harapnak. Persze ingerelni õket sem szabad.

Már a második manipulátor siklott a reaktor fölé, aztán a harmadik indult. Ha meggondolom, hogy hosszú esztendõkig szolgálnak majd, anélkül, hogy emberi szem látná, emberkéz érintené õket…

Ötven milliméter, száz milliméter, ötszáz milliméter. Rendben, lássuk a következõt.

A másodpercmutató haladt elõre, Birike most ugyanúgy figyeli odakint, mint ahogyan én idebent… Hát nem mulatságos, hogy egyszerû munkafolyamat szorosabb alkalmi azonosulást tud létrehozni két ember között, mint akár a szexuális kapcsolat is? Gondolnak-e erre a leselkedõk, a pletykahordók?

Elindult a negyedik manipulátor is. Markolt, fordult, gördült, a reaktor fölé hajolt, azután ereszkedés közben megállt. A markoló és tapintó elemek úgy maradtak a levegõben, mint egy szenvedélyes vitatkozó elõrenyújtott kezének széttárt ujjai…

De miért?

Miért állt meg a gép? Birike elvétette volna? Korán dicsértem? Lehet, csak valami kontaktushiba. Ha nem tud segíteni rajta, majd úgyis átjön…

Vajon mit szólna hozzá Birike, ha megtudná, hogy a napokban én is álmodtam róla? Ritkán álmodom, akkor is többnyire lényegtelen dolgokat… Napi események töredékei járnak vissza, igaz, némelykor zaklatott sorrendben, sõt olykor nyomasztóan is, de hát tudjuk, milyen az álom mechanizmusa…

Ez az álom Birikével engem is meglepett. Nõkrõl végképpen ritkán álmodom. Pedig Birike az álomban határozottan nõnek mutatkozott. Bikiniben, amely duzzadó felületeinek csak nevetségesen csekély hányadát fedte, egy hatalmas vezérlõpult elõtt ült, és a gombokat nyomogatta. Minden gombnyomásra kigyulladt a megfelelõ vezérlõlámpa, de a lámpák egyben arcok is voltak, mindegyik másé; híres színészek, táncdalénekesek, futballisták arcán ragyogott fel a fény egy-egy pillanatra, ahogyan Birike játékos mutatóujja ide-oda száguldozott a gombok fölött. Nem tudom, mennyi idõ telt el így, csak arra emlékszem, hogy hirtelen méregbe gurultam ennyi felelõtlenség láttán… Végtére is, egy vezérlõberendezés nem játékszer! Odaugrottam a fõkapcsolóhoz, és lehúztam az áramot. Azonnal sötét lett, Birike is eltûnt benne, én pedig végre aludhattam nyugodtan. Nem is ébredtem fel, csak az ébresztõóra csöngésére.

Némileg bosszantott az álom, de nem tulajdonítottam jelentõséget neki. Az pedig eszembe sem jutott, hogy Birikének említést tegyek felõle… Ebédszünetben azonban felhívtam Etelt, és noha aznapra nem volt megbeszélt programunk, rábírtam, hogy este jöjjön fel hozzám.

Mi lesz? Legalább öt perc telt már el, és se a gép nem mozdult meg újra, se a lány nem jelentkezett. Nincs más hátra, magamnak kell utánanéznem. A menetrend már úgyis felborult. Pedig azt hittem, a mai nap mégis egyenesbe jött…

Felmentem a vaslépcsõn, és mielõtt kiléptem volna a KL-fal ajtaján, egy pillantást vetettem vissza, le, a manipulátorra, hátha mégis megmozdult közben. De nem mozdult.

Bosszúsan léptem ki az ajtón.

Elõször nem is értettem, honnan hallom az élénk csipogó hangot… Csak másodpercek múltán döbbentem rá, hogy a saját felsõ zsebembõl…

A G-M-számláló élénken jelzett!

Úgy látszik, elromlott, hiszen a KL épületében még nem volt semmilyen sugárzó anyag, kívülrõl pedig a betonfal akadályozta meg, hogy bármiféle sugárzás behatoljon.

Kezembe vettem a csipogót, megráztam, és ekkor vettem észre, hogy nem csak ennek a hangját hallom. Jeleztek a KL-fal és a betonfal szûk közében elhelyezett doziméterek is, méghozzá valamennyi. A csipogók csipogtak, a fényjelzõk pislogtak, s ekkor már nem kerülhettem el a felismerést: legalább tizenöt-húsz röntgenegységnyi gamma-sugárzást jeleztek!

Ösztönösen visszaugrottam a KL-fal mögé és behúztam az ajtót. A csipogó abban a percben elhallgatott.

Ennek fele sem tréfa. Huszonöt röntgen, az a legtöbb, amennyi egy alkalommal még veszély nélkül érheti az embert. S a csipogó majdnem annyit mutatott! De honnan? Leültem a vaslépcsõre és tekintetem megakadt a félúton ragadt manipulátoron. Szorongás fogott el.

Cigarettáért nyúltam és rágyújtottam. Egyszerûen nem tudtam felfogni, mi történhetett. Valamennyi doziméter egyszerre nem bolondulhatott meg csak úgy magától. Itt, a KL-en kívül, sugárzásnak kell lennie, ez kétségtelen.

De honnan?

Csak a betonfalon-túlról jöhet… De a betonfal körülbelül két méter vastag. Mennyi is az ellenállási együtthatója? Mintha a dokumentációban találkoztam volna vele… Igen, igen, már emlékszem. Ha húsz, no mondjuk tizenöt röntgen hatolt át rajta, akkor az annyi mint… No nem, ez képtelenség. Tízezres nagyságrendû sugárzás jönne ki, de ez lehetetlen. Hacsak.

Mi sugárzik?

Baleset történt. Más nem történhetett, csak baleset. Képtelenség ugyan, de ha nem vagyok érzéki csalódás áldozata (s nem valószínû, hogy az volnék), más lehetõség nincs. Robbanás történt valamelyik reaktorban.

De azt ereznem kellett volna. Még ha a hõ-és légnyomást a betonfal fel is tartja, s a maradék sugárzást a KL el is nyeli, a mechanikai hatást akkor is ereznem kellett volna, a föld megmozdul alattam, talán a hang is eljut hozzám… De semmi.

Abszolúte semmi.

Robbanás nélkül is szabadulhat fel sugárzó energia… Bár a valószínûsége csekély. De a balesetek mindig váratlanul következnek be.

Mi lehet odakint?

Furcsa, hogy erre eddig nem is gondoltam. Ültem, összekuporodva a lépcsõn, mint katona a bunkerban, s nem jutott eszembe, hogy a bunkeron kívül is vannak bajtársak… Felugrottam és feltéptem az ajtót. A G-M azonnal csipogni kezdett.

Megint várakoztam. Ha magamat is bajba sodrom, azzal másokon még nem segítek…

A legokosabb, amit tehetek, ha várok. Talán csökken a sugárzás erõssége, talán mentõk jönnek és kiszabadítanak.

Mentõk! Végignéztem magamon, a narancssárga kezeslábason, és legyintettem. Ez rajtuk is csak annyit segít, mint rajtam.

Ha egyáltalában eszébe jutok valakinek. Ha gondol valaki arra, hogy egy ember a KL öles falai mögé szorult… Talán Albert, végtére is õ a barátom. És Birike? Õ csak az imént is még szinte összeforrott velem gondolatban.

Feltéve, ha még élnek. Albert, Birike és a többiek.

Feltéve, ha egyáltalában tudnám, hogy mi történt.

Valahogyan jeleznem kellene, hogy én itt vagyok, hogy élek. Hogy létezem.

Az elakadt manipulátort néztem. Amelyik egy gombnyomásra mozdul. De amelyet innen hiába mozgatok, a gomb odafent nem ad hírt róla… Hacsak. Hacsak el nem rontom.

De hiszen rossz, megállt. Ez nem jelenti azt, hogy a gép romlott el. Lehet, hogy csupán az, aki kezelte. Szörnyû lehetõség, de aki szabadulni akar, annak mérlegelnie kell. Ne veszítsem el a fonalat, ez most a legfontosabb. A gondolkodás fonalát.

Tegyük fel, hogy a mechanizmus sértetlen maradt. Kicsiny a valószínûsége, de annyi az ismeretlen X, hogy a valószínûség most nem mértékegység kérdése. Ha az ép mechanizmust elrontom, a vezérlõben kigyullad a vörös fény, megszólal a vészcsengõ. Már amennyiben még van vezérlõ, van lámpa és van csengõ. De ha van, akkor elõbb-utóbb kerülhet, aki észreveszi, hogy mûködik. És keresni kezdi a hibát. A hiba végén megtalál engem.

Parányi esély.

Lementem a lépcsõn és megkerestem az elakadt manipulátor rögzítõ csuklóját. Itt a legkönnyebb szétszerelni. Szerszám volt velem, hiszen apróbb mûszaki hibákra, esetleg állítanivalóra számítottam. Kibontottam a csuklót és megkerestem az érintkezõket. Külön-külön leszereltem a vezetéket és rövidre zártam. A szerviz-motor azonnal füstölni kezdett és néhány perc alatt tökéletesen leégett. A helyiségben nagyon büdös lett, de én elégedett voltam. A terjengõ szigetelõ-és gumiszag azt bizonyították, hogy a motorban volt áram, ha pedig volt áram; akkor a zárlatot kint a vészjelzõk már közlik a világgal. A többi már csak azon múlik, hogy a világ ezt észre is vegye.

Megint rágyújtottam és visszaültem a lépcsõre. Hirtelen eszembe jutott, hogy a háború is kitörhetett. A rádió ugyan még a lehetõségérõl se tudott reggel. Ámde nem azt jósolták mindig, hogy az atomháború váratlanul fog kitörni, mert a meglepetés az egyetlen lehetõség a gyõzelemre, bárki is kezdi el? S ez megmagyarázná azt is, hogy miért csak a sugárzás jutott el hozzám, a többi nem. A bomba robbanhatott valamivel odébb is…

Végiggondoltam az utóbbi napok híreit. Nem vagyok politikus alkat, de a híreket naponta meghallgatom, s néha egy-egy összefoglalót is elolvasok. Bárhogyan is törtem azonban a fejemet, semmi olyan momentum nem jutott eszembe, amelybõl visszamenõleg egy közeli háború lehetõségére következtethetnék.

Több mint egy óra telt el azóta, hogy a motort leégettem. Ostobaság tovább itt ülni. Lehet, hogy napokig nem veszik észre a vészjelzést. Lehet, nincs is jelzés, én pedig csak várom, hogy kiszabadítsanak. A fogság nem nekem való. Még ha önkéntes, akkor sem.

Mi történhet, ha kimegyek? A húsz röntgen még elviselhetõ. Ami pedig a betonfalon túl van… Alighanem rosszul számoltam. Az elsõ ijedtségemben elfelejtettem kitenni a tizedespontot. Számoljak utána? Nem, hiszen az egész csak merõ találgatás.

Harmadszor nyitottam ki a KL-fal ajtaját. Megálltam a küszöbön és narancssárga mellemre pillantottam.

A számláló hallgatott.

S hallgatott valamennyi a két fal között is.

Enyhén megszédültem, de magamhoz is tértem. Kiléptem az ajtón és betettem magam mögött.

Csend volt, csak a szerviz-lámpák égtek árnyéktalan fénnyel a mennyezeten.

Órámra néztem megint, mintha abban bíznék, hogy az egészet csak képzeltem és most indulok leszúrni Birikét, mert a manipulátor elakadt… Az óra azonban mutatta, hogy az idõ eltelt.

Visszanyertem cselekvõképességemet. A betonfal zsilipajtajához siettem és megforgattam a kereket.

A nap éppen úgy sütött a fenyõk fölött, mint amikor beléptem az épületbe. Talán melegebben, de akkor reggel volt, most meg már dél felé járt. A csipogót figyeltem, de változatlanul hallgatott. Ez óriási megkönnyebbülést jelentett, noha egy erõs besugárzás esetén itt mindennek, a fáknak, a falaknak még sugározniok kellene.

Mindegy. A vezérlõ pavilon felé fordultam. Sértetlenül állott.

Néhány lépés volt csupán, de úgy tûnt, órákig tartott, míg odaértem. Nem akartam futni, mert hátha meglát valaki és bolondnak tart. Erõsödött bennem ugyanis a meggyõzõdés, hogy valami bolonddá tett engem is…

A vezérlõteremben nem volt senki. A riasztócsengõ fülsértõén rikoltozott, s már messzirõl láttam, hogy a vörös lámpa is ég. Ügyeskedésem tehát nem volt hiábavaló, s mégis teljesen hiábavaló volt: vészjelzéseimet nem vette senki. Magamnak kell kioltanom õket.

Valami kaparni kezdte a torkomat. Ekkor vettem észre, hogy a helyiségben mintha köd lebegne… Kitártam az ajtót és megkerültem a vezérlõasztalt, hogy a vészjelzõket kikapcsoljam.

A csengõ elhallgatott, s ahogyan megfordultam, a lábam beleakadt valamibe. A székrõl egy narancssárga kezeslábas lógott le a földre, féloldalt. Mintha valaki hirtelen levetette volna magáról, és odadobta volna a székre…

Talán Birike? Hiszen õ ülhetett ezen a széken. A kezeslábasok oly egyformák. A zöld jelzés azonban arra utalt, hogy technikus viselte.

A kezeslábast nem szabad az üzem területén levetni!

Kimentem a pavilonból, és elindultam a telep centruma felé. Ahogyan kiértem a fenyvesbõl, a nap elé könnyû ködfátyol emelkedett, s fénye valamivel tompább lett. Lehet, hogy délutánra mégis elromlik az idõ?

A következõ kezeslábast félúton találtam, a telep központja felé. Eldobva hevert a sóderon, mintha valaki elesett volna. Vagy – mivel ember nem volt benne – futtában dobta volna le magáról.

Futni kezdtem én is. Újabb eldobott kezeslábasokat találtam, s egyszerre csak hevesen verni kezdett a szívem.

Minden világos lett elõttem! Baleset történt, és a többiek elmenekültek… A védõruha pedig valamiért akadályozta õket a futásban… Vagy ártalmasnak bizonyult?!

Hevesen tépni kezdtem magamról a ruhát. A villámzár kiszakadt, néhány gomb lepattant. Elhajítottam én is, és trikóban, kisnadrágban rohantam a kijárat felé… Eszembe sem jutott, hogy alsóruhában vagyok, hiszen így menekült innen mindenki!

Elrohantam a bemosakodó elõtt, de nem mentem fel a ruhámért… Hiszen utolsónak maradtam! A legutolsónak!

Hogy közben a sugárzás – ha volt egyáltalában – megszûnt? Hogy nem is tudom, mi elõl futok? Miért gondoltam volna rá, amikor én voltam az utolsó, én voltam az egyetlen, aki még a telepen maradt!

Átugrottam a sorompót, miközben csak egy villanásra láttam az õrség ott heverõ holmiját, s már be is vágtam magam a kocsiba. Milyen jó is, hogy ráfestettem a sávokat: azonnal megtaláltam! A kulcs benne volt, hogy a parkolóember mozgatni tudja, gyújtottam és bõgve fordultam rá az útra.

A szívem még mindig hevesen vert, de a kezem már nem remegett. Ha kocsiban ülök, mindig uralkodni tudok az idegeimen. Mélyet lélegeztem, hátradõltem az ülésen és ráléptem a gázra.

Csak hajszállal kerültem el a karambolt. A nagy fekete kocsi orral a kerékvetõnek ütközött és farát kidobta keresztbe, az út közepéig. Szerencsémre semmi sem jött szembe, a kormányt egészen balra rántottam és a kocsi megbillenve bár, de elkerülte a keresztben álló csomagtartót. Jóval odébb sikerült csak megállanom; visszafaroltam a karambolos kocsiig.

Bárhogyan is rohantam, nem hagyhattam ott… Nyilván másodpercekkel elõbb történhetett, hiszen én vagyok az elsõ, aki azóta erre jött.

Járva hagytam a motort, csak a kéziféket húztam be, és kiszálltam. A fekete kocsiban nem látszott ember, ha csak eszméletét vesztve az ülésre vagy az elé nem esett. Az elsõ ajtót oldalt nem érte sérülés, könnyen kinyithattam.

A kocsiban nem volt senki. A vezetõülésen egy sötétkék öltöny hevert. A padlón egy pár cipõ, zoknival.

Teljesen értetlenül állottam. Szemem fokozatosan bontotta szét a látványt. A zakóból egy fehér ing felsõ része látszott ki. Még mindig mozdulatlanul állottam, egyik kezem az ajtó kilincsén, ahogyan kinyitottam, s csak ezután vettem észre, hogy az ing nincs kigombolva, s nyakában, a gallér alá egy kékcsíkos nyakkendõ van szabályosan megkötve.

Nem tudnám megmondani, hogy meddig álltam ott, a külvárosi út közepén, fehér alsóruhában, egy keresztbefordult fekete autó elõtt, amelynek elsõ ülésén ott hevert egy teljes öltözet ruha – nem tudok más kifejezést használni rá –, ott hevert felöltözve. Csupán az hiányzott belõle, aki viselte.

Mondom, nem tudom, meddig álltam ott, és azt se tudom, mire gondoltam, csak idõvel arra lettem figyelmes, hogy még mindig nem jött egyetlen jármû sem. Pedig ez a centrumba vezetõ forgalmas fõútvonalak egyike volt. Mintha elterelték volna a forgalmat róla…

Elengedtem az ajtót, amely halk csattanással csukódott be. Visszabotorkáltam a saját kocsimhoz, beültem, kiengedtem a kéziféket, megfordultam, óvatosan kikerültem a fekete kocsit, és visszamentem az intézetbe.

A parkolóban ott állt minden kocsi. Nyilvánvalóan akkor is ott álltak, amikor a kapun kirohantam, csak nem figyeltem fel rájuk. Visszaálltam ugyanarra a helyre, amelyet az imént elhagytam. Kiszálltam a kocsiból, majd egy lépésrõl visszafordultam, kivettem a kulcsot a gyújtásból és bezártam az ajtót.

Most már nem ugrottam át a sorompót, hanem megkerültem. Az õrség overallja mellett ott hevertek a cipõk, a kézifegyverek, a piros jelzõtárcsa. Átléptem rajtuk és elindultam az igazgatósági épület felé.

A fõbejárat lépcsõjén több kezeslábas feküdt, cipõstõl. Az egyiket felemeltem. Be volt gombolva, a cipzár is csukva. A nadrágszárnál fogva, fejjel lefelé, megráztam. Fehéres por szállt ki belõle, talán egy marékra való, majd utána egy melltartó és egy fekete csipkebugyi hullott ki a felsõ nyíláson. Visszadobtam a ruhát a lépcsõre, a fehér porba, ami kijött belõle, és felmentem a lépcsõn.

Dávid irodája az elsõ emeleten volt. Benyitottam a titkárságra. Három ruhát találtam, különbözõ helyeken a szobában. A párnázott ajtó elõtt megtorpantam, haboztam. Azután nyeltem egyet, noha semmi nyál nem volt a számban, és benyitottam.

A szoba üresnek tûnt. Tudtam azonban, hogy a hatalmas barokk diplomata-íróasztal túloldalán, a támlás bõrfotel ülésén úgyszintén egy narancssárga kezeslábasnak kell lennie, vörös jelzéssel a mellén.

Mégsem néztem meg. Mintha nem tudnék róla, vittem egy másik széket az asztal túloldalához, leültem, magam elé húztam a telefont, és feltárcsáztam Etel számát.

A telefon hosszan búgott, de nem vette fel senki. Nem tettem vissza a hallgatót, hanem az asztalra fektettem, hogy halljam a bugást. Aztán felálltam, átmentem a szoba túlsó sarkába és bekapcsoltam a rádiót.

Halk sercegés, légköri zaj jöttbe, de hiába forgattam, egyetlen adóállomás sem jelentkezett. Kikapcsoltam a készüléket és visszatértem az asztalhoz. A telefon még mindig kicsengett.

Helyére tettem a kagylót és lassan ráhajtottam a fejem. – Nem tudtam még, hogy mi történt, csak annyit tudtam, hogy valami helyrehozhatatlan.

4

Az ébresztõóra kitartóan csengett – meg kellett hallanom. Kinyújtottam a karomat és elzártam. (Eszembe sem jutott megnézni, mennyit mutat.)

Rettenetesen fájt a fejem. Behunyt szemmel feküdtem a hátamon. Szemhéjamon fény szûrõdött át, kint alighanem sütött a nap. A vihar tehát elmúlt.

Estefelé hatalmas vihar tört ki. Számítani lehetett rá, ámbár, mint említettem, a meteorológiai intézet tartósan száraz, napos idõt ígért. Ez a vihar azonban aligha volt elõre jelezhetõ. A felhõk csak késõ délután jelentek meg. Addig egyre vastagodó párafüggöny gyûlt a nap elé – szûk folyóvölgyekben láthatunk idõnként ilyesmit. A napsugarak többszörösen megtörtek a milliárdnyi mikroszkopikus méretû vízcseppen és szokatlanul vibráló, szivárványos fényt eredményeztek.

Mindezt azonban legfeljebb én tapasztalhattam, amikor ismét összegyûlt annyi erõm, hogy felálljak és elhagyjam az igazgatósági épületet. Sosem tudtam átérezni, ha valakire azt mondták: úgy mozog, mint az alvajáró. Annyi bizonyos, hogy én teljesen éber voltam, de hogy teljesen öntudatomnál is, azt nem merném állítani. Az atmoszféra és a világítás megváltozását mindenesetre felfogtam, de nem törõdtem vele; sem okát, sem hatását nem kerestem. Csak arra ügyeltem, hogy a szanaszét heverõ sárga kezeslábasokat elkerüljem. Ha másként nem lehetett – hiszen némelyik éppen az ajtóban hevert – átléptem felettük, magasra emelt lábbal, nehogy érintsem õket. Így mentem vissza a bemosakodóba. Természetesen nem csináltam végig a szokásos procedúrákat, hanem egyenesen az elsõ helyiségbe tartottam, ahol az utcai ruhám volt. Felöltöztem és immár másodszor is elhagytam a telepet. Most nem futottam. Tudtam, hogy már nincs mi elõl futnom, s nem tudtam még, hogy van-e hová futnom.

Ezúttal óvatosabban hajtottam. A fekete kocsi csak az elsõ akadály volt utamban. Késõbb, ahogyan a város központja felé közeledtem, az elakadt, összeakadt autók száma egyre szaporodott. Némelyik házfalnak ütközött, némelyik üzletkirakatban kötött ki. Az elsõ égõ kocsival még a külvárosban találkoztam. Már csak füstölgõ roncs volt. De azután egy gyártelep elõtti parkolóban egymásba gubancolódó kocsik sora égett; hol itt, hol ott lobbant magasra a láng. Gázt adtam, hogy mielõbb messzire jussak onnan, mert bármelyik percben újabb robbanás következhetett be valamelyik benzintankban.

A szûkebb utcákat annyira elzárta a torlódás, hogy nemegyszer vissza kellett tolatnom és más utat keresnem. Milyen erõsek a beidegzések, ekkor tapasztaltam elõször: egyirányú utca ellenkezõ végén a behajtani tilos tábla láttán lábam a fékre taposott. Még nem tudta, amit én már félig-meddig: úgysem jön szembe senki…

Egy helyen az utat ugyan elzárta egy keresztbe fordult teherautó, de a járdán maradt annyi hely, hogy kikerüljem. Csakhogy a járdát ruhák borították. Itt még rosszabb volt, mint a telepen, ahol az egyforma narancssárga kezeslábasokban volt még valami idegenszerû – mintha egy egyenruharaktár repült volna a levegõbe és szóródott volna szét nagy területen. A városban azonban már az öltözetek végtelen változatával találkoztam, férfi és nõi öltözetekkel, felnõtt-és gyerekruhákkal. S itt már nem csaphattam be magamat, még az autoszuggesztió kedvéért sem – ezekbõl a ruhákból egyre ordítóbban, egyre harsányabban, érthetetlenül hiányoztak azok, akik viselték. Sosem voltam háborúban, de nem hiszem, hogy egy bombázás vagy sortûz ezernyi holtteste riasztóbb látvány lenne.

Halottak kerültek volna utamba, alighanem félrehúzom õket. Bizonyára nem lett volna könnyû dolog, de tapasztalatom, hogy idõvel a megszokás a legkellemetlenebb akadályokon is átsegít. Lehetséges, hogy valamikor majd ezek az elhullott ruhák is közömbösek lesznek a számomra, de egyelõre se áthajtani, se hozzájuk nyúlni nem tudtam. Inkább vállaltam az újabb kerülõk kényelmetlenségeit.

Voltaképpen hová és miért is siettem volna? Minden tevékenységnek az elérni kívánt cél ad értelmet. De volt-e, lehetett—e célom nekem? Bizonyára, hiszen máskülönben lefeküdtem volna, és várom, hogy belõlem is csupán a ruhám maradjon. Mi volt ez a cél – aligha mondhattam volna meg. Az egyszerû életösztön vitt tovább, amely számára nincs miért, légfeljebb a hogyanok újrázó sora.

Végsõ soron még mindig homályos volt elõttem, hogy mi történt, sõt azt sem fogtam fel teljesen, hogy ami történt, valóban és teljesen megtörtént-e. Különben aligha lett volna erõm bármit is cselekedni, így azonban az életösztön vitt tovább, s célratörõbben vitt, mint tettem volna én, ha lett volna elhatározásom, mivel a sok megtorpanás és kitérõ után egyszer csak Etel munkahelye elõtt találtam magam.

Három éve ismertem Etelt. Társaságban mutatták be, és hamarosan megkedveltük egymást. Azon kevés nõk közé tartozott, akikkel szívesen jártam színházba, étterembe, társaságba is, mivel Etel mutatós megjelenésû volt. Magas, arányos termet, rövid, szõke hajjal és szabályos arcéllel. Külsõ eleganciáját – kicsit sportosan öltözött – nem hangsúlyozta, de nem is leplezte nõiességét. Etel úgynevezett önálló nõ volt, a garzonférfi megfelelõje, de a szerencsésebb változatból, amely függetlenségében is megõrizte szexualitását. Talán azért, mert csinos volt, míg a legtöbb független nõ magányos, vagy azért, mert csúnya, vagy azért, mert elhagyták. Etel alighanem azért volt oly önálló, mert bármely percben elkelhetett volna. Nem akarta lekötni magát, szerette a változatosságot, amiben egyébként része is lehetett, mivel egy nagyvállalat jó nevû üzletkötõjeként bejárta a világot. Sosem kérdeztem meg, hogy ilyenkor mivel tölti az estéit, igaz viszont, hogy Etel sem rendült meg, ha azt hallotta, hogy másokkal is elõfordulok. Nem akartunk egyebet, mint csupán annyit, hogy jól érezzük magunkat egymás társaságában. Szabad társulás volt ez, távolról sem mértékletes, de feltétlenül elõzékeny és tapintatos. Ami tény, az tény: alkalmasabb partnert keresve sem találhattam volna, s ezt méltányoltam annyira, hogy ne rontsam el fölös érzelmességgel.

Az öntudatlan bizalom jele volt az is, hogy elsõ bolyongásom végén Etelnél kötöttem ki. Láttam, amint íróasztala mögött ül, egyik kezében telefonnal, a másikban cigarettával vagy golyóstollal. Éppen nagyobb tétel valamire alkudozik a világ másik végével, miközben egy pillantással ellenõrzi haját, sminkjét az iratszekrény tükrözõ üveglapjában. Ha volt egyáltalában ésszerûség a választásomban, hogy ide jöttem, akkor talán éppen ez a képzeletbeli telefon magyarázta meg: Etel némileg a világba kitekintést is jelentette.

Mert ahhoz, hogy a történtekbõl valamit is megfogalmazzak, legelõször visszhangra volt szükségem. Bárhonnan, bármily messzirõl is.

Mielõtt azonban kiszálltam volna a kocsiból, az iménti képre rámásolódott a KL vezérlõterme, az asztal mögötti székkel s Birikének a székrõl lelógó narancssárga kezeslábasával… A fantáziakép Etellel, a telefonnal, iratszekrénnyel összeomlott, kis híján magával rántva engem is. Hirtelen indítottam és a kocsi nagyot rándulva ragadott magával.

Most már gondolkoznom kellett. Valahogyan meg kellett fogalmaznom, amit magam körül láttam, bármilyen valószínûtlen volt is az. Megfogalmazni, hogy az élet megszûnt körülöttem, megszûntek nem csupán jelenségei, de eltûnt teljes fizikai valóságában is. Valamely – egyelõre érthetetlen – okból abban a körben, amelyet eddig befutottam, eltûntek az emberek. Eltûnt a testük, mégpedig olyan gyorsan és olyan teljesen, hogy az enyészetnek még nyoma sem maradt; a hirtelen megszakadt életnek azonban mérhetetlen sok a nyoma: a kiürült ruhák, felfordult – autók, nyitott üzletek – mind, mind arról tanúskodtak, hogy a katasztrófa váratlanul és egy csapásra következett be. Méghozzá rombolás nélkül, mert minden épségben, érintetlenül megmaradt, csupán üresen. (Ami roncsot láttam, az is csupán az esemény váratlan és gyors lezajlására utalt: a kormányzó kéz nélkül maradt jármûveket a tehetetlenség vezérelte egymásnak vagy a falaknak.)

Túl kicsiny és túlságosan rémült voltam ahhoz, hogy a történtek okát kutassam: a határát kerestem. Ahol vége a lidércnyomásnak és amelyen túl folytatódik az élet.

Etel telefonja hallgat vagy csenget – Etelbõl nem maradt több, mint Birikébõl, mint Albertbõl, mint – még képtelen voltam elsorolni. Még azt kerestem, ami megmaradt.

Lefékeztem egy rádióüzlet elõtt. Az elsõ kísérlet, kint az igazgatói irodában, kapkodás volt csupán. Nem is lehettem egészen magamnál. Elmeállapotom talán továbbra sem volt kielégítõ teljesen, de legalább számot tudtam adni magamnak a cselekedeteimrõl. S az önkontroll már egy lehetõség…

Az üzletben kellemes hûvös volt. A mennyezeten nesztelenül forgott egy hosszú szárnyú ventillátor: az áramszolgáltatás még mûködött. Mégis, egy nagyobb teljesítményû telepes készüléket vettem le a polcról. Megvizsgáltam, hogy van-e benne szárazelem, majd bekapcsoltam. Halk sercegés jelezte, hogy a készülék üzemképes. A helyi adó hallgatott; ez már nem lepett meg. Lassan, megfontoltan forgattam a készülék gombját. Olyan éles, szaggatott sípolás jött be, hogy összerezdültem. De örömre nem volt okom: csupán a repülõtér rögzített hangjelzése volt, amely a leszálló gépeket bevezeti a légifolyosóba… (Hová lettek a gépek is? Milyen falnak mentek neki? Amikor a pilóta keze – hová is lett?)

Ha már hangot nem, legalább morzejeleket halljak! Délelõtt a középhullámon amúgy is gyenge a vétel… Átkapcsoltam rövidre, de a sûrû, szapora kis jelek helyett csak a légköri kisülések zöreje hallatszott.

Reménykedni kezdtem: hátha nem is az hiányzik, aki közvetítsen, hanem csupán a közvetítõ közeg. Máskor is elõfordult már, hogy kozmikus zavarok, elektromos viharok kihagyásokat okoztak a rádiózásban. Hát nem elég kozmikus méretû – ha éppen nem kozmikus eredetû is! – az a katasztrófa, amelynek egész környezetem áldozatul esett?!

Lehetetlen, hogy az egész Föld, hogy az emberek milliárdjai…

Kitartóan hangoltam tovább a készüléket. Csak türelem kérdése az egész… Amikor történt, a gamma-sugárzás erõs volt, s íme, néhány óra alatt teljesen megszûnt. A rádióösszeköttetésnek is helyre kell állnia!

Csavargattam a gombot, és közben észrevettem, hogy éhes vagyok. Reggeli óta, az aluljáró óta nem ettem. Az üzlet kellemes hûvöse, úgy látszik hatott a vegetatív idegrendszeremre, s a gyomromat is megmozdította. Semmi értelme, ha nem törõdöm vele: csak rosszabb lesz. Enni kell valamit.

Hónom alá csaptam a bekapcsolt rádiót és körülnéztem. Nem láttam nyomát, hogy az üzletben vevõk is lettek volna. Az eladókat pedig – pontosabban: ami található maradt belõlük – eltakarták a pultok. Még átfutott agyamon valami bocsánatkérés féle, hogy: majd visszahozom – de szerencsére hangosan nem mondtam ki.

Kiléptem a napsütésre és körülnéztem: csak lesz itt valahol egy étterem? Valóban, a közeli sarkon megláttam egy transzparensét; hónom alá szorítva a rádiót, kerülgetve a ruhákat a járdán, odamentem.

Közepes étterem volt, az asztalok már ebédre terítve, de vendég nyomát még alig láttam. Megkerestem a konyhai bejáratot. Belökve a lengõajtót, orromat keserû füstszag ütötte meg. A tûzhelyeken feketére égett serpenyõk alatt lobogott a gázláng. Bennük, az ételekbõl csupán széndarabok maradtak. Az asztalon hevert ugyan nyers hús, mi sem lett volna egyszerûbb, mint elõvenni egy tiszta lábost és kisütni egy szeletet – valahogyan mégsem voltam képes rá. Sorra elzártam a gázlángokat, és a hátsó kijáraton át elhagytam a vendéglõt.

A közelben találtam egy élelmiszer-áruházat, oda bementem, és a hûtõpulton heverõ felvágottak, hideg sültek közé markoltam. Válogatás nélkül faltam belõlük, a másik pultról zsemlét kerítve hozzá. Közben hirtelen úgy éreztem, hogy valaki figyel. Gyorsan megfordultam, de az üzlet üres volt. Pultok, zsúfolásig rakva árukkal, mint a hiábavaló bõség barikádjai sorakoztak. Éppen az italok elõtt álltam. Felkaptam egy üveg sört, lefeszítettem a kupakját és az utolsó cseppig kiittam.

Kinyitottam egy másik üveget is és leültem vele az üzlet küszöbére. Magam mellé tettem a sört, és csavargatni kezdtem a rádiót. Ezúttal több sikerrel jártam. Az alacsonyabb hullámhosszak egyikén, amelyek többnyire csak délután vehetõk, tánczenét fogtam. Nem túlságosan erõsen, de tisztán jött be. Letettem a rádiót magam elé az asztalra, és kezemben a sörrel figyeltem. Egyszer csak vége lesz a zenének és valaki megszólal. S akkor kiderül az is, hogy hol beszél.

Néhány percet kellett csak várnom, a szám végéig. Amint befejezõdött, egy behízelgõ nõi hang szólalt meg és nyomatékosan a figyelmembe ajánlotta a Gambrinus portersört.

Én azonban világosat ittam.

Megint zene következett, majd egy fehérnemû-hirdetés. Legszívesebben belerúgtam volna a készülékbe, de túlságosan fáradt voltam. A sör elbágyasztott. Csak ültem a küszöbön és mint a kobra a bûvölõ sípszóra, meredtem a zenélõ dobozra. Minden szám után hirdetés következett, de a reklámmûsorok sem végtelenek.

Befejezõdött ez is. Talán fél-, talán egy óra múltán. Annyira vártam a végét, hogy nem figyeltem az idõt, s amikor elhallgatott, egy ideig a csendet sem értettem utána. Vártam, hogy következzék valami, egy hang, egy gong, egy szünetjel, akármi, csak életjel a világból.

Az adó azonban elhallgatott, csak sercegés és zörej töltötte be a csendet, amely ettõl még hangsúlyosabb, még jelenvalóbb lett. Lassan aztán felfogtam, hogy alighanem egy mechanizmus áldozata lettem: valahol egy magnószalag tovább futott, és hirdette az árut, amely már nem kellett senkinek. A szalag elfogyott, a csalóka remény véget ért. Nincs már hang a Föld felszínén.

De mi van a föld alatt?! Hogy erre eddig nem gondoltam!

Felugrottam. A rádiót, mint eldobott üres papírzacskót, otthagytam a földön és a kocsihoz rohantam. Bevágtam magam és a legközelebbi földalatti-állomásig hajtottam. A motort járva hagytam, kiugrottam és befutottam az állomás épületébe. Megkerültem a pénztárak elõtt kígyózó korlátsort és az elõcsarnokba rohantam.

A mozgólépcsõk nesztelenül surrantak a sokemeletes mélység két vége között. A felfelé futó lépcsõsor végénél hatalmas ruhahegy meredt elém. Háta a lépcsõ utolsó fokaira támaszkodott. Ahogyan ezek a fokok végtelen láncban érkeztek, enyhén rezegtették a tarka ruhahalmazt. A hosszú és meredek lépcsõn a katasztrófa pillanatában talán több százan is állhatták. Ruhájukat a lépcsõ szorgalmasan felhordta a felszínre és ott letette. A ruhák a mûanyag padlón dombbá nõttek és hullámoztak, mintha tovább akarnának menni, de nincs már hozzá erejük. Beletörõdni és megnyugodni csak akkor fognak majd, ha a lépcsõ megáll.

Heves rosszullét fogott el. A gyomrom görcsbe rándult és pillanatok alatt visszaadtam, amit az imént ettem. Kitántorogtam a levegõre, amely egyre nyomottabb, egyre mozdulatlanabb lett. A nap az átlátszó felhõkké sûrûsödött köd mögött valahol nyugodni készült.

Leroskadtam a kocsiülésre és lihegtem. Nagyon rosszul éreztem magam, a hányás nem könnyített meg. Hogyan is lehettem ilyen gyermeteg! Ha a föld alatt bárki is életben maradt volna, már ugyanolyan tébolyultan járná a várost, mint én teszem… A mélység nem védett meg senkit.

Hát a víz?

A folyóhoz hajtottam. Már amikor elindultam, tudtam, hogy ostobaság, hiszen nem láthatok be a víz mélyébe… Mégis kimentem a partra, hiszen mi egyebet is tehettem volna? A távolból mind több füstfelhõ emelkedett a magasba. A gázlángokat senki sem zárta el, a kohókat úgyszintén; a rövidzárlatokból szikra pattant. A lángok kijutottak az ablakokon, felkúsztak a tetõkre és a tûzvész lassan rendezni kezdte egy-egy magára maradt negyed dolgait.

A folyó lomhán és iszaposan hömpölygõit kifalazott kõágyában. Megint le kellett ülnöm, mert a lábam remegett, képtelen voltam megállni rajta. Voltaképpen mit is érek vele, ha a víz megvédte a benne lakókat? A halakba kapaszkodjak?

Talán azért ott még nem tartunk.

Ember is lehetett a víz alatt. Ha nem is a folyóban, de a tengereken… Könnyûbúvárok… Tengeralattjárók… Csak rájuk kellene bukkannom… Életjelet adni, életjelet venni… A víz lefékezi a gamma-sugarakat. A kozmikus sugárzás is elnyelõdik benne. Ha nem is a felszínen, de mélyebben. Nem tudom mennyire, de ennek utána lehet nézni akármilyen lexikonban. A modern atom-tengeralattjárók pedig nagyon mélyre merülnek.

Végre valami, amiben megkapaszkodhattam.

A hajó ekkor jelent meg a kanyarban. Kis hajó volt, fehér, mint a személyszállítók, lassan úszott az árral lefelé. Orra a sodrás közepén járt, mintha a kormányos keményen tartaná az irányt. Senkit se láttam a fedélzeten, de már alkonyodott, a felhõs ég alatt összemosódtak az árnyékok, s a hajó elég messze is volt. De közeledett és a szívem megint hevesebben vert.

Aztán, hogy a kanyarból kifutott, lassan oldalra sodródott. Ekkor már láttam, hogy tehetetlen, csak az áramlatok viszik kedvükre tovább.

Mégis, ha idevetõdne, felszállanék rá, megfognám a kormányt és a folyó közepére, a sodrás fõáramába vezetném! Gyermekkori álom? Feltámadt nosztalgia? Hiszen a hajók nagyon lassan haladnak, még lefelé is. De a folyók a tengerbe viszik õket!

A hajó azonban elõbb lustán megfordult tengelye körül, majd mint a felszínen maradt állati tetem, a túlsó partnak verõdött. A vastest öblös kondulását zengve hozta át a víz hozzám. Megsérült-e, nem lehetett látni, de valószínûleg nem kapott léket, csak behorpadt. Az ütõdéstõl meglódult, mintha új lendületet kapott volna, a felszínen maradt és visszaforgott a folyó közepére. Ha át is ér az én oldalamra, csak valahol messze, jóval lejjebb; hiába is futnék elébe, úgysem érném utol. Lemondtam róla, mielõtt igazán számítottam volna rá. A szürkület lassan elnyelte.

Még egyszer, egy pillanatra megláttam fehér testét a távolban, amikor egy villám meredeken végighasított az égbolton. Utána a mennydörgéssel együtt leszakadt a sötétség. Vihar tört ki. Irtózatos erejû és hevességû vihar, de mégiscsak földi, meteorológiai jelenség. A villámok egymás farkába haraptak és hamarosan megeredt az esõ.

Mire a kocsimhoz értem, már zuhogott. Felgyújtottam a lámpákat, de sem országúti, sem tompított fénynél nem láttam semmit. Az ablaktörlõ csak arra volt jó, hogy tiltakozzék az esõáradat ellen, többre nem tellett erejébõl. A szó szoros értelmében villámtól villámig haladtam, nagyjából bemérve magam elõtt az utat és az akadályokat. Ha valamin közben megbillent a kocsi, vagy hangok szakadtak ki a kerekek alól, s áttörtek a vihar lármáján, úgy tettem, mintha nem hallanám, nem erezném õket. Az özönvízzé fokozódó felhõszakadásban akár hajón is érezhettem magam…

Mégsem álltam meg, hogy kivárjam a végét. Összeszorított foggal, konok elszántsággal hajtottam, jóllehet már nem mentem sehová. Már csak menekültem.

Menekültem, mint megtámadott riadt állat az odújába, menekültem haza.

A lakásom felé tartottam, amelyet ismertem, amely egyetlen volt, ahol nem érhet semmi váratlan, semmi újabb csapás. A lakásom felé, ahol leroskadva, félelemmel vagy félelem nélkül liheghetek, ahol erõt gyûjthetek vagy elpusztulhatok én is. Felhajtottam a járdára, egészen a kapuig, így is bõrig áztam egy pillanat alatt. A felvonó a helyén volt, de most nem éreztem bizalmat hozzá. Gyalog mentem fel az emeletre, és beestem a lakásba.

Mindent úgy találtam, ahogyan reggel hagytam. Miért is változott volna meg? Az ernyõs lámpa fénye megtámasztotta a falakat, amelyek jótékonyan lezárták az észlelés határait: Itt belül minden a régi volt, ott kint pedig sötétség volt és zuhogott az esõ. S hogy mi van a sötétség mögött, mi van a lezúduló víz alatt – nem kell gondolni rá.

Talán az esõ reggelre elmossa az egészet, s fél hétkor, az óra percre pontosan ébreszt. Jó napom lesz, hasznos nap, többet érõ, mint a mai.

Ledobtam magamról ronggyá ázott ruhámat, megkerestem a konyakos üveget, töltöttem egy dupla adagot. Felhajtottam, elterültem az ágyon, és a villámlás, mennydörgés közepette mély, álomtalan álomba zuhantam.

5

Nyitott szemmel, mozdulatlanul feküdtem az ágyon. Amíg így vagyok, nem szembesít semmi a valósággal. Hihetem azt, vasárnap van, az ébresztõóra csak véletlenül szólalt meg, s most heverhetek kedvemre.

Kár, hogy olyan keveset bízok a véletlenre. Kár, hogy nem szokásom ábrándozni. Kár, hogy mozdulatlanul fekve, mennyezetre szegezett szemmel is pontosan látom, ami odakint van. Ha viszont látom, dõreség lenne letagadni. Szembeszegülni vele pedig hiábavaló.

A mozdulatlanság serkentõen hat az agymûködésre, ez pedig élénkíti a vérkeringést, oldja az idegek görcsét: szûnni kezd a fejfájásom. Tegnap ész nélkül rohangáltam – nem is csoda. A csoda az lett volna, ha ekkora pánikban valaki ésszerûbben cselekszik, mint én cselekedtem. Azonban ami tény, az tény: és a tényekkel szembe kell nézni.

A tények rettenetesek? Észvesztõek? Bizonyára. A felmérés, a mérlegelés azonban még korai lenne – s valóban, könnyen megfoszthatna a maradék józan eszemtõl. Célszerûen kell foglalkoztatnom magamat, anélkül, hogy a távolabbi perspektívákat bolygatnám. Különben is, amíg nem rendszereztem és elemeztem a tényeket, alapom sincs a reális tervezéshez: egy okkal több, hogy szorosan a tények között maradjak.

Mindamellett nem lesz könnyû újra kimenni az utcára, az üres ruhák közé.

Szedjük sorba a megoldandó feladatokat.

Egy: mi okozta a katasztrófát?

Kettõ: hogyan zajlott le, és miért semmisült meg fizikailag minden élõ szervezet, kivéve a növényzetet?

Három: milyen kiterjedésû a katasztrófa? Valóban hatott az egész földgolyón, vagy csak egyes, bár nagy kiterjedésû területeken?

Négy: miért maradtam életben én? S amennyiben az emberiség túlnyomó többsége, úgyszólván egésze elpusztult, feltehetõe, hogy hozzám hasonló kivételek akadjanak?

Öt: amennyiben a katasztrófa oka nem emberi eredetû, hanem kozmikus események következménye, logikailag feltételezhetõ és elfogadható-e, hogy az emberiség léte vagy nemléte a puszta véletlentõl függjön?

Még sok kérdést tehetnék fel, de félõ, elvesznék a részletekben. Elégedett lehetek, ha erre az ötre megközelítõen pontos választ kaphatok. Bár az elégedettség említése az adott körülmények között frivolnak hathat; de hát az éppen olyan gondolati-fogalmazásbeli séma, mint a "választ kaphatok". Ki az ördög adhat itt választ – rajtam kívül?

Meg kell keresnem a válaszokat, ez az elsõ lépés. Az ördög ebben nem segíthet, mert ha tehetné, nem lenne mit kérdezni: a pokol léte feltételezi a kárhozatot. Igaz, a feltámadást is…

A kérdések közül, az eddigi tapasztalataim alapján, egyre tudok nagy valószínûséggel válaszolni: engem alighanem a KL-fal mentett meg. A sugárzásból – lett légyen az akármilyen eredetû és minõségû – semmit sem engedett át, ezt a doziméterek minden kétségen kívül elárulták. Azt is mondhatnám, hogy a KL fényesen kiállta a próbát, csak kérdés, hogy ennek a jövõ tekintetében van-e valamilyen jelentõsége?

Elméletileg válaszolni lehet az utolsó kérdésre is, jóllehet az látszik a legfontosabbnak. Mivel azonban nem egzakt, hanem spekulatív dologra kérdez rá, következtetéssel is megközelíthetõ a válasz: a véletlen lehetõsége nem kizárt. A természetnek nincs "lelke", s nem szolgája (de nem is "tudatos" ellensége) az embernek. Az ember legfeljebb szeretné a maga tudatát átvinni a természetre, mint az állatmesékben, de ez csak gyámoltalan kísérlet, hogy leplezzük kisebbrendûség! érzéseinket. Ettõl a föld még reng, a vulkánok kitörnek és a szökõárakkal együtt tíz-és százezreket pusztítanak el. Olyanokat, akik ezt szubjektíve, emberi szemszögbõl "nem érdemelték meg". A természeti csapások áldozatai nem hõsök, nem mártírok és nem is bûnhõdõ bûnösök. Csupán áldozatok, minden morális indoklás nélkül.

Másfelõl a természeti katasztrófák bekövetkezte nincs idõrendhez kötve, mint ahogyan méretük sincs nagyságrendhez igazítva. A mértékegységek önkényes emberi viszonylatok, s csak emberek között érvényesek. Tegyük fel, hogy a katasztrófa kozmikus eredetû volt. Lehetett volna elõre látni? Esetleg. (Bár sok haszna nem lett volna, mert – eredménye igazolja – aligha védekezhettünk volna ellene.) Azért, mert nem láttuk elõre, ez kizárja a kozmikus eredet lehetõségét? Szívesen mondogatjuk: a Nap nem robbanhat fel (nem is robban, hiszen érzem, süt odakint), a kozmikus sugárzás nem hatolhat át a levegõ ionizált rétegein, üstökös nem fenyegeti a Földet, de mindezek olyanok, mint az üvegpohár: amíg nem ejtik le, nem törik össze. De csak egyszer lehet leejteni.

Szívesen hivatkozunk a valószínûségre: ez meg az legfeljebb tízezer vagy százmillió évben egyszer fordulhat elõ, tehát a valószínûsége rendkívül csekély. Mivel azonban nem nulla, mégiscsak megtörténhet, s ekkor az idõfaktor már nem mond semmit: az egyszeri ritka alkalom éppen úgy lehetséges egymillió esztendõ múlva, mint a következõ másodpercben… (s nem marad, akit vigasztaljon, hogy a legközelebbi alkalomra most már tényleg egy egész évmilliót kell várni!)

Tehát az emberiséget, akár a Földet is, bármely pillanatban elpusztíthatja a véletlen, amely természetesen csak az emberi nem szempontjából az, egyébként szigorú természeti törvények következménye. Más kérdés az, hogy mi képtelenek vagyunk belenyugodni abba, hogy egy tudatos létre vergõdött lényt a természet semmibe vegyen. Ez képtelenség – mondjuk, és azt hisszük, hogy varázsigét mondunk, mint az õsember, amikor a vágyait transzplantálni akarta a mammutba. De a mammut nem feküdt bele a fazékba. Meg kellett ölni, amibõl egyenesen következik, hogy olykor a mammut volt az erõsebb. Mégis – mondják – a mammut kipusztult, az ember pedig megmaradt. Ez is véletlen? Nyilván nem az, de ne feledjük, a mammut már nem tud nyilatkozni. Pedig, ha megkérdezhetnék, alighanem értetlenül állna a dolog elõtt, hiszen õ jóval nagyobb, erõsebb is volt az embernél. Mi történt vele? Hol követte el a hibát?

Nos, ezzel el is érkeztem a spekuláció végéhez: emberi szemszögbõl a véletlen elképzelhetõ, még ha nem szívesen ismerjük is el. De nem zárja ki, hogy valahol, valamikor, valamibe hiba csúszott, amely nélkül ez a véletlen nem következik be. Mi azt mondjuk, a mammut nem követett el semmi hibát, csak kiment a divatból. De a mammut eltöprenghetne azon, hogy ha akkor tapossa el ezt a nyomorult majmot, amikor még nem vett a kezébe bunkót és nem ásott csapdát – talán ma is legelészhetne… Végtére az akklimatizálódás nem csak az ember egyedüli joga…

Nem mondhatom ki tehát egyértelmûen, hogy véletlen történt. De tagadni sincs jogom azon az alapon, hogy négymilliárd élõlényt, akik a természetes kiválasztódás rögös útjait oly sok nehézség közepette végigjárták, s elérték a természetben végtelenül ritka öntudat szintjét – méltánytalanság egy ostoba véletlennel eltüntetni a világegyetembõl. Ami tény, az tény, függetlenül attól, hogy mint vélekedem felõle.

Nézzünk hát élõbb szembe ezekkel a tényekkel – az ítéletre még van idõ.

Felkeltem és kitártam az ablakot. Friss, jó szagú levegõ áradt be rajta. Mégis, volt benne valami különös. Vizsgálódnom kellett, míg rájöttem: a csend. Olyan némaság vett körül, amely az életben nem, legfeljebb laboratóriumi körülmények között fordul elõ. Hiányzott az úgynevezett alapzaj, amely minden várost, minden nagyobb emberi közösséget jellemez, s amelynek létét úgy megszoktuk, hogy észre sem vesszük, csak amikor már megszûnik. Ezúttal megszûnt. Hiányzott a jármûvek motorhangja és keréksurrogása, a szomszéd vízcsapjának zuhogása, gyerekcipõk robaja a lépcsõházból, slágerek a rádióból, egy távoli repülõgép zúgása, az alagsori mûhelybõl a köszörûkõ sistergése, a rendõr füttye, egy csecsemõ sírása, a fal mögött nem csattant csók, se revolverdörrenés, se sikoly: nem öltek meg senkit. Csend volt.

A madarak is elhallgattak, a gerlék, rigók, verebek. Róluk majdnem megfeledkeztem, talán mert ruhát sem hordtak.

Kimentem a konyhába, gyufát gyújtottam a gáz alá: meggyulladt. Nem voltak illúzióim. Amíg a gáztartályokból futja, meg fog gyulladni. Meddig? Ez attól függ, a körzetben, amelyet ugyanez a tartály lát el, hány csap maradt nyitva… A vízzel alighanem hasonló a helyzet. A csapból engedelmesen folyt a víz, mivel a tárolómedencékbõl egyszerû gravitációval jutott a hálózatba. A medencéket azonban szivattyúk töltik fel. A szivattyúkhoz nem feltétlenül szükséges emberkéz, valószínûleg automata vezérli õket. A hajtóerõ azonban elektromos energia.

Felkapcsoltam a villanyt: égett. Igaz, halványan, de ez lehetett látszat is, hiszen nappal volt. A villanyborotvám azonban meggyõzött, hogy mégsem látszat: gyengén, akadozva mûködött. Jó lesz, ha önborotvát, ecsetet, szappant szerzek be.

Amíg reggeliztem és megfürödtem, végiggondoltam addigi tapasztalataim következményeit. Egy nap vagy egy hét múlva – ez végül is mellékes – leállnak az alapvetõ energiaszolgáltatók. Nem lesz gáz, víz, áram. Az utóbbi szûnik meg elõször, mert az elektromos áram annyira se tárolható, mint a gáz, a víz. A hõerõmûvek valószínûleg már leálltak vagy alig forognak, a kooperációs nemzetközi hálózatból juthat még valami áram, a vízi erõmûvektõl és az atomtelepekbõl… Elenyészõ, és hamarosan megszûnik ez is.

Le kell mondanom a világításról, a fõzésrõl, a mosakodásról? S nem fogok-e éhen halni?

Felöltöztem, lementem az utcára és beültem a kocsimba. Az éjszakai viharnak már kevés nyoma maradt. Az esõ felszáradt, csak a mélyedésekben sötétlettek tócsák. A heverõ ruhák csuromvizesek voltak, és az esõ sulykolása alatt összeestek, elformátlanodtak. Ez megkönnyebbülést okozott nekem, mert már nem idézték oly erõvel az áldozatokat. A füstoszlopok is eltûntek, az esõ eloltotta a tüzeket. Barátságosan sütött a nap, mintha biztatna: nem történt semmi.

Úgy döntöttem, hogy elõször a Meteorológiai Intézetet keresem fel. Jóllehet, csak a szakmámba vágó mûszereket ismerem, majd eligazodom valahogyan. Ha valamiféle információra számíthatok, elõször ott kell keresnem.

Módszeresen végeztem, a keresés mégis meglehetõsen sokáig tartott. Az épületben sem ismertem ki magam, nemhogy a mûszerek között. Elõbb végigjártam az emeleteket, s megállapítottam, hol, mit találhatok. Azután az automatikus regisztrálóberendezéseket vizsgáltam végig, mit jegyeztek fel utoljára, s a feljegyzésekbõl mire lehet következtetni.

A szokásos idõjárási mutatók nem jeleztek eltérést a normálistól, s attól, amire a tegnap reggeli idõjelzés utalt. A légnyomás, a hõmérséklet, a levegõ páratartalma nemcsak helyileg, hanem kontinentális mértékben is megfelelt az évszaknak. Egyetlen rendellenességet tapasztaltam csak: a páratartalom a katasztrófát követõ órákban az ismert legmagasabb érték többszörösére nõtt… Ez megmagyarázta a tegnap délutáni furcsa ködöt, s az esti felhõszakadást is. De mi váltotta ki a ködöt, a páraképzõdést?

Az Intézetet ellátták a korszerû követelményeknek megfelelõen olyan mûszerekkel is, amelyeket korábban legfeljebb a csillagvizsgálókban vagy fizikai kutatóintézetekben tartottak, így megállapíthattam azt is, hogy sem a korpuszkuláris sugárzásokban, sem a mágneses erõtér állapotában nem történt lényeges változás. Annál nagyobb, hihetetlen nagy, ugrásszerû változást jeleztek a gamma-sugárzást regisztráló mûszerek. A sugárzás jóformán fokozatosság nélkül, egyszerre ugrott fel a tizednyi nagyságrendrõl a tízezres nagyságrendû röntgenegységre. Mivel a mûszerek az idõpontokat is jelezték, megállapíthattam, hogy a sugárzás mindössze néhány percig tartott, azután rohamosan csökkent, bár nem olyan meredek görbével, mint kezdõdött; ebben bizonyára a másodlagos sugaraknak is szerepük volt. Az idõpont egyébként egybeesett azzal, amely alatt én a KL-fal mögött tartózkodtam, s mivel ott a munkámat stopperóra segítségével végeztem, másodpercre is egyeztetni tudtam azzal a pillanattal, amikor a próba alatt levõ manipulátor megbénult.

A tény nem lepett meg. Már kint, a telepen, a csipogó és a KL biztonsági mûszerei ilyen sugárzásra utaltak. Legfeljebb a nagyságrend volt bizonytalan: akkor még nem hittem, amiben ezek a mûszerek itt megerõsítettek. Hatszáz röntgen erõsségû besugárzás már halálos adag. Hatezer röntgenre legfeljebb atomrobbanáskor van példa, hatvanezerre nem ismerek példát. A halál azonnali bekövetkezte nem kétséges. De mitõl semmisült meg az élõ – vagy holt – szervezet? Igaz, az atombomba-robbanás központjában levõknek is csak az árnyéka maradt meg a falon, de ebben elsõsorban a hõhatásnak volt szerepe. Most azonban sem hõ, sem légnyomás nem pusztított. "Hideg halál" volt, váratlan és totális. Nem gondolhatok másra, mint arra, hogy ekkora dózis esetén az élõ szervezet fizikai-biológiai egyensúlya felborul, és a szerves molekulák hirtelen felbomlanak.

Egy pillanatra megszédültem. Ha helyesen következtetek, akkor a hirtelen párásodást, majd ködöt az emberi és állati szervezetbõl egyszerre felszabaduló és a légkörbe jutó víz okozta! S a felhõszakadás, amely az elhagyott Földre zuhogott, nem volt más, mint… Itt elakadtam, mert vannak dolgok, amelyeket végiggondolni lehetetlen.

De hát miért?! Mitõl?! Hogyan?!

Talán említettem már, hogy a politika sosem foglalkoztatott, jóllehet a híreket mindig meghallgattam. Háborúra nem számítottunk, noha kétségtelenül, szakadatlanul az árnyékában éltünk. Tudtuk, ha kitör, nem elõzi meg hadüzenet. A támadó – vagy védekezõ? – utolsó lehetõsége éppen az az elõbb néhány óra, utóbb már csak néhány perc, amely a támadás megkezdésétõl, illetve felismerésétõl a becsapódásig tart. Az idõvel vívott verseny a meglepetés és a visszacsapás alternatívái között folyt.

Az esetleges világméretû háború kitörésérõl a lakosság értesülhetett utoljára, mivel nem maradt idõ értesíteni róla. Utána pedig feltehetõen nemigen maradt volna kit értesíteni.

Volna? Miért a feltételes mód? S ha megtörtént? A pusztításnak és pusztulásnak számos változata van. Például a tiszta bomba, amelynek robbanásakor a termonukleáris reakcióban a hidrogén nehéz izotópjai vesznek részt, és a felszabaduló energia nyolcvan százalékban gyors neutronként kerül a környezetbe, elpusztítva minden élõt. De csak azt! A lökõhullámban és fénykibocsátásban felszabaduló maradék energia egyaránt hirtelen csökken, s így az útjába esõ holt tárgyakban – épület, haditechnika – alig esik kár. Voltaképpen valami olyasmi történik, mint aminek tanúja vagyok.

Két különbséggel. A neutronbomba úgynevezett taktikai fegyver. Két-háromszáz méteres körön belül mindent elpusztít, egykilométeres körben csak az élõlényeket. Másfél kilométer távolságban a robbanástól a sérültek fele egy hónapon belül meghal. Másik fele, ha életben marad is, több emberöltõn át örökítheti tovább a sugársérülést utódaiba… Nem vigasztaló kilátás, de a korlátozott méretek ellentmondanak tapasztalataimnak. S a közlemények arról sem szóltak, hogy a holtak köddé válnak tõle…

A közleményekben azonban jószerivel csak az áll, ami úgyis nyilvánvaló. A legzordabb háborús uszító és a legelszántabb békeharcos sem tud olyan fegyverekre hivatkozni, amelyekrõl még sosem hallott, mivel elõállítójuk reméli, hogy kizárólag a saját felfedezése, s hétpecsétes titokként õrzi. Persze rövid életûek és egyáltalában nem bizonyosan monopolizáltak ezek a titkok. De, mint mondottam, a támadásra és védekezésre jutó idõ egyre rövidebb; következésképpen, aki élni akar a titokkal, annak nem lehet sokat és soká haboznia. Még ha ez az "élni" kifejezés ezúttal némileg frivolnak tûnik is.

Tény, ami tény, azért, mert sem a szakkönyvek, sem az újságok, sem a plakátok nem szóltak olyan neutronbombáról, amely nem másfél, de másfél száz, vagy ezer, vagy tízezer kilométer sugarú körben pusztít el minden élõlényt, s mindjárt a temetés gondját is elüti – nos, mindezért még nem lehet kizárni az ilyen fegyver létezését. Létezését és alkalmazását.

Megeshet, alkalmazása túl jól sikerült, azaz nem sikerült: máskülönben a veszélyes sugárzások gyors – de milyen gyors! – megszûnte után a gyõztes már mutatkozott volna.

De sehol senki. No igen, ha mindent tudnánk – tudtunk volna? – a nukleáris energiákról, nekem se kellett volna a KL-féle pajzsokkal buzgólkodnom. Közhellyé degradáltuk a tanulságot, hogy a tûzzel nem ajánlatos játszani. A tanulság bejött, de nem maradt, aki tanulhatna belõle.

Mindez persze merõ feltételezés, amelynek azonban érvényét, eredményét mit sem csökkentené, ha kiderülne; hogy pusztán természeti csapás sújtott le ránk, s nem a saját kezünk. Hiszen, ha mégis mi tettük volna, az se lenne más, mint csupán változat a természeti csapásra.

Rossz volt a természetünk.

Amiben azonban megint csak a volt a lényeg. A többi csupán hiú okoskodás.

Okoskodom, persze hogy okoskodom. Különben lefeküdnék a földre, és várnám a következõ hullámot, remélve, hogy az már nem hagy ki engem sem. Egyelõre azonban még tartom magam. Talán, mert racionalista vagyok. Tudom, hogy a megsemmisülés nem jön rendelésre a házhoz, viszont nem tudom, hogy mi történt. Kétségtelen, meg kell tudnom, noha gyakorlatilag – vagy ahogyan még tegnap reggel mondtam volna: társadalmilag – ennek a tudásnak már nem sok haszna lehet. Mégis, elébe kell mennem.

A Meteorológiai Intézet kertjét jártam, a fehér, rácsos kis házikókat vizsgálgattam, amelyek a mûszereket õrizték. A sárga sóderrel felhintett utacskák már beitták a nedvességet, de az esõmérõ bádogedények alighanem még õrizték. Mégis, kikerültem õket. A szembesítésnek is vannak határai.

Feltûnt viszont a növényzet élénk színe. Száraz idõszak után, ha jön az esõ, a növényzet mindig feléled, nyújtózkodik; ez megszokott jelenség. Ez a kert azonban másként burjánzott. Más lett a színe, másféle zöld, mint amit a szem megszokott. Zöldebb lett.

Leültem egy padra, és átvizsgáltam jegyzeteimet. Utána hosszan néztem az elzöldült kertet, amelynek fáin nem fütyörésztek a madarak, fûszálai között nem zümmögtek a bogarak, s lassan megfogalmazódott bennem a hipotézis. Talán sosem tudom meg, miért történt, de sejtem, hogyan történt.

Az ismeretlen eredetû gamma-vagy ahhoz hasonló erejû más sugárzás az élõ szervezetre, mégpedig annak asszociációs apparátusára hatott. Ha biokémikus lennék, bizonyára részletesen elemezni vagy éppen cáfolni tudnám a folyamatot – így csupán feltételezem: a sugárzás a vér hemoglobinján keresztül hatott. Felborította az oxidációs mechanizmust, aminek következtében elroncsolódtak a sejtek; mivel a test túlnyomó részét víz alkotja, amely molekuláris állapotba jutva felszabadult és a légkörbe került – az emberi szervezet összeomlott, megsemmisült. Végsõ soron nem maradt belõle több, mint a csontrendszer struktúrájátvesztett, és ezért elmorzsolódott kalciuma meg az ásványi sók néhány grammja.

Egy marék por.

Tegnap az étterem konyhájában a nyers, kimosott húst épen találtam: mivel már nem zajlott benne oxidációs folyamat, a sugárzás számára holt tárgynak bizonyult, s megmaradt. Viszont ugyanaz a hatóerõ, amely az oxidációt meggátolta, az ellenkezõ folyamatot, a redukciót fokozta. A növények élete pedig éppen a redukció: a klorofill abból építkezik, amit a hemoglobin lebont.

Nekünk halál, a növényzetnek feltámadás. A lábam elõtt, a sóderból apró hajtás dugta ki hegyes fejét. Mint akinek nagyon sürgõs, nagyon fontos, hogy kitörjön a világba. Csak fel, felfelé!

Ahogyan körülnéztem, az út tele volt hasonló növényparányokkal. Nem emlékeztem rá, hogy amikor lejöttem a kertbe, találkoztam volna velük.

Mi vár még rám?

6

Nincs írógépem. Az én írásom nehezen olvasható. Ha valóban le akarom jegyezni, írógépet kell kerítenem. Mi sem egyszerûbb ennél, az üzletek nyitva állanak. De még okosabban teszem, ha az utamba esõ elsõ irodába megyek be. Ott nemcsak gépet, hanem mindjárt papírt, indigót is találok.

Néhány napig valami furcsa, eufórikus állapotban jártam a várost. Azt hiszem, azután következett be ez az állapot, hogy a Meteorológiai Intézetben felállítottam hipotézisemet a történtekrõl. (Késõbb jártam még a Központi Csillagvizsgáló Intézetben és a Földtani Intézetben is. Az ott talált adatok megerõsítettek feltételezésemben, de a sugárzás eredetérõl nem adtak felvilágosítást. Tudatomban az ok helyére mindinkább az okozat tolakodott: helyzetem.) Jártam a várost, és úgy éreztem magam, mint egy ókori despota, keleti istencsászár érezhette magát: korlátlan úr voltam mindenek felett! Igaz, alattvalóim nem voltak, de mit számít az? Enyém volt minden ingó és ingatlan jószáguk, szabadon hagyott és elrejtett vagyonuk. Bemehettem a bankok pénztárába, és ezresekkel – gyújthattam cigarettára; belelapozhattam a minisztériumok titkos irattárába; híres színésznõk hálószobájában kiforgathattam az éjjeliszekrény fiókját.

Mindebbõl viszonylag keveset tettem meg a valóságban is – természetem és a beidegzõdött gátlások többnyire visszatartottak –, de kétségtelenül élveztem a tudatot, hogy minderre lehetõségem van. Szégyenkeznem kellene, hogy élvezésrõl, eufóriáról és hasonlókról beszélek, amikor pedig a gyász és kétségbeesés illene a történtekhez, de kérdem: miért és kinek hazudjak? Nincs, aki elõtt szégyenkezzem, és nincs, aki megszabná az illemet. Magam vagyok a mérce, s én csupán konstatálom a saját állapotomat, nem irányítom.

Részegséghez is hasonló állapot volt ez – talán részben igazi részegség is. Megint csak fölöslegesen hazudnék, ha azt állítanám hogy elkeseredésemben fordultam az alkoholhoz… Egyszerûen nem volt mást innom. Az energiaszolgáltatás, ahogyan a második napon feltételeztem, fokozatosan megszünt. Szerencsére nyáron késõn sötétedik, s így, mire az áthatolhatatlan éjszaka rám borult, többnyire elfáradtam annyira, hogy mély álomba zuhanjak. Azonkívül annyi elemlámpát szedtem össze, amennyit csak tudtam: lakásomat megtömtem erõs fényû kempinglámpákkal, és a zsebemet is lehúzta vagy két darab. Mégis, egyik este a sötét utcán botorkálva, míg a lámpa imbolygó kerek fénye tapogatta elõttem a járdaszegélyt – elfogott a félsz. Káromkodtam, hogy miért nem ültem kocsiba, de este nem szívesen autóztam. A forgalom hiánya figyelmetlenségre csábított, a sebesség pedig megsokszorozta a váratlan és kiszámíthatatlan akadályokban rejtõzõ veszélyeket. Nappal messzebbre látok, s egyáltalában: jobban bízom az érzékeimben. Estére igyekeztem hazatérni odúmba, amely megkímél a meglepetésektõl, s változatlanul – vagy egyre inkább? – a megszokott és elveszett rendre emlékeztet. Elég az hozzá, abban a pillanatban a járdán nagyon kényelmetlenül éreztem magam, s már bántam, hogy gyalogosan vagyok.

Az út szélén kocsik parkoltak. Legegyszerûbb lett volna beszállni egybe. De ha ajtajuk nyitva volt is, kulcsot egyikben sem találtam. A világításkapcsolóhoz azonban nem kell kulcs… Felgyújtottam a fényszórókat… így világítottam ki magamnak fehér és sárga reflektorpárokkal az utat egészen hazáig… A feltámadt esti fényben fürödtek a falak, a kirakatok, a fák, a hirdetõoszlopok. Én pedig csak mentem egyik kocsitól a másikig, és gyújtogattam a lámpákat, akár szükségem volt rájuk, akár sem. Jóval késõbb értem haza, mintha csak a zseblámpával ügyelek a lépéseimre, de mögöttem vakító szempárok hosszú, mozdulatlan sora figyelt rám, õrizve és búcsút intve… (Másnap reggé! még sokat égve találtam közülük – a jól feltöltött akkumulátorok egész éjszaka kitartottak. Hálásan oltottam el õket.)

A mesterséges fény hiányzott még a legkevésbé. Az áramszolgáltatás megszûnte azonban, mint vártam, fokozatosan leállította a még mûködõ gépi berendezéseket. A víztárolók nem kaptak utánpótlást, a nyomás napról napra csökkent, és a csapból csordogáló víz színe, állaga egyre bizonytalanabb lett. Mosakodásra még használható maradt egy ideig, de ivásra már alkalmatlanná vált. Mit tehettem mást, a zárt palackokhoz fordultam: ásványvizet, üdítõitalokat ittam és sört. A készlet gyakorlatilag korlátlan volt, hiszen majd minden sarkon találtam élelmiszerüzletet, büfét, vendéglõt. Hetekig, hónapokig elég lehet… Hosszabb idõtávolságokban egyelõre nem gondolkodtam…

Nagyobb gondot okozott az élelmiszer. Friss húst alighanem akkor láttam utoljára, amikor elsõ napon bevetõdtem egy étterembe… Nem sokkal késõbb a hûtõszekrények is leálltak, s tartalmuk megromlott. Amikor ennek következményeire rádöbbentem, mint a megszállott, kezdtem sütni-fõzni, amíg még lehet, amíg még van mit. Néhány napig mást sem ettem, mint frissensülteket, csirkét, marhát, sertést. Sohasem tanultam fõzni, nem is érdekelt a konyha, de most nem tehettem mást. Mindenesetre a legegyszerûbb megoldást választottam: bedobtam a húst a forró zsírba, és addig sütöttem, amíg szemmel láthatóan átpirult… Az egyhangúság veszélyétõl megóvott az, hogy a mûvelet lehetõsége – mindössze néhány napig tartott. Azután a nyári meleg étkezésre alkalmatlanná tette a még rendelkezésemre álló készleteket. Mást a hûtõházakban sem találnék, s hogy esetleg valahol természetes vermeléssel tartósítanak – milliós nagyvárosban megkeresni –, erre képtelen voltam.

A friss hús és kenyér veszettel elsõnek étrendembõl. Zöldségem és gyümölcsöm lett volna – ha szedek magamnak. Egyelõre nem tudtam ráfanyalodni. Mi maradt hát? A konzerv, a kétszersült és a nem romló készítmények: szárazkolbász, szalámi, szalonna, sajt… Turistának vélhettem magam egy nagyváros közepén.

Választásom azonban nem volt, csak a beletörõdés. Csodálható-e, ha ehhez az étrendhez – s ami vele jár, ehhez az étkezési lelkiállapothoz – az üdítõitalokkal szemben elõnyben részesítettem a sört, olykor a bort? Ámbár a pezsgõt sem vetettem meg, ha elég hûvös polcon leltem rá. Nincs rendõr, aki szondát dugjon a fogam közé, s ha netán mégis karambolozok, a veszteség elenyészõ lesz az eddigiekhez mérten…

Eufórikus állapotomhoz tehát kétségtelenül hozzájárult az elfogyasztott alkohol, bár a valóságos részegségig sosem jutottam él – ettõl megõrzött természetes ellenszenvem iránta.

Egyáltalában: büszkén mondhatom, hogy derekasan tartottam magamat. (Ebben csak az a komikus, hogy egyetlen mondat is tele abszurdummal: a büszkeséghez társak kellenek, különben mit ér? Továbbá: mondhatom – de kinek?) Távolról sem tudatosan, csupán ösztönösen, de görcsösen ragaszkodtam szokásaimhoz. Ekkor még nem döbbentem rá, hogy a fennmaradás éneikül el sem képzelhetõ. Amikor harmad-vagy negyednap a tükörbe néztem és egy borostás, karikás szemû csavargó tekintett vissza rám, megrémültem. Ez a rémület kényszerített rá, hogy újra naponta borotválkozzam, mosakodjam, fésülködjem, noha mindezek egyre nehezebben voltak megvalósíthatók.

Annak maradni, aki vagyok – ez volt az önmagámmal szemben felállított követelmény, önmagamért s nem másért.

A remény, hogy valamelyik pillanatban szembe jön velem valaki – egyre fogyatkozott. Az önámítás sohasem tartozott gyengéim közé, s amely percben felismertem a bekövetkezett katasztrófa lényegét, letettem arról, hogy a közelben és a közeljövõben társra találjak. Nem mintha eleve kizárt lenne, hogy rajtam kívül valaki még átvészelhette a sugárzást, de a valószínûsége elenyészõ maradt. Hiszen sem a víz, sem a föld mélye nem óvott meg senkit. Az én életem csupán egy új, és az adott eseten kívül sehol sem alkalmazott anyagnak s a véletlennek, hogy a végzetes pillanatban éppen e mögött az anyag mögött tartózkodtam, köszönhetõ. (S hogy valóban köszönettel tartozom-e érte, az fölöttébb kétséges.)

Vajon feltételezhetõ-e, hogy valaki hasonló helyzetben volt, mint én? Aligha valószínû, noha eleve kizárni éppen így nem lehet. S ha volt is, hogyan bukkanjak rá? Bekapcsolom a rádiót, az éter néma. Ha õ kapcsolja be, ugyanúgy nem hall semmit. Üzenni egyikünk sem tud. Üljek repülõgépre, s kutassam, hol száll fel füst? Hajótörött kapitány keresse a többi hajótörött füstjét? Eltekintve attól az egyszerû ténytõl, hogy nem tudok repülõgépet vezetni, sem helikoptert, sem léghajót, dõre próbálkozás lenne mindenképpen.

De ha rátalálnék is arra a másikra, mit kezdenénk egymással? Sirassuk az elveszett Édent? Vagy kezdjük mi – ha éppen nõ az illetõ – újra? Ádám és Évaként, minden tanulság nélkül? De ha nincs tanulság, akkor az elsõ emberpárhoz szükségszerûen hozzátartozik az elsõ testvérpár is… Vállalhatom a felelõsséget egy paradoxon újraköltéséért? Az Úristen nem fogadta el Káin áldozatát, mire Káin megölte testvérét. S az Úristen megbüntette õt a testvérgyilkosságért amely elkerülhetõ lett volna, ha az Úr körültekintõbb, s nem dühíti fel Káint. Hiszen õ elõre tudhatta, mi következik majd. S a tudatos provokáció nem kisebb vétek, mint a bûn elkövetése. Persze, mentségemre mondhatom, hogy az Úr szuverén, míg én csak gyarló porszem vagyok.

Még egy kibúvó: a kompromisszum lehetõsége. Engem jó pajzsom mentett meg, de hátha másutt a döfés sikerült erõtlenebbre? A sugárzás az egész földgolyón hatott, ez majdnem bizonyos. Mégis, elképzelhetõ, hogy ismeretlen okból, nem mindenütt sújtott le egyforma erõvel – s elég néhány folt, és emberek ezrei, ha nem százezrei maradtak életben. S ha éppen egy, a civilizációtól messze esõ vidéken? Mit tehet ilyenkor a hajótörött? Ül a szigeten, élesztgeti a tüzet, és ha van néhány palackja, a tengerbe veti õket. A tenger végtelenül nagy, a palack mérhetetlenül parányi, de ha olykor némely palack nem érkezett volna célhoz, ugyan miért dobálta volna tovább konokul a többi hajótörött?

Az elúszó palack magával viszi az üzenetet és hátrahagyja a reményt. Hogy a kettõ közül melyik inkább a fennmaradás záloga – ki tudná eldönteni?

Sok minden más is megfordult a fejemben. Az embernek sorsa, hogy mindig kell gondolnia valamire. És kényszere, hogy gondolatait közölje valakivel. A közlésvágy, úgy van. Nem a remény és nem is a reménytelenség sarkallt engem abban, hogy leírjam – mindezek végtére is kedélyállapotok csupán, amelyeket a hormonok, az elfogyasztott alkohol és az idõjárás által befolyásolt idegrendszer hoznak létre, szüntelen hullámzásban, percnyi egyensúly nélkül.

A közlésvágy, az más. Az része annak a valaminek, ami által az ember társas lény. Elmondani egyformán akarunk, akár a bánat emészt, akár öröm ér. A közlésvágy a cselekvésigény egyik formája, olykor pótolja a cselekvést, olykor kiegészíti, olykor terheli. A közlésvágy akkor is mûködik, ha nincs, aki a közlendõket meghallgassa. Legfeljebb keres hozzá valami ürügyet…

Van egy hipotézisem arról, hogy mi történt. Ez a hipotézis meglehetõsen hiányos még, de nem valószínûtlen. Lehet, hogy egy óra, egy perc múlva én sem élek már, s velem együtt megsemmisül a hipotézisem is. Le kell tehát rögzítenem, hogy tõlem függetlenül is fennmaradjon. Kinek? Ez mellékes. Arra szolgálnak a remények, önáltatások dzsungellakókról, akik elõjönnek majd az õserdõbõl és újra kezdik; más égitestek lakóiról, akik leszállnak egyszer itt is, és megfejteni próbálják, mi történhetett. Saját magamról, ha mégis csak felébrednék a lidércálomból, s nem emlékeznék már a részletekre.

Azért, mert én a pokolba jutottam, még lehetséges, hogy valahol megmaradt a Paradicsom. Ádám és Éva utódai feltehetõen sokasodni fognak, s mire értelmük felnõ, kíváncsiságuk keresni kezdi a legendát: gondoskodnom kell számukra az esélyrõl, hogy megtalálják.

Azután magyarázhatják majd kedvük szerint.

Kerestem egy modern, kényelmes irodát és felszerelve konzervvel, itallal, cigarettával oda bevettem magam. Végtére is, senki sem kényszerít, hogy minden este hazatérjek a lakásomba. Olyan ez, mint egy hosszabb kirándulás, csak jól meg kell választani az úticélt.

Nos én iparkodtam jól választani, s mondhatni túl jól is sikerült. Érthetõen, modern irodát kerestem, s ezért a belváros csupa üveg-fém irodaházainak egyikét választottam, egy nagy divatcég központját. A vállalat exkluzív modelleket és konfekciót egyaránt készített, s meglehetõs külföldi piaccal is rendelkezett – ez elsõ, felületes szemlélõdésre is kiderült, amikor terepszemle céljából bejártam a helyiségeket és bepillantottam az íróasztalokon nyitva maradt iratokba, levelekbe. Az elõkelõ és sûrû nemzetközi ügyfélforgalom érdekében az irodát a legmodernebb bútorokkal és irodagépekkel rendezték be. Tanyámul a vezérigazgató szobáját és titkárságát választottam. Az elõbbiben pazar garnitúra kínálta magát éjszakai szállásul, az utóbbiban pedig munkámhoz találtam meg minden szükségeset.

Berendezkedésem és ott-tartózkodásom a meglepetések sorozata volt.

Mindenekelõtt – s ebben még nincs semmi különös – egy hatalmas és kitûnõen felszerelt bárszekrényben reprezentatív italkészletet találtam, amely hathatós segítséget nyújtott megtelepedésemhez. Három vagy négy eredeti, saját recept szerint elkészített koktél után úgyszólván minden lelki megrázkódtatás nélkül szedtem össze a közelben található férfi és nõi ruhákat. Egy kupacba hordtam õket, majd az egész halom ruhát berámoltam egy raktárhelyiségbe. Rövid keresés után megtaláltam a takarítószemélyzet szobáját is, és mivel a szépen csillogó porszívóknak semmi hasznát sem vehettem, seprût, szemétlapátot ragadva tértem vissza újonnan foglalt birodalmamba, hogy gondosan eltávolítsam mindazt a port, amit a természet részint normális, részint elrugaszkodott állapotában elhintett.

Rend a lelke mindennek, takarítás után gondosan összeírtam, mire van szükségem, élelmiszerre, világításra, egyebekre. Mielõtt azonban "bevásárló" körutamra indultam, felületesen bekukkantottam a fal mellett húzódó nagy iratszekrénybe, s mint kiderült, nem is hiába. Az egyik részben ugyanis iratok helyett párnát, takarót, lepedõt találtam, s így cédulámról máris kihúzhattam az ágynemût.

Késõ délután, a munkába belefáradva, miközben egy turistafõzõ spirituszkockáin melegítettem a marhakonzervet, eltöprengtem, a hálóholmi vajon milyen meggondolásból kerülhetett a vezérigazgató szobájába? Talán külföldi vendég alkalmi elszállásolására? Ahhoz azonban berendezhettek volna egy vendégszobát. Valószínûbb, hogy maga a vezér töltötte olykor itt az éjszakát. Ilyesmi másutt is elõfordul, ha sok a munka, késõ éjszakába nyúlik a tárgyalás, és mondjuk, a fõnök messze lakik… Egyszerûbb ilyenkor a pihenésre megmaradó néhány órát helyben eltölteni. Ha már az ember vezér, s ráadásul valószínûleg nem is fiatal ember, miért töltse az éjszakát kényelmetlenül? Elvégre ott a hatalmas heverõ, a társalgó garnitúra dísze, mi sem egyszerûbb, mint néhány ágynemûvel otthonossá tenni a pihenés óráit. Elég hozzá egy gondos és diszkrét titkárnõ, aki az éjszakai szállás körülményeit megszervezi.

Esetleg kellemessé is teszi.

Az utóbbival azonban alighanem bakot lõttem. A titkárságról ugyanis csak egy nõi öltözetet vittem ki, s az arról árulkodott, hogy jó alakú, jó ízlésû és nem is idõs nõ hordotta, de az asztalon, amely mögött hevert, két helyes gyerek fényképe mosolygott, s a szék mellett egy karikagyûrût találtam.

A vezérigazgató abban a percben nem volt a szobájában, noha valószínûleg az épületben tartózkodott, mert asztalán a munka rendetlensége fogadott. Mondanom sem kell, nem kerestem meg, az íróasztalt pedig letakarítottam, hogy saját dolgaimat helyezhessem el rajta. Elalvás elõtt átlapoztam az asztalon talált iratokat, de hamar eluntam õket; szerzõdéstervezetek, üzleti levelek, árajánlatok és reklamációk voltak. A garnitúra asztalán rengeteg divatlap, divatalbum, rajz és fotó hevert, de az ilyesmi sem érdekelt. A természetellenes pózokba ficamodott próbakisasszonyok határozottan idegesítettek, a sok merevre festett arc pedig megfosztotta tulajdonosaikat a legfontosabbtól: nõiességüktõl. Legszívesebben az egész paksamétát bevágtam volna a kályhába. Sajnos az irodát légkondicionáló berendezéssel látták el. Leraktam hát õket egy sarokba, s beletörõdtem, hogy még mindig maradt belõlük néhány hatalmasra nagyítva, bekeretezve a falakon. Semmibõl sem állott volna leszedni, de ki tudja, mióta lógnak már a falon, s ha eltávolítóm õket, még hivalkodóbban ottmarad a helyük, az a bizonyos világos négyszög, amely árulkodik. Az igazi hiányérzetet mindig a hátrahagyott formák, a megüresedett keretek keltik.

Jól aludtam a vezérigazgató ágyában, és a szobájához tartozó mosdófülkében két nagy palack kristályvízzel kitûnõen megmosakodtam. A W. C.-tartályban pedig volt egy alkalomra való víz. Reméltem, elõbb végzek a munkával, mint ahogyan kiürítem az épület valamennyi mellékhelyiségének a tartályát…

A Meteorológiai Intézetben kialakított feltételezésemet igyekeztem a lehetõségekhez mérten alátámasztani. Jegyzeteimet gondosan kiegészítettem: többször is visszamentem a Meteorológiai, a Csillagászati és a Földtani Intézetbe. Sõt kimentem a repülõtérre is, mert köztudott, hogy az ott gyûjtött meteorológiai adatok többnyire frissebbek és gyakran pontosabbak is, mint a Meteorológiai Intézeté. Szívesen megszereztem volna a katonai figyelõállások adatait is, de sajnos fogalmam sem volt arról, hogy ezeket az állomásokat merre keressem. A hadügyminisztériumban ugyan megtalálhattam volna a címüket, de egy egész minisztérium átkutatása egyelõre meghaladta erõmet. S a célom éppen az volt, hogy dolgozatommal mielõbb elkészüljek, mert csekély erõm is bármely pillanatban elfogyhat. Késõbb, ha más dolgom nem fesz, s még mindig futja az energiám, pótlólag kutathatom és feldolgozhatom a katonai adatokat is. Nem lehetetlen, hogy találok közöttük valami figyelemre méltót, mert ha a Meteorológiai Intézet napra, a repülõtér órára kész idõjárási és kozmikus helyzetképet tud adni, a katonaságnak korunkban a múló pillanattal is szinkronban kell lennie.

Az egybegyûjtött adatok rendszerezése, elemzése, sokoldalú feldolgozása alapos munkát kívánt. Hipotézisemet, amelyrõl már beszámoltam, a dolgozatban természetesen jóval részletesebben fejtettem ki. Noha sok tekintetben amatõrnek számítok, laikus mégsem vagyok, hiszen a kor alapvetõ energiaproblémáit felölelõ szakmában dolgoztam, s ez, a kényszerû szakosodás ellenére, széles körû természettudományos ismereteket kívánt. Nem tartom szükségesnek, hogy a dolgozatomban részletesen kifejtetteket itt megismételjem. Akit érdekel, ott megtalálhatja a részleteket.

Már csak az a kérdés maradt fenn: hol az az ott? Dolgozatomat megírtam. Józan fejjel át kellett azonban gondolnom azt is, hogy mi legyen a sorsa? Mert az nagyon szépen hangzik, hogy az utókornak készítettem (ha egyáltalában lesz ilyen). Az utókor azonban aligha fogja keresni majd az én üzenetemet, mivel feltehetõleg arról sem tud, hogy volt, aki üzenni akart… A palackot nem elég a tengerbe dobni. Jó ismerni az áramlások irányát is, merre sodorják majd.

Abból indultam ki, hogy egy kihalt civilizációról sokféle úton szerezhetünk tudomást. Erre szolgálnak az ásatások, a tárgyi kultúra maradványai, de erre szolgálnak a szellemi kultúra emlékei is, feliratok, dokumentumok. A kutatók mindenkori fõ célja, hogy írásos emlékeket találjanak, s legnagyobb fogásnak azt tekintik, ha egész könyvtárra bukkannak. A cserépkönyvtárak fellelése és megfejtése kulcs volt az ókor történelméhez. A jövõ esetleges kutatója elsõsorban ugyancsak írott dokumentumokat keres majd, s útja elõbb-utóbb odavezet, ahol e dokumentumokat koncentráltan találja: a könyvtárakba. Az én feladatom tehát az, hogy dolgozatomból a legnagyobb és legfontosabb dokumentumokat õrzõ könyvtárak páncélszekrényébe elhelyezzek egy-egy példányt, s könnyen felismerhetõ jelet hagyjak hátra, amely a kutatók figyelmét felhívja rá.

Mi történik azonban, ha a várakozási idõ túlságosan hosszú lesz vagy a katasztrófa megismétlõdik, kikezdve immár a tárgyakat is? Az ókori cserepek ezer darabra törtek, és a papiruszkönyvtárak elégtek. Egyetlen olyan helyrõl tudok, amely védelmet nyújthat, s ezt is csak azért ismerem, mert egyszer már kipróbáltam: a KL-fallal védett, reaktor belseje. Talán, késõbb jut majd el az utókor kutatója oda, mint a könyvtárba, de egyszer eljut – s amely napon az én órám is megáll, az idõnek többé semmi jelentõsége nem lesz. Elõbb vagy utóbb – e fogalmaknál lényegesen fontosabb lesz az üzenet ténye és tartalma.

Szerettem volna magam elõtt látni a jövõbeli ismeretlent, amint fakuló soraimat olvassa. Vajon hisz-e nekem? Lehet, hogy jóval többet tud az anyagi világ dolgairól, mint én, s mosolyog naiv fejtegetéseimen; de az is lehet, hogy tényleg a dzsungelból jön elõ – persze csak jelképesen mondom –, s egy szavamat sem hiszi, érti… – Szavamat… Hát persze! Milyen ostoba is vagyok! Kézenfekvõ dolgok nem jutnak az eszembe! Milyen más, ha az írott betû mellé odatehetem az élõszót is – a hangomat, amely önmagában nem különös ugyan, de mégis kifejezi a szenvedést, amelyet rögzíteni akarok, s betölti a szenvedély, amellyel hírt szeretnék adni róla.

Csapot-papot otthagytam, lerohantam az utcára, be az elsõ áruházba. Kiválasztottam a legjobb minõségû telepes magnetofont, egy zacskót teleraktam elemmel és hangszalaggal, s diadalittasan tértem vissza irodámba. Ki akartam próbálni a magnetofont, s ekkor döbbentem rá, hogy hiszen a szalagok üresek… A város körülöttem ugyan tele van felvett szalagokkal, lakások ezreiben hevernek a fiókokban vagy polcokon, sõt alighanem ott, az üzletben is találtam volna, ha gondolok rá. Sokkal türelmetlenebb voltam annál, semhogy visszaforduljak keresgélni. Különben is, ha már keresni kell, akkor egyszerûbb a. Rádió központi magnetofonszalag-tárába menni, ahol korlátlan mennyiségû hallgatnivaló áll a rendelkezésemre. Most azonban legegyszerûbb, ha mindjárt a felvételt is kipróbálom…

Elõttem feküdt félig kész dolgozatom kézirata. Kezembe vettem a mikrofont, és hangosan olvasni kezdtem az elsõ oldalt.

Amíg olvastam, nem éreztem semmi különöset. Amióta magam voltam, gyakran gondolkodtam hangosan. Bár folyamatosan egyszer sem. A baj akkor történt, amikor leállítottam a felvételt, és a tekercset visszapergetve, a gépet adásra állítottam.

A néma szobában megszólaló hang ugyan az én hangom volt, de ez a tény eltörpült amellett az élmény mellett, hogy hosszú napok óta, ekkor hallottam elõször máshonnan felhangzó emberi szót! Ha eddig szenvedtem az elnémult világ némaságát, de beletörõdtem. Abban a pillanatban, amikor ez a némaság megtört, jelenléte egyszerre tapinthatóan valósággá lett, s egyszerûen nem bírtam tovább elviselni…

Míg a szalag közömbösen forgott, s a jó minõségû hangszóróból kicsit reszketõ, de határozott hangon áramlott kifelé az emberi szó, egyszerre reszketni kezdtem, a torkom elszorult, fejembõl kiszaladt a vér. Olyan gyengeség fogott el, hogy ülni is alig tudtam, s a reszketés mind erõsebb lett. Bárhogyan is szerettem volna, nem tudtam uralkodni izmaimon, s a kezem, a vállam úgy remegett, mintha erõs áram rázna. A hang már régen elhallgatott, a szalag némán futott tovább – elzárni persze képtelen voltam –, amikor a remegés lassan szûnni, a torok görcse lassan oldódni kezdett. Csak a gyengeség nem szûnt meg, inkább valami puha melegség zsibbasztotta el idegeimet, s hirtelen azon vettem észre magam, hogy a szemembõl csurog a könny. Közel egy órát sírtam, hangos, fel-felcsukló zokogással, az asztalra borulva, míg végre a teljes kimerültség és közömbösség állapotába zuhantam. Így éltem át életem elsõ sokkját.

Milyen furcsa: amikor valamelyest magamhoz tértem, szinte örültem annak, hogy egyedül vagyok. Nem láthatta senki gyengeségemet, amelyet még magam elõtt is restelltem. Ez persze ostobaság volt, de tény, ami tény, még mindig nem törõdtem bele abba, hogy én is sebezhetõ vagyok.

Önmaga elõl senki sem futhat el – ez közhely. Töltöttem magamnak a kifogyhatatlannak tûnõ készletbõl. Aki a világ elõl menekül, az vagy iszik, vagy megállja. Aki önmaga elõl, az csak iszik – mert hiszen éppen ez a menekülés. S ha már fut az ember, adja bele testét-lelkét a futásba – különben mit ér az egész? Nem ittam módjával, inkább módszeresen. A hölgyek a falon – kisestélyi fémszálas selyembõl: egészségükre, mesdames! S ön kisasszony, tévépizsamában, de nyaraláshoz is hordható? Csirió…! – Az a kamaszlány, nadrágkosztümben, no nem, kicsikém, te még abban a korban vagy, amiért büntetés jár, ha kiderül… De azért csincsin, neked is! És egyáltalában: ex, hölgyeim! Ex mindenkinek!

Ex a vezérigazgató úrnak, aki sovány volt vagy kövér, kopasz vagy dús hajú, szemüveges vagy bajuszos, ex neki is! Miért nem teszik ki a vezérigazgató úr képét is az iroda falára? Honnan tudja az utókor, milyen volt? Miért csak a nõket szögezik fel mindig a falra? A fiatal, csinos nõket, estélyiben és pizsamában? Igazgató úr, ön hol van? Nem hallja? Igazgató úr, várják a hölgyek! Nem illik soká elmaradni! Igazgató úr, én koccintani akarok!

Mi van jelen önbõl, igazgató úr? A tolla, az asztalon? Hideg, szolgálati toll, a készletbõl való, aláírásokhoz, utasításokhoz, aláhúzásokhoz, hogy: elintézendõ! Meg: lerakandó! Szerelmes levelet nem ezzel a tollal szokott írni. Igaz, igazgató úr? Hát persze, ámbár ön aligha törõdik már az ilyen dõreségekkel. Ön nem ezzel a tollal jegyzi fel otthon a kiadásait, mert ön precíz ember, igazgató úr, ha valaki azt akarja, hogy rend legyen a vállalatánál, akkor kezdje el a saját háztartásával… Nem ezzel a tollal ír anzikszot a tenger mellõl, üdvözlet mindenkinek, üdvözlet a hivatalnak, csók az egész családnak, vigyázzatok a gyerekre, Apa… Ezt mind nem ezzel a tollal írja ön, ez a toll tehát semmit se tud önrõl, semmit se mond önrõl, semmi köze sincs önhöz.

Hol van hát ön, igazgató úr, ha nincs az asztalánál? Talán a fiókjában? A nagy, széles középsõ fiókban? De hiszen ez a fiók üres! Teljességgel üres! Nem õriz benne semmit? Akkor hogyan reméljem, hogy önt megõrzi a számomra?

Talán az oldalsó fiókok. Az igazgató úr nyilván mégis kövér ember volt, nem szívesen húzogatta ki ezt a nagy, középsõ fiókot, a hasára… Nem szégyen ez kérem, se a test ereszkedései, se a kényelem – és oldalt minden inkább kézügyre esik. Kicsit mellé, oldalra… úgy biztonságosabb elõnyösebb. Becsukni is könnyebb, ha valaki illetéktelenül áthajolna az asztal felett, hogy bekukucskáljon a fiókba: kukucs, mi van eladó?

A vezérigazgató úr nem volt egészséges ember: az oldalrész felsõ fiókja tele gyógyszerrel, és egy bontott csomag kétszersülttel… A gyomra, ez nyilvánvaló. A divat ma oly gyorsan változik, s a konkurrencia mind erõszakosabb! Az igazgató úr, aki szigorúan elválasztja a magánéletet a hivataltól – errõl tanúskodik a toll –, az igazgató úr már nem fiatal ember, s hajlamos a hízásra, mert üresen tartja a középsõ fiókot; az igazgató úr gyomrát felõrölte, kilyukasztotta az üzleti élet, a sok kisestélyi és tévépizsama; az igazgató úr második oldalsó fiókjából egy tábori látcsõ és egy katonai ismétlõpisztoly van.

Kire lõ az igazgató? Ostobaság, nyilván senkire, egy igazgató nem szokott lövöldözni; nincs szüksége arra, hogy lövöldözzön. Fegyverbõl. Mindazonáltal, a revolver gondosan tisztítva, beolajozva, töltve hever a fiókban, bármely pillanatban cselekvésre készen. Ha valaki belép az ajtón: – Ide a jövõ évi szoknya hosszát! – rablók ellen jogos az önvédelem. De ez csak vicc. A revolver pedig nem vicc. A látcsõben fonálkereszt, recés fekete borítása meglehetõsen kopott: sokat néztek már rajta, a tartó kéz koptatta simára. Hová tetszett nézni, igazgató úr? Talán vadászik… A revolver azonban nem vadászfegyver. S akire revolverrel lõnek, az nincs olyan távol, hogy látcsõ kellene hozzá… Igazgató úr, ön kezd rejtélyes ember lenni! Mennyivel egyszerûbb, õszintébb a harmadik fiók, benne mindaz, amit már elsõ nap hiányoltam: egy pár vékonytalpú, finom bõrpapucs, egy pizsama és egy tartalék protézis. A papucs minõsége arról tanúskodik, hogy ön igazgató úr, igényes ember; a pizsama elárulja, hogy feltételezésem nem volt alaptalan, ön valóban testes ember, s nem is magas termetû – mondom, ez nem szégyen, a világért sem, hiszen olyanok vagyunk, amilyennek születtünk – bõrébõl nem bújhat ki senki. Ami pedig a protézist illeti, errõl ne essék szó. Köztünk marad.

Minden fiók egy pohár: ex, igazgató úr! Mint idegenek kezdtük, s mire a végére érünk, barátok leszünk… Így van ez rendjén. Lássuk hát a negyediket, az utolsót.

Érdekes, ez zárva van. Nocsak, igazgató úr! Hiszen ittunk rá, most mit teszi magát? Mit titkolódzik?

Aha, köszönöm, hát persze. A kulcscsomó a páncélszekrény ajtaján lóg. A páncélszekrény nyitva, de tudom, abban is csak iratokat õriznek. Legfeljebb a jövõ évi divatot. A kulcscsomón jó sok kulcs lóg. S valamennyit megpróbálni, amikor ez a mûvelet bizonyos nehézségeket okoz már az embernek, valljuk meg, igazgató úr, ez nem szép dolog. Olyan kicsiny a lyuk, s oly ingatag a kulcs… De nem megoldhatatlan. Le kell ülni szépen a szõnyegre, akkor a test már egyensúlyban van. A lentnél nincs lejjebb. Jobb kézben a kulcsot kell fogni, bal kézzel pedig megtámasztani a jobbot, és hopp: már bent is van! Csirió!

A fiókban egy vastag album. Az albumban pedig nõk. Minden lap egy nõ. Színes felvétel, szembõl, hátulról és profilból is, mint a rendõrségen. Hogy az egyéni jellegzetességek jól kijöjjenek. A csípõ karcsúsága, a comb hossza, a mell és a far mérete. A hölgyek ugyanis anyaszült meztelenek. És mosolyognak hozzá. Pontosan ugyanúgy mosolyognak, mint fenn a falon, a sarokba hányt divatlapokon, a kisestélyikben és tévépizsamákban. Mivel ezek a hölgyek és azok a hölgyek ugyanazok a hölgyek. Csak az albumban körüljárt aktjuk mellett ott a nevük, koruk, testük pontos méretei, mint az útlevélben szokás. A legérdekesebb az, hogy amíg a divatrajzokon a hölgyek oly elviselhetetlenül nõietlenek, itt, noha mosolyuk ugyanaz, talán egy árnyalattal még kihívóbb is – hiszen a mosolynak kell pótolnia a civilizációt –, egyszerre nõkké változtak vissza. Talán azért van így, mert a divatlapon csak a ruha a fontos, s benne õk nem többek, mint kirakati bábuk, amelyek helyzetváltoztatásra is képesek. Ebben az albumban viszont teljes nevükkel szerepelnek, s leplezetlenül oda is állnak e név mellé, büszkén körülforgatva a testet, amely viseli. Egyébként a többségük bitang jó nõ.

Mármost, hogyan értsem ezt, igazgató úr? A hölgyek az ön alkalmazottai, ez kétségtelen. Nyilvántartásukra, gondolom, mindamellett ott a személyzeti és munkaügyi osztály. Méreteikre, domborulataik nyilvántartására a szabászoknak és fõszabászoknak van szükségük. Ön, igazgató úr, miért õrzi õket, már megbocsásson?

Ha kulcsra zárva is.

Õszintén felelhet, hiszen egymás között vagyunk, s valamelyest ugyebár, már ismerjük is egymást (nem szeretnék most tolakodó lenni, s emlékeztetni a kétszersültre, papucsra, protézisre…). Nem akarom én megbántani önt, isten ments, hogyan is tudnám, hiszen jószerivel már felállni is alig tudok innen a szõnyegrõl egyedül. Nem segítene egy kicsit, hogy visszataláljak a karosszékbe?

Tudom, a dolog egyszerû. A dolgok mindig egyszerûbbek, mint gondolnánk. Az ember küzd, törõdik, dolgozik, mint egy állat, s mire ötven esztendõs lesz, elér egy kis pozíciót. Nem nagyot, de nem is a legkisebbet. Képviselõ lesz vagy fõügyész vagy sebészprofesszor, bár a fizikai tudományok, manapság az sem rossz. Ismeri Dávidot? Nem, na mindegy, nem tesz semmit. Nagy koponya, nekem elhiheti.

Vagy vezérigazgató lesz egy nagyvállalatnál. A vállalat persze nem az övé, az manapság sosem a vezérigazgatóké. Az a részvénytársaságé, az államé, a bankoké. A vezérigazgató mindamellett hatalom. Amíg vezérigazgató. Lehet, hogy holnap már nem az, de most még hatalom. Olyan hatalom, akitõl retteg az egész vállalat, de akinek mégis tele a nadrágja bátorsággal, mert ha valami baj van a vállalattal, akkor õ többé nem lesz hatalom. A vezérigazgató nem biztos, hogy a hatalom kedvéért lett vezérigazgató – akkor inkább katonának vagy politikusnak ment volna. A vezérigazgatónak csak járulék a hatalom, s mint ilyen, olykor teher is. De a vezérigazgató ötvenéves, a mája nem funkcionál rendesen, mert az üzletfelekkel reprezentálni kell, s az alkohol termelte savak ellen oly csekély ellenszer a kétszersült. S a kétszersült ráadásul ravasz, kemény jószág: egy roppanás, és már lepattan valamelyik fog a hídról. S az elõszobában ott az új üzletfél. Látott már ön foghíjas vezérigazgatót? Három protézisom van, uram, három! Egy a számban, egy a javítóban és egy tartalékban! De vezérigazgató vagyok! Nõs, családos, ötszobás lakással, egy modern, de nem luxusnegyedben. A vezérigazgatóság a kapuban véget ér.

És ötvenéves vagyok, uram. Itt ez az album. Válasszon. A szõkét szereti vagy a feketét? A hegyes mellût vagy a kereket? Nincs ennek jelentõsége, higgye el… Se nekik, se nekem. Ötvenéves vagyok és a cég nem az enyém… Uram, ön mit tenne a helyemben?!

Most, most, ha kinyílna az ajtó, ha kinyílna, és belépne rajta az egyik nõ, akármelyik nõ az albumból, ha belépne – mit tennél, Robinson?

Attól tartok, ma már semmit. A magnó lejárt, áll, a szoba forog és a város tele van eldobott ruhákkal, cipõkkel. Vezérigazgatók ruháival és manekenek cipõivel. Az ajtón nem lép be senki, és ez az album, amelynek minden lapja kicsattan az élettõl, oly halott, oly felesleges immár, mint a kisestélyik és a tévéruhák.

Válaszolni kellene, tudom, mert soha, semmilyen kérdést sem szabad válasz nélkül hagyni.

A válasz azonban késett, és én a szétszórt tárgyak között, mint fáradt csecsemõ a játék után, hirtelen elaludtam.

7

A dolgozatot befejeztem, több példányban legépeltem, majd kétszer is hangszalagra olvastam. Azután a kéziratból is, a szalagból is egy-egy példányt magamhoz véve, kimentem az Intézetbe.

A katasztrófa napja óta nem jártam odakint. Mi dolgom is lett volna ott? Se munkát, se fizetést többet nem kapok. Dolgozatom elhelyezése a KL-ben – az más. Az meghatározott cél, amely fontosabb, mint az esetleges érzelmi momentumok.

Kocsimból néhány nappal elõbb kifogyott a benzin. Egyszerûnek látszott bármely töltõállomáson pótolni, de amikor ódaálltam az egyikhez, rájöttem, hogy ez is hiábavaló… A kút is elektromos szivattyúval mûködik – azaz mûködött, amíg volt hozzá áram. Lábam alatt az üzemanyaggal tele hatalmas tartályok majdnem elérhetetlenek voltak. A majdnemet csak azért teszem hozzá, mert ha kerítek egy kéziszivattyút és egy tömlõt, a töltõnyíláson át kiszívhatom a benzint. Mielõtt azonban e bonyolult mûvelethez hozzákezdtem volna, beláttam, hogy téves vonalon mozgok. E célszerûséget váltott pusztuló világban a kézenfekvõnek látszó megoldhatatlanná lett, viszont az addig elképzelhetetlen kézenfekvõvé vált. Benzint szerezni nehéz, tehát az autót kell kicserélni olyanra, amelyiknek van üzemanyaga. Több-kevesebb mindegyikben van. Igaz, a parkoló-kocsikból hiányzik a kulcs. De azok, amelyek éppen üzemben voltak – amennyiben a magukra maradás pillanatában nem sérültek meg túlságosan, használhatóaknak bizonyultak. Némi horpadás, összetört lámpák, görbült lökhárítók nem jelentettek akadályt. Csak a kerék, a kormány és a fék legyen ép. S ha egyikbõl kifogy az üzemanyag, körül kell nézni, hamarosan akad másik. Az üléseken heverõ ruhák mind kevesebb gondot okoztak – a tárgyak lassú, de szemmel látható enyészete egész szomorú mivoltában, bizonyos könnyebbséggel is járt: a ruhák ahogyan fakultak, töppedtek, mindinkább elidegenedtek is. Rongyokká lettek, mielõtt valóban elrongyolódtak volna. Csak arra kellett vigyázni, hogy véletlenül se nyúljak a zsebükbe, a tárcák, fényképek, igazolványok, apró személyes holmik e csapdájába.

A gyakorlat praktikussá tesz. Az "elhasznált" kocsik kulcsát megõriztem, s hamarosan takaros kulcsgyûjteményt hordtam magamnál. Segítségükkel mind több ép, parkoló kocsit tudtam elindítani, s ezzel fokozatosan megoldódott a közlekedés gondja. Végsõ soron pedig, minden gyújtást rövidre lehet zárni – nagyobb tolvaj már nem leszek tõle.

Az elsõ kocsicserét még a benzinkútnál hajtottam végre. Némi melankóliával váltam meg hûséges jármûvemtõl, mellyel idõk folyamán az elfogyasztott kilométerek sorsközössége kapcsolt össze. Nevetséges lett volna azonban, ha helyzetemben – amely maga is az elviselhetõség határán imbolygott – éppen ez a válás visel meg. Átültem abba a kocsiba, amely távozásra készen, a sor elején, éppen a kútoszlop elõtt állott, és elhajtottam. Erõs túrakocsi volt, és gyengébb motorhoz szokott lábam nyomására szinte kilõtt az útra.

Már gyakorlatot szereztem az újfajta közlekedésben: mozgó jármûtõl sohasem kellett tartanom, viszont ha ismeretlen környéken jártam, az úton váratlan akadályok leselkedtek rám, magányos vagy összetorlódott kocsik, épek és ronccsá zúzódtak egyaránt. Némelykor valóságos tornamutatványokat kellett végeznem, hogy átpréseljem magam egy-egy szûk résen, ha el akartam kerülni a hosszadalmas vargabetûket. Sosem pályáztam autóvezetõi ügyességi babérokra, most azonban, tetszik, nem tetszik, gyakorolhattam magam a különleges feladatok megoldásában. S ha beláthatóan tiszta volt elõttem a terep, akár száguldozhattam is kedvemre – egyedül a kialudt közlekedési jelzõlámpák nem éreztették velem az áram hiányát. (S ugyan miért nem fogtam fel, hogy ebben is tévedek? Hiszen a közlekedési lámpák szinte jelképes kifejezõi a társadalomnak: három váltakozó színûkkel célszerû rendet visznek a tömegek ellentétes mozgásaiba. Ahol a közlekedési lámpára nincs többé szükség, ott vagy a rend szûnt meg, vagy a társadalom…)

Az a néhány nap, amíg beszámolómat készítettem a kétes jövõ számára, nem múlt el nyomtalanul a város fölött. Amíg dolgoztam, ha ki is pillantottam az ablakon, vagy leszaladtam egy fél órára valamiért, annyira elfoglaltak saját gondolataim, hogy nem vettem észre a változást. Annál inkább meghökkentett a látvány, amikor útban az Intézet felé, hosszabb ideig tartózkodtam az utcán, és nagyobb távolságra mentem. Az elsõ éjszaka nagy vihara után az égbolt kiderült, és napos, tiszta maradt az idõ továbbra is. (Legalábbis errefelé. Mert hogy a Föld más táján mi lehet, arról sejtelmem sem volt.) Viszont idõnként heves, száraz szélrohamok söpörtek végig az utcán, és söpörtek is, a szó szoros értelmében. Hihetetlennek tûnt, honnan került elõ az a rengeteg por, amely egy-egy ilyen szélroham alkalmával a levegõbe emelkedett. Hol szürke, hol rozsdavörös volt – az utóbbi talán a korrodáló sínek és vastraverzek közül szabadult ki. Idõnként a leégett városrészek felõl fanyar szagú korom és pernye keveredett hozzá, s lassan szitálva ereszkedett alá. A porfelhõkben szárnyra kelt újságpapírok röpködtek, néma és szeszélyes madárseregként, falhoz, ablaküveghez verõdve megzördültek – talán ez volt a szárnycsattogásuk.

Mintha a város is összeroskadt volna. Az épületek persze még változatlanul szilárdan állottak, de az ablakok már megvakultak: beverte õket az esõ, belepte a por, s ahol tárva maradtak, ott a szél addig csapkodta tábláikat, míg az üvegek betörtek, cseréppel hintve be a járdákat. A kirakatok is bepiszkolódtak, s az üzletekbõl furcsa, kellemetlen szag szivárgott ki, a kezdõdõ enyészet szaga. Az élelmiszerüzletekben már elõbb is romlásnak indult a friss áru, s némelykor csak orrom elé tartott zsebkendõvel tudtam behatolni, amíg a legszükségesebbet összeszedtem. Reménykedtem, hogy néhány hét alatt ez az állapot megszûnik, az enyészet elvégzi a magáét, s ismét zavartalanul táplálkozhatom a tartós áru csekély, de létfontosságú választékából. Arra azonban nem gondoltam, hogy a tárgyak többsége ennyire igényli az emberi törõdést vagy puszta jelenlétet. A textilholmi dohosodott, a faáru vetemedett, a többi egyszerûen csak megöregedett. Alighanem a por is ludas volt ebben, amely mint a sivatag elszabadult homokja, minden parányi résbe befurakodott, megtelepedett, s õrölt, súrolt, koptatott.

A tûz és víz, korom, por, szemét és esõ romboló szövetségével csak a növényzet szegült szembe. Már a város utcáin is, az útszegélyek, aszfaltrepedések között zöld, mohaszerû telepek tûntek fel, amint azonban a külvárosba értem, ahol több volt a növényzet, látszott csak igazán a változás. Talán említettem is, mára második napon, a Meteorológiai Intézet kertjében feltûnt a növényzet változása. Másfajta zöldnek látszott, mint amit ismerünk, pedig a természet számtalan árnyalatot kínál a fenyõk és ciprusok sötétzöldjétõl az akácok szelídjéig. Már akkor is feltûnt a tenyészet szaporasága: a fû, fa, bokor nem lett nagyobb, sûrûbb, de több. Minden talpalatnyi helyen felütötte a fejét, mondhatni szinte támadóan jelentkezett. Azóta a korábbi növényzet is változott: a levelek, szárak vastagabbak, húsosabbak lettek, s alighanem ezzel függött össze színük változása is.

Ahogyan befordultam a fasorba, amely az Intézet felé vitt, s a lombok sátorszerûen összeborultak a fejem fölött, elfogott egy kényszerképzet: itt valami helycsere történt! Váltás a hatalomban, váltás a létezésben. Mintha a természet egy eddig alárendelt, néma rabszolgaságra kárhoztatott része fellázadt volna és – nem elégedve meg pusztán a gyõzelemmel – teljes egyeduralomra törne! Valamikor az õsidõkben csak növényzet borította a földet, s most nem történt egyéb, mint hogy az õsi egyensúly helyreállott…

Megborzongtam, csökkentettem a sebességet. Nem is annyira a gondolatsor és érzés metafizikus abszurduma hökkentett meg, mint az, hogy ez a vízió bennem támadhatott fel! Mi sem volt idegenebb tõlem, mint az irrealitás és a misztikum, s most mégis…

Rágyújtottam, s kényszerítettem magam, hogy értelmes, hogy tudományos magyarázatot keressek a jelenségre. Nem kétséges, hogy van ilyen magyarázat, s ha van, azt meg kell találnom. Bizonyos, mint erre dolgozatomban is utaltam, hogy az a támadás – akár a szándékos vagy tudatlan emberkéz, akár a közömbös természet támadása –, amely az oxidáción alapuló létfolyamatokat szétzúzta, a redukciós folyamatokra serkentõen hatott. S ha a hemoglobin a halál közvetítõje volt, a klorofill az életben maradás záloga lett. Kérdés immár azonban az, hogy mindössze az életben maradásé? Megfordítva is: biztos, hogy így életben tud maradni? A két folyamat – az oxidáció és a redukció – egymástól elválaszthatatlan. Az élõlények belégzik – belélegezték – az oxigént és felszabadították a széndioxidot, amelyet azután a növényzet bontott ismét le… Amennyire tudom, egyes feltevések szerint a föld légköre kezdetben ugyancsak túlnyomóan széndioxidból állott (az ammóniák-légkör és a tengeri üledékképzõdés egy másik fázis, most nem errõl beszélek). A földet borító óriási növénytakaró évszázezredek alatt feldolgozta a széndioxidot és feldúsította az oxigént a magasabb rendû életformák számára.

A magasabb rendû – mily viszonylagos norma ez! – azonban most hirtelen megszûnt, tehát megszûnt széndioxidot termelni is. A készletek pedig egy napon kimerülnek – s hogy ez a nap százezer vagy százmillió év múlva következik be, merõben mellékes, mivel nincs se óra, se naptár, amely határait kimérné. Az élõvilág egyik felének kipusztulása szükségszerûen maga után vonja másik felének elsorvadását is. A helycsere, a hatalomátvétel s egyeduralom ilyenformán csupán látszat, alkalmi és átmeneti jelenség, az egyensúly felbomlásának egyik rezdülése. A gyõztes testében hordja már a mérget, mint a klasszikus drámákban.

A következtetés logikája határozottan felderített, s visszaadta – pillanatnyi – lelki egyensúlyomat. Majdhogynem derûsen kapcsoltam nagyobb sebességre, s míg a dús lombú fák sátra alatt suhantam, még örültem is, hogy megszabadultam a nyomasztó várostól. (Érdekes, és bizonyos mértékig jellemzõ, hogy két tényezõ eszembe sem jutott: annak lehetõsége, hogy a megszámlálhatatlan, de mégis csak bekövetkezõ évmilliók létrehozhatják a pusztulás ellenszerét, s ha a természeti folyamatok vissza nem is fordíthatóak, de behelyettesíthetõek. A másik számításon kívül hagyott tényezõ pedig a bekövetkezett katasztrófa oka volt: Ami a természeti egyensúly felbomlását létrehozta, létrehozhatott vagy létrehozhat a jövõben más fordulatokat is! Mentségemre szolgáljon, hogy mind e következmények gyakorlatilag már kiesnek az én hátralevõ életem hatósugarából. Csodálható-e, ha megfeledkezem egyrõl s másról közülük?)

Megkerültem azt a bizonyos fekete kocsit, amely természetesen most is ott állt keresztben az úton, csapzottan, vedletten, de mozdulatlanul, ahol az elsõ napon találkoztam vele. Idõközben tudatomban a láthatatlan szimulátor alkalmazkodott a megfakult világhoz, s az Intézet bejáratának látványa semmiféle érzelmet nem keltett bennem. Olyannak tûnt, mint mindig is volt. A kapuõrök sárga rongyhalmai szinte ismerõsökként hevertek a sorompó tövében. Felemeltem az egyik fegyvert – závárzata nem mozdult. A friss rozsda alapos munkát végzett. Eldobtam, és megtapogattam a kabátzsebemet: a vezérigazgató úr revolvere domborult benne. A védekezés ösztöne úgy látszik kiirthatatlan, még ha tudva tudom is, hogy nincs mi ellen védekezni. (S ha volna, ha kellene védekezni, ebben a helyzetben nem az lenne a legpokolibb?)

Felbillentettem a sorompót és áthajtottam alatta. Igazán semmi értelme, hogy az Intézet meglehetõsen nagy területén gyalog bóklásszak. Kinek ártok vele, ha ráhajtok a sóderral hintett utakra? Ha ráhajtok a már nem is gondozott, burjánzó gyepszõnyegre? Kinek ártok, s fõként: ki akadályozhatja meg?

A kocsi engedelmesen gurult, amerre kormányoztam.

Elhajtottam az igazgatósági épület elõtt, ahol semmi dolgom sem volt, és a kis erdõ felé mentem, amerre a KL rejtõzött. Nem jutottam egészen a bejáratig, csak az erdõ széléig, mert a megsûrûsödött lombok a motorház tetejéig hajlottak, súrolva a szélvédõ-üveget, és akadályozva a kilátást. A gyökerek kibújtak a földbõl, görcsös ujjakként meredeztek a kerekek elé, alattomos lökésekkel megnehezítve, majd bizonytalanná téve mozgásukat. Tulajdonképpen mindössze néhány lépésrõl volt csak szó… Leállítottam a motort, kiszálltam, és egyik kezembe fogva táskámat az iratokkal és hangszalaggal, másik kezemben egy erõs fényû elemlámpával, gyalog közelítettem meg a KL-t. Ámbár ez a néhány lépés sem bizonyult egyszerûnek, mivel az ágak sûrûjében – teli kézzel – csak a könyökömmel tudtam utat csinálni magamnak. Némelykor derékig meghajolva, olykor majdnem térden csúszva jutottam csak át. Szerencsére a miniatûr dzsungel csak néhány tucat méterre terjedt, s a KL bejárata az orrom elõtt volt.

Az ajtó könnyen nyílott, s én – mintha csak tegnap jártam volna itt utoljára – otthonosan léptem be a zsilipbe, majd az ismerõs falszorosba, a beton és KL-réteg közé. A KL-en átvezetõ ajtót úgy látszik, behúztam magam mögött, amikor annak idején kijöttem rajta. Mivel ezúttal mind a két kezem tele volt, ezért a táskát vagy a lámpát egy pillanatra le kellett tennem a földre, hogy kinyissam az ajtót. A cselekvésnek ez a jelentéktelen mozzanata a másodperc töredéke alatt oly hatalmassá nõtt, hogy fejembõl kifutott a vér, s vállammal a falnak kellett dõlnöm, hogy el ne essek.

A lehajlás pillanatában ugyanis rádöbbentem arra, hogy a kezemben tartott elemlámpa nem világít, be sem kapcsoltam, amikor az elsõ ajtón átjöttem.

Az ablak nélküli szûk helyiségben mégis világos volt: a fémráccsal védett, homályos üveggel borított fali világítótestek egyenletes, árnyéktalan fényt sugároztak!

Nem értettem, és gondolkodni sem tudtam fölötte. Agyam megbénult. Jó ideje már, hogy mindenféle áramszolgáltatás leállt, s én megszoktam, hogy az alkonyat leszálltával csupán annyi világosságot lássak, amennyit egy kézilámpa sugárnyalábba gyûjtött fénye szolgáltat: ahová vetõdik, hideg-fehéren villog minden, s tõle egy lépésre már éjszakába merül a környezet. Talán ezért is nem tûnt fel azonnal, hogy a folyosón égtek a lámpák. Érzékeim a kinti napvilág folytatásaként fogták fel, s nem jeleztek…

De mitõl égnek a lámpák?!

A bénaság lassan elmúlt, újra éreztem a lábamat, s ellenhatásként heves szívdobogás – fogott el. A lámpák nem égnek maguktól! A lámpákhoz áram kell… Az áramot termelni kell… Az áramot valakinek kell termelnie…!

Elrúgtam magam a faltól – otthagyva táskát, lámpát – és kirohantam az épületbõl. Kint megtorpantam – hová is futok?… Aztán a KL vezérlõ-pavilonjába szaladtam be. Egy pillantással felmértem: senki sem járt ott azóta…

Az ajtó melletti közönséges villanykapcsolóhoz nyúltam: egy kattintás, és a mennyezet fénycsövei ugráló villogással sorra világítani kezdtek. Itt is volt tehát áram… De honnan jött?

A vezérlõpulthoz botorkáltam, s félig öntudatlanul a földre söpörve Birike kezeslábasát, a székre roskadtam. Kezem a billentyûk fölött. Találomra megnyomtam egyet: az ellenõrzõ lámpa zöld fénye azonnal kigyulladt, jelezve, hogy a bekapcsolt egység mûködik. Kikapcsoltam, mert jószerivel azt se tudtam, mit, hol mozdítok meg. A jelzõlámpa kialudt.

Nyugalom, nyugalom. Nyugalom, ha lehetséges!… Mi van? Elektromos energia van. Honnan van? Valaki termeli… Jóságos ég! Lehet, hogy a városban is van már villany? Nekem már régen eszembe sem jutott, hogy villanykapcsolóhoz nyúljak! Valami történt azóta, s én nem tudok semmirõl! Hogyan is tudhatnék? Bezárkóztam és csak a magam rögeszméjét hajtogattam… Nem. Észre kellett volna vennem, ha bármi történik is. Ha csak egy ember életben maradt még rajtam kívül a városban, már találkoznunk kellett volna – ha mással nem, egymás nyomával, valahol…

Távolabb, az más…

Ne ragadtassam el magam. Lehet, hogy csak helyi jelenség… Lehet, hogy csak alkalmi… A végére kell járni. Ez az. A végére járni!

Az áram vezetéken halad. Kövesd visszafelé a vezetéket, s megtudod, honnan jön.

Legszívesebben megcselekedtem volna, ha a kábelek többségét nem rejtik a föld alá. Legközelebbi állomásuk azonban visszafelé, a központi elosztóház, ahol az egész telep elektromos berendezéseinek kapcsolótáblái és biztosítékai voltak… A kocsihoz mentem, megfordultam vele, és toronyiránt az elosztóhoz hajtottam. A KL-fal tövében hagyott táskámról teljesen megfeledkeztem.

Az elosztóházzal nekem nem sok dolgom volt, kétszer vagy háromszor, ha megfordultam benne, s akkor sem azért, hogy tanulmányozzam. Sok rejtélye azonban nem lehet. A kapcsolók szabványdobozai sûrû rendben sorakoztak egymás mellett, homlokukon a szûkszavú feliratok kielégítõen tájékoztatták azt, aki a telepen található berendezésekkel ismerõs volt.

Rövid vizsgálódás után, amelyhez rendkívüli erõfeszítéssel kényszerítettem nyugalmat és türelmet magamra, megállapítottam, hogy a kapcsolóházak kivétel nélkül áram alatt vannak. Tehát a lámpák a telep bármely zugában felgyújthatok, s a gépi berendezések is mozgásba hozhatók. Lássuk hát, honnan jön az áram?

Megtaláltam a beérkezõ kábelek végzõdését: a kapcsolókarok lefelé mutattak. A városból, a külsõ hálózatból tehát nem érkezett áram. A belsõ hálózat viszont feszültség alatt állt: a biztosítékok kisjelzõlámpái hunyorgás nélkül világítottak. Most már csak azt kell megtalálni, hová vannak bekötve… Honnan táplálkoznak?

Megtaláltam ezt is.

Nem tudom, örültem-e vagy csalódás fogott el? Túlságosan rövid volt az idõ ahhoz, hogy bármibe is beleéljem magam. Nem nõttek reményeim és nem születtek vágyaim. Az ösztöneim megfeszültek, de a tudatom csak rebbent egyet. A rebbenés mégis elég volt ahhoz, hogy a jelenség megoldásának nyomára bukkanjak.

Megint Dávid. Nélküle itt semmi nem érthetõ meg. Más kutató is épít modelleket, de megelégszik, ha az eredményt leolvashatja a mûszereken, s feljegyzi, hogy publikálhassa. Dávid nem szerette a mûszereket. – Jó, jó – mondotta –, de mi lenne, ha a dzsinnt kiengednénk a palackból? Ha csupán egy pici lyukon is, de jöjjön ki! Ne csak belülrõl integessen.

Talán ezért is volt Dávidnak annyi csatája kollégáival: az elméleti tudomány mûvelõi nem nagyon szeretik, ha egy prakticista furakodik közéjük. – Miért nem megy az iparba? – kérdezgetik. – Ott barkácsolhat kedvére! – Dávidot azonban nehéz lett volna partra dobni. Dávid mindent megkapott a kormányzattól, amit csak akart, s amit elég ügyesen kért, mert a kormányzat vele reprezentálta, hogy mennyire támogatja az aktív tudományt. Pedig Dávid a legnehezebb fába vágta a fejszéjét, amely ez idõ szerint az energetikai kutatások témái között csak található volt: a hõenergia forgó mozgás nélküli átalakítása elektromos árammá… Talán csak a termonukleáris energia befogása volt ehhez hasonló súlyú téma. Dávid már túljutott az elsõ próbálkozásokon. Megismételte a másutt is lefolytatott MHD-kísérleteket: magas hõmérsékletû égéstermékeket áramoltatott keresztül egy csatornán és mágneses tér segítségével az égéstermékekben jelenlevõ pozitív és negatív elektromos töltéseket szétválogatta. Mindegyiket egy-egy lemezhez gyûjtötte, és így a két lemez között elektromos feszültséget hozott létre. Amikor a kísérlet rendben és eredményesen lezajlott, s a mutatók jelezték a feszültséget, Dávid otthagyott csapot, papot, és többé a berendezés felé sem nézett. Késõbb szét kellett bontani az egész szerkezetet, mert útban volt, elvette a helyet más kísérletek elõl.

Szeszélynek tekintettük, mint Dávid figyelmének minden hirtelen irányváltását, s tévedtünk, mint mindig, amikor kedélyállapotát oknak hittük, pedig még okozat sem volt, csupán pszichikai közeg, amelyben agya dolgozott. Késõbb pontosan kiderült – s ezt számítások igazolták is –, hogy még ha a gáz áramoltatására zárt ciklust hoznak létre, s a kiáramló gázt visszavezetik a rendszerbe, a hatásfok akkor is csak 8-10 százalékot ér el. Legfeljebb ha 12 százalékot. Laboratóriumi eredménynek kitûnõ, s a legtöbb tudós ennyivel elégedett is lett volna, mert a folyamat létrejöttének lehetõsége bizonyítva van, s több kell-e? Dávidnak kell: – Legyen valami kézzelfogható értelme is a dolognak – mondta. – Legalább 40 százalékos hatásfokot érjünk el, amivel már egy szar villanykörtét mûködtethetek!

S egy reaktorban kezdett hõt termelni, meglehetõsen veszélyes körülmények között, a kritikus hõmérséklet határán mozogva. Az áramló gáz helyett fémötvözet-kombinációkat alkalmazott, s a termoelektromos áram keletkezési elve szerint, de attól minõségben és mennyiségben egyaránt eltérõ módon, elektromos feszültséget hozott létre. Nem is akármilyent. A rendszer hamarosan 40 százalékos hatásfokkal dolgozott, és az elsõ villanyégõ valóban világítani kezdett tõle… Dávid azonban nem elégedett meg ennyivel. Kínosan aprólékos számítások után tovább fokozta a rendszer teljesítõképességét, s mivel az áramot raktározni – eltekintve a kezdetleges akkumulátoroktól és celláktól – nem tudjuk, amikor a reaktor mûködni kezdett, egyszerûen rákapcsolta a telep hálózatát. S mint egy gyerek a játékára, oly büszke volt arra, hogy ily módon önellátókká lettünk. Ahhoz azonban, hogy a rendszert tovább lehessen finomítani, a gazdaságossági számításokat is el lehessen végezni, az üzemeltetést folyamatossá kellett tenni.

Dávid megszerezte az engedélyt ehhez is: egy szép napon a kívülrõl jövõ áram kapcsolóit végképpen megszakították, s a telep hálózatát ettõl kezdve kizárólag Dávid termoelektromos reaktora látta el árammal. Mindamellett egy feszültség-kiegyenlítõ automatát építettek a kapcsolóba, amely a reaktorban jelentkezõ bármely hiba esetén megvéd a túlfeszültségtõl; ha pedig ellenkezõleg, kimaradna az áram, akkor önmûködõen visszakapcsol a külsõ hálózatra. Hogy egy hibalehetõség nagyjából azonos a túlfeszített reaktor robbanásával, azt körülbelül mindenki tudta a telepen, de becsületünkre legyen mondva, hangosan se itt, se másutt senki sem ejtette ki a száján. A robbanás legfeljebb magát a reaktort és közvetlen környezetét pusztította volna el, többre nem tellett volna az erejébõl; de olykora lehetõség puszta gondolata riasztóbb, minta bekövetkezõ esemény, így hát tartottuk a szánkat. Kétségtelen azonban, hogy Dávid a KL építését is azért sürgette, mert ha beválik, védelme alatt tovább fokozhatja kis "áramfejlesztõje" teljesítményét…

Én a KL-en dolgoztam, onnan jöttem ekkor is, mégsem jutott eszembe, hogy honnan ered az áram: túl hosszan és túlságosan reményvesztetten éltem a sötétségben ahhoz, hogy a hirtelen szemembe sütõ fényt helyesen foghassam fel: elvakított, ahelyett, hogy világosságot gyújtott volna bennem.

Mindent egybevetve, amikor felfogtam a tényt, hogy Dávid áramfejlesztõ reaktora változatlan szorgalommal mûködik, hiszen a benne levõ radioaktív üzemanyag nem merül ki egyhamar (noha az sem örök életû), a még meg sem fogalmazódott reménybuborékok szétpattanása alig rendített meg. Õszintén szólva, nagyobb volt az örömöm. Az ember végtére is gyarló állat, s bármennyire is igyekszik palástolni, a testi kényelem elvesztését nagyon megszenvedi. Amikor teljes egészében felfogtam, hogy miért égnek a lámpák, mûködnek a gépek, majdnem elsírtam magamat: este fényt gyújthatok magam körül, s forró vízben megfürödhetem! (A telep nagy vízigényét saját törpe vízmûvel elégítette ki, márpedig, ha van áram, a vízmû is mûködik!) Fény, meleg, s ki tudná még hirtelenében elsorolni, mi minden térhet vissza számomra az elveszett Édenbõl…

A hajótörött hosszú hányódás után a civilizáció kis szigetére talált. Rajta múlik, hogyan rendezkedik be, s meddig tud kitartani.

Talán egyszer még hajó is feltûnik a láthatáron.

8

Berendezkedtem. Lassan hozzászoktam, hogy idõnként tanyát változtatok. Meg kell hagyni, ilyen jó tanyám azóta nem volt még. Igaz, az ital nincs úgy a kéz alá adva, mint a vezérigazgató úr rezidenciáján, viszont ami ezerszer fontosabb: rendelkezésemre állnak a civilizáció megszokott, s olyannyira nélkülözhetetlen alapfeltételei, a fény, a hõ, a víz…

Elõnyeikhez mérten csekélységnek tûnt, hogy beszerzési forrásaim viszonylag messzebbre estek. Végül is, talán még egyszerûbb, hogy nem naponta keresek magamnak valami ennivalót, hanem rászánok egy egész napot, s megrakok egy kisebb teherautót élelmiszerrel, innivalóval s mindazzal az aprósággal, amely a mindennapi élethez szükséges. Nem feledkeztem meg a ruhanemûrõl sem, különösen a fehérnemûkrõl, mert bevallom, mosni nem szerettem. Egyszerûbb a viselt holmit eldobni, mint kimosni. És egy ember számára ingbõl, zokniból legalább oly kimeríthetetlennek tûnt a készlet, mint teszem azt konyakból. A korszerû csomagolás mûanyagzacskói egyelõre ellenálltak a dohosodásnak és pornak.

Az Intézet egy pavilonját amolyan vendégháznak rendezték be. Itt kaptak szállást a hosszabb látogatásra, esetleg kutatómunkára érkezett külföldi tudósok, s itt aludtak azok is, akiket munkájuk olykor éjszakai inspekciózásra kényszerített. Nem volt éppen luxusszálloda, de mit értem volna vele, ha minden szobában találok telefont és televíziót? Találtam kényelmes, tiszta ágyat, fürdõszobát, konyhát villanytûzhellyel és boylerrel; kamrát, ahová a készleteimet berakhatom, és szöget, amelyre felköthetem magam, ha netán mégis rájönnék arra, hogy hiábavaló erõlködés az egész.

Új birodalmamban otthonosabban mozogtam, mint a városban, amely lépten-nyomon emlékeztetett a történtekre, s mégsem kísérelhettem, hogy a nyomokat eltöröljem. Az Intézet végül is nem volt egészen új otthonom – legfeljebb elõlépett másodikból (ahogyan egyesek elõszeretettel nevezték a munkahelyet) elsõvé. Viszonylagos zártsága, vagy ha úgy tetszik, lehatároltsága hozzájárult ahhoz, hogy a rend látszatát helyreállítsam. Megtaláltam a kertészek kis vontatóját, s a kertben, a vendégházban meg a többi, gyakran utamba esõ helyen összeszedtem a narancssárga kezeslábasokat, cipõket s amit még találtam. Felraktam a vontató platójára és a kert egy távoli zugába, valami fészerbe hordtam. Lassan úgy tetszett, mintha különc arisztokrata lennék, aki kastélya õsparkjában magányosan éldegél, hintaszéke, itala és szivarjai társaságában. Ha kedvem támad hozzá, akár golfozhattam volna is. Csak a füvet kellene lenyírni, mert magas és sûrû, elakad benne a labda.

Meglehet, idillikusabbnak festem a képet, mint amilyen a valóságban volt. Az életem kétségtelenül egyszerûbb lett, de nem könnyebb. Még a kihurcolkodás közben, amely nem nélkülözte a testi erõfeszítéseket sem – ládákat, csomagokat kellett emelgetnem, felraknom a teherautóra, s megint leraknom róla –, többször is elszédültem, kifulladtam. Elõször a fizikai munka szokatlanságával mentettem magam, de egyik reggel úgy éreztem, mintha bedagadt volna a szám. A nyelvem fájt, a szájpadlásom égett s az ínyem megduzzadt. Megrémültem, mert nagyon féltem a betegségtõl: a tehetetlenség megsokszorozza az egyedüllét gyötrelmeit, és a halálra varas kínja rosszabb, a fájdalom okozta kínnál…

A magamra utaltság – ez pillanatonként bizonyosodott be – találékonnyá tesz: bizonyos, hogy az életösztönnek nincs jobb vizsgája az egyedüllétnél. Ezúttal is rájöttem, hogy nem vagyok igazán beteg: egyszerûen csak skorbutot kaptam, mint a hajdani tengerészek és sarkkutatók! Étrendembõl hosszú ideje hiányzott minden friss élelmiszer, következménye magától értetõdõ, már elõbb is gondolhattam volna rá… Elõnyösebb helyzetben voltam, mint a tengerészek és kutatók: bementem a legközelebbi gyógyszertárba és lenyeltem néhány szem C-vitamin tablettát. A többit zsebre vágtam, kiegészítve más vitaminkészítményekkel is.

Egészségem villámgyorsan helyreállott, de az a következetesség, amely természetem elõnyös oldalához tartozik, s amelyre soha még jobban szükségem nem volt, arra kényszerített, hogy az eset fölött ne térjek napirendre. A vitamin keresése közben a legkülönbözõbb gyógyszerek fiolái akadtak a kezembe, s amikor feliratukat elolvastam, tetszik, nem tetszik, el kellett olvasnom felhasználásuk lejárati idejének odanyomtatott dátumát is. Bekövetkezik tehát egy nap, amikor a gyógyszerek elveszítik hatásukat, nem gyógyítanak többé, talán még ártanak is. S többé hiába eszem C-vitamint a babgulyás mellé, fogaim mégis kihullanak, ízületeim elsorvadnak. Igaz, a babgulyás sem tart örökké: a konzervek tartóssága is korlátozott, és elszáradnak a szalámik, megavasodnak a szalonnák, megdohosodik a liszt és a rizs, penészes lesz a tészta és a kukorica…

Mennyi idõ múlva, vajon? Egy év, két év – esetleg öt, tíz? S akkor én még itt leszek? És így leszek itt? Egy év múltán vagy tíz év múltán?

Eddig még nem gondoltam erre. Nem volt idõm gondolni rá. Túlságosan lefoglalt az anyagi és lelki létfenntartás, lekötött annak az átkozott dolgozatnak a megírása. (Az egyik példányt idõközben bevittem a KL-fal mögé, de a könyvtárba még nem jutottam el.) Még az élmény sokkját szenvedtem, tartósan és lassan oldódóan. Alighanem éppen az oldódás következménye, hogy a közvetlen múlt és jelen után felrévedt bennem a jövõ is. Talán nem is akartam gondolni rá eddig; de a halasztás sohasem jelent megmenekülést is, ha annak, ami következik, be kell következnie. A kibúvót, a vezérigazgató úr ajándékát ugyan a zsebemben hordtam, s gondosan óvtam attól, hogy berozsdásodjék, de nem mondhatnám, hogy túlságosan megnyugtatott. Normális körülmények között, az öngyilkosságot a gyengeség és alkalmatlanság jelének tekintettem, a vereség beismerése eklatáns bizonyítékának. A helyzet most más, de én nem változtam annyit – meddig tudom még felmérni? –, hogy igazoljam magamnak a feladás okszerûségét!

Mindamellett megrendített a jövõ hosszadalmassága. Nem tudom, mit érezhet az, akit életfogytiglani börtönre ítéltek? Bizonyára örül, hogy élete megmaradt, s vele a remény is, hogy egyszer kiszabadul. Azonkívül a rab helyzete fordítottja az enyémnek: vannak társai és õrei, akikkel szót válthat, de nem léphet ki a négy fal közül. Én bejárhatom kedvemre a földgolyót, de emberi hangot is csak konzervbõl fogyaszthatok. S mint mondottam, a konzerv tartóssága is viszonylagos.

Ami mégis közös, rab, hajótörött és közöttem, az nem pusztán a remény, hogy amíg él, amíg tartja magát, feltûnhet a láthatáron az amnesztia kéményfüstje; az igazán közös benne az élmény, továbbá a lecke, hogy az élmény következményeit felmérje. A többi már sokféleképpen alakulhat, egyéniség, fizikai vagy lelkiállapot szerint. S nem csupán az áldozaté szerint: a börtönigazgatóé vagy a sziget táján hajózó kapitányé legalább annyira helyet kér a serpenyõben…

A magányosság elõször arcul vágott; most megértettem, hogy ez a pofon tartós is lehet – esetleg életfogytiglanra szóló. A következményeket eszerint kell felmérnem.

A revolvert kiiktattam a megoldások közül. Maradt a puszta létfenntartás gondja, az õsemberi küzdelem, õsemberi szívóssággal, a fennmaradásért. Az õsembernek sikerült – csakhogy õ nem volt egyedül. Persze egészen egyedül én sem vagyok, legalábbis az õsemberhez mérten; enyém mindaz a tudás, ismeret, amit az ember azóta gyûjtött, hogy lejött a fáról. S õ mivel kezdte? Ha nem csalódom, azzal, hogy a gyûjtögetésrõl áttért a javak mesterséges elõállítására. Legjobb lesz, ha követem példáját.

Elõször bizony én is a gyûjtögetéssel kezdtem. S amikor ráébredtem, hogy ez kevés, még mindig csak a módszert javítottam, ahelyett, hogy felsõbb osztályba léptem volna. Midõn beláttam, hogy a konzerv-és kolbászgyûjtögetés nem elegendõ, messzebb merészkedtem támaszpontomról. Az Intézet amúgy is a város szélén állott; innen már csak egy ugrásnyira estek a legközelebbi tanyák. De még addig sem kellett mennem: a kertes családi házak táján is megleltem, amire szükségem volt. Zöldséget, répát, káposztát, paradicsomot, hagymát, s a fákon gyümölcsöt, korlátlanul. Az asztal tehát terítve volt, a kérdés csupán az maradt, hogy ami rajta kínálkozott, ártalom nélkül fogyasztható-e? A katasztrófát elõidézõ sugárzás a növényzetet felpezsdítette, de ez a pezsdülés nem hord-e magában halálos veszedelmet az élõlények számára? S a többesszám kétségbeejtõen képletes csupán, mivel nincs más teremtett lélek, akin kipróbálhatnám, csakis önmagámon.

Meg kellett tennem, már csak azért is, mert ha nem teszem meg, éppúgy elpusztulok, mintha mérget nyelnék. A kínt nem takaríthatom, meg, legfeljebb a várakozás idejét. Ráadásul az ember, ha mégúgy igyekszik is vigyázni magára, beleesik a szentimentalizmus csapdájába: mivel a választék bõséges volt, s a választás egyedül rajtam múlott, egy gusztusosan érett almát kóstoltam meg elsõnek. Ízlett, s ízlett a többi is. Ártalmát egyiknek sem tapasztaltam. Ellenkezõleg: éreztem, hogy felfrissülök, izmaim rugalmasabbak, gondolataim élénkebbek, mint elõtte.

Szinte faltam a zöldfélét, a gyümölcsöt. Kis teherautómat roskadásig raktam, teljesen feleslegesen: a zöldség csak frissen élvezhetõ. Ha naponta megkívántam, naponta kellett szednem belõle… De ami elõször érdekesnek, izgalmasnak bizonyult, naponta ismételve fárasztóvá és idõrablóvá lett. Megint visszatértem a száraz koszthoz, s csak idõnként szántam el magam egy-egy "szüretelésre". A rendszertelen és szélsõséges táplálkozásnak meg is lett a következménye: csúnya bélhurutot szedtem össze. Gyógyszergondom ugyan nem volt, de egy alkalommal a görcs akkor fogott el, amikor hazafelé hajtottam. Éppen az intézet lakótelepén hajtottam át. Megálltam, és találomra bementem az elsõ házba, s be akartam nyitni a legközelebbi lakásba. Az elõszobaajtó zárva volt. Megpróbáltam a következõt, de mintha az ördög játszana velem, hiába nyomogattam a kilincseket, egyik sem engedett. A rosszullét mind hevesebben kínzott, s a düh ezzel arányosan nõtt bennem. Amikor úgy éreztem, hogy nem bírom tovább, elõrántottam a revolvert, és többször is belelõttem az éppen elõttem feszülõ ajtó zárjába. A revolver dörrenését a szûk lépcsõház fülsiketítõ erõvel verte vissza. A vakolat a fejemre hullott, mészpor és füstszag terjengett a levegõben. De a zár elmorzsolódott, és az ajtó két alapos rúgás után engedett. Behatoltam a lakásba, és mondhatom, igazán az utolsó elõtti pillanatban.

Az izgalom, a testi erõfeszítés és a makacs hurut legyengítettek. Amikor kiléptem a házból, annyira erõtlennek éreztem magam, hogy leültem a kapubejárat kõlépcsõjére. A bõröm megnyirkosodott, és szaporán, majdnem lihegve lélegeztem…

És akkor hirtelen nevetnem kellett. Nevettem is görcsös, csukló nevetéssel, mint a hisztériások! Eszembe jutott, hogy milyen hiábavaló is volt az iménti erõfeszítésem, hogy bejussak egy lakásba, és ott megkeressem a mellékhelyiséget. Hiábavaló? Rosszul mondom: felesleges, az volt. Ha múlhatatlan szükségét éreztem a dolognak, ugyan miért nem kuporodtam le akár az utca közepén is? Nincs, aki megbotránkozhatott volna, s nincs, aki elõtt szégyenkeznem kellene… Jószerivel még ártani se ártottam volna vele senkinek…

Azt mondják, a halott szakálla tovább nõ. A sejtek késõbb halnak el, mint akit szolgáltak; az agysejtek hat-nyolc percig élnek még a szív megállta után, de a szarusejtek napokkal is túlélik az idõt, amíg szükség van rájuk… A civilizációs beidegzés ugyan mennyivel éli túl az igényt, amelyet tartanak rá? Jólneveltség, szeméremérzet, megszokás, higiénia, kényelem… Mindegyik külön rétegként tapadt meg idegsejtjeimben, és irányítják tetteimet, akkor is, amikor gyakorlati értelmük már megközelíti a nullát. Vajon így marad ez most már, amíg csak élek? Vagy – ha elég hosszan adatik élnem – lassan lekopnak, fellazulnak, s a foszló idõben itt is, ott is elhagyok belõlük egyet-egyet?

Ültem a kapu alatt sápadtan és ernyedten, és a kihalt utcán egy furcsa lényt láttam közeledni: testét rongyok fedték, gubancos haja, hosszú szakálla egybefolyva keretezték arcát, amelybõl csak a szürke bõr egy darabkája, s a könnyezõ szemek leselkedtek kifelé. Meghajlottan és csoszogva járt, derekát kissé himbálva, mintha nehezére esne két lábon megtartani az egyensúlyát, de hiába ereszkedne négyre, mellsõ végtagjai már nem engedelmeskednek: túlságosan rövidek és gyengék hozzá…

A nevetés a torkomra fagyott, mert a közeledõben magamat ismertem fel… Megkérdeztem volna tõle, hány év telt el azóta, de fogatlan szájában nehezen mozgott a nyelv, régen elszokott már a beszédtõl…

Felugrottam, s noha megtántorodtam, a kocsihoz botorkáltam, beültem és nekihajtottam a szörnyetegnek. Nem éreztem az ütközés erejét, csattanást se hallottam, kiáltás se hangzott. A kocsi úgy gurult át rajta, mintha köd-vagy álomkép lett volna csupán.

Aznap délután – a hurut miatt ágyba kellett feküdnöm – napirendet készítettem magamnak, visszatérõ és változó programmal. A mindennaposak között a tisztálkodás és testgyakorlás foglalta el az elsõ helyet. Rendszereztem a létfenntartáshoz szükséges teendõket, és elhatároztam, hogy tanulni fogok. Felfrissítem matematikai ismereteimet, és mivel úgyis fel kell keresnem a könyvtárat, utánanézek, hogy milyen biológiai, fõleg orvosi anyagot lennék képes folyamatosan feldolgozni… Már mozdult a kezem, hogy felírjam a sor végére: nyelvtanulás –, de még idejében észbe kaptam.

Ami tény, az tény: a terv és napirend valamelyest helyrerázott. A hurutom is elmúlt, és fokozatosan megkezdhettem az áttérést a gyûjtögetõ életmódról a "termelõ" életmódra. Az intézet elvadult pázsitjának egy darabját felástam, és mindenféle magot vetettem belé. A magokat egy veteményes boltból szereztem be, s a kis zacskók hátára rá volt írva, hogy mi a teendõ velük. Az évszak még kedvezett, ha bizonyosságom nem is, de reményem lehetett rá, hogy valami csak megfogan a borsó, bab, paradicsom és hasonlók közül. Mindenesetre szorgalmasan öntöztem kertecskémet, amely, ha netán étrendemet nem is gazdagítja majd a remélt mértékben, a szemlélõdésre való hajlamot mindenképpen erõsíti bennem, s helyzetemben eredménynek nem csekélység ez is…

Tágabb birodalmam határa az intézet területének kerítése volt; szûkebben csak a lakóhelyül választott pavilont és környékét használtam. Gondoskodtam azokról a berendezésekrõl, amelyek mûködésére szükségem volt. Rendben tartottam a vízmûvet, és rendszeresen ellenõriztem az energiát szolgáltató reaktort. Kikapcsoltam és leszereltem azonban minden más, feleslegessé vagy éppen veszélyessé válható berendezést. A nem használt épületekben kioldottam a biztosítékokat, nehogy rövidzárlat keletkezzék, s tüzet okozzon. A laboratóriumokban szétbontottam a mûködõ kísérleti berendezéseket s a többi, mûködõ reaktor üzemét beszüntettem. A hasadó anyagokat biztonságba helyeztem, s végül, lakóhelyem körül meteorológiai és sugárzásmérõ mûszereket állítottam fel tájékozódás és biztonságom kedvéért egyaránt. A katasztrófa megismétlõdése ellen ugyan meg nem védhetnének, mert az gyorsabban érkezne, mint a figyelmeztetés.

Az intézet területén levõ, bár elzárt és hatástalanított radioaktív anyag csak töredéke annak a hasadó anyagnak, ami aktívan vagy "tartalékban" világszerte fellelhetõ még. Hasadó anyagokat elõállító üzemek tucatjai dolgoztak teljes kapacitással; reaktorok százai termelték az energiát; föld alatti, víz alatti raktárak, hajók, repülõgépek, tengeralattjárók telve nukleáris töltetekkel.

Velük mi történt? Mi történhetett?

Feltehetõen semmi. Különben ezekkel itt, szintúgy történt volna valami. Felrobbannak vagy ellenkezõleg: bedöglenek, mint az átnedvesedett aknák. De nem robbantak fel, és nem döglöttek be. A sugárzás (neutron? más?) csak az élõ szervezetre hatott – saját fajtáját, a többi élõ atommáglyát megkímélve. No hiszen.

Jobb, ha elõvigyázatos vagyok. Meghalni viszonylag könnyû. Haldokolni nehéz. Sokáig és egyedül. A kard, puska látható, vérzõ sebet üt. A sugarak belülrõl eszik meg az embert, lassan õrlik meg, mint a termeszek a fát. Még áll, él, pedig belül már üres. Köszönöm, nem kérek belõle.

Felállítottam a mûszereket. A többit meglátjuk.

Az igazgatósági épületet lehetõleg kerültem. Még egyszer felmentem. Dávid szobáján – anélkül, hogy beléptem volna – bezártam az ajtót, és eldobtam a kulcsot. Nem akartam többé oda bemenni.

Még egy nehéz dolgot kellett elintéznem. Sokáig halogattam, de végül nem térhettem ki elõle. A telepen, itt volt Albert is. Itt van még most is. Elõbb-utóbb be kell lépnem oda is, ahol õ dolgozott, mert lehetetlenség, hogy amíg én itt, körülötte élek, ténykedek, addig õ csak úgy…

Mindenkit ismertem az intézetben, a fõmunkatársaktól a fûtõkig. A legtöbb heverõ sárga kezeslábasról tudtam – vagy ha nem a helyén találtam rá, feltételeztem –, hogy ki viselte. Amikor azonban eljutottam odáig, hogy tûrhetõ rendet teremtsek magam körül, felkészültem arra, hogy a kezeslábasokat tárgyaknak tekintsem. Az említett összeszedést és fészerbe hordást így bonyolítottam le. Sok kezeslábas a helyén maradt: amerre nem volt dolgom, nem jártam. S nem mentem be abba a szobába sem, amely Alberté volt.

Albert más, mint a többi. Albert a barátom volt, kiegészítõm és ellenfelem. Mióta is ismertük egymást?

Persze, az egyetemrõl, honnan is máshonnan – s ebben benne foglaltatik az is, hogy mióta. Évfolyamtársak voltunk; barátságunk születését Albert erõszakos természetének és a tenisznek köszönhettük. Én rendszeresen teniszeztem, mert olyan sportnak tartom, amely egyformán megmozgatja a test valamennyi izmát, magában foglalja a futás, ugrás, evezés, súlylökés elemét; egyúttal tiszta és nem agresszív sportág. Ideális testi kondicionáló a szellemi foglalkozást ûzõk számára. Albertnek valószínûleg eszébe sem jutottak hasonló meggondolások, õ szenvedélyesen szerette a teniszt; a játék kedvéért játszott, izgatta a pattogó labda kiszámíthatatlan útja, az erõfeszítés és ügyesség, hogy visszaüthesse. Minden gémet megharcolt, és a gyõzelem örömét az arcán hordta. Albert ugyanis versenyzett. Ifjúsági klasszisként tartották nyilván már amikor az egyetemre került, s ott elérte, hogy nevét a nemzetközi éllistán is jegyezzék.

Talán nekem is van részem benne, noha soha semmi hasonló dicsõségre nem vágytam. Tény azonban, hogy barátságunk a pályán kezdõdött. Albert látta, hogyan játszom, aztán az öltözõben odajött hozzám, és felszólított, hogy legyek az edzõpartnere, (Lám, akaratlanul is jellemzem õt: "felszólított", mondom, ahelyett, hogy "megkért".) Elvállaltam, noha utóbb kiderült, hogy nem tudtam, mire vállalkozom. Albertet játékom egyenletessége és szívóssága ragadta meg. Mint mondotta, "robotember" módjára játszom, akiben egy számítógép határozza meg a legkedvezõbb ütési változatot, tehát ideális partner vagyok. Számomra is változatosságot jelentett, hogy egy klasszissal játszhatom, még akkor is, ha az edzésidõ egy részét csupán egy-egy mozgás-vagy ütésforma begyakorlásával töltöttük. Az alárendelt szerep nem bántott, hiszen ambícióim e téren nem voltak, s a szerepet magam vállaltam.

Nem sejtettem azonban elõre, hogy mennyi idõmet rabolja el. Igaz, Albertnek rendelkezésére álltak más edzõtársak is, õ mindjobban ragaszkodott hozzám, s nehezen tûrte az ellentmondást. Nekem viszont, mint említettem, legfeljebb heti néhány órás fellazításra volt szükségem, s nem napi több órás tréningre. A helyzet egyre kényelmetlenebb lett; Albert nemzetközi versenyre készült és – bármily nevetségesnek tûnt számomra – árulásnak nevezte, ha megtagadom a segítséget. Mit tehettem mást, engedtem. A versenyen túljutott a középdöntõkön is, és az utolsó elõtti fordulóban esett ki. Így is szép helyezést ért el. Gondoltam, ezután hosszabb szünet következik, de tévedtem. Rövid pihenõ után újra kezdõdött a megfeszített munka, a felkészülés a következõ versenyre. Elhatároztam, még ha összeveszünk is miatta, de kiszállok a játékból.

A helyzet váratlanul megoldódott. Dávid már ott, az egyetemen is beleszólt a sorsunkba. Tanárunk volt, s egy napon maga elé idézte Albertet. Sosem tudtam meg pontosan, mi hangzott el közöttük. Albert még évek múltán is, ha a beszélgetés szóba került, tehetetlen dühbe gurult, s csak káromkodott: Dávid mondanivalójának lényege mindenesetre az volt, hogy Albertet rendkívül tehetséges fizikusnak tartja, és ha végez, szeretné odavenni magához, az intézetbe. Viszont ha így folytatja, sosem fog végezni, mert a tenisz elrabolja ideje java részét, a versenyek pedig felborítják tanulmányi rendjét, minduntalan ütköznek a vizsgaidõkkel. Albert megkísérelt alkudozni, de Dávid hajthatatlan maradt, s mint egy feudális apa, követelte, hogy a fiú válasszon: vagy õ, vagy a labda! Albert odavágta, hogy – Marad a labda! –, mire Dávid lehülyézte és kidobta.

Egy Hét sem telt belé, és Erika szakított Alberttal. Erika szintén évfolyamtársunk volt, fekete, telt idomú, de feszes lány, aki meggyõzõdésem szerint valamely félreértésbõl került az atomfizika szakra; rossz villamosra szállt vagy hasonló. Voltaképpen védõnõnek vagy utcalánynak kellett volna mennie. Az erotika és az anyai ösztön nem is fele-fele arányban oszlott meg duzzadó lényében, hanem mindegyik százszázalékosan betöltötte, s így Erika a fizika törvényeit meghazudtoló dupla energiatöltéssel rohamozta érdeklõdésének választott tárgyát, Albertet. A fiú igényelte is az anyáskodást meg a tüzes nõiességet, mivel azonban a szelíd engedékenység vagy beletörõdés nem tartozott egyikük jellemébe sem, kapcsolatukban több volt a szikrázás, mint egy öreg dinamóban. De hát a szénkefe, ha szikrázik is, azért csak leveszi az áramot. Erika és Albert egyike lett azon elválaszthatatlan pároknak, amelyek, tartóssága nem feltétlenül örökös, de öt évre mindenképpen meghatározzák az egyetemi padsorokban az ülésrendet.

Elképzelhetõ, mekkora csapásként érte Albertet Erika kevéssé és hiányosan indokolt pálfordulása. Még ez is. Ennyi sorscsapás már meghaladta az õ erejét is, és mert a búfelejtés lehetõségei még a technika ûrkorszakában is csüggesztõen korlátozottak, mi egyebet tehetett volna mást, leitta magát a sárga földig. El is veszítette a nemzetközi csapatbajnokság soron következõ mérkõzéseit, amivel különösen súlyos hibát követett el. A teniszversenyzõ sikerei és bukásai a sport nemzetközi piacán különös módon, egyéni eredményeknek vagy eredménytelenségnek számítanak. Kivételt csak az egyetlen csapatverseny, az évi bajnokság képez: ha a versenyzõk elveszítik, az már nem csupán az õ bajuk, az már nemzeti vereség. Albert tehát azon kívül, hogy vereséget szenvedett és hozott csapatára, taktikai hibát is elkövetett. Szemrehányást ugyan senki sem tett érte, de az országos szövetségben és az egyetemi egyesületben, amelynek tagja volt, egyaránt pihenést tanácsoltak neki. A nyomaték kedvéért szüneteltették válogatott kerettagságát is, és egy ifjú reménységet hívtak be a helyére.

A logikus az lett volna, ha Albert ezek után tovább iszik, míg józan esze maradékát is elveszíti. Erre azonban nem került sor. A süllyedés nehéz óráiban, amikor az áldozat már úgy érzi, hogy ajkáig ér a mocsár – valaki pallót és kötelet dobott neki, hogy – ha akarja! – kihúzhassa magát. A valaki – Erika volt. Némileg több indokkal, mint szakításkor – a dédelgetõ anyaság, a szánalom és a vélt felelõsségérzet; kell-e ezeknél több? –, hajlandó volt békülni. Albert elõbb ordított, azután sírt, végül engedte, hogy tisztába tegyék. Testét, lelkét – egyaránt.

A megújult és megtisztult szerelemben friss erõre kapott, s mivel edzések hiányában rengeteg szabad ideje maradt, év végén jelesen letette valamennyi vizsgáját. Soha, senki sem tudta volna bebizonyítani, hogy Erika különbözõ színeváltásai mögött egy magasabb cél s egy távolabbi mozgató személy rejtõzködik. Annyi azonban bizonyos, hogy Erika a természettudományos tárgykörökben elárult meglepõen csekély jártassága ellenére is átjutott valamennyi vizsgáján. A professzori jóindulat ennyire koncentrált megnyilvánulása még közismert protekciós csemeték esetében is ritkaság; vannak azonban hazafias szolgálatok, amelyeket nem érdemrenddel jutalmaznak.

Mindez csupán anekdota lenne, ha nem tartalmazta volna egyúttal a megoldást az én problémámra is. Albert rákényszerült arra, hogy tanuljon, nekem viszont végre idõm és módom nyílt hozzá. Albert egy ideig gyanakodott rám, hogy netán valamiféle szerep nekem is jutott a játékban, ez azonban nem felelt meg a valóságnak. A pályán edzõ voltam, a pályán kívül nézõ. Más játéktól gondosan tartózkodtam. S amikor Albert helyrebillent, magától is belátta, hogy engem semmivel sem vádolhat. Ismert, s mivel hála istennek, nem vagyok bonyolult lélek, hamarosan kiismert, tudta, hogy a saját érdekemet képtelen lennék bármiféle fondorlattal is, az õ rovására védelmezni. Érdekes, hogy a történet valószínû hátterére sosem merült fel gyanú benne…

Elég az hozzá, amikor futólag megemlítettem Albertnak, hogy az elmúlt hónapokban hízott egy keveset, és nem ártana, ha mozogna egy kicsit, hálásan fogadta. Attól kezdve naponta játszottunk egy órát; sohasem gyakoroltunk, mindig csak játszottunk. Albert keményen, ötletesen és kiszámíthatatlanul, én szorgalmasan, pontosan és lehetõleg kevés hibával. Albertet a testmozgás kielégítette, utána fáradt, de jókedvû volt: soha, egy szóval sem említette, hogy szeretné újrakezdeni… Talán már messzebbre nézett.

Játék után letusoltunk és keveset beszélgettünk. Mégis, barátságunk ekkor mélyült el igazán. Valószínûleg Dávid sem vesz észre, ha Albert nem hívja fel a figyelmet rám. Dávid behívatott magához, és hosszan elbeszélgettünk. Nem hinném, hogy különösebben el lett volna ragadtatva tõlem, a körülmények azonban kezemre játszottak: a pontosság és alaposság még mindig ritkábban elõforduló erény, mint amennyi igény mutatkozik rá. Nem azon a frekvencián szóltam, amelyen Dávid, de az õ zsenialitása a többi között abban is rejlett, hogy a tõle különbözõben is felismerte a neki hasznosat és szükségeset. – A kibernetika egyetlen hátránya – mondotta –, hogy leszoktatja az embereket a számolásról. – Nos, én szerettem és tudtam is számolni. Amikor befejeztük az egyetemet, együtt kaptunk Alberttal nemzetközi ösztöndíjat: két évig jártuk a világot, a kutatóintézeteket és laboratóriumokat. Hazaérkeztünkkor már várt a meghívás: mindketten Dávid intézetébe kerültünk.

A teniszpálya félúton esett az intézet és lakótelepe között, ahová Albert is kiköltözött. Erika ez idõben már a kellemes emlékek közé tartozott, mert amíg külföldön jártunk, feleségül ment egy konzervgyári igazgatóhoz, aki özvegyember volt, öt kiskorú gyermekkel. Anyai ösztönei alighanem éppúgy kielégülést találtak, mint olthatatlan vágya a megtermékenyülés szertartásának gyakori ismétlésére.

A sportbeli ambíciók szelídülése, a férfiúi függetlenség nyugalmának felismerése és a szakmai érdeklõdése elõtt nyílott viszonylag szabad pálya – ha nem is csillapították le teljesen Albert szenvedélyeit, de valamelyest irányt szabtak neki. Nincs bennem annyi hiúság, hogy tagadjam: õt tartották Dávid jövendõ utódjának, tehetsége és munkája folytatójának. Az én véleményem sem volt más, noha szerintem Albertbõl hiányzott az a bölcsesség, amely töredékes tapasztalatokból is helyes felismerésekre vezet, de kétségtelenül nem volt intuíció híján. Ha több ideje van rá, valamit bizonyára hagyott volna maga után.

Elhatároztam, hogy eltemetem Albertet.

Kerítettem egy erõs fadobozt, lehúztam két fél deci rumot, azután bementem Albert szobájába, és a kezeslábast, cipõt, fehérnemût betettem a dobozba. Igyekeztem óvatosan bánni a holmival, hogy minél kevesebb por hulljon ki belõle. Azután elmentem a bemosakodóba, és kinyitottam Albert öltözõszekrényét. Városi ruháját is a dobozba helyeztem, de elõbb megnéztem, mi van a zsebében. Mindent a dobozban hagytam, tárcát, igazolványt, öngyújtót, zsebkendõt, csak a kulcscsomóját vettem magamhoz.

Szerettem volna a teniszütõt is vele temetni, de sehogyan se fért a dobozba. Végül is otthagytam az öltözõszekrényben.

A KL-reaktor közelében, egy öreg gesztenyefa alatt ástam gödröt, abba temettem a dobozt. Kis hantot púpoztam fölé, de nevetségesnek tartottam volna, ha fejfát teszek rá. Valami jel mégis kellene…

Újra visszamentem az öltözõbe, megint kinyitottam a szekrényt, és kivettem a teniszütõt. Elvittem a sírhoz, és nyelével lefelé, jó mélyen beszúrtam a porhanyós földbe.

Néhány percig még álldogáltam ott, azután elmentem, hogy dolgaim után nézzek.

9

Elmentem a könyvtárba is. Abba a könyvtárba, amelynek föld alatti, páncélozott és légkondicionált pincéjében õrizték a legbecsesebb – és ami ezzel különös módon egyet jelentett –, a legrégibb írásos emlékeket. Nem hiszem, hogy valaha is valaki végiggondolta volna az effajta fetisizmus dõreségét: az írások tartalmát jól ismerjük; számtalan megismételt és megismételhetõ másolat õrzi híven minden betûjét; az eredetit örökké megõrizni úgysem lehet. A sivatagok száraz és forró homokja három-ötezer évig konzerválta a papiruszokat – ennél többre a mi technikai bravúrjaink se képesek.

Titkuk a régi írásoknak már nincs, anyagi értékük nem kifejezhetõ, imádkozni nem szoktunk elõttük. Mire jók hát?

Fétisek, indiántotemek, az õsök hagyatéka az utódoknak, önmagukról. "Amíg vigyáztok a totemre, fennmaradtok!" A totemet megõrizték az utódok, de önmagukat nem tudták megõrizni. A páncéltermek most már valóságosan is azzá lettek, amik mindig is voltak: költséges sírhelyek.

De ha így van, akkor mit keresek én itt? Miért hozom az üzenetemet egy temetõbe, ahol senki se ígér már feltámadást?

Vigyázat, nem szabad, hogy összekeverjem a dolgokat. Az én üzenetem nem totem, nem akarja a múlt fétisével jó vadászatokra, gazdag zsákmányra bûvölni a jövõ nemzedéket. Az én üzenetem egyszerû tényközlés, amelyet akkor is meg kellett tennem, ha semmi esélyem sincs rá, hogy valaha, valaki is elolvassa. A "kell" itt önmagámra vonatkozik. A természet tudatos lénye vagyok, tehát tudatos elhatározással cselekszem, ami lényem számára szükséges. Lényem azonban az emberi fajt fejezi ki, nem tehetek tehát mást, ami e faj számára szükséges. Hogy lényem e faj ez idõ szerint esetleg egyetlen képviselõje, ez a dolog szempontjából mellékes. Ösztön? Ez is mellékes. A tudatomban jelentkezik, és cselekvésre bír, nem pedig mérlegelésre. A "homo sapiens" címet mi a természetben hovatovább nemesi rangként viseltük, pedig nem rang, csupán követelmény.

Az én üzenetem tehát nem fétis, hanem híradás, amely vagy célhoz ér, vagy sem; ez keletkezése szempontjából közömbös, mert keletkezése nem választás következménye. Ha netán mégis célhoz ér, funkciója megszûnik, mivel feladatát betöltötte. Tekintve azonban, hogy közlendõi nem mindennapiak és csupán néhány példányban marad fenn, lehetséges, hogy tartalmának megismerése után elteszik emlékbe, a ritkaság kedvéért. Akkor már az én üzenetembõl is fétis lesz, totem. Szerencsére ehhez már nem sok közöm lesz.

A páncélterem kulcsát elég könnyen megtaláltam, a könyvtárigazgató fiókjában; a zár kinyitása már valamivel több gondot okozott. Az öreg papirosok biztonságára fordított technikai lelemény azonban még messze elmarad bizonyos friss papírok felügyeletétõl. A Halottak Könyve lehet, hogy eligazít a túlvilágon, a gyarló többség mégis inkább az evilági értékek után vágyódik. Következésképpen a páncélterem zárját sikerült kinyitnom, és iratomat, hangszalagomat feltûnõ helyre tettem. A kódexekhez, sárgult tekercsekhez, vastag, bõrkötéses fóliókhoz, dobozokba rakott törékeny kéziratokhoz nem nyúltam. Minek? Se rajtam, se nekem többé nem segítenek.

Olyan könyvekre volt szükségem, amelyek hajótörött életemben hasznomra lehettek. Dolgom végeztével otthagytam a páncéltermet, ajtaját gondosan behajtottam, de a zárat nyitva hagytam: minek bajlódjon azzal is az utókor?

A katalógusteremben néhány kellemes órát töltöttem el. Készültem rá, hogy hosszú kirándulás lesz, enni-innivalót vittem magammal, és sehol se láttam kiírva, hogy Tilos az étkezés. Nagyon gondosan kellett válogatnom, hiszen több millió könyvbõl kellett kiválasztanom azt a néhány tucatot, amire szükségem volt. Orvostan, kertészet, a mezõgazdaság alapelemei, s végül valami szépirodalom, egyszerû olvasnivaló…

Nem szerettem, ha szakbarbárnak vélnek. Fizikust könnyen utolér a vád, s nehezen védekezhet ellene. Ahhoz idõ és sok szöveg kell, míg kiderül az emberrõl, hogy nem csupán az érdekli, amihez ért is. Pedig hányan, de hányan vannak, akik hiszik, hogy értenek is mindahhoz, ami csupán érdekli õket!

Sokat és módszeresen olvastam. Ez egyedül élõ ember számára különben is elkerülhetetlen. Még a rossz házasságban is van mivel mással eltölteni az idõt, akár veszekedéssel is. De aki minden este egyedül fekszik le, az nehezen nélkülözi a könyvet. Távolról sem állítom, hogy én minden este egyedül feküdtem le, de voltak úgynevezett "szabad" estéim, s e szabadság ingatag értékét se alá-, se túlbecsülni nem tanácsolom. Ilyenkor olvastam, ritkábban zenét hallgattam. Hallásom tûrhetõ, de nem vagyok zenebolond, se könnyû-, se komolyzenei vonatkozásban. Olvasmányaim irodalmi értékének megítélését átengedtem azoknak, akinek ez hivatásuk vagy legalábbis szenvedélyük. Én azért olvastam, amiért – feltevésem szerint – az írók írtak: hogy olyan szellemi élményekben is részem legyen, amelyek különböznek mindennapjaim élményeitõl, s így egyszerre biztosítják látóköröm tágasságát és gondolataim idõnként szükséges pongyolaságát. Ha az esetek többségében az én választásom egybeesett az irodalmi ranglistán is fémjelzett nevekkel, mûvekkel, az éppúgy dicsérete lehet ízlésemnek, mint bizonysága annak, hogy a hivatalos ranglisták sem feltétlenül a kontraszelekció termékei. Hangsúlyozom azonban, hogy legfeljebb egybeesésrõl lehet szó, mert választásaimban sohasem az akadémiák és reklámirodák kínálatai, hanem kizárólag szellemi igényeim befolyásoltak. S ha mindez netán nagyképûen hangzanék, be kell vallanom, hogy fütyülök rá. A szépirodalmat nagyra becsülöm, mert szükségem van rá, mint a cigarettára és az italra; nyilvánvaló, hogy inkább a nemesebbet választom, mint a karcosat vagy büdöset; de az irodalmi, mûvészeti értékítélettõl tartózkodom, a másoké iránt pedig legalábbis bizalmatlan vagyok: túlságosan sok benne a szubjektív tényezõ. Bármely láthatatlan és a másodperc töredékéig élõ elemi részecskének pontosabban és biztosabban meg lehet állapítani a tulajdonságait, mint egy regénytrilógiának. A nukleon olyan, amilyen – tõlem függetlenül is; a regény olyan, amilyennek megítélem. Egyik nekem tetszik, a másik neki, s mit ér a remekmû, ha valamiért nem kell a kutyának sem?

Ha nem ez lenne a véleményem, akkor is erre a meggyõzõdésre jutnék, miközben a könyvtár katalógustemetõjében lapozgatok. Nevetséges lenne, ha én kezdenék most elmélkedni azon, hogy miként rágja el a szú és a por a gondolatok e papírraktárát, tekintet nélkül arra, hogy nemeset vagy silányat pusztít el. Már a múlt század rádöbbent a könyvtárnak nevezett szellemi karantén csüggesztõ gyarapodására: a nyomtatott papiros jóval gyorsabban szaporodik, mint a bennük gyülemlõ bölcsesség. Persze az a század még tisztelni szerette volna a könyvet, az írott szótól etikai eredményeket várt: azt hitték, a betûktõl jobb lesz az ember. S mert tapasztalták, hogy mégsem, kétségbeestek felette. Mire a kor eljutott az én nemzedékemig, be kellett látnunk, hogy a könyvtár az információ egy fajtája, amely fokozatosan idejét múlja, mivel túl sok benne az ismétlés és egyre áttekinthetetlenebb is. De a megszokás a földön talált csavart is eltéteti velünk, mert hátha jól jön még egyszer, minek csodálom hát, hogy a könyvtárak is makacs következetességgel gyûjtenek be minden papírfecnit, amely nyomdafestékkel találkozott.

Ülök egy hatalmas teremben, amely csupa polc, tele fiókkal, s a fiókokban kartonok ezrei. Amíg arra keresek közöttük megfejtést, hogyan kell káposztát ültetni, nincs baj – csak türelem kell hozzá. Ha arra keresek orvosságot, hogy ideig-óráig feledni tudjam, ami történt velem – elõbb-utóbb találok is. De mit tud mondani ez a terem, ezek a fiókok, ezek a kartonok, ha megkérdezem: mi történt velünk?

Lehet, hogy mégis: mindez, amiért idejöttem, csak kifogás? Hogy igazában magyarázatért jöttem? Ha már nincs ember, aki feleljen nekem, talán maradt még gondolat, amely választ kínál? Nem a természeti csapás mikéntjére – az eszközök mellékesek. A történtek miértje hiányzik nekem. Emlékszem, egyszer már megkíséreltem a magyarázatot a magam módján, belátva, hogy a természet nem tartozik magyarázattal cselekedeteiért; a tûzhányó akkor is kitör és lávával önti el Szodomát, ha történetesen csupa jámbor, istenes ember él benne. A tûzhányó nem isten, de még csak nem is a végzet eszköze, csupán egy nagy fazék, amelybõl idõnként kifut a leves, és leforrázza azokat, akik a fazékra ültek melegedni. S egy vulkánkitörés és a most történt katasztrófa között nem lényegi, legfeljebb nagyságrendi különbség van. Néhány fényév távolságból szemlélve pedig már ez a különbség is felismerhetetlenné törpül. Az alma, amit a kígyó megetetett velünk, az egocentrizmus volt. A tudás, amelyet a halhatatlanságért cserébe kaptunk, mindössze egy téveszme: azt hittük, miénk a világ. Nos, a világ emlékeztetett rá bennünket, hogy szó sincs róla, s mivel a halhatatlanságot már elkótyavetyéltük, benyújtotta a számlát. Ennyi az egész.

Az ügyletbe azonban hiba csúszott: én megmaradtam. Ámbár lehet, hogy egyszerû nagyvonalúság – a számla rendezésénél eltekintettek a fillérektõl. Én vagyok azok a fillérek. Mivel azonban itt vagyok, maradt valaki, aki képtelen megtagadni önmagát, emberi lényegét, és egocentrizmus ide, téveszme oda, szajkó módjára, csökönyös kitartással ismételgeti a léte által meghatározott kérdést: miért?

Miért, miért, miért…

Töprengéseim ellenére – de lehet nem töprengeni hasonló helyzetben? – tisztában vagyok azzal, hogy nem vagyok filozófus, csupán egy tûrhetõen számoló fizikus. Továbbá tudom azt is, hogy amióta a fizika az anyag természetének rejtettebb törvényszerûségeivel ismerkedik, egyes képviselõi szívesen kalandoznak el az egzakt tudományok területérõl az ismeretelmélet síkosabb pályáira is. Megértem, hiszen nehéz dolog az idõnek, a térnek, a mozgásnak, tehát létfeltételeinknek a törvényeit kutatni anélkül, hogy ne vonatkoztassuk e feltételeket magára a létre; s a feltételek rendjében ne kutassuk a lét értelmét is. Elkerülhetetlen, hogy a tudós, aki a véges és végtelen értelmezéséhez kénytelen dimenziók új koordináta-rendszerét kialakítani, ne kísérelje meg e koordináta-rendszerben megkeresni az ember helyét is.

Mindehhez azonban személy szerint én, jóllehet, szintén fizikus vagyok, nem érzek elég erõt magamban. Noha el tudom különíteni az okot az okozattól, a szükségszerût a véletlentõl, ismerem a kölcsön-és visszahatások mechanizmusát, sohasem vállalkoznék arra, hogy az emberi lét törvényszerûségeinek meghatározására is alkalmazzam õket – még ha erre fizikus mivoltom ösztönözne is. Tudom, hogy az élõt és az élettelent azonos törvények mozgatják, de tudom azt is, hogy az élõ mozgásában a törvényszerût kiegészíti, olykor keresztezi az esetleges, és ezért pályája jóval nehezebben számítható ki, mint egy bolygóé vagy nukleoné. Elismerem, a hasonlatot tovább erõltetve, seregnyi rokonvonást mutathatnék ki – de az emberben, aki lelkes állat, még akkor is, még mindig marad elõre nem számítható tényezõ. A régi filozófusok tudták ezt, és számoltak vele. A fizikusok többnyire nem tudják, és ezért olyan sebezhetõek, amint bölcselkedni kezdenek.

Sebezhetõ lennék én is, ha próbát tennék. De nem teszek, pedig ha soha máskor, most és itt, jó okom lenne rá: ki válaszol a kérdéseimre, ha én nem? Ki birkózzék meg ez értelmet meghaladó kérdéssel, hogy felemelje – vagy leszállítsa? – az értelem szintjére? Magamnak kell – botcsinálta doktorként – gyógyítanom a sebet tudatomban, mielõtt üszkösödni kezd…

(Lelkemet is mondhatnék tudatom helyett, de az ördögbe is, fizikus vagyok, nem pap!)

Ülök a tudomány leltárának termében és segítségért kiáltok. Ki hallja meg? Ha a gyomrom fájna, akadna mentõ. Ha a kocsim motorja áll le, találok tanácsost. Sosem figyeltem fel rá eddig, nem is érdekelt, s most megdöbbenve tapasztalom, hogy a gondolkodás szakértõihez hiába fordulok – hallgatnak.

Bennem a hiba?

Bizonyára bennem is. Jó emberi szokás szerint csak akkor jelentkezem, amikor baj van, ég a ház. Bezzeg eddig elmerültem a számok és képletek között. Lubickoltam vagy vállat vontam, ha a szakállas bölcsekkel találkoztam. Rendben tartottam a fogaimat, az izmaimat és a hormonjaimat, de nem sokat törõdtem azzal, hogy a gondolataimat is glédába állítsam, masíroztassam, jobb-bal, jobb-bal, hátra arc, vigyázz, igazodj… S most aztán nem tudok eligazodni. Csoda-e?

Minek vádoljam magam? Nem csupán bennem a hiba. Most ha szörnyen megkésve, de mégis reménykedve húzkodom a fiókocskákat az ezernyi kartonokkal. Hiába. Nem lelek olyanra, amely kedvemre eligazítana. Platón emlékeztet arra, hogy ember vagyok; Descartes, hogy gondolkodó ember vagyok; Marx, hogy társadalmi ember vagyok. De ki mondja meg, mit kell tenni és gondolni, ha utolsó ember vagyok?

A hajdani bölcsek – akik az alapokat lerakták, ötezer vagy ötszáz – vagy csak ötven éve is – tiszteletre méltóak, mint a newtoni mechanika – de hol vagyunk már Newtontól? Csakhogy a korszerû mechanikának minden nemzedékben támadnak új newtonjai, míg a kortárs filozófusok egyre tanácstalanabbul néznek a világba…

Pergetem a kartonokat, és elszorul a szívem – meddõ talajon, fonnyadt vetés között járok. Gyermeteg Faustként keresem a bölcsek kövét. És mit találok? Korunkban bizonyos filozófiai iskolázottsággal bárki a pályán maradhat… A legegyszerûbb ismételgetni a világnézetnek megfelelõ nagy elõdöket. Ismételgetni, természetesen más szavakkal, ami többnyire azt is jelenti, hogy hígabban, különben plágiumnak tûnne. Alkotni úgy kell, hogy az új jelenségeket, ha már nem lehet nem észrevenni õket, mert szüntelen, a botladozásig láb alatt vannak, besoroljuk a régi kategóriákba. Ha másként nem megy, a jó öreg Prokrusztész módszere szerint. Ami még így sem illik, így sem illeszthetõ, azt célszerû megcáfolni. A cáfolathoz pedig érv kell, s a legegyszerûbb érv az idézet. És már megszületett a dogma, amely sohasem a tényekbõl, hanem mindig az idézetekbõl táplálkozik. A dogma egyre távolodva a megismeréstõl, amelybõl kiszakadt, hitté válik, a hit éltetõje pedig a türelmetlenség. Az idézet sosem fejezheti ki az egészet, csak egy töredékét: az idézetekben nincs dialektika – következésképpen bármely egyértelmû álláspontot kifejezõ gondolatsort egymásnak akár ellentmondó idézetekre is fel lehet bontani. Az idézetek azután, noha egy tõrõl származnak, a hit türelmetlenségének felhajtóerejétõl ûzve, hajba is kaphatlak.

Zsákutca, amelybe a hozzám hasonló gyanútlanok naponta belehajtanak, hogy azután káromkodva hátráljanak kifelé. Többnyire kevés az olyan zsákutca, amelyben van elég hely megfordulni és arccal elõre kijönni.

Nem minden filozófus ismételget – ez is igaz. Vannak, akik a saját fejük szerint iparkodnak megérteni és megmagyarázni e nekilódult világot. Sajnos, többségük megijed attól, amit tapasztal – az õszintébbje kimondottan fél. Pesszimizmusuk nem indokolatlan, csupán haszontalan. Mit érnénk az orvossal, aki sopánkodva csapná össze a kezét: jaj istenem, vakbélgyulladás! – és elszaladna a beteg ágya mellõl? Persze az orvos tudja, hogy a beteg vakbelet ki kell vágni. A hasonlat lehet, hogy vulgáris, de nem vulgárisabb, mint az idézetek vagy világvége jóslatok.

Századunk elején még voltak bölcsek, akik tudtak gondolkodni, és annak jegyében, amit kigondoltak, mertek is vállalkozni. A társadalom válsága megszülte a maga filozófusát, aki azután nekilátott átszabni a társadalmat. A világ ötven-száz esztendõvel ezelõtt sem volt egyszerûbb, legfeljebb áttekinthetõbb: a barikádok egyértelmû választóvonalakat jelentettek a két oldalon állók között. Utóbb a dolgok összekuszálódtak, és a barikádokat cikcakkosra kellett építeni, hogy mindenféle árnyalat helyet találjon magának. Igaz, így az ellenfelek már nem feltétlenül szemben állottak egymással, hanem némileg srégen is, hogy fél szemüket a harmadik félen is rajta tarthassák. Vagy a negyediken.

A bölcsek, akiknek dolguk lenne, hogy mind e dolgokban eligazítsák a tétova kortársakat – kínosan feszengtek. Vagy kitûzték a fekete zászlót. Csakhogy a pedantéria betûrágása és az anarchia kalózlobogója végsõ soron ugyanannak a szellemi impotenciának a leplezése.

Ki vagyok én, hogy ítéljek? Mondhatnám, az egy igaz ember, akiért kímélet illesse a várost. De a város elpusztult, s én nem vagyok annyira korlátolt, hogy hinném, az érdemeimért kíméltettem meg. Ellenkezõleg: ha kínjaimat tenném mérlegre, bátran állíthatnám, bûneimet vezekelem e különösen mély kútban, amelyben fogcsikorgatva forgolódom. Valójában se vétkeim, se érdemeim nem kerültek a billegõ serpenyõbe, amely eldöntötte, hogy ki vesszen és ki maradjon, így azután nem is ítélek senki fölött, csak kiáltozom és átkozódom, mint Jób a szemétdombon. Nem igazságot keresek, hanem csupán egy kevéske megértést, legalább visszamenõleg… S mivel nincs más hitem, mint a természet törvényei, és nincs más imám, mint az értelmes gondolat – nem a teremtõ után kiáltok, s nem is õt pocskondiázom, hanem azokra hányok epét és sarat, akik az én rítusom szerint kellene hogy misézzenek. De hamis a misebor, dohos az ostya és a tömjént eladták a bordélyházakba illatszernek.

Ülök a nevek és címek betûrendbe szedett hadosztályai között, és põre és védtelen vagyok. Nem találok közöttük egyet is, aki azt mondaná: hallgass rám, kortárs, és gyere utánam. A jósok pedig] akik gombafelhõkbõl és gumibotokból megjósolták, hogy a játéknak rossz vége lesz, úgyszintén hiába káromkodnak: õk azt ígérték, hogy az emberiség önmagát falja fel. S ha úgy történt, a kasszandrák se menekülhettek, sovány vigaszuk lenne, hogy nekik lett igazuk. Nincs már se vigasztaló, se akit vigasztalni kellene. Csak én vagyok, aki egyre keservesebben birkózom azzal, hogy megõrizzem józan eszem, s én, ha kedvem tartja, hirdethetem: ha nem jött volna közbe semmi, az emberiség elõbb-utóbb megbékélt volna önmagával. Ha nem jött volna közbe semmi. De jött.

S most mit tegyek? Hallgatok a létfenntartás ösztönére, lenyelem a csalódás keserû nyálát, és elteszem a miértjeimet jobb idõkre. Nem bölcsesség után kutatok, hanem ehetõ magvak után. Candide-nak a kert boldogságot hozott, engem az éhenhalástól ment meg.

Tucatnyi kartont kiemelek a dobozokból, kétkezi tanácsadókat, hasznos tudnivalók mestereit. A bölcsek fiókjai maradnak, félig kihúzottan, olyan se kint, se bent állapotban, fél kézzel megkapaszkodva a polcban, fél lábbal a padló mélysége fölött imbolyogva – õrök aggodalomban, hogy leesnek, széthullanak.

Nincs bennem sajnálkozás, amikor kimegyek az üvegajtón.

10

Némileg izgatott vagyok, s ez jó, mert eltereli a figyelmemet és megszakítja gondolataim komor csapongását. Igyekszem elfoglalni magam a tevékenység kábítószerével.

Most azért vagyok izgatott, mert még sosem láttam nagy könyvtárat belülrõl. Egyetemista koromban természetesen sokat jártam könyvtárba, de mindig csak az olvasó-és kölcsönzõtermekig jutottam. Hogy a kis kérõcédula milyen utat járt be attól kezdve, amikor a dobozba helyeztem, addig, amíg a pult mögött a nevemet kiáltották, s a cédulát egy poros könyv lapjai közé tûzve láttam viszont – errõl csupán elképzeléseim voltak.

Nem járhattak túlságosan messze a valóságtól, hiszen mibõl állhat egy könyvtár? Polcok végtelen sorából, egymás mellett és egymás felett, alatt – polcemeletek és polcországutak. Azt is tudtam, hogy közöttük a közlekedési rendet bizonyos kulcsszámokkal tartják fenn, és ezt decimális rendnek nevezik. A kölcsönzõ pultján találtam egy litografált könyvet, amely a katalógusok megfejtését tartalmazta – az idõm nem sürgetett, talán csak eligazodom valahogyan…

Megkerültem a pultot, és átmentem a lengõajtón, amelyen az idõs, szürke köpenyes bácsik közlekednek, amikor hordják-viszik a könyvoszlopokat. Az ajtó mögött – azonban csak egy kézi felvonót találtam – a bácsik nyilván errõl és erre hordták a könyveket az ajtó két oldala között. Néhány lépésnyi távolság csupán – határozottan csalódtam ifjúságom könyvtárszolgáiban. A kézi felvonó mögött keskeny folyosó nyílt, és a végén egy vas csigalépcsõre bukkantam…

Nem érdemes részleteznem tovább, elég az hozzá, hogy bejutottam a voltaképpeni könyvtárba, amely pontosan olyan volt, mint amilyennek képzeltem, a képzelet szülte hangulatok nélkül. Azt hiszem, a méretek csaltak meg. Útleírásokban emlegetik, hogy a Szent Péter-bazilika méreteit az emberi szem nem képes felfogni, mert a hasonló stílusban épült, de jóval kisebb templomok arányaihoz szokott szemünk egyszerûen összezsugorítja irdatlan mélységeit és magasságait. Egy országos jellegû központi könyvtárral alighanem hasonló – ha érdektelenebb is – a helyzet. A polcok félelmetesen sokan vannak, jóval többen, mint a képzelet megfogalmazni tudná, de az emeletek és válaszfalak részekre szabdalják, s a tekintet egyszerre csupán egy-egy részletet foghat be. A valóságos arányok sohasem bontakoznak ki, már csak azért sem, mert a korunkban mindenhova behatoló turizmus innen kirekedt, hovatovább még az egerek sem képviselik. A könyvtárosok pedig – hivatalnokok és bácsikák – csak a saját parcelláikat járják.

Csupán ha olyan valaki szabadul be, mint én, akkor nõ meg igazi méreteire a könyvtár. Ha olyan, aki kénytelen megmászni az emeleteket, végigloholni a végtelen sorok között, s amikor hite szerint célhoz érve kiderül, hogy elvétette a számot vagy betût, kezdheti elölrõl, más emeleten, más sorok között, másodszor-harmadszor-negyedszer is – az tapasztalja meg inain és tüdején, mekkora is egy könyvtár. Ráadásul a pihekönnyû gondolatnak is súlya lesz, amint papírra vetik, mert a papír nem õriz ingyen: kilókban kéri és adja meg az örökkévalóság árát. S ebben még nincs benne a kötés súlya.

A kézi felvonók árammal mûködnek, tehát nem mûködnek. S öt-tíz-tizenöt könyvet nem hurcolhatok – még ha elõrelátóan hoztam is bõröndöt magammal – végtelenbe nyúló vándorutamon. Amint összegyûlik egy csomag, vissza kell velük baktatnom a bejárathoz, hogy ott egy kupacba gyûjtsem õket.

A harmadik forduló után már fáradt vagyok. Gondolok rá, hogy abbahagyom, s majd máskor visszajövök. Ennyi könyvet évek alatt sem olvasok el… De átlapozhatom õket, s ha éppen azt az egyet hagyom máskorra, amelyre pedig a legnagyobb szükségem lenne? És végül, fölöttébb kérdéses, egyáltalában rá tudom-e szánni magam arra, hogy ide még egyszer visszatérjek?

Fordulok újra, és rovom tovább a lépcsõket. Enyhén szédülök. Nem törõdöm vele, az utóbbi idõben gyakran elõfordul velem. Hiába szedem a vitaminokat, hiába alszom ki a nyolc órát, akár altatóval is, hiába konstatálom a mûszereimen, hogy semmiféle ártalmas sugárzás sem ér. Szédülök, s úgy látszik, ennek már így kell lennie.

Lábam alatt kellemetlenül kong a vaslépcsõ. Ebben a papírorgiában minden egyéb fémbõl van, a polcok, az állványok, az ajtók, talán még a falak is… Mintha egy esetleges tûzvészben ezen múlna a könyvek sorsa… Az alexandriai könyvtár kõbõl volt, mégis benne égett az emberi szellem elsõ háromezer éve. Ámbár lehet, hogy fából építették, és a cédrus illatos, még füstjében is. Az alexandriai könyvtár elõször véletlenül gyulladt ki. Háború volt, s olyankor megesik az ilyesmi. Caesar aligha örvendezett neki. Igyekezett – más helyekrõl, történelmi tartalékból – pótolni. Ami így összejött, az másodszorra már nem véletlenül égett el. Szép, szabályos máglyába hordták õket, valószínûleg a történelem elsõ, de mindenesetre nem utolsó könyvégetéséhez. Mivel van egy könyv – mondották –, amelyben minden fontos benne foglaltatik, tehát ami azon kívül van, az az ördögtõl való. Így aztán egy könyv nevében elégették a többit.

És ni, egy-kétezer év alatt megint mennyi gyûlt össze belõlük!

Hol egy szál gyufa?!

Mi nem jut az ember eszébe… Le kell ülnöm egy percre, mert kegyetlenül szédülök. Jó lenne öt percig nem gondolni semmire, de ez lehetetlen… Amíg ülök, legalább nem kopog a cipõm a vason.

Ebben a pillanatban rájövök, hogy mire emlékeztet engem a hely: a börtönökre. Ahogyan a filmeken láttam, vaslépcsõk, vasajtók, rácsok, csapódás, kongás, középen üres tér, folyosók gyûrûje, a polcok cellák és a cellák polcok. Szoros rendben ülnek a foglyok a polcaikon, válluk egymáshoz ér, az egyik kövérebb, a másik soványabb, csak a kötésük egyforma könyvtári csíkos. A hátukon szám. Nevüket, címüket belül rejtve hordják, s csak akkor árulják el, ha leemelik õket a cellából, és felütik a fedelüket: ekkor ismét egyéniséggé válnak, és a gondolat szabadon áramlik lapjaikról…

Ahogyan felismertem az azonosság jegyeit, félelem fogott el. Mintha húznának maguk közé, fel a polcokra, hiszen üres cella mindig akad, a nyomdagépek nem állanak meg… Egyedül vagyok a túlnyomó többséggel szemben, ki védene meg?

Egyedül vagyok… Mintha ezt látnám mindenhová felírva, bárhová is megyek… Minden nap nagyobb betûkkel áll a falakon. Mene tekel, egyedül vagyok…

Milyen öntelt is az ember. Mérgemben félig olvasottan falhoz csaptam A pert… Lázálom, agyrém, impotencia… Ismeretlen és elképzelhetetlen volt számomra, hogy ne lehessen eligazodni a tárgyak és viszonylatok között… Ami tény, az tény akkor is, ha kemény burokba van rejtve, ha rugalmasan visszaveri a behatolni vágyót, ha… Egyszóval nem játszótér az élet, de nem is labirintus. A labirintusban is csak az vész el, aki nem gömbölyít maga után fonalakat… Ha valaki mást mond, az vagy ostoba, vagy kókler. Vagy csak egyszerûen szégyenli, hogy nem vitt magával fonalat, és most a labirintust vádolja kegyetlenséggel… A labirintust mi építettük, rajtunk múlik, kit fog meg és kit ereszt el…

Mondom, öntelt voltam, most már tudom. Mit érek vele? Ülök a vaslépcsõn, akár ha A per irattárának nyomasztó polcai között ülnék, s egyedül vagyok, én aztán igazán egyedül! Még perem sincs, ami után futkoshatnék. Amaz útban volt, én már csak felesleges vagyok.

A polcok pillanatokon belül rám dõlnek, és az emberiség katalogizált bölcsessége agyonver. Fel kellene gyújtani mégis, megint.

De azt is minek?

Ha most felállók, és bemegyek a polcok közé, soha többé nem jövök ki közülük, tudom. Rám csapódik egy cellaajtó, és még csak cédulát se kapok a katalógusteremben. Vállam beszorul a többiek közé, kötésem lassan megkeményedik, és szitálni kezd fejemre a por, mert a klímaberendezések nem mûködnek.

Nem szabad felnézni a polcokra, mert már dõlnek is, pedig alighanem csak én szédülök még mindig. Azért inkább mégsem nézek fel.

Nem hallom a vaslépcsõ csattogását, amint leszáguldok rajta, nem hallok semmit csak a lélegzetemet, s azt is belülrõl, mert csukott szájjal futok, összeszorított ajakkal, nehogy sikoltozzam.

Nem törõdöm már az összegyûjtött könyvekkel, csak azzal, hogy mielõbb kint legyek innen. Mögöttem némán forognak a zárak, lakatok, kulcsok, lengenek a csapóajtók, ölelkeznek a rácsok, mert íme, nincsenek már börtönõrök, nincsenek már bácsikák, és a rabok mégsem szöknek. Megszokták a rendet, ismerik helyüket a polcon, ismerik a szomszéd kötés vállát. Jól érzik magukat, vagy csak félnek a külvilágtól? õk tudják. Vagy talán õk sem: egyszerûen nem hiszik el, hogy vége.

Kint a kapu elõtt felbukom a sötétségben.

Errõl elfeledkeztem: elmúlt a nap, beesteledett. Baj.

Félek a sötétben. Sokáig nem mertem bevallani magamnak, különbözõ nevetséges ürügyeket találtam ki, amivel alkonyatkor behúzódhattam a barlangomba. Az ürügyek reggelre áttetszõvé váltak, és én beletörõdtem, hogy a sötétség ellenségem, még akkor is, ha leple alatt senki sem les rám. Munkámat, programomat fokozatosan átalakítottam, hogy a napszállta ne találjon se távol, se a szabadban.

Most mégis elvétettem. De az áldott viszonylagosság segít rajtam. Ami mögöttem maradt, attól inkább rettegek, mint attól, ami szemben fogad. S a levegõ legalább jó. Hûvöse az arcomba csap. Még mindig szédülök, de már merek felnézni. Fölöttem a csillagok hunyorgatnak cinkosan: ugye szeretnél köztünk lenni?

Zseblámpa mindig van velem. Keskeny alagutat nyitok vele a sötétségben, éppen csak annyit, amekkorán átférek. Az alagút végét nem látom, csak néhány méternyit belõle, de ahogyan megyek elõre, ez a néhány méter velem együtt halad – az alagút vége tehát ott van, ahol az elem vagy én kimerülök.

Emlékszem… Igen, ez az egy megvan: az emlékezetem mintha éberebben mûködne… Talán mert kevesebb élménybecsapódás éri, talán mert tudja, hogy egyre nagyobb szükségem van rá. Emlékszem, hogy itt a közelben van egy tér, és a téren egy kis éjszakai mulató. Ez a legközelebbi hely, ahol italt találok… Még nem jártam benne, de cégtábláját lefényképezte a szemem, és a memóriám most elõhívja…

Keskeny ajtó nyílik az utcáról, vörös tapétával kiragasztott valóságos alagút. A bejárat vitrinjeiben táncosnõk fényképe sárgult el, lábuk fennakadt a magasban, obszcén útjelzõtáblaként a feledés vörös tapétás mennyországa felé. Az alagút túlsó végén bársonyfüggöny. Óvatosan tolom félre, mert tapasztalatból tudom, hogy e lassan porba fulladó város legveszedelmesebb csapdái a légjárások útjába esõ függönyök. Kénytelen utóvédként gyûjtik be a port, amely bágyadt szárnycsapásukra is akkora fellegekben rebben fel, hogy garat és torok, szem és-nyálkahártya órák múltán sem tér magához… Minderre persze most nem gondolok, csak kezem õrzi az újsütetû reflexet, amikor két ujja közé csippentve a szürke bársony alá bújt vörös bársonyt, szabad utat nyit a behatolásra.

Délelõtt a mulatók zárva vannak. A takarítónõk azonban legfeljebb söpörni járnak mulatóba, s ezért koránkelõk. Mire a pillanat elérkezett, ebben a kis lokálban már rend és tisztaság fogadta. Elõkészítve minden a következõ esti programozott mámorra. De a nyitás elmaradt, s a megkésett elsõ vendég én vagyok. Lámpám körbetáncol a változatlanul vörösben tartott helyiségben, és észreveszem, hogy az asztalokon gyertyák állanak. Áldott divat. Meggyújtom valamennyi gyertyát, és lekattintom a lámpát. Világosság már – ha némileg homályos és imbolygó is – van; szemlélõdni ráérek késõbb. Lássuk, amiért jöttem, a választék bõséges. Kezdjük talán a ginnel. A borókapálinka állítólag tengerész ital, jobb körökben csak koktélalapanyagnak használják. A jobb körök úgy látszik hajós életre kaptak, mert a gin napjainkban polgárjogot nyert a szárazföldön is. Jég nincs, a citrom megaszalódott, a gin meleg, még mielõtt égetni kezdene, de nem fontos. Egy alkoholista magyarázta egyszer nekem: csak az amatõrök válogatósak. Profi nem az ízéért iszik, hanem a hatásáért. Bizonyára õ is járt már a könyvtárpolcok között, talán be is sorolták kis katalóguscédulával a beidézettek közé: neve, kora, foglalkozása…

Intim hely ez a lokál. Igaz, üres székek elõtt, üres asztalokon égnek a gyertyák… A második pohár gin után megkísért a kétely, hogy tévedésbõl nem temetõbe jutottam én, halottak napjának estéjén? Kis, fehér damaszttal terített sírköveken, üres kelyhek tövében lobognak a mécsesek.

Ajánlatos lesz felhagyni a borókával, és valamely méltóságteljesebb ital után nézni. A tengerészek tréfái néha vaskosak… Napóleon és Courvoisier konyak szomszédol az egyik polcon. Tegyük fel, hogy tényleg az van bennük, amit oldalukon a címke ígér – bontott üveg kocsmáros lelkén a sátán egérfogója –, kiváló alkalom a hasonlításra. A Courvoisier-t már ismerem, ittam. Hasonlíthatatlan ereje és aromája van. Ez az, semmi kétség, egyszerre érzem ínyemen és tekintetemen, amely a falakon felfedezi a Gauguin modorában barnára és nagy mellûre festett képeket, visszalopva a cinteremmé lidércesedett helyiséget annak, ami. De mi? A nõk a falakon csak dekorációk, egyértelmû emlékeztetõk arra, hogy az ember az az állat, amely párzási idõtõ! függetlenül bármikor tud szeretkezni. Az ember erre a képességére büszke, pedig csak a természet óvatossága nyilvánul meg benne, hogy e gyenge és esendõ gyermeke, egész esztendõben folyamatosan tudjon szaporodni, különben félõ, nem tud lépést tartani a fenevadak és a haditechnika fejlõdésével, s kipusztul, mielõtt elszaporodna. A nagy mellû barna nõk a falakon a szenvedély szorgalmazói lettek volna, de inkább a termékenységre emlékeztettek – hátat fordítottam nekik, mert kínozni kezdtek, mint kamasz fiút az aktfotók. Sajnos, a bárpult mögé tükröt helyeztek, amiben viszontláthattam õket, elõtérben saját, legkevésbé látni kívánt képmásommal.

Próbáljuk ki a Napóleont.

Jéna, Wagram, Lipcse. És aztán Borogyino és Waterloo… Benne vannak az üvegben, bárki átélheti õket. Minden csata egy pohár. Az elsõk diadal, gyõzelem, az utolsók tétova vereségek. Hiába, ginnel ezt nem lehet átélni. A gin zsongít, nem részegít, s egyszerre csak begurulunk az asztal alá, mint akit ólmosbottal vertek fõbe. A mámorhoz Napóleon kell. A gyõzelem mámorához és a vereség mámorához. A feledés mámorához egy szög kell, két méter kötél és egy sámli.

Éhes vagyok, nem különös?

Nem. Az alkohol belemar a gyomor nyálkahártyájába, amely védekezõén összehúzódik. Sav gyûlik benne, és az idegpályák éhséget jeleznek. A megoldás egyszerû: enni kell.

Mi lehet ennivaló egy éjszakai mulatóban? Szinte kíváncsi vagyok. Elõzõ életemben alig jártam lokálba. Nem a pénzt, inkább az idõt sajnáltam rá. S ha kedvem támadt volna is, elvette a tudat, hogy a pincérek és a kurvák leplezni sem akarják (s ha akarnák se tudnák) pénzsóvárságukat. Nem szeretem, ha nyílt orcátlansággal vesznek palira.

Valami konyhaféle azért itt is akad. A hûtõszekrényt ki se nyitom. Konzervet keresek. Találok is. Kaviárt, rákot, rózsaszín lazacot – csupa csemegét, amire inni lehet. Sõt kell. Nem tudnék mit kezdeni velük, ha – vajon mire tartogatták? – nem bukkannék néhány csomag kétszersültre is. Így már a lazac és a rák ételként is fogyasztható…

Bár a szekrényben elõttem tányérok oszlopa, a konzervdobozokból eszem. Akár az agglegények. Valaha irtóztam ettõl. Mint egyedül élõnek, sok hasonszõrû ismerõsöm volt. Láttam, hogyan szoktak le – odahaza – a civilizáció terhesebb kötelességeirõl. Elõször csak a déli tányér maradt estére is: úgyis ugyanaz az étel kerül belé, minek elmosni? Aztán már elõ se vették a tányért. A lábas is megteszi, amelyben melegedett… A látvány olykor elrettentett, s annál keményebben tartottam magam a rendhez: ha egyedül vacsoráztam is otthon, abroszt terítettem, és minden ételhez külön tányért tettem az asztalra. Én se szerettem mosogatni, de inkább vettem két tucat tányért és evõeszközt, hogy kitartsak tisztával, míg Elza, a takarítónõm elmosogatja. Amióta kint élek az intézeti vendégházban, nyugodtabb napokon ma is felterítem az asztalt – de bevallom, legalább annyiszor el is hagyom. Túlságosan fáradt vagyok hozzá, még ha tudom is, hogy nem a látszat kedvéért, hanem önmagamért teszem. Inkább szégyenkezem magam elõtt, és úgy kaparom ki a lábas alját…

A furcsa vacsora elcsitította a gyomorsavakat, de visszaidézte a szomjúságot. Kimentem a gyertyák közé – az olvadt viasz illata most inkább templomra emlékeztetett. Az oltár felé fordultam, és kerestem egy üveg pezsgõt. A pult fémoldalán levertem az üveg nyakát, és hagytam, hogy a hab lefusson a padlóra. A meleg pezsgõ cudar ital, még szomjúság ellen is. Ha lett volna kutam, leeresztettem volna hûteni, de kút is csak egy maradt, s az is odaát a könyvtárban. Már az idõk kútja senkit nem hût le, beletekinteni sem érdemes; mostantól iszaposodik az is.

A második üveget csak azért bontottam fel, mert az elsõbõl nagyon sokat elpazaroltam. Az egyik déltengeri hölgy lesétált a falról, megkínáltam egy pohárral. Elfogadta. Hatalmas, mandula formájú melle ráomlott a bárpultra, tekintetében hajótörött kis korvettkapitányok alá gyújtott máglyák tüze villant. "Akarsz szeretni?" – kérdezte, és két melle közé vett, mint Gullivert az óriások királykisasszonya. "Mi a katalógusszámod?" – kérdeztem, s õ felkacagott: "Én kimaradtam a decimális rendszerbõl!"

"Erre iszunk" – mondtam, és a pezsgõ után nyúltam. "Kellesz nekem."

"Balsafatutajon jöjj értem" – lihegte, és az ajka olyan piros volt, mint a korallszirtek technikolorban. Megevett, a fene érte, de sehogyan sem tudtam átfogni a derekát, mert ismét közöttünk volt a bárpult. Már csak három gyertya égett a tövén, a többi elfogyott.

"Te hogyan maradtál életben?" – csodálkoztam.

"Nem volt rajtam ruha" – felelte, és meghimbálta a mellét. A Napóleon-konyak üvegjét eltalálta, lezuhant a földre, és darabokra tört. Az erõs szesz illata emelkedni kezdett a padlóról, és amikor elérte a térdemet, remegni kezdett a lábam. Jó lenne lefeküdni, jutott eszembe. Ha a konyak eléri a gyertyákat, megint sötét lesz…

"Kidobtam a horgonyt" – mutattam a törött üvegre. "A tutaj a kikötõben ring. Van ágyad?"

"Mi gyékényen alszunk a lányokkal" – intett a falra, ahol a többi nagy mellû lány már levetkõztette a kis korvettkapitányt. A kondérokból keleti fûszerek párája szállt fel. Ha vele megyek – gondoltam – engem is megesznek. De a konyakillat már a derekamig emelkedett, nem sok idõm maradt habozni. "Most már mindegy" – és megkerültem a pultot.

Mire odaértem, csak a hûlt helyét találtam. Riadtan néztem körül. "Jaj, megint egyedül." Aztán meglett. A falról integetett, hívogatóan. Tengerészek ültek az ölében, és kurjongattak.

Már csak egyetlen gyertya égett, a zenekar elõtti asztalon. Odabotorkáltam, felragadtam, magasan a fejem fölé emeltem. Elindultam a lányok felé. A székek csattogva borultak fel körülöttem.

A fal tövében széles bársonypamlag húzódott. Feltérdeltem rá, hogy megölelhessem a lányokat a tûz körül, de a rugók megereszkedtek, és elveszítettem az egyensúlyomat. Végigzuhantam a pamlagon, a gyertya messze kirepült a kezembõl, s mint a hullócsillag, kihunyt.

A pamlag alacsony volt, s a konyakgõz túlért a homlokomon. A többire nem emlékezem.

11

Sajgó halántékkal, émelygõ gyomorral ébredtem. Hanyatt feküdtem. A bársonyfüggöny résein át behatoló fénycsíkokban porszemek táncoltak. A helyiségben rendetlenség volt, és pálinkabûzzel kevert hideg gyertyaszag terjengett.

Feltápászkodtam, noha ritka pocsékul éreztem magam. Futó pillantást vetettem a fali kárpitra festett, egzotikusnak szánt, de már meglehetõsen kopott nõalakokra, azután hozzáláttam, hogy keressek egy üveg sört, a másnaposság gyógyszerét. Találtam is, noha a helynek megfelelõen a legdrágább fajtából. Egy üveggel azonnal lehajtottam, majd egy másikat lassan, megfontoltan kortyolgattam végig. Mire elfogyott, a gyomrom is elcsitult, és halántékomban engedett az erek görcse. A drága sör azonban egyben magasabb alkoholtartalmat is jelent: enyhe mámor szökött a fejembe. Kellemesen éreztem magam, és ahogyan közérzetem javult, zavarni kezdett a környezet. Már nem tartott vissza semmi.

Kint zuhogott a napfény, és hunyorogva álltam meg a vitrinkalodába zárt táncosnõk felemelt lába alatt. Most hová?

Vissza kellene menni a könyvtárba az összeszedett könyvekért és bepakolni a kocsiba… Átvágtam a téren és minden különösebb nehézség nélkül, percek alatt elvégeztem a dolgot… Akár indulhatnék.

A tér túlsó oldalán azonban egy szökõkút csobogott. Nyilván valamilyen forrásból vagy magasan fekvõ tárolóból kapta a vizet, amely hûvös átlátszósággal, kristálytisztán omlott a kõhidrák torkából a márványmedencébe. Az elvezetõcsatornák már eldugultak, s a víz átlépett a medence peremén. Lejtett a tér, s a túlcsorduló víz befolyt egy mellékutcába. Ott eltûnt egy drogéria ajtajában, további útját és sorsát csak sejteni lehetett.

A szökõkút ritka ajándéka ellenállhatatlan vágyat keltett bennem, hogy lemossam testem külsõ felérõl az elmúlt nap és éjszaka lemosható szennyét. Meleg volt, a napfény cirógatott, a szél mintha kifulladt volna… Ledobtam magamról a ruhát és átléptem a medence peremén.

Hosszan, elmerülten fürödtem. A lezúduló víztömeg alá álltam, és engedtem, hogy az erõs vízsugár végigmasszírozzon. Pórusaim lélegzeni kezdtek, inaim, izmaim, bõröm visszanyerték rugalmasságukat. Valami különös józan mámor fogott el, amely már nem lehetett a söré… A reménykedõ test ünnepelte, hogy ismét magára talált!

Sokáig fürödtem, majd kimásztam a medencébõl. Megálltam levetett ruhám fölött, de undorodtam ismét felvenni… Nem fáztam, a nap villámgyorsan itta fel bõrömrõl a vízcseppeket.

Jó lenne tiszta holmit kerítenem… Van valahol egy áruház… Legfeljebb száz méterre… Ott kedvemre válogathatok. Úgy, ahogy voltam, anyaszült meztelenül, elindultam megkeresni az áruházat. (Nem kellett attól tartanom, hogy valahonnan egy nõ lép elém. S ha mégis, aligha a rémülettõl sikoltott volna fel…)

Az áruházat megtaláltam. Több emelet magasan tornyosult az utcasarkon. A kijárati ajtón léptem be, noha már régen nem okozott különösebb örömet az ilyesmi. Egyszerûen ez esett utamba. A földszinten kempingcikkeket árultak. Az emeleti függõfolyosók közé szorított földszinti teret – mintha egy bérház udvarát borították volna be üvegtetõvel – sátrak, gumimatracok, vászonszékek és – heverõk kiállítása foglalta el. Az ezernyi ötlet, amellyel a civilizáció áldásaitól megvert városi embernek iparkodtak segíteni, hogy mégis csak összkomfortosan menekülhessen vissza természetanyja ölébe – nem érdekelt.

Az én sátram, ha akarom, a parlamentek kupolája, matracom a királynõk ágya, turistafõzõm a felgyújtott olajkutak lángja. Nekem már nem kell kimennem az erdõbe, bejön az énutánam, a csontvelõm mélyéig.

Megálltam a béna mozgólépcsõ aljában, s arra gondoltam, ha most megmozdulna, akár a mennyországba is vihetne, amilyen meztelen vagyok. De a táblák merkantil szellemükkel csak azt mutatták, merre kapható porcelán, merre gyermekjáték és merre nõi cipõ. Hogy a mennyország merre van, arról egyikük sem szólt. Kénytelen voltam gyalogszerrel nekivágni az emeleteknek.

Nincs feleslegesebb dolog talán a világon, mint egy vevõk nélkül maradt áruház. Még akkor is, ha a körülmények olyanok, hogy általában minden eszköz feleslegesnek mutatkozik. Az áruház a maga zsúfolt hétköznapiságával, hangsúlyozott fogyasztói természetével, egyáltalában, egész, a múlandóság szolgálatára rendelt mechanizmusával maradandóbbnak tûnik számos, az öröklétnek szánt alkotásnál. A piramisok és Picasso egyaránt az emberi halhatatlanságot szolgálják. Amellyel mégis éhen halnánk és szomján halnánk és megfagynánk és talán meg is hülyülnénk, ha nem lennének áruházak, dugig tömve múlandósággal. Ezért tûnnek oly ordítóan feleslegesnek abban a pillanatban, amint nincs, akit szolgáljanak.

Ha filozófus lennék, ebbõl alighanem azt a következtetést vonnám le, hogy a remekmûvek halhatatlansága akkor kezdõdik, amikor a közszükségleti cikkeké véget ér, azaz, amikor megszûnik a köz. Na, köszönöm szépen, még jó, hogy fizikus vagyok, aki büntetlenül gyárthat paradoxonokat, miközben anyaszült meztelenül ballag felfelé egy szupermarket döglött mozgólépcsõjén, hogy inget, gatyát szerezzen magának, amivel elfedheti ványadt lelke põreségét.

A második emeleten – nem hazudott a tábla – tényleg a játékosztályra bukkantam. Milyen kár, hogy sosem vonzottak a kisvasutak, a berregõ, villogó, "majdnem olyan, mint az igazi" modellek. Talán mert még nem voltak kiéletlen energiáim, s az infantilizmust szellemi restségnek tartottam. Más körülmények között talán a mechanikus építõelemek dobozai felkeltették volna érdeklõdésemet, de ezúttal fölöttébb értelmetlen cselekvésnek véltem bármit is építeni. Ha játékból is. Vagy úgy még inkább.

Örömömre csak az szolgált, hogy e gondolatsor mintha hajdani valóságos énemhez vezetett volna vissza. A józanul következtetõ és a megközelítõen pontosan fogalmazó Robinsonhoz, akire egyedül büszke voltam. Már-már szégyenleni kezdtem ruhátlanságomat is, amikor megpillantottam a rollerokat. Gumikerekes, fékkel, lámpával ellátott jármûvek voltak, a technika kis remekmûvei. Szinte csodálni való volt, hogy mindamellett lábbal kellett hajtani õket. Kiválasztottam egyet és kipróbáltam. A pultok között széles folyosók mûanyag padlója nesztelenül siklott alattam. Nagy lendülettel rúgtam ki a földet, és élveztem, ahogyan gurulok, hosszan egyensúlyozva a két keréken, amíg annyira lelassulnak, hogy majdnem megállnak. Talán hússzor is körberolleroztam az emeletet, amikor az elfogyasztott sör és a heves mozgás utóhatását érezni kezdtem. Hólyagom megtelt és kínzóan feszült.

Letettem a jármûvet, és kihevülten, kicsit lihegve is a játéktól körülnéztem, hol találok egy vécét. Kihajoltam a rácsos korláton, hogy valahol ehhez is útmutató táblát találjak. De nem láttam egyet sem. Viszont megpillantottam a földszinti kemping-kiállítást, benne – nem messze alattam – egy felfújt mûanyag kádat. Kerek piros hurkák fogták körül a minimedencét. Valamit engedhetett a levegõbõl, amióta felfújták, kicsit megdõlt az egyik oldala, de azért még tartotta magát.

Bennem pedig felkeltette a leküzdhetetlen vágyat, hogy megkíséreljem: beletalálok-e?

Amint filozófus nem vagyok, akként pszichológus sem, és így nem keresem a fizikai inger nyomában feltámadt lelki inger okát. Elég az hozzá, a csábítás erõsebb volt, a kockázat pedig, ami a következményeket illeti, a semminél is kevesebb. Szorosan odaálltam hát a korlát mellé, és a két emelet magasságból kipróbálatlan képességeimhez mérten meglepõen pontosan céloztam. Már sajnáltam, hogy nem a legfelsõ emeletrõl próbálkoztam. Nem ígérhettem azonban magamnak, hogy addig maradok az áruházban, amíg az ismétlésre lehetõség kínálkozik. Ténykedésemet mindenesetre egy harsány "huhuhúúú!" – kiáltással fejeztem be, mintegy érzékeltetve, hogy a testi megkönnyebbüléssel gyakran együtt jár a lelki is. Az üvegtetõs csarnok sokemeletes kerengõjén jókedvûen futott körbe a kiáltás és öblösen zengett a középen. Elégedetten dobtam vállamra rolleromat, és kettesével véve a lépcsõfokokat, szaladtam fel a következõ emeletre.

Nem sokkal késõbb megint kicsit elszédültem. Pedig már olyan jól éreztem magam! Nem szabad mindjárt kétségbe esni: alighanem a hely szédített el. A bõröndökkel, táskákkal, fehérnemûkkel, kötött holmikkal, edényekkel zsúfolt polcok elõtt és között robogtam – szememet túlterhelte az elõtte elfutok közelsége és sokasága. A látóidegek feszültsége, hogy a rendelkezésükre álló rövid idõ alatt felfogják, közvetítsék és megfejtsék az eléjük kerülõ ingereket – egy bizonyos értékküszöbön túl görcsöt okoz. A görcs pedig szédüléssel, fejfájással jelzi, hogy feloldásra vár. Megálltam hát, és eldobtam a rollert.

De az áruházat tovább jártam. A szédülés valamit csökkent. Nem is lett volna semmi baj, ha nem tévedek be a fegyverosztályra. A vadászpuskák feketén csillogó csövei idegenek voltak a számomra, s talán éppen ezért vonzottak. Mások jelenlétében aligha nyúltam volna hozzájuk, mert szégyelltem volna járatlanságomat. Most kínálta magát az alkalom, hogy lemérjem, mennyire reszket a kezem…

Hosszan válogattam a golyós puskák között – a sörétet mindig megvetettem. Aki arra vállalkozik, hogy a madarat röptében eltalálja, az csinálja becsületesen: egy madár – egy golyó. Hatalmas területet bespriccelni söréttel, hogy majd csak eltalálja egy – nem kunszt. Aki lõni akar – tanuljon meg célozni is. Vagy maradjon otthon és gyûjtsön bélyeget.

Végül találtam egy szolidnak tûnõ fegyvert, amely némileg hasonlított a katonaságnál használt karabélyhoz. Persze más kaliber, de mégis emlékeztetett arra az egyetlen fegyverre, amellyel – nem jószántamból, csupán állampolgári kötelességbõl – én is megtanultam bánni. Az eredmény persze arányban állott a mérsékelt ambícióval. Ám lássuk, mi maradt meg abból is.

Megfelelõ töltényt a fegyverhez elõbb találtam a fiókok egyikében, mint célt, amelyre érdemes lett volna ráfognom. Vállamra dobtam hát a puskát, de kemény, vadonatúj szíja nyomta meztelen csontomat. Levettem és két kézre fogva, ahogyan a fényképeken látható csizmás, tarisznyás, pörge kalapos vadászok szokták, készenlétben a bármikor felröppenõ vadra, róttam tovább a termeket, lépcsõket, míg jó szimatú vadászkutyám, a magány, felhajtotta az én vadamat is.

Körülbelül húsz-huszonöt lépés távolságra állott tõlem, szemmel láthatóan teljesen gyanútlanul. Középtermetû volt, simára nyalt, szõke frizurás úrigyerek-feje kicsit oldalra billent, két kezét elõre tartotta, mintha éppen egy régi ismerõsét készülne üdvözölni. A konfekcióruha kifogástalanul simult alakjára. Bal profilja esett felém, mereven elõre tekintett, ha akart volna, se vehetett észre. Madarat röptében, földi vadat álltában kell meglõni, tanítják a hivatásos vadászok. Rendben van, az enyém nem mozdul. Elõbb a halántékára céloztam, aztán mégis inkább a nyakára.

A fegyver meglehetõsen kicsit durrant, de az üvegtetõs, középen üres épületdoboz hosszan visszhangozta. A kirakatbábu szinte hangtalanul billent fel, az esés zaját elnyelte a lövés barangoló lármája. Nem számítottam rá, hogy elsõ lövésem már telitalálat lesz. Inkább meglepõdtem, mint elégedett voltam. Beidegzésem, hogy a kísérlet bizonyítéka az ismétlés – új célpontra ösztönzött.

Sarkokban és pultok mellett, elszórtan álltak a férfi konfekció osztály divatbábui. Kedvemre válogathattam közöttük, és változtathattam a lövés helyzetét. Félóra alatt meglehetõsen nagy pusztítást végeztem. Nem állítom, hogy mindig elsõre találtam, de az arány nem volt a legrosszabb. Gyerekkoromban, ha nagy ritkán vásárba tévedtem, elnézõen szemléltem a sörtõl felhevült parasztfiúkat, inasgyerekeket, akik a céllövöldében nekidühödött buzgalommal lõdöztek a néhány lépésnyi távolságra elhelyezett figurákra. Ha találtak, a figura tisztelgett vagy táncra perdült, és a célbalövõ büszkén markolta fel zsákmányát, a filléres tükröt, agyagfigurát vagy fésût. Az én figuráim nem tisztelegtek és nem csattogtak, csak némán feldõltek. Oldalukra vagy orrukra, aszerint, hogy honnan vettem célba õket (hátulról egyszer sem lõttem). Jutalmat senki sem osztogatott a találatokért, de ha lemegyek az ékszerosztályra, aranygyûrût, gyémánttal kirakott láncot is választhattam volna magamnak. Rendjén is lett volna, hiszen a korszerû áruházak önkiszolgáló rendszerben mûködnek.

Mire gondoltam közben? Nem tudnám pontosan megmondani. A siker láttán felmerült bennem a kísértés, hogy fogadást tegyek szerencsémmel: ha a következõ tíz bábut elsõre eltalálom, egy héten belül élõ emberekkel találkozom. Hosszan, alaposan céloztam, kivártam a holtpontot, amikor a fegyvert tartó kéz már és még nem remeg, s az elsõ bábu a tízbõl azonnal felbukott. Mielõtt azonban a másodikat megcéloztam volna, töröltem a fogadást. Albert ezt alighanem önbiztosításnak nevezte volna: a reményhez nem szükséges nyerni; élteti az önmagát fogadás nélkül is. De ha veszítek, önként zárom ki a lehetõséget.

Albert azonban ezúttal is tévedett volna. A játék mindig kétesélyes, a vésztõnek pedig még mindig ott marad a vigasz: csak játék volt. A remény az élet tartozéka, elveszíteni se lehet, csak együtt a kettõt. Azért töröltem a fogadást, mert a már kilõttet is számolva, csak kilenc bábu maradt. És miféle fogadás az, ahol az ember játék közben lealkuszik a tétbõl?

Hanem azért a hátralevõ nyolcat mégis egybõl leszedtem. Kár, hogy mindig egyen múlik. Egy golyón, egy másodpercen, egy hazugságon. Mózes a kõtáblájába még tíz parancsolatot vésett, a komputerek már csak egy igent vagy egy nemet ismernek. A decimális rendszerbõl csak ennyi maradt: választás két lehetõség közül. Mindig az egyik.

Már nincs fogadás, de mi lenne, ha mégis keresnék egy tizediket magamnak? Valamelyik emeleten csak akad!

Nem is messze állt egy. A hátát láttam meg, be kellett cserkészni, hogy szembekapjam. Szél nem fújt, nem kaphatott szagot. Lábujjhegyen lépkedtem, nehogy a mûanyag padló megreccsenjen alattam. Elég, ha az ember egy vékony száraz gallyra lép, és máris elriasztja a vadat.

Szürke felöltõ volt rajta, fekete pantalló látszott ki alóla. A csillárosztály felõl közelítettem meg – az állólámpák színes ernyõi jól fedeztek. Kutyám némán lapult a hipotalamuszomban. Végre kijutottam a tisztásra, amelyen állt, a ruhafogasok erdejében. Megpillantottam az arcát. Nõ volt.

Csüggedten ejtettem le a célzásra emelt fegyvert. Ezt nem tehetem. Csak a hímeket szabad kilõni: a kirakatbábuknak is joguk van a szaporodáshoz. És háborúk után mindig emelkedik a születések száma.

Gyerünk tovább. Valahol csak lesz még egy! S ha nem? Már nincs fogadás, tehát nincs penzum sem: eggyel több vagy kevesebb, ugyan mit számít?

De azért jó lenne, ha az az egy mégis megvolna! Kell még itt lennie!

Utolsó emelet. A legfelsõ. Letekintek a korláton át a mélybe. Valahol odalent kis kerek piros folt: a gumimedence. Mégsem baj, hogy nem vártam vele, amíg ide felérek. Túlságosan messze van. Hamar derékba törte volna az önbizalmamat.

Vissza ismét, most már lefelé. Mindenütt ugyanaz, mint feljövet! Hát itt sohasem cserélik az árut? Sohasem rendezik a kirakatot? Mindig csak ugyanaz?! Gyalázat! Fel kéne gyújtani az áruházat! Akkor elõkerülne az a tizedik is, aki itt bujkál. Mentené a bõrét, nehogy megpörkölõdjék. Az lenne csak a szép. Egyenesen a puskámba futna.

Hol vagy, gazember? Azért is elkaplak, ha beledöglöm, akkor is elkaplak. Te vagy az oka mindennek, ennek az egész rühös nyavalyának. Nem lóghatsz meg elõlem, enyém a város. Nem bújhatsz el elõlem, benne van a sorsod a puskám csövében.

A kalaposztályon találkoztunk. Amikor feléje fordultam, akkor fordult felém õ is. Fehér volt és visszanézett. A tekintetünk egy pillanatig találkozott, és már lõttem is. Kapásból.

A tükör hangos csörrenéssel tört darabokra és szilánkjai a padlóra hullottak.

Nagyon fáztam. Egész testem libabõrös lett tõle. Letettem a puskát a legközelebbi pultra, meztelen talpammal messze elkerültem az üvegcserepeket, és ruhát kerestem magamnak. Fehér inget választottam, noha tudtam, hogy hamar bepiszkolódik. Pulóvert húztam fölé. A nadrág kicsit szûk volt, de nem törõdtem vele. Öt perc múlva az utcán voltam, és a kocsimhoz mentem. Ahhoz a kocsihoz, amelyikbe a könyveket pakoltam. Beültem és elindítottam.

Száz métert ha hajtottam, amikor eszembe jutott a szökõkút, és visszafordultam. A víz ugyanolyan hûvös, kristályos csillogással zuhogott elõ a hidrák torkából, mint reggel. A medence peremén most is átbukott, befolyt a mellékutcába, és eltûnt a drogéria ajtajában. További útját csak sejteni lehetett.

A kút mellett ott hevert levetett ócska ruhám. Semmi szükségem nem volt rá, de felszedtem, és bedobtam a kocsiba.

Hever elég gazdátlan ruha az utcákon, tereken, földrészeken. Semmi szükségét nem éreztem, hogy az enyém is közöttük legyen.

12

"Szegény Robinson nagy szamár, de boldog, és én irigylem. Szerencsére csak gyenge perceimben. Rettenetes lehet úgy élni mint õ él. Istennek hála, nem hasonlítok rá. És mégis, fene tudja, mit kezdenék én nélküle? Ha egyszer, csendes órán, bedobnám a témát Dávidnak, erre mit mondana? Nyesne egyet jobb kézzel a haján, és valami ilyet pöszögne: "Robinson az a púp a maga hátán, fiam, ami nélkül kisebbrendûségi komplexusa lenne." Nekem azonban van annyi eszem, hogy nem szerválok provokációs labdákat Dávidnak, mert tudom, hogy mindig röviden üt vissza, és én loholhatok a hálóhoz…"

Elvesztettem a fonalat… Nincs naptáram… Nem sokkal azután jöttem rá, hogy a könyvtárban jártam. Sokat olvastam – jaj, de hiába! –, és észrevettem, hogy korán sötétedik. Vége a nyárnak?

A fák nem hullatták a levelüket. Nem is sárgultak. Konok üdeséggel vadul zölden ültek a lombok az ágakon, a fû lándzsaerdõként meredezett, és a talp alatt csak addig hajlott, amíg tovább nem léptem róla; azután kiegyenesedett és várt. Mire?

A növényzet hazudik. Megszívta magát a végzetes elixírrel, és most párbajra hívja a naptárt. Veszíteni fog. Majd ha leesik a hó, hiába zöldell tovább: belefagy a lélegzet, halott lesz õ is, szép zöld-fehér halott. Haljon is meg, úgy kell neki. Mi jogon, mi jogon…

Már megint sírok. Pedig igazán semmiség az egész… Csak azt szeretném tudni, hányadika van… De már a hónapban sem vagyok biztos… Mikor tévesztettem el?

A rab azon a napon, amikor becsukják, egy rovátkát karcol a börtön falára. Ha letelt egy hét, áthúzza. Éves magányában is tudja, mennyi választja még el a szabadulástól. Az életfogytiglanra ítélt is számolja a napokat. Bûnbocsánathoz gyûjti õket, a túlvilágra.

Én meg elfeledkeztem számolni… Hiszen én szabad vagyok. Oda mehetek, ahová akarok. Ha eszembe jutna, hogy a világ valamennyi hidrogénbombáját egy kupacba hordjam, és egyszerre robbantsam fel, senki sem akadályozna meg benne.

De hiszen éppen ez a rettenetes!

Különben is, mindig tudtam, mindig számontartottam: ma egy hete, ma két hete, ma három…

Mikor tévesztettem el?

Ha õszinte akarok lenni, be kell ismernem, hogy elég hamar eltévesztettem. De szívós memóriagyakorlattal, programjaim visszaidézésével rekapituláltam a napok rendjét. Egyszer, kétszer, talán háromszor is. Aztán jött egy nap, amikor nem sikerült. A napok összefolytak, s egy-egy lehorgonyzott emlék csalókán himbálódzott árjukon: hol egy hullámmal idébb, hol egy héttel odébb bukkant fel!

Mindegy is, mikor, miérttévesztettem el. Mi szükségem van nekem naptárra? Ami elmúlt, ha számolom, ha nem, odavan. Ami lesz, nem fontos, hiszen csak azt érdekli az idõ múlása, aki kitervez valamit, aki vár valakire, és aki meghalni készül. Nekem nincsenek terveim, nincs, akire várjak, és nem készültem még el a halálra. Nincs szerzõdésem se az istennel, se az ördöggel, se a naptárral, amelyiken osztozkodnak. Ha kifelejtõdtem a megsemmisülésbõl és nincs módom újat nemzeni sem, akkor felesleges vagyok. Nem ismerek olyan dátumot, amely szabadulást ígérne.

Azután egy józan pillanatomban megnyomtam a kvarcórám gombját, s az óra pontosan felmutatta a dátumot. Hiába, a naptárakat már az ókorban is kõbe vésték. Tartósabbak – kitartóbbak? – nálunk.

Hamarosan õsz lesz. Akkor is, ha nem sárgulnak a levelek. A nap alacsonyabban jár, késõbb kel, hamarább nyugszik. A szél hûvösebb, s a por, amelyet kavar – s amelyet már úgy megszoktam – olykor színesre festi az alkonyi ködöket… Vörös és kék és szürke párák között járok. Ha járok. Behúzódom a házamba és olvasok. Napokig ágyban maradok, olvasok. Aztán eszembe jut, hogy ha nem mozgok semmit, elgyengülök, és elsorvadnak az izmaim. Ilyenkor felkelek – a konzervdobozok barikádja csörömpölve hullik atomjaira – és körülfutom a házat. Ötször, tízszer, hússzor. Aztán visszafekszem az ágyba, és alszom vagy olvasok tovább.

Olykor megmérem a hõmérsékletemet: idõnként lázam van. Az után a fürdés után, a szökõkútban, megfáztam. De olyan végtelenül jólesett! Valószínûleg az áruházban fáztam meg. Ott nem sütött a nap, és órákig bolyongtam meztelenül. Könnyelmûség volt.

Hát aztán. Ha semmi bajom se lenne, akkor talán mást csinálnék?

Persze a tél mégsem lesz könnyû. Fázni fogok? Ez a legkevesebb. Amíg van áramom, addig fûteni is tudok. Télikabátom is van, csak fel kell mennem érte a lakásomra. Áruházban hiába keresnék, ott még strandszezon van, mindörökké ámen.

Ennivalóból kéne összegyûjteni többet… Krumplit, káposztát, répát, ilyesmit. Ha sok hó esik le, talán napokig se mozdulhatok ki innen… Vége a nomádéletnek. Majd tavasszal! Akkor babot vetek és paprikát ültetek… Nem úgy mutatóba, mint az idén – nem is hozott sokat! – hanem igazán, komolyan. Már ki is néztem azt a mezõt itt a parkban, amelyik legalkalmasabb veteményesnek… Tavasszal felásom…

Tényleg õsz van?! Hát minden megállhatott, csak ez nem?!

És mi lenne, ha átaludnám a telet? Ahogyan az állatok? Hogyan? Mit tudom én! Talán hibernálnám magam. Marhaság! Mi minden jut az ember eszébe! Csak ne lennék olyan nyomorultul egyedül…

"Irigylem Robinsont. Halálosan, elkeseredetten irigylem. Õ mindig tudja, mit kell tenni. Mindig tudja, hogyan kell csinálni. Elvei vannak? Nyavalyát! Szisztémája van. Van, aki jól él, van, aki bolondul él, például én is, azt hiszem, de ez nem biztos, van, aki szenvedélyesen. Neki az élet megoldandó matematikai levezetések sorozata. – Kiöregedett a kocsija, elcserélje, generáloztassa? Egyik nõje gyereket akar tõle, és kiderül, hogy egy hónapja nem szedi a tablettát? Mi az adjunktus úr véleménye, az atomtudósok felelõsek a fegyverkezési versenyért? Megkeresi a megfelelõ matematikai formulát, és behelyettesíti. Ahol A megfelel a karburátornak, X az abortusznak, és lambda pí a jövõ évi választásoknak. Az eredmény szerint cselekszik, ha pozitív egész szám jön ki, igent mond, ha negatív, nemet."

Nem, nem, nem! Ez mind nem igaz! Albert hazudik! Albert bolond! Ez nem én voltam! Ez nem én vagyok! Én nem akarok ilyen leírni! Én sohasem akartam ilyen lenni! Én olyan voltam, mint õ! Én mindig olyan akartam lenni, mint Õk! Én… Én… Én…

Hiszen most már mindegy is.

"Nem irigylem Robinsont. Istenuccse, nem irigylem. Robinson a fapofa, Robinson a tökéletes, igazából nem is tökéletes. Mindene megvan neki, csak a legfontosabb hiányzik belõle. A kételkedés adottsága, az hiányzik belõle. Robinson mindig biztos abban, amit gondol, amit tesz. Biztos a világban, a rendben, önmagában. Szilárd meggyõzõdéseinek korlátai között él, ebben van az ereje. De ebben van végtelen gyengesége is a nyomorultnak. Ezt sajnálatból mondom így, mert legjobb barátom, lelkem másik fele, akit jobban szeretek édes testvéremnél is. Robinson okos, tehetséges, de soha sem lehet belõle nagy ember. Sohasem lehet felfedezõ, mert az alkotás feltétele a szakadatlan kételkedés. A készenlét, hogy minden lehetõségnek az ellenkezõje is bekövetkezhet. Na jó, ha feladják neki, õ is eltöpreng rajta. Kétismeretlenes egyenlet, ugye. Magától, könyörgöm, magától nem jutna az eszébe, hogy másként is lehet! Hallom, amint mondja: – Számítási hiba. Tessék korrigálni és újra összeadni…"

Nem mondom én uram-teremtõm, drága jó anyám, dehogy mondom, hogy szakadna le az ég már, hát mire vár még, az isten szerelmére, mire vár?!

"Szegény jó Robinson, én egy kebelbarátom, vajon mit tennél, ha valami olyan helyzetbe kerülnél, ahol a képzeletedet kellene használni? Ahol fabatkát sem érne a matematika, ha idegen bolygóra lõnének ki vagy összezsugorítanának egy hangyabolyba? Mit csinálnál Robinson a marslakók között? A vörös hangyák között? Mit csinálnál meztelenül a neandervölgyi emberek között?"

Fognék egy követ, és agyoncsapnálak, te átkozott!

"Robinson, ha tudnád, hogy versenyzõként világbajnok lehettél volna! De sohasem jutott eszedbe, hogy megpróbáld…"

Pusztulásra vagyok ítélve, most már tudom. Még akkor is, ha az ítélet nem hangzott el sehol, tárgyalás sem volt. Jószerivel még bûnt sem lepleztek le. Az ítélet akkor is ítélet, ha soha, sehol sem hangzott el. És erõsebb minden talánnál. El fogok pusztulni, s hála annak a szerencsémnek, hogy életben maradtam, nem hirtelen, váratlanul és szemvillanás alatt fogok elpusztulni, hanem hosszadalmasan, kínosan és mindvégig az eszméletemnél. A létfeltételek szûnnek meg, elõbb körülöttem, azután bennem. Bár lehet, hogy a sorrend megfordul, olykor érzem, tapasztalom jeleit, de tehetetlen vagyok ellene. Még van levegõ, van fény, van meleg is, étel is, de bennem fogytán már a vágy, hogy kívánjam õket.

Sosem figyeltem arra, hogy emberek között élek. Elfogadtam, tudomásul vettem, mint a levegõt, a fényt, a meleget, az ételt. A társadalom a maga változó vagy változatlan rendjével, feszültségeivel és ellentmondásaival részekre szabdalta az emberiséget, haragot szított és szövetségeket sodort, amelyeknek mind megvolt a maguk elhatározó szerepe.

Itt állok egy szál magamban és azon töprengek: ha e földgolyó más területén állnék, más társadalomban, más kultúrával, több vagy kevesebb tulajdonnal, több vagy kevesebb ismerettel – más lenne-e a helyzetem? Akár imádkozom, akár sem, akár van elképzelésem a történtekrõl, akár nincs, akár úr voltam, akár szolga, akár többet fázom, akár kevesebbet – állapotom most ugyanaz lenne: ember lennék, társadalom nélkül.

Mégis: az emberiség része vagyok, amelyet társas léte tett emberré. Abban a pillanatban, amelyben társtalanná lettem, csak ideig-óráig tarthatom fenn magamat! Hiába van levegõm és fényem, melegem és ételem. Megszûnt a közösség, amelynek tagja voltam. Létezésemnek nincs tovább értelme. Az emberiség tragédiája, mint ilyen, már puszta fikció, hiszen ami nincs, az nem tud se örülni, se sírni. Az én tragédiám azonban a nap minden órájában és az óra minden percében jelenlevõ, mert bennem van és én is vagyok. S csak annál nagyobb, mert én vagyok az egyetlen, aki érzékelni képes az igazi tragédiát: amely valamennyiünket ért.

"Dávid szokatlan cselekedetre szánta el magát: megkérdezett, mit csinálok szilveszterkor? Mi ütött belé! Nyögtem valamit, hogy még nem jött össze semmi, de látszott rajta, egy szavamat sem hiszi. Két nap van hátra szilveszterig. Belátta, hogy outra szervált, azért nem futok a labda után. Zavarba jött, mint mindig, ha felismerte, hogy hibát követett el, és a hadarástól, hogy mielõbb javítson, még a szokásosnál is pöszébben magyarázta:

– A feleségem elment síelni, a nagyobbik fiam tanulmányúton van, a kisebbik egy kurva ágyában készül az államvizsgájára. Komolyan. Én fizetem a nõt, és csak akkor hajlandó, ha a fiú elõbb felmond neki egy-egy fejezetet. Itt maradtam egyedül. Magamban igyák ki egy üveg pezsgõt? Ehhez nem vagyok elég öreg. Gondoltam, tud ajánlani valamit. Így már más.

– A Biliben foglaltam egy asztalt – mondtam, és egyikünk arcizma sem rezdült, hogy még a közelünkben csellengett, amit az elõbb hazudtam.

– Bili? Az az értelmiségi klub?

– Az. Beiratkozáskor fel kell mutatni a diplomát.

– Jó. A kurváknak is?

– Azt mondtam, a diplomát. Nem muszáj, hogy a saját legyen.

– Ki lesz annál az asztalnál?

– Kevesen. A Biliben kicsi asztalok vannak.

– Mégis.

– Robinson ott lesz. Dávid elhúzta az orrát.

– Ennyire nem tud létezni nélküle?

– Most kezdjem magyarázni? – kérdeztem vissza. – És Robinson tud inni. Nem szeret, de tud.

– Nõk is lesznek?

– Hiszen tudja, régen nem vagyok tréningben. Még nem döntöttem, hogy egy szõkét hívok vagy egy feketét.

– Mi az magának!

– Látott már partit egy labdával játszani?

– Láttam. De ez a maga dolga. Feliratkozhatom magukhoz labdaszedõnek?

– Bírónak is.

– Undorító, amikor hízeleg.

– Olyan gyakran szoktam?

– Már nem lennénk együtt."

Ez volt az a részlet, amelyet elõször olvasni kezdtem, amikor megtaláltam Albert naplóját. Az íróasztalának felsõ fiókjában tartotta, a fiókot kulcsra zárta. A kulcs azon a karikán függött, amelyiket a zsebében találtam, amikor eltemettem.

Egy különösen lidérces éjszaka után mentem el Albert lakására. Az éjszakát végigaludtam, de alighanem ismét hõemelkedéssel, mert sokat és zavarosat álmodtam. Barátaim, ismerõseim táncoltak körülöttem, mintha tábortûz lennék, amely lángkarjait az ég felé dobálja, pattog, szikrázik, de tökéletesen hiába: az ég fölötte és a föld körülötte gondosan el van határolva, hogy veszélytelenül tüzeljen. A körön kívül keringtek a többiek, fel-felmerülve a sötétségbõl, és ismét eloszolva benne. Szólongattak és integettek, de én hiába nyújtóztam feléjük, sosem értem el õket. Olykor, ha váratlanul libbentem feléjük, sikoltva ugrottak el, nehogy megégessem õket. Pedig én csak megölelni szerettem volna valamelyiküket, hogy erezzem testük hûvösét, bõrük simaságát, a ruhájuk érdességét. Csak egy pillanatra, aztán már nem is bánom, ha elhamvadok. De õk nem értették meg, hogy mit akarok, ellenségnek hittek, pedig zokogtam a barátságukért.

Ahogyan múltak a percek, az órák, s már õk is látták, hogy veszélytelen vagyok, ingerkedni kezdtek. A férfiak száraz gallyakat dobáltak rám, hogy kínomban szikracsóvát hányjak a magasba; a nõk szétnyitották blúzukat, és magasra emelték a szoknyájukat. Vörös fényemben felizzott a húsuk, de már tûntek is el ismét a homályban. Összeomlottam. Utoljára még Birike két tömör labdamellét láttam elsuhanni egy fénycsóvában, aztán sötét lett, és én nyirkosra izzadt lepedõn ébredtem fel.

Száraz, hûvös, de még napos reggel fogadott. A fejem tiszta volt, de teljesen üresnek éreztem magam. Egy rianás szélén álltam, a kagylósan tört jég pereme alatt ólomfekete mélység hullámzott.

Langyos vízzel letusoltam, felöltöztem, és reggeli után, magamhoz véve Albert kulcsait, elindultam a lakótelepre. Albert szeretett fényképezni, maga hívta elõ és dolgozta ki a képeket. Gyermeteg kielégülés, tudom, de ha jobb nem jutott az eszembe… Ha nem látom õket, akárcsak fakó, ostoba képen is, dermedt mosollyal belemerevedve az amatõr igyekezetbe, hogy röptében visszatartsák a pillanatot – nem érhetem meg az estét!

Jól ismertem a telepet, bár nem voltam hajlandó kiköltözni. Sok kollégám lakott itt, és én, ha nem is gyakran, de többször vendégeskedtem náluk. Valami klubféle is volt a telepen, ott ritkábban fordultam meg. Részint nem jártam sehová, részint, ha mégis, akkor Albert cipelt magával a Bilibe. Én azonban mesterkéltnek tartottam a Bilit és a hozzá hasonló mûvi úton létrehozott álintellektuális intézményeket. Egy bordélyház akkor is csak kupleráj, ha a lányok zongoráznak vagy integrálszámítást végeznek két ölelés között. A Bili persze szolid hely volt, összkomfortos és léghûtõit bohémtanya, ahol az íróasztalkalodákba zárt fehérgallérosok néhány órára kopasz és szakállas kisfiút játszhattak. De én azokat az apukákat is utáltam világ életemben, akik a gyerekük villanyvasútjával játszottak – hát akkor miért szeressem azokat, akik nyilvános játszótereket rendeztek be maguknak, ahol whiskybe áztatott szappanból fújják a buborékokat?

A telep úgynevezett klubjába többnyire kártyázni járt le az idõsebb generáció, és a hét végén ott táncoltak a fiatalok. Egyetlen értelmes dolog olykor a filmvetítés volt. Itt tûrhetõ ház elõtt mentek azok a filmek, amelyek a városban megbuktak. Néha már csak kíváncsiságból is megnéztem egyet-egyet. Olyik egészen mulatságos volt.

A legutolsót nem láttam. Fakult plakátja még ott porosodott az üveg alatt, ahogy elmentem mellette. Vad szem – hirdette a hangzatos címet, s alatta egy divatos filmrendezõ nevét. A reklámrajz hatalmasra nagyított objektívet ábrázolt, a lencse közepén egy félmeztelen hátsó-indiai nõvel.

Továbbmentem és befordultam a házba, amelyben Albert lakott. A kulcs könnyen nyitotta a zárat. Lépteim nyoma ott maradt az elõszoba mûanyagborítású padlóján a vékony, finom porban. (Ismertem és megszoktam saját nyomaimat; régi pályákon körözve, idõvel olyannal is találkoztam, amelyet félig már elfedett az újabb réteg por…) A szobában még többet találtam. Az ablak nyitva maradt annak idején – azóta a szél addig csapkodta, amíg valamennyi üvege betörött, s a beáramló por vastag rétegben lerakódott a heverõre, székre, asztalra, a kiszáradt dísznövényekre, az aranyozott jutalomserlegekre és a közepes ikonokra, amelyeket Albert szenvedélyesen gyûjtött, noha egytõl egyig hamisítványok voltak.

Nem azért jöttem, hogy takarítsak, de beláttam, hogy addig semmihez sem tudok hozzáérni, anélkül, hogy maszatos ne lennék, amíg legalább nagyjából ki nem takarítok. Visszamentem az elõszobába és valami rongyot kerestem a gardróbszekrényben. Nem találtam, csak ruhanemût. Végül egy vastag gyapjúpulóverrel töröltem le a bútorokat. Tudtam, Albert hol tartja a fényképeit. Bár a rendszeretet sohasem tartozott erényei közé, a filmeket és másolatokat csoportosítva és feliratozva õrizte, máskülönben reménytelen vállalkozás lett volna megtalálni egy keresett képet a sok ezer között. Még így is tucatnyi dobozt kellett kinyitnom, míg olyanokra leltem, amelyeket látni vágytam.

A képek azonban csalódást okoztak: nem keltettek bennem semmiféle visszhangot. Noha ellenállhatatlan vágy vonzott hozzájuk, mindvégig féltem is: nem sokkolják-e amúgy is rongált idegeimet? De még azt sem tették. Ismerõsök és ismeretlenek egyforma érdektelenséggel néztek rám, köztük saját képmásom is. Alkalmi felvételek strandon, teniszpályán, kiránduláson, névnapon, jubileumon – Albert utálta az ilyen felvételeket, de elkerülhetetlenek voltak. Ha megtagadja, több bosszúság marad utánuk, mint haszon. Lehet, hogy kényszerû alkalmiságuk tartotta távol õket tõlem, de nem tudtam örülni az újralátott barátoknak, s még az sem okozott kielégülést, hogy néhány haragosom képe emlékeztetett: legalább õk sem kerülték el sorsukat. Oly közömbös unalommal lapoztam közöttük, mint vendégségben az elénk tett családi albumokat szoktuk. Holott engem még az udvariasság béklyója sem szorított…

Oda is csaptam hamarosan az egészet. S alighanem csalódásom késztetett, amire különben aligha vetemedtem volna: turkálni, keresgélni kezdtem Albert fiókjaiban, így akadtam a naplóra. Sohasem említette, még nekem sem, hogy naplót vezet. Keserûség töltött el, árulásnak éreztem, amelyet nem érdemeltem meg. Sohasem faggattuk egymást, csak annyit mondtunk el, amennyit jónak láttunk, de meggyõzõdésem volt, hogy nincs titkunk egymás elõtt.

Úgy látszik, tévedtem. Ez a napló bizonyítja.

"A Bilibe végül Zsút vittem el, aki nem szõke, nem is fekete, hanem gesztenyebarna, kicsit õzike tekintetû szolid teremtés. Nyáron is erõs fûzõ-melltartót visel, mert a két melle nem egészen egyforma nagy, de ennek ellenére meglepõen hamar és engedelmesen veti le, ha megkérik rá. Talán ennél is nagyobb erénye, hogy ritkán szólal meg, többnyire csak ha kérdezik, s lehetõleg röviden válaszol. Távolról sem buta lány, inkább csak annak a bölcs elvnek a jegyében él, hogy a világ mindig éppen annyira bonyolult, amennyire bonyolítják. Pedig van már a kis kerek füle mögött néhány bonyodalom, mert hát más a szó, még ha nem hangzik is el, s megint más a tett. Kétségtelen azonban, hogy e bonyodalmak eddig kevés nyomot hagytak tömör és állhatatos kedélyén. Azonkívül nekem az is sokat jelent, hogy ha telefonon felhívom: – Ráérsz most? – nem játssza meg magát, ha ráér, jön. S többnyire ráér. Majdnem ideális partner. Robinson Etelt hozta magával. Etelt, az emancipált nõ szexuális követelményeknek is megfelelõ márványszobrát."

"Szegény Robinson nagy szamár, de boldog…" – ezek a szavak bukkantak elém a napló lapozgatása közben. Addig eszembe sem jutott, hogy beleolvassak. Meg voltam sértve, már csak ezért is. Dacból is: ha titkoltad, amíg titkolhattad, én nem veszem el tõled, amikor már nem rejtegetheted! Én barátod maradtam, ha már életben maradtam…

De gyerekes is tud lenni az ember, istenkém… Rendjelek, párbajok, illemkódexek. És becsület, még a síron túl is…

"Szegény Robinson nagy szamár…"

Az bizony, ez tagadhatatlan. Jól tudja Robinson is. De miért mondod te? Honnan, mibõl jöttél rá, kedves barátom Albert?

Ha itt lennél, megkérdeznélek. De nem lehetsz itt, s beláthatod, nekem most már tudnom kell, miért vagyok szerinted is szamár?

Nincs mentség, tovább kell olvasnom.

"Dávid nem ismerte a nõket. Zsúval hamar tisztába jött, és nem érdekelte tovább. Etel azonban izgatta. Félórát se ültünk együtt a Biliben, már tudtam, hogy marhaságot csináltam. Nõt kellett volna hoznom Dávidnak is. Szmokingot viselt, meglepõen jó minõségût, noha nem újat. Dávid nem színpadi tudós, hamufoltos zakóban, bokáig érõ nadrágban, két lábon járó szórakozottság. Dávid társasági és társadalmi lény, aki megveti a nyilvános szereplés minden fajtáját a televíziótól a kormányfogadásokig, de szívesen csinálja õket, mert mint mondja, "a tudománynak nincs szüksége reklámra, csak pénzre. De mire adnak ma pénzt reklám nélkül?"

Nõt kellett volna kerítenem, mert képtelen helyzet három férfi között két nõ, még hétköznapon is, hát még szilveszterkor! Azt mégsem kívánhattam, hogy õ hozzon magával, míg a felesége a hegyek között síel. Pedig biztosan van neki, bár ördög tudja, amilyen bolond, még az is lehet, hogy nincs. A magánéletét borotvával metszette le napjai többi részérõl.

Ezért is estem pofára, amikor bejelentette, hogy velünk akar szilveszterezni. Mondhatnám, micsoda megtiszteltetés, de az embert ne akkor tiszteljék meg, amikor seggrészegre készül leinni magát. Viszont Dávid pokolian okos. Ha megtiszteltetésnek vesszük, tudja, és eszébe sem jut szóba hozni. Egyszerûen unatkozott és cimborákat keresett. Ami azt illeti, az Akadémiára ez ügyben hiába ment volna, a vidám fiúk nem ott tömörülnek.

No jó, most már együtt voltunk, három nadrág, két szoknya, akár hülye voltam, akár sem, ezen már nem lehet változtatni. Remélem, hamarosan megemelkedik a hangulat annyira, hogy a határok elmosódnak az asztaltársaságok között, és valaki majd csak átesik hozzánk. Elvégre egy Biliben ülünk valahányan, testvérei m… Ámbár. Ha hoztam volna is valakit, még nem egészen biztos, hogy kellett volna Dávidnak. Könnyen meglehet, hogy az illetõ csak arra maradt volna ott, hogy Robinsont szórakoztassa. Mivel Dávid rászállt Etelre, mint légy a cukrospapírra.

Hát persze Etel az egy szám. Esküszöm, csak azért tartja Robinsont, amiért egy férfi a gépírónõjét teszi meg szeretõjének. Ne csak mutatós legyen, hanem hajtson is valami hasznot. Robinson mutatós fickó. Divatos szakmája van, nem keres rosszul, mûvelt társalgó, nem eszi késsel a halat. Azonkívül legalább hetenként kétszer számítani lehet rá, mint férfira. Gyereket nem csinál, nõsülni nem akar – kell ennél több egy függetlenségére és kondíciójára egyaránt kényes hölgynek? Dávid errõl még nem sokat tudott. S ha tudott, se bizonyos, hogy érdekelte volna. Etel elég hamar megkérdezte tõle:

– Mondja, milyen dolog istennek lenni?

Dávidnak a szeme sem rebbent. De azért megkérdezte:

– Bizonyos ebben?

– Ne kérdezzen vissza.

– Akkor definiáljon pontosabban. Isten állítólag bennünk lakozik, tehát nem bizonyos, hogy ugyanarra gondolunk.

– Az istenek az Olümposzon laknak.

– Ez a többesszám…

– Természetesen. Maga nem az egyetlen isten, én ilyet nem is állítottam. Maga az egyik isten, aki kezében tartja a villámot, hogy bármelyik pillanatban lesújthasson vele.

– Tudja maga egyáltalában, hogy én mivel foglalkozom? Hogy ezek a fiúk itt mivel foglalkoznak?

– Sejtem. De nem ez a fontos. Maga tudós. Pontosabban, ha tetszik, fizikus és nem olyan szellemi gõzfürdõ-alkalmazott, mint a bölcsészettudományok mûvelõi. Maga bármikor megnyomhat egy gombot, és bumm!

– A gombot a katonák nyomják meg, kedvesem.

– Ne legyen már ilyen kukacos! – Etel öngyújtójával indulatosan ütögette az asztalt. – A katonák ma is csak a parittyánál tartanának, ha maga nem találja ki a gombot. Maga az Atya.

– Legalább jól elfenekelhetném a rakoncátlan kislányokat.

– Kérem, ne legyen infantilis. Én komolyan beszélek.

– Szilveszterkor az istenek sincsenek szolgálatban.

– Elnézést… – Etel kicsit zavarba jött, és nehezen viselte. – Nem akarom, hogy megmutassa isteni mivoltát. Ne haragudjék. Csak azt szerettem volna tudni, milyen érzés istennek lenni?

– Nyomasztó. Elég ennyi? – A felelõsség miatt?

– Ugyan. A jelentéktelenségünk miatt.

– Ó… – mondta Etel és elnyomta félig szívott cigarettáját. Aztán elmosolyodott. – Talán a szmoking miatt van… – Robinsonhoz fordult: – Lennél szíves táncolni vinni? – Már fel is állt. Közben megint Dávidra tekintett: – Aki az Olümposzról jön le szilveszterezni, az járjon sas képében… – S már a parkettról: – Vagy lehet bika is! Dávid töltött magának.

– Ez a nõ szereti Robinsont? – kérdezte tõlem.

– Azt nem tudom – feleltem. – De hûséges hozzá.

– Vicc – mondta és kiitta a poharat. – Szokott maga fogadni?

– Nem. Rám valamikor fogadtak. De már az is elmúlt.

– Kár, hogy nem szokott. Most fogadnék magával.

– Mire?

– Erre a lányra. Hogy megcsalja Robinsont.

– Nem tudok róla.

– Még nem is. Mert még nem csalja. Csak fogja csalni.

– Akkor bizonyára szakítani is fog…

– Nem hiszem. Mert velem fogja megcsalni. Alkalmasabbnak láttam, ha elviszem Zsút táncolni. Amikor a zene szünetet tartott, valamennyien visszatértünk az asztalhoz. Dávidon nem látszott, hogy unatkozott volna magában. Most õ kérdezte Etelt:

– Maga mivel foglalkozik?

– Teheneket adok el.

– És ez szórakoztatja?

– Amennyire magát az elektronjai. Vagy micsodái.

– Kedvesem, én ezeket a micsodákat szabad szemmel sohasem látom.

– Én sem a teheneimet. Számomra csak papíron léteznek.

– Valaki mégiscsak megeszi õket.

– A maga elektronjait talán nem? Dávid elmosolyodott:

– Az imént még arról beszélt, hogy õk fognak megenni bennünket. Bumm – nem emlékszik?

Etel kihúzta a derekát.

– Lehet, hogy a professzor úr elsõrangú fizikus, de egy nõt sosem szabad emlékeztetni a következetlenségeire – mondta.

Robinson ebben a pillanatban – egyébként teljesen jóhiszemûen – szerencsétlen dolgot mûvelt. Felkérte táncolni Zsút. Udvarias akart lenni és magára hagyta a ketrecben a rókát a pézsmapatkánnyal. Én mintha ott se lettem volna.

– Szereti ezt a fiút? – kérdezte Dávid.

– Ez nem jó kérdés – ingatta a fejét Etel. – Tegyük fel, hogy nem szeretem. Gondolja, akkor kiadom magának?

– Rendben van. Mást kérdezek. Mi kellene ahhoz, hogy elárulja?

– Ezen még nem gondolkoztam.

– Persze. Különben felesleges lenne, kérdezni is. Most gondolkodjék rajta.

– Nem szeretnék.

– Ez meg most válasznak volt gyenge. Ha nem mer rágondolni, akkor már elárulta. Miféle szerelem az amelyik a legegyszerûbb próbát sem állja?

– Azt hiszem, maga most provokál. Ez nem becsületes dolog;

– Csak amennyire marhákkal kereskedni. Tehát? Megismétlem: mi kellene ahhoz, hogy elárulja?

Etel hirtelen dühbe gurult. Szikrázott a szeme, ahogyan odavágta:

– Legalább egy isten. De igazi! Dávid hangosan felnevetett.

– Bravó! Magának politikusnak kellett volna mennie! Miért nem jelölteti magát? Én magára szavaznék! – S mielõtt Etel bármit is felelhetett volna, hangot váltott: – Nem untatná, ha táncra kérném?

Etel felengedett és elmentek. Én ottmaradtam a pálya szélén, és azon töprengtem, hogyan tudnám elzavarni vagy Dávidot, vagy a másik kettõt. De szilveszter volt, a hangulat körülöttünk négyzetesen emelkedett, és a Bilit lila füst töltötte meg. Az emberek röhögtek, ordítoztak, és azt hitték, hogy nagyon boldogok. Ittam és sirattam Robinsont.

A tánc végén valamennyien visszatértek az asztalhoz, és nem látszott rajtuk, hogy kis lapátfogú patkányok rágják a májukat. Közömbös dolgokról fecsegtek, és Dávid szerpentinszalagokat tekert Etel és Robinson köré.

– Jól érzed magad? – kérdeztem Zsút.

– Igen – felelte, és meleg barna szeme már nem az õzé volt, inkább szent tehénre emlékeztetett. Igaz, azóta ivott valamennyit.

– Robinson hogy táncol?

– Egész jól… – Egy százast adtam volna érte, ha "tûrhetõ"-t mond. Vagy "meglehetõsen"-t, esetleg "elviselhetõen"-t. Gondoltam, meg is mondom neki, de úgyis reménytelen. És különben is, ma nem fogadunk. Szilveszter van, s aki most veszít, egy esztendõre elõre elveszít minden fogadást. Pedig mintha valaki mégis, éppen az imént ajánlott volna egy fogadást… Hogyan is volt?

– Elaludt, fiú? – Dávid szelíden hátba vágott, és én sürgõsen elvittem Zsút táncolni. Lassút játszottak, és Zsú erõsen támaszkodott. Meleg; erõs teste rám dõlt, és a karom lassan zsibbadni kezdett. Figyelmeztethettem volna, hiszen tud rendesen is táncolni, de valahogyan nem volt kedvem hozzá. Inkább bedõltem én is. Nyolcvan kiló mégiscsak több, mint hatván. Majd csak észreveszi. Észre is vette. Hálás pillantást vetett rám, és megszorította a kezem. A közlékenység ilyen foka erõs érzésekrõl árulkodott. Ha nincsenek ennyien körülöttünk, most bizonyára párosodtunk volna.

Nem tudom, az asztalnál mi történt közben, de mire visszatértünk, a többiek szedelõdzködtek.

– Még éjfél sincs – csodálkoztam.

– Maga csak hallgasson – rikoltotta Dávid, és két felfutó ránc jelent meg a szája sarkán. – Maga egy nyomorult serblibe akarta beszorítani a mi szellemünket! De a serbli nem palack, és mi fellázadtunk!

– Hát hová? – ügyefogyottan bámultam rájuk.

– Hozzám, fiacskám, hozzám!

Hát ez nem igaz! Dávid még soha senkit nem hívott meg munkatársai közül a házába. Pedig állítólag még egy kis magánlaboratórium is van benne, látni azonban még senki sem látta közülünk. Mi történhetett? Etelre néztem, de az õ arca sem árult el semmit. Azóta, hogy Zsúval táncolni mentem, többet egy pillanatra sem maradtak kettesben. Mégis, csak a vak nem látta, hogy a menyét megharapta a róka orrát. És a róka most boldog.

Robinson egyenes derékkal járt, pedig még nem is volt igazán részeg. De amilyen elõrelátó, õ már akkor elkezdi, amikor még nem is muszáj, hogy azután mutathassa, így tartottam én magamat már akkor is, amikor még színjózan voltam.

Kint hideg volt és sötét, mert még nem havazott az idén. Legszívesebben visszabújtam volna a Bili lila gõzébe. Az sem az igazi, de legalább meleg. De sodródtam az árral. Dávidra egy agyonnikkelezett, nagy fekete kocsi várt kint, sofõr nélkül. Kulcsot halászott elõ a zsebébõl, és kinyitotta. – Magad, uram, ha a szolgád szabadnapos – mondotta és meghajolt.

Lassan, de élvezettel vezetett, mint aki ritkán jut hozzá. A forgalom elég sûrû volt, a hatóságok erre az éjszakára feloldottak egy sereg közlekedési tilalmat, tudván, hogy úgysem tartja be õket senki. A nagy és csillogó kocsinak mégis többnyire utat engedtek. Feketén úsztunk a tömeg fölött, lassan és sejtelmesen, mint a kalózok az éjszakában. Minden sarkon vártam, hogy elénk bukkannak a spanyol flotta kincsszállító gályái.

Hiú remény volt. Ahogyan kiúsztunk a város központjából az elõkelõ villanegyedekbe, a forgalom egyre csökkent. Az utcák itt csendesebbek voltak, csak a kertek mélyén búvó villák felõl sodródott olykor egy-egy nevetésfoszlány, villant fény a fák között, titokzatos éjféli orgiákról árulkodva. Valószínûleg békés családi szilveszterek között suhantunk, de éjszaka a képzelet mindent megenged magának. Ezen az éjszakán duplán is.

A villa lapos volt és földszintes. Kényelmesen terpeszkedett egy gondozott, de jellegtelen park mélyén. Dávid kétszer is kiszállt; hogy a kocsit a lezárt vaskapun átvigye. Egészen a ház bejáratáig hajtott. Az ablakban semmi fény, az ajtó zárva. Persze a családja nincs itthon, a személyzet pedig – ha van ilyen nála – alighanem szabadnapos. Zsebébõl újabb kulcsokat kotort elõ, szabadkozva elõre ment, és villanyt gyújtott. A ház belülrõl még nagyobbnak és fõleg tágasabbnak látszott. Berendezésére már nem emlékezem, feltehetõleg semmi érdekes nem volt benne. Kényelmes, puha bútorok, süppedõ szõnyegek és persze rengeteg könyv, folyóirat, mintha az egész lakás egy folytatólagos dolgozószoba lenne. Valahol láttam egy íróasztalt, amelyen könyvek, egy bronz tintatartó, és néhány teli hamutálca társaságában egy csodálatosan szép ólomkristály toalettkészlet állott. A kölni zöld volt, a púder barna, a lakkok pirosak és a manikûrollók hegyesek. Gyorsan elmentem onnan, nehogy magyarázni kelljen az együttest.

Dávid kinyitott egy bárszekrényt, és ránk bízta, hogy mit töltünk magunknak. Közben eltûnt egy pillanatra, majd kezében hatalmas tál szendvicset egyensúlyozva tért vissza.

– Ne higgyék, hogy ez magukra várt – mentegetõdzött. – Éjszaka, ha dolgozom, rendszerint megéhezem! Ezért mindig készítenek nekem néhány falatot a hûtõszekrénybe. Szolgálják ki magukat.

Elszéledtünk, és Zsú, mintha ettõl függne az emberiség sorsa, mindent megtett, hogy magáévá tegyen. Szívósan küzdöttem, mert nem ismertem a terepet, és Dávid mégiscsak a fõnököm. Hátha rossznéven veszi. Szerencsére Dávid, a fizikai tudományok zsenije, valahonnan zenét varázsolt elõ, és ezzel megmentett szorongatottságomból. Sikerült Zsút a szoba közepén táncra bírnom, s míg egymáshoz simulva lassan ringatództunk a parketten, volt már annyira részeg, hogy azt higgye, az õ kívánsága teljesült. A másik három közben mit csinált, nem tudom. De együtt voltak, és ez engem növekvõ ködeimen keresztül is megnyugtatott. Amíg hárman vannak, sok mindenfélét játszhatnak, kivéve rókavadászatot. Gongütés riasztott fel. Dávid ütötte a gongot.

– Hölgyeim és uraim – mondotta, és a gongütõvel félresöpörte a haját. – Egy kis figyelmet kérek. Öt percen belül éjfél lesz. Illõ, hogy magukba szálljanak.

– És ön? – kérdezte azonnal Etel. Õ sem hagy ki egy ziccert.

– Én ügyeletes isten vagyok, s mint ilyen, mentes a földi bûnöktõl.

– Ó, Zeusz, hallod ezt? És nem sújtasz le villámoddal? – kiáltottam fel olyan hirtelen, hogy magam is meglepõdtem rajta. Ügyeletes istenünk élesen rám nézett, majd Zsúhoz fordult:

– Hercegkisasszony, ültesse a kis Gullivert a dekoltázsába, ott majd megnyugszik – mondotta, és Zsú mélyen elpirult. A csodák éjszakája volt ez. Pedig még csak az elején tartottunk.

– Ha megengedik, folytatom – és Dávid felbontott egy üveg pezsgõt. Gondosan töltött. – Illõ, hogy magukba szálljanak… Ha nem csalódom, itt hagytam abba. Ünnepi beszédet szándékozom tartani, jóllehet mi, akik itt jelen vagyunk, legalábbis a férfiak, tudjuk, hogy ez az ünnepi pillanat csupán konvenció. Pontatlan egyezményes jel arra a pillanatra, amikor a Föld azon a helyen suhan át másodpercenként harminc kilométeres sebességgel, amelyen éppen egy esztendõvel ezelõtt áthaladt. Ez a pillanat már elmúlt vagy csak következik, hol így, hol úgy, az idén – nem is tudom. De nem is fontos. Az egyezményes jel a fontos, amit az órák mutatnak. Tudnak követni még? Helyes. Arra szeretném tehát tisztelettel felhívni a becses figyelmüket, hogy tulajdonítsanak minél nagyobb figyelmet az egyezményes jeleknek. A francia forradalom legjelentõsebb tette a méter létrehozása volt. Annak az egyezményes jelnek a megteremtése, amely közös nevezõre hozta a rõföst, a csillagászt és az útmestert. Mi a méter? Egy darab távolság, ettõl eddig. Mi az év? Egy darab idõ, ettõl eddig. Hasznos, de önkényes egyezményes jelek. Az utóbbiból már csak másodpercek vannak hátra, s határt szabnak fejtegetéseimnek. De önök mûvelt emberek, s talán nem annyira részegek még, hogy hosszas magyarázatra szoruljanak. Ami engem illet, biztosíthatom magukat, hogy vagyok annyira józan, amennyire pontosan éjfélkor van az esztendõ vége.

– Amiért ezt a kis pro domo-tósztot tartom, sokkal figyelemre méltóbb, mint amennyi figyelmet elárulni látszanak. Kérem, összpontosítsanak egy kis idõre, különben a továbbiakban sem fog kitûnni, hogy miért tartom oly fontosnak alapjában véve roppant egyszerû közölnivalómat. Önök belsõ munkatársaim – már ami az urakat illeti – nem egyedüliek e nemben, de kényes és jelentõs munkában társaim. Ez a munka oly mértékben fûz össze bennünket, hogy az már bizonyos szubjektív megnyilvánulásokra is feljogosít. Nos, ennek jegyében szeretném nyomatékosan inteni önöket, akik a mértékek és szabványok tucatjaival dolgoznak, hogy vigyázzanak, nagyon vigyázzanak. Mindezek csak egyezményes jelek, más szóval élve illúziók. Alkalmasak arra, hogy megközelítsük velük a lényeget, de sohasem azonosak a lényeggel. Aki sokat használja õket, az idõvel hajlamos lesz arra, hogy túlbecsülje jelentõségüket. Ez még nem olyan nagy baj. A baj akkor kezdõdik, ha elfelejtik, önkényesen választottuk õket, hogy megértessük egymással magunkat. Az év, mint Idõegység, önmagában nem jelent semmit. Csak arra való, hogy legyen valami, ami alatt én is, te is, õ is ugyanazt értjük. Egyezményes jelek világában élünk, amióta emberek vagyunk.

De eljutottunk abba a korba, amikor az információk elborítanak bennünket, s már egyezményes jeleket kell teremtenünk arra is, hogy tárolni, rendszerezni és használni tudjuk az egyezményes jelekbe foglalt ismeretek millióit. A veszély egyre nagyobb. Már az õsember tudta, ha van egy fogalmad, találj ki rá egy jelet. Ha kimondod, felrajzolod a jelet, megjelenik a fogalom. S egy napon a jel lett maga a fogalom, és megszületett a hit, a varázslás, a fétis. Az ember az illúziók rabja lett. Ruhát öltött, mert fázott, és azt hitte, hogy a meztelenség szégyen. Folytassam? Minek. Úgyis tudják. De félek, nem tudják elég jól. S lesz egy nap, amikor a szent könyvek lyukkártyák szalagjaiból állanak majd, az emberek leborulnak elõttük, imádják õket, s már senki sem emlékezik rá, hogy mi is volt az a program, amit a lyukak rejtegetnek…

Valahol harangozni kezdtek, a változóan éles és mély kondulások áthatoltak a park fái között, a zárt ablakokon, a falakon, és tanácstalanul rezegtek a szobában. Nem tudták, kihez forduljanak.

Dávid egy lélegzetnyi szünetet tartott, udvariasan elõre engedte az új vendéget, megvárta, amíg a sarkokban elül, azután felemelte a poharát:

– Boldog új évet valamennyiünknek!

Koccintottunk, kiittuk a pezsgõt, aztán egy suta pillanat következett. Zsú szájon csókolt, Robinson pedig Etelt akarta megcsókolni, de a lány elmozdult, mintha csak véletlen lenne, és Robinson csupán a fülét találta el. Dávid középen állt, kezében az üres pohárral, és leplezetlenül röhögött. Robinson elpirult, és nem kísérletezett tovább, noha fogalma sem volt róla, hogy szándékosság történt. Magam sem hittem volna, ha Dávid nem mulat olyan szemérmetlenül nyíltan, tekintetében a birtoklás biztos tudatával. Vajon, amikor egy új elemi részecskét sikerül fülön csípnie, azt is így élvezi?

A nõ, kufár a marhapiacon, megszokta, hogy alkudni, nyerni, csalni rezzenetlen arccal kell. Barátom, Robinson, hol a matematikád?"

Félek. Jobb lesz, ha nem olvasom tovább.

"– Nulla óra egy perc. Az új esztendõ megszületett – mondta Dávid, mielõtt a csend hallhatóvá nyúlt volna. – Ideje, hogy elvágjuk a köldökzsinórját. Szeretnék valamit megmutatni maguknak. Nehogy azt higgyék, már csak locsogni tudok. Amit az imént mondtam, véresen komolyan mondtam. Mi több, bizonyítani is tudom. Engedjék meg, hogy bemutassam maguknak Maudot, a csodapókot. Jöjjenek velem.

S mi szótlanul követtük.

Vagy három egyforma szobán mentünk keresztül, míg egy, a többitõl elütõ erõs tölgyfaajtóhoz értünk. Ismét csak kulcsot vett elõ, s háromszor fordította meg a zárban, míg az ajtó kinyílt. Ebben a pillanatban a Wells-regények titokzatos, misztikus tudósaira emlékeztetett, s ettõl kijózanodtam, de azt hiszem, a többiek is. Bár az is lehet, egyszerûen csak a szokatlan idõpont és a várakozás szorongása hozta így. Talán jobb is lesz, ha a következõket nagyon egyszerûen írom le, minden kommentár nélkül. Még így sem bizonyos, hogy megközelítõen olyan pontos leszek, mint lenne a helyemben Robinson."

Lennék a helyedben…

"Elég nagy szobába léptünk be, de még szoba volt, nem terem. Méreteit az is növelte, hogy jóformán teljesen üres volt. Semleges színû mûanyaglapok bontották a falakat, a mennyezetet és a padlót. Mintha egy szürke, tompa fényû kocka belsejében állanánk.

A szoba közepén egyszerû laboratóriumi faállvány állott, körülbelül másfél méter magas. Tetejére homályos üveglemez volt erõsítve. Hasonlított a régi fotóüvegekhez meg különbözött is tõlük. Sejtelmem sem volt, hogy mi lehet, és Dávid engedélye nélkül nem akartam közelebbrõl is szemügyre venni. Különösen, mert õ sem hívta fel rá a figyelmet, hanem az egyik sarokba ment, amelyben egy lézergenerátor volt. Szemem a generátor láthatatlan sugarának irányát követte a szoba közepéig, a lemezig, és ekkor sejteni kezdtem, hogy mirõl is lehet szó. Alighanem Robinson is rájött. Dávid keze már a kapcsolón volt.

– Kérem, amíg nem szólok, lehetõleg maradjanak a fal mellett – mondta, s lekapcsolta a világítást. Csak néhány másodpercig maradtunk sötétben. A lézergenerátor kapcsolója halkan kattant, és a szoba közepén, az állvány fölött, megjelent egy görög váza. Körülbelül ötven centiméter magas, feketére égetett hasas edény volt, kihajló peremmel. Oldalán vörösre festett alakok sorakoztak.

– Kérem, járják körül a vázát – szólalt meg Dávid. – Csak ezt a sarkot hagyják ki, ahol én állok.

Követtük a felszólítást, mind a négyen, de egyikünk se mondott semmit.

Dávid nem sok idõt hagyott a nézelõdésre. Kikapcsolta a készüléket, és ismét felgyújtotta a világítást. A váza eltûnt, csak az állvány és a lemez maradt a helyén.

– A kolléga urakat aligha lepte meg a látvány – mondta, miközben a szoba közepére ment, és kivette a tartóból a lemezt. – A hölgyek azonban valószínûleg még nem láttak ilyesmit. Nos, hölgyeim, ez volt Maud, a csodapók. Talán így inkább hallották hírét. Nem? Nos, Maud a hajdani vásári mutatványosok egyik kedvenc attrakciója volt. Egy hatalmas pók, amely azonban nõi fejjel rendelkezett. Többnyire fekete hajú szenvedõ szépség képében lépett a nagyérdemû elé. Szenvedett amiatt, hogy nyakig abszolút nõ, azon alul azonban csupán pók. Kétségtelenül kínos érzés, ha igaz lett volna. Ügyes tükörrendszerrel egymás fölé vetítettek egy nõi fejet és egy mozgatható lábú gumi rákot. Félhomályos teremben, függönyökkel kerített dobogón, csodára váró közönség elõtt a hatás frenetikus volt. Mert talán mondanom sem kell, hogy Maud, a pókok csodája elképzelhetetlen befogadására kész csodálok, nélkül.

– Maud megöregedett, kiment a divatból. A csoda azonban nem öregszik, hölgyeim. A csoda – ezt a tudomány térhódítása mindinkább igazolja – lelki szükségletünk. Egyre ritkábban nyílik alkalom rá, s ez felveri az értékét, íme tehát századunk csodája, a korszerû Maud, a lézersugárral felvett abszolút sztereófotó, a hologram. Leírását bármely tudományos ismeretterjesztõ füzetben megtalálják. Kérem tehát, nekem engedjék el. Lényege, hogy a lézersugár megfelelõ körülmények között nem csupán az útjába esõ oldalát fényképezi le az eléje tett tárgynak, hanem mondhatni körüljárja, és amit lát, rögzíti is. Ha a felvételt lézersugárral átvilágítjuk, a tárgy képe körüljárhatóan megjelenik. Láthatták. De lássuk még…

A következõkben egy kis bronz aktszobor, egy repülõgépmodell, majd egy emberi koponya jelent meg az elsötétített szoba közepén. A két nõben feloldódott a feszültség, és most már kis csodálkozó felkiáltásokkal kísérték a látványt. Én nem tudtam mire vélni a némileg gyermekes játékot, s alighanem Robinson sem, de nem szóltunk egymáshoz, mert féltünk, hogy Dávid meghallja, és rossznéven veszi.

Dávid azonban nem hagyott idõt a töprengésre. Befejezve a különös vetítést, felszólított bennünket, hogy maradjunk még, és Robinsont visszaküldte a lakásba italért és poharakért. Állva koccintottunk és ittunk. Az üveget Dávid a fal mellett letette a földre, mivel a szobában asztal se volt.

– Most pedig – mondotta ezután – térjünk a lényegre. A kolléga urak bizonyára meglepõdtek, hogy szeretett fõnökük optikai gyermekjátékokkal szórakozik. Valóban, ami a laikusnak a látott jelenségben még újdonság, az nekünk már játék. De nemcsak az. A technika minden eredménye egyben bevezetõje a következõ felfedezésnek – ez, ha úgy tetszik, közhely. Nos, én nem restellettem, hogy kevés szabad idõmben foglalkozzam az elõbb látott játék továbbfejlesztésével. Kiindulópontom az a gondolatsor volt, amelyrõl bátorkodtam éjféli köszöntõmben megemlékezni. Lézer-Maud nem egyéb, mint különbözõ fizikai és pszichikai egyezményes jelekbõl szõtt illúzió. Következésképpen õ – vagy ez? – sem lehet mentes a lehetõségtõl, hogy adott körülmények között behelyettesítõdjék a valóság helyébe. Természetesen nem lesz belõle valóság, de már puszta illúzió sem. Hogy micsoda? Még nem tudom. A hologram szó a holosból származik. A holos eredeti értelme saját kezûleg írt szöveg vagy rajzolt ábra volt. Midõn egyezményes jellé szublimálódott, a holos már annyit jelentett: teljesség. Teljesség? Vagy a teljesség illúziója? Vagy valami harmadik? Majd egyszer kiderül. Olykor a megfelelõ kérdést nehezebb megtalálni, mint a rá adandó – adható választ. Mégis, én feltettem a kérdést. A kor nyelvén, a kor eszközeivel. Nézzék meg, mire jutottam.

Dávid letette a poharát a földre, az üveg mellé, és a lézerkészülék mögül egy embermagasságúnál nagyobb, lapos tárgyat vett elõ. Hasonlított az elõbbi felvétel-lemezekhez, csupán méreteiben különbözött, s abban, hogy megállt a maga lábán. Dávid félretette az állványt a szoba közepérõl, és helyébe az új tárgyat állította. Azután elsötétített, majd bekapcsolta a generátort.

A szoba közepén egy ajtó jelent meg. Egyszerû, barnára festett faajtó, amelyhez nem csatlakozott fal semerrõl. Dávid ezután otthagyta a lézert, és hozzánk lépett.

– Ezúttal nem szükséges körüljárniuk. Egyszerû ajtó, mindkét oldalról. Viszont át lehet menni rajta.

– Ez az újdonság benne? – kérdezte Robinson.

– Ez, fiam – felelte elváltozott hangon Dávid. – Akarja kipróbálni?… Különben nem. Az elsõség mindig a hölgyeké. Szabad? – és kezét Etel felé nyújtotta. – Irány az Olümposz.

Etel rövid habozás után, amely csak nekem, aki úgy hittem, ez ügyben látó vagyok, tûnt fel, elfogadta Dávid ki nyújtott kezét.

A szoba közepére mentek, s az ajtó elõtt Dávid udvariasan elõre engedte a nõt.

Etel felszegte a fejét és a kilincs után nyúlt. Nem tudta lenyomni, de ahogyan hozzáért, az ajtó mintha nem lenne jól betéve, kitárult. Mögötte egészen sötét volt, jóval sötétebb, mint ott, ahol mi álltunk.

Etel átlépett a küszöbön, és Dávid mindjárt követte. Az ajtó Dávid egy mozdulatára éppoly nesztelenül, mint kitárult, most bezárult mögöttük.

Zsú felsikoltott és tapsolni kezdett. De mert senki sem tapsolt vele, abbahagyta. Néhány hosszú másodperc telt el, anélkül, hogy bármi is történt volna.

– Etel – hallottam Robinson aggódó hangját, s hogy nem érkezett válasz, valamivel hangosabban: – Etel! Minden rendben?

De Etel erre sem felelt.

Kínos pillanatok következtek. Szégyelltünk megmozdulni, hiszen nyilvánvaló szemfényvesztés áldozatai voltunk, s azok ketten a szoba másik felében kajánul lapulnak, mulatva aggodalmunkon. Az idõ azonban múlott és a tréfa kezdett megáporodni.

Robinson vége elszánta magát.

– Etel! Kérlek, gyere vissza! – Majd: – Etel, azonnal gyere elõ! – és elindult körben a szobában. Én utána.

Az ajtón túl azonban nem volt senki. Csak ajtó. Akár merrõl néztük is. Csak ajtó. Semmi több.

Valamit tennem kellett. Lehetõleg gyorsan.

A generátorhoz mentem, és kikapcsoltam a sugarat. Az ajtó eltûnt. Felgyújtottam a világítást.

A szobában mi hárman voltunk, és középen a lemez. Más senki és semmi.

– Etel! – ordított fel Robinson és kirohant a szobából. Hangja, kiáltozása fokozatosan távolodott, ahogyan végigszáguldott az üres szobákon.

Zsúra pillantottam, akinek szelíd arcán olyan mélységes megdöbbenés ült, mint Éváén ülhetett, amikor megtudta, hogy egyetlen falat almáért kiûzetik a Paradicsomból. Szerettem volna neki megmagyarázni, hogy nem történt egyéb, csupán elveszítettem egy fogadást, amit meg se kötöttem. De csak még jobban megzavarnám vele.

Kézen fogtam és kivezettem a szobából."

13

Amikor felnyitottam a szememet, a mennyezetet láttam meg elsõnek. A könyvekben olvasottakkal ellentétben, azonnal tudtam, hol vagyok: Albert lakásán, a heverõn fekszem. Ha megmozdítom a kezem, hozzáérhetek a naplójához. De nem mozdítottam meg.

Viszont sejtelmem sem volt arról, hogy mióta fekhettem így. A szobában világos volt, kintrõl suhogó hang hallatszott. Lassan oldalra fordítottam a fejem. Jól sejtettem: odakint szakadt az esõ. Sustorgásával együtt nyirkos párája is behatolt a törött szárnyú ablakon. Fáztam.

Kétségtelenül õsz volt. Az évszakok még megmaradtak.

Még mindig mozdulatlanul hevertem, kicsit félrefordított fejjel. Az agyam azonban már hibátlanul mûködött. Nem tudtam ugyan, hogy mikor veszítettem el az eszméletemet, de pontosan tudtam, hogy miért veszítettem el. Kerülgettem az emlékezést, ahogyan a saját sebét tisztogató kerülgeti az alkoholos vattával, körözve az ép bõrfelületen, s halogatva az érintés csípõ fájdalmát. De csak hozzá kell érni.

Minden pontosan úgy történt, ahogyan Albert leírta. Én azonban csupán a felérõl tudtam. Mondhatnám, hogy Albert képzelõdött, vagy legalábbis erõsen túlozta a Dávid és Etel között történteket. Semmi értelme, hogy becsapjam magamat, különösen most, amikor már se haragnak, se féltékenységnek, se elnézésnek nincs jelentõsége. Albert tényeket írt le, s azokból következtet. Alighanem helyesen következtet. Egészen nyilvánvalóan helyesen.

Csoda-e, ha olvastukra nem tudtam uralkodni magamon? Ha az embernek már semmiféle eszköze se marad a védekezéshez, még a könnyei sem, akkor elfut. Én se tettem egyebet. Mindig az ajtó innensõ oldalán maradtam. Naivitásból? Tekintélytiszteletbõl? Nem tudnám megmondani. Rémületem, amikor õk ketten eltûntek ama fantom-ajtó mögött, fizikai természetû volt: a balesettõl féltem – féltettem Etelt. Dávid elég világosan elárulta, hogy kísérletezik, s hogy a bemutatandó jelenség összetevõit még maga sem ismeri pontosan. Velünk együtt, meglehetõsen sokat ivott. Ki törõdött azzal, hogy a kísérletbe hiba csúszhat? Hogy a bemutató esetleg tragédiába fúlhat?

Átmentek az ajtón, és többet nem szóltak. A helyiség sötét volt. Azután kiderült, hogy üres is. A lézer nem játékszer. Acélt fúr át, fémeket gõzölögtél el. Nagyon megijedtem. Etel nevét ordítozva berohangáltam a házat; Albert sunyított, mint akinek már csak egyetlen pénzdarab lapul a zsebében, és fél, hogy azt is kilopják; Zsú pedig párnás alkoholgömb közepén ült és nem látott ki a gömb falán.

E zaklatott, se drámainak, se nevetségesnek nem nevezhetõ pillanatban egyszerre csak kinyílt a hall kertbe vezetõ ajtaja és a két eltûntnek vélt belépett rajta. Nagyon csendben fogadtuk õket, mert Dávid összecsapta a kezét:

– Teremtõm! Csak nem ijedtek meg? Egy kis szilveszteri bûvészmutatványtól?

– Kicsit sokáig tartott – mondta fanyarul Albert, én pedig Etelhez futottam, és mint rossz színdarabokban, azt kérdeztem tõle:

– Jól vagy, drágám? Nem történt semmi bajod?

– Ugyan! – legyintett Etel, és ellepett tõlem. Én azonban ennek sem tulajdonítottam jelentõséget, sõt határozottan megkönnyebbültem, mivel riadalmam alaptalannak bizonyult. Ismétlem, én mindvégig. Albert naplójának olvastáig, az ajtó innensõ oldalán maradtam.

– Hol a csudában voltak hát? – kérdeztem Dávidot, aki idõközben újabb üveget és poharakat kerített a laboratóriumban hagyottak helyébe, s már töltött is valamennyiünknek.

– Ezt közben igyuk meg – emelte fel a poharát. – Az ijedelemre. Eszembe sem jutott, hogy bemutatónknak ez lesz az eredménye. Ne várjanak magyarázatot. Említettem, hogy még nem jutottam a kísérletezés végére. De ugye érdekes? Prosit! – fenékig hajtotta a poharat.

– De hol a csudában voltak? – ismételgettem konokul.

– Hol lettünk volna? – csodálkozott Dávid. – A kertben s az ajtóra mutatott: – Hiszen ez az ajtó odavezet, nem?

Valamennyien az ajtóra tekintettünk. Most tûnt csak fel, hogy pontosan ugyanolyan, mint a laboratóriumi lemezen, a sugárnyalábban megjelenõ ajtó volt. Ugyanolyan… vagy talán – ugyanaz?

Dávid nem volt hajlandó többet elárulni, csak vigyorgott. Albert szótlan lett, Zsú idõnként nyitott szemmel elaludt. Nem sokkal késõbb Etel arra kért, hogy vigyem haza. Taxit hívtunk, és hangos, talán túlságosan is hangos búcsúzkodás közepette magára hagytuk Dávidot különös ajtajaival. A város messze alattunk, túl a fenyveseken, még javában zajongott. Meglehetõsen sokat mutatott a taxióra, mire hazaértem. Már világosodott, amikor elaludtam.

Az ajtó sem azután, sem azóta, többé nem került szóba. Etel valamivel ritkábban ért rá, de ilyesmi máskor is elõfordult. Tavasszal megkezdtük a KL-reaktor szerelését, majd a bemérések következtek. Dávid sokat tartózkodott külföldön, csak a bemérések idejére érkezett haza. Magánkísérleteit ez idõ alatt alighanem szüneteltette, de ha mégsem, említést nem tett róluk. Én nem éreztem indítékot, hogy szóba hozzam. Albert úgyszintén hallgatott róla, akkor úgy hittem, hasonló meggondolásból. Most már tudom, hogy más, hogy több is volt hallgatása mögött. Most már tudom, de mit érek vele?

Különös, mennyire közömbösen hagyott az az éjszaka… Mintha csak szándékkal kerültem volna, hogy töprengjek felette. Pedig ha visszatérek rá, ha megkísérelem újra élni, hogy rendezzem magamban, aligha kerülte volna el figyelmemet egy összefüggés, amely akkor –, ki tudja, miért? – nem tûnt fel.

A között a pillanat között, hogy Etel és Dávid a laboratóriumban kiléptek a fantom-ajtón a semmibe, és utóbb visszatértek a kertbõl egy hasonló ajtón, összeadva a várakozás, a keresés és a tanácstalanság idõszakait, sem telhetett el több három-négy percnél. Ez akkor megnyugtatott. De most, hogy a naplót olvastam, már távolról sem vagyok meggyõzõdve valamirõl. Nevezetesen arról, hogy az az idõ, amely számomra mindössze három-négy percnek bizonyult, számukra nem jelentette jóval többet? A dimenziók nem választhatók el egymástól. S ha a tér elfogadott dimenzióit valamely módon megsértették – már pedig bizonyos, – hogy Dávid úgynevezett kísérlete megsértette! –, akkor vajon nem vonta-e mindez maga után az idõ értékrendjének megváltozását is? Márpedig, ha így történt, lehetetlen megkerülni a kérdések sorban utolsóját, de fontosságban elsõjét:

– Hol és mivel töltötte az idõt, a bõséges idõt, az õ idejüket, Etel és Dávid?

Nem állítom, hogy ilyen szabatosan jutottam el a kérdésig a napló olvasásakor. De hasonló sorrendben és hasonlóan fokozódó intenzitással. S mert tudatommal szövetkezett érzékeim minden energiájukat megfeszítve tiltakoztak a lehetséges válasz ellen – más megoldás híján – elveszítettem eszméletemet.

Ideje lenne megmozdulni. Hideg, nyirkos a levegõ, könnyen megfázhatom, ha ugyan még nem fáztam meg. Mennyi erõm maradhatott? Bizonyára nem sok. Annyi talán, hogy megkíséreljek vele újabb erõhöz jutni. Például azáltal, hogy fõzök magamnak egy teát. Remélem, találok teát valahol a konyhában. Min fõzöm meg? Itt ez a sok papír, a fényképek, könyvek, itt a napló. A konyha kövén csinos kis tábortüzet lehet rakni belõlük. Fölé teszem Albert fényképezõgép-állványát, kitûnõ bográcstartó lesz! Ha kicsit megpörkölõdik, mit se számít. Ha vele ég el az egész ház, az sem. Elõbb-utóbb úgyis összedõl. Bográcsnak jó lesz egy fazék is, ámbár, ha találok teát, miért ne találnék hozzá egy teáskannát is?

Mire mindent ilyen szépen elterveztem, rájöttem, hogy teát sem lehet fõzni víz nélkül. Azt pedig honnan veszek?!

Így látni csak igazán, milyen szerencsém van: kis fedezékem az intézetben megõrzi nekem az emberinek tekinthetõ élet maradékát. Amint elhagyom, még egy teát sem fõzhetek magamnak.

Mégsem fekhetem itt az idõk végezetéig.

Óvatosan megmozdultam. Gyengének, elesettnek éreztem magam, de nem annyira, mint fektémben hittem. Meglehet, csupán átfáztam és éhes voltam. Bútoroknak, falaknak támaszkodva, kibotorkáltam a konyhába. Vizet természetesen nem találtam. (Az esõ! – villant át agyamon. Meddig tarthat, amíg egy lábos megtelik vele? Sokáig. Nagyon sokáig.) A kamrában egy üveg vörösbor feküdt a polcon. Drága Albertem gondosan lefektette, ennek köszönhettem, hogy ennyi idõ után sem tört meg. Merjek éhgyomorra bort inni?

Albert néha – teljesen következetlenül – fõzött is. A konyhaszekrény Fûszerek feliratú fiókjában találtam borsot, szegfûszeget, fahéjat sajnos nem, viszont cukor volt bõven. Mégiscsak felállíthatom a fotóállványt! Képzeletben az ember szívesen játszik a tûzzel, valójában azonban fél, hogy megpörköli magát. Kerestem hát egy öblös fazekat, hogy azt helyezzem az állvány alá, s benne égessem, amit tûzrevalónak ítélek. Az egész romantikus tábortüzet azután elvitte az ördög. Míg a fazék után kutattam, rábukkantam egy turistafõzõre, a hozzávaló spirituszkockákkal. Nem maradt egyéb dolgom, mint ülni a hokedlin és lesni, hogy a libegõ kék lángocskák hogyan késztetik hosszú-hosszú várakozás után forrásra a bort. Beleszórtam a cukrot, a fûszereket és idõnként megkavartam.

Az esõ lassan elállt. Szél támadt, szétszaggatta a felhõket. Valamivel világosabb lett. A nap nem került elõ a felhõk közül, hogy eligazítson, de legfeljebb délelõtt lehetett. A konyhaablak a szomszédos háztömbre nyílott. Szemben ugyancsak konyhaablakok, többnyire kitárva és törötten. Az egyik konyhában fregoli lógott a mennyezet alatt, telirakva nõi fehérnemûvel. Csipkés nylonholmik lengedeztek a légáramlásban. A kombinék dereka ringatódzott, a melltartók hullámzottak és a bugyik lustán himbálództak. Egy hárem lógott a fregolin.

Szürcsöltem a forralt bort és erõsen gondolkodtam. Változatlanul azon, hogy ha életben akarok maradni, embert kell látnom. A fényképekkel nem sikerült. Nem is sikerülhetett, bolond voltam, hogy csak egy percig is hittem! Semmi sincs mozgás nélkül, legkevésbé az ember. A fénykép halott pillanat halott õrzõje. Még ezek a ringó üres bugyik is elevenebbek, mint a legélethûbb fotóportrék. Talán, ha olyan képekkel kísérelném meg, amelyek mozognak is… Moziba kéne menni! Persze a celluloid szalag is holt képeket õriz, de ha elviszem a fedezékembe, a telepen megmozdulhatnának! Ott van áram, és van teljesen felszerelt vetítõterem is!

Milyen filmet vetítsek? Mindegy is. Olyat, amelyen emberek mozognak. Járnak, beszélnek, szeretkeznek és alighanem gyilkolnak is, mert éneikül manapság nemigen készítenek filmet. Mindegy is, csak emberi arcot lássak végre, szemeket, szájakat, élõlényeket, hogy elûzzék irtózatos magányomat!

Nem lesz-e rosszabb utána? Nem tudom. Talán nem. Talán segít. Talán lélegzethez juttat.

Megint mennyi talán.

A fûszeres meleg bor átjárt, visszaadta életerõmet. Gondosan eloltottam a borszeszkockák parázsló maradványait. Körülnéztem a feltúrt lakásban, de nem láttam semmit, amire szükségem lett volna. Kezembe vettem a naplót, habozva tartottam, összetépjem, elégessem vagy magammal vigyem? Aztán visszadobtam a fényképek halmazára. Ha benzinnel leöntöm, elégetem és hamuját a szélbe szórom, akkor sincs jobban megsemmisítve: rajtam kívül ki vehetné kézbe? Rohadjon csak el…

Az ajtót sem zártam be magam mögött, a kulcsot se vettem ki a zárból. Lefutottam a lépcsõn. Kocsimat a mozi elé vittem. A gépházban megtaláltam a Vad szem tekercseit. Lecipeltem és beraktam a kocsiba a súlyos alumínium dobozokat. A plakáton a félmeztelen hátsó-indiai nõ mosolyogva figyelt. Búcsút intettem neki: este találkozunk! – és elrobogtam.

Este? Ez ugyan miféle konvenció? Napjainkban a mozik már reggel kilenctõl játszanak. Valamikor az emberek utcára mentek a három nyolcasért – munka, szabad idõ, alvás –, korunkra megmaradtak a nyolcasok, de odalett a beosztás egészséges hármasa. Mindenki máskor kel és máskor nyugszik. Aki éjszaka dolgozik, délelõtt alszik, lehúzott redõnyök mögött, bedugott füllel teremtve mesterséges éjszakát magának; s aki délután dolgozik, reggel jár moziba, kávéházba és a szeretõjéhez. Nem ez a természet rendje – ez az ipari civilizáció rendje. Nekem persze hivatalból kötelességem lenne, hogy bizonyítsam: az ipari civilizáció is a természet része, de sajnos nem vagyok meggyõzõdve róla. Lehetséges, de még nagyon az elején voltunk ahhoz, hogy kiderüljön. Mérnök vagyok, s nem feladatom, hogy eldöntsem: mennyiben természetes és mennyiben természetellenes a mûanyag, amelynek minden alkotórésze elõfordul a természetben, de maga sohasem jöhetne létre magas fokú emberi beavatkozás nélkül… Miért ne járhatnánk hát reggel moziba? Az idõs férfi is reggel tud már csak nemzeni, amikor telt hólyagja ingerli az erektív idegeket… A moziban különben is sötét van, akár süt odakint a nap, akár sem. A mozihoz kell a sötét, mert a mozi egyfajta álom. S ki álmodik nappal?

Én mégis azt hiszem, jobb lesz, ha felkészülök. Nekem már szükségem van rá. Fizikumom, bármennyire is vigyázok, fokozatosan gyöngül. Hiába a kielégítõ táplálkozás, hiába az optimálisan egészséges életmód. A pszichikai megterhelés visszahat a testemre; s ezt a megterhelést lehetetlen elkerülnöm: létezésem része a magány. Agyamat, lelki ellenálló képességemet majd úgy tornásztatom, mint a testemet, mégis, esemény se kell hozzá, hogy megállíthatatlanul sorvadjon. S ha ütést kap – elpattan, mint az olvadóbiztosíték, ha túlterhelik. Eddig sikerült megtalpalnom a biztosítékot: elájultam, magamhoz tértem. De meddig? Hol a határ?

Jobb, ha nem próbálom ki. Eljön majd magától is. És nincs, aki visszasegítsen rajta.

A filmtekercseket az intézeti vetítõteremhez vittem. A gépek kifogástalanul mûködtek. Az elsõ tekercset befûztem és pergetni kezdtem. Csak néhány kockát, hogy lássam, nincs semmi hiba. Azután otthagytam az egészet, s továbbmentem, intézeti otthonomba. Megborotválkoztam, alaposan és hosszan megfürödtem, majd kiadós meleg ebédet készítettem magamnak. Nem fukarkodtam: tartalékaim javából válogattam. Ebéd után feltettem egy tekercs tánczenét a magnetofonra. Lefeküdtem és olvasgatni kezdtem. Még szólt a zene, amikor már elaludtam…

Csend volt, amikor felébredtem. A szalag lefutott és a gép önmûködõen kikapcsolt. Odakint szürkült. Ez már igazi mozira való idõ volt. Felkeltem, kölnivel lemostam az arcomat és fõztem egy kávét. Ittam elõtte egy fél konyakot, majd átmentem a központi épületbe, ahol a vetítõ volt.

Ha nem akartam minden tekercs után hosszabban idõzni, fenn kellett volna maradnom a gépházban és a kukucskáló lyukon nézni a filmet. Ezzel azonban elrontottam volna az egész örömét. Semmim sincs, de idõm bõven van. A két gépbe befûztem az elsõ két tekercset, azután megindítottam a filmet. Míg a fõcím pergett, átfutottam a nézõtérre. Tíz karosszék között választhattam. Nem válogattam. Egyikbe belevetettem magam, a másikba feltettem a lábam. Rágyújtottam, közelembe húztam egy hamutartót, és elmerültem a visszatért életben.

14

(Sivatag. Tûzõ nap, forróság. Terepjáró, egy csoport ráérõ emberrel. Menekülõ állatokat fényképeznek. A terepjáró megáll. Kilyukadt a tank, elfolyt a benzin. Az emberek a sivatag közepén. Tûzõ nap, forróság. Autóval néhány órás út a civilizáció, gyalog elérhetetlen. Az emberek mégis elindulnak. Tûzõ nap, forróság. Arcuk sebesre ég, vizük elfogy. A végkimerülés határán vannak.

Kettõ közülük filmes. Egy rendezõ és egy operatõr, õk sincsenek jobb állapotban a többinél. Filmeznek. A kimerült, vánszorgó csapatot. A rendezõ kezében mikrofon. Kérdez: odaadná-e a feleségét egy korty vízért? A férfi válaszol valamit. Az operatõr forgat: a válaszoló arcát rögzíti a kérdés és a felelet alatt. Tûzõ nap, forróság.

A láthatáron terepjáró tûnik fel. Õket keresik. Megmenekültek. Van köztük egy lány is. Most õ kérdez. A rendezõ nem tagadja: a balesetet megrendezte. A mentõexpedíciót is. Az áldozatok nem tudtak semmit. Most dobozban az arcuk, öt perccel a halál elõtt, a halál biztos tudatában. Kompromittálni akar? Dehogyis. Látni, megörökíteni. A tûzõ napon, forróságban.)

Nem kellett volna elfogadnom Dávid ajánlatát, Albert pártfogását. Mit keresek én egy kutatóintézetben? Nincs képzelõerõm, mondják õk. Földhöz ragadt a fantáziám. Számológép vagyok. Helyes. Mit keresek én itt? Üzembe kellett volna mennem, világos. A jövedelmem magasabb lenne. A minõsítésem jobb: szakmai kifogást aligha találnának a munkámban. Modorom korrekt, sohasem kerültem összeütközésbe sem a kollégáimmal, sem a fõnökeimmel. Nyugodtan dolgozhatnék, és senkinek sem jutna az eszébe, hogy a képzeletemet firtassa.

Azt mondják, taposómalom? Megítélés kérdése. Van, aki nem kedveli a kalandokat. Aki többre becsüli, hogy a tankönyvben leírt képletek alapján dolgozhat és nem kívánják tõle, hogy õ találjon ki képleteket. Aki már reggel szereti tudni, kivel fekszik le este, és nyugodtan alszik el este, mert tudja, mire ébred reggel. Aki elengedi a kellemes meglepetéseket annak fejében, hogy nem érik kellemetlenek sem. Aki a sötétben is megtalálja a cigarettatárcáját, mert világosban is mindig ugyanoda teszi. Aki nem vágyódik a Holdra, de nem annyira ostoba, hogy ostobaságnak tartsa, ha mások odamennek. Aki nem konzervatív, nem introvertált és nem korlátolt, csupán tudja, mire képes, mire érez hajlamot, és eszerint keresi meg a helyét a világban.

No természetesen, ha sikerült volna megtalálnom, most nem ülnék itt. Maréknyi porom lapulna egy öltözet ruha ráncai között valahol egy gyár üzemcsarnokában. Örülnöm kellene, hogy nem így történt? Örülnöm kellene, hogy nem találtam meg a helyemet, s most aztán megkaptam a magamét: ülök a sivatagban, és várom, hogy kulacsomból kifogyjon a víz? Szeretném tudni, mindazok, akik duzzadtak a képzelõerõtõl, hová jutottak volna az én helyemben? Fantáziájuk pótolta volna-e a rendet, amelyet nekem annyi áldozat árán sikerült megõriznem magam körül? Erõsen kétlem. Már régen elpusztultak volna a rémülettõl, vagy eszüket vesztették volna a rájuk zúduló lidércnyomástól, amely túlhaladta eleven képzeletüket!

Én azonban járom még a sivatagot és beosztom a vizet. Nem lesi senki a mozdulatomat, nem vadászik a szavaimra: mennyit bírok és meddig? Csak egy valaki figyel rám: én magam. Amíg erre képes vagyok, addig nem gyõz le a sivatag.

Képes lennék rá, ha semmi képzelõerõ sem lakozna bennem?

(A lány hozzácsapódik a filmrendezõhöz. Az operatõrrel hármasban járják a világot. Kamerájuk keresi a mélypontot: hol ér feneket a mérõón abban a szenvedésben, amelyet az ember önmagának okozni képes?

Távol-keleti szekta tagjai. Ülnek egy tágas udvaron, szép sorban, négyzetes rendben, mint a burgonyavetés és verik magukat. Csorog a vérük, szenvednek és boldogok. Bár az arcukon nem látszik. Nem megszállottak, nincsenek transzcendens állapotban, nem érzik a keserût édesnek. Konok józansággal, hideg üzleti elszántsággal ontják a saját vérüket. Vásárolják az üdvösséget. Amivel lehet. Ha nem kapni ingyen, ha nem adják pénzért, ha nem szerezhetõ meg munkával, adjunk érte vért, bõrt, fájdalmat. Nem mondják azt, hogy nem fáj. Azt mondják, hogy fáj, de megéri. Õk tudják.)

Miért nem mentem el mégis? Miért maradtam? Alig voltam itt, már láttam, hogy nem nekem való. Ki kellett volna ugranom, amíg nem késõ.

Csakhogy késõ volt. Késõ, abban a pillanatban, amikor beléptem. Csapdába estem. Nem tudtam – honnan is tudhattam volna? –, hogy a kutatóintézetek mind csapdák. Zárt világukban különös beltenyészet folyik: mindenkinek jut egy ketrec, négy oldalán és a mennyezetén sûrû dróthálóval, s valahol egy nyílással, ahol beadják a táplálékot: tessék ezen elrágódhatsz. A ketrecek nem egyformák, vannak tágasabb és szûkebb ketrecek, vannak párnásak és fapadosak. Cserélni nem lehet. Minden ketrecnek van lakója, aki szívósan õrzi a magáét: minél tágasabb, minél párnásabb, annál jobban õrzi. A képességet, a produktumot hol elismerik, hol nem; ez helytõl, körülményektõl függ. De a ketrecbõl még elismerés árán sem lehet átjutni egy elõnyösebbe, mert annak is van lakója, aki szintén szerzett annyi elismerést, amennyi elég a megkapaszkodáshoz. Legfeljebb, ha õ is bejuthatna egy még jobb ketrecbe. Csakhogy abban is ül valaki. És így tovább.

Ezekbõl a ketrecekbõl csak holtan lehet kijutni. Akár valóságos, akár erkölcsi hullaként. A kutatóintézet elitketrec, a szellemi aranyfedezet raktára. A trezorok feladata azonban az, hogy õrizzék a tõkét. Ami a piacon forog, az csak a tõke hitele. Ha maga a tõke mozdul meg és áramlani kezd kifelé a páncélszekrénybõl, az többnyire azt jelenti, hogy megingott a hitele és most fut utána. Aki magától hagyja el intézet-ketrecét, annak szintúgy megcsappan a hitele. Miért megy el? A csapdák közös tulajdonsága, hogy kívülrõl nem látszanak csapdának. Csak a kihelyezett konc, a jókora hús látható – különben nem is lenne igazi csapda. A külvilág ezért nem is hiszi el, s aki törött lábbal mégis szabadulni próbál, arra ráfogja, hogy születéstõl nyomorék. A tévhit valóságosabb anyagi erõ az igazinál is. – Menekül az elit-ketrecbõl? Ugyan! Kidobták, mert alkalmatlannak bizonyult… A kaján kívül rekedt, aki vágyódott a ketrecbe, de nem sikerült bejutnia, savanyú a szõlõ alapon kompenzál: még oda sem volt alkalmas? – húzza el a száját, mintegy jelezve, hogy véleménye szerint az elitketrec az alkotómunkára alkalmatlanok gyülekezete.

Akár így, akár úgy tehát, de visszaút nem nyílt számomra, legfeljebb súlyos erkölcsi vérveszteség árán, amely könnyen válhatott anyagi veszteséggé is. Tehetetlenül meghúzódtam hát ketrecemben, és igyekeztem berendezni saját ízlésem szerint. Ha jól meggondolom, utóbb nem is éreztem magam rosszul: megszoktam a ketrecet. Felismerésemet, hogy szabadulni nem tudok, tompította, hogy feljebb viszont nem is vágyódtam. Ha a rádióban ankétot rendeztek a tudományos kutatómunkáról, meghallgattam a jótanácsot: aki nem alkalmas kutató munkára, még kiváló gyakorlati szakember lehet! Mosolyogtam és körülnéztem: senki se mozdult. Mindenki csak önmagát gyötörte, hogy akár tulajdon vére árán is felmutassa: joga van az üdvösséghez!

Az egész ketrecbirodalom fölött pedig Buddhaként ott ült Dávid, lángolt, vezényelt, újakra cserélte az elkopott korbácsokat és nem lehetett tudni, mit gondol.

(Romok a dzsungelban. A repkény indái között kõbe faragott istennõk, soha el nem virágzó lótuszok, csorba lépcsõk fokai között gyíkok futnak szét. Oszlopcsarnok. Zugaiból denevérek surrannak elõ. A szentély magas falú, zárt helyiség, a tetején négyszögletû nyílás. Azon ömlik be a fény vakító nyalábban. De az is lehet, nem templom, hanem palota. Az istennõk táncosnõk, az oszlopcsarnok udvar és a szentély trónterem. Minden homályos, bizonytalan. És mindennek rothadás-szaga van. Az öregembernek is, aki a rompalota papja. Vagy a romtemplom uralkodója. Mindegy. Sovány, piszkos, megviselt, minta háza. Pislogva tekint a kamerába. Éhes. Rettentõen éhes. Népe már nincs, csak családja. Nem tartja el senki, és nem tud eltartani senkit. Övé a legrozsdásabb korona, a legrongyosabb palást a világon. Olyan nyomorult, hogy még szánni is nehéz.

Konzervek. Hús, dzsem, csokoládé. Bádogba, kartonba gyömöszölt létfenntartás. A kolduskirály szeme kigúvad: mindez az övé lehet. Csupán egyetlen feltétellel: ha elõbb megeszik néhány marokkal a szentély-trónteremben röpködõ lepkékbõl. Nagy szárnyú, pompás rovarok. Szivárványt játszanak a tetõnyílás sugárablakában. Csaponganak, mint a mesében. Gyanútlanul, nem nehéz megfogni õket.

Az öregember módszeresen majszol. Fogatlan ínye lassú oldalmozgásokkal õröli a rovartesteket. Ha egy szárny kívül fennakad, ujjával segíti beljebb. A maharadzsa – mert immár semmi kétség, hogy az õ – a maharadzsa falja a lepkéket. Tartása egyenes, arcán elnézõ mosoly, tekintete a földön. Úgy tûnik, mintha egyszerûen csak koncentrálna, hogy minél tökéletesebben végezze el a feladatot, amellyel megbízták. A feladatot, amely ráméretett. A kamera ezt látja. Pedig mi ez a néhány lepke Buddha mélységéhez, a világ örökkévalóságához mérten? A test eszi a férgeket, a lélek azonban messze jár. Már akkor útra kelt, amikor a táncosnõk az oszlopcsarnok márványpadozatáról felköltöztek a falra, az alattvalók elszöktek a civilizációba, és a smaragdok, zafírok a zálogházba vándoroltak. Aki itt rág, hogy néhány doboz konzervet szerezzen feleségeinek és gyermekeinek, csupán aszott porhüvely, nem méltó isten átkára, az ördög áldására sem.

Ajka ritmikusan õröl, arca mosolyog, szeme konokul a földön. A kamera vadul filmezi. A kamera azt hiszi lát, pedig semmit se lát. Vak.)

Dávidról meglepõen sokan tartották azt, hogy kókler. No nem közönséges kókler, annyit el kell ismerni, hogy a nagystílûek fajtájából való, aki érti a módját annak, hogyan kell átejteni a laikus világot. Különösen a sznobokat. Azok között is elsõsorban a politikai sznobokat. Akik pozíciót töltenek be és azzal egyensúlyozzák kisebbrendûségi érzeteiket a tudománnyal szemben, hogy a patrónust játsszák elõtte. Dávid elhitette velük, hogy a tudománynak szüksége van a politikusokra, pedig csak a szavazatukra volt szüksége a költségvetés tárgyalásakor.

Voltaképpen nem lehet eldönteni, zseniális tudós-e Dávid vagy ellenkezõleg? Oly mértékben hat az emberekre, hogy ez már önmagában kizár minden reális megítélést. Annyi bizonyos, félelmetes szervezõ. Olyannyira az, hogy némelykor elfedi benne a tudóst is. Pedig tudós, ezt módomban állott többször is tapasztalni. A kókler pontosan ismeri a határokat, tudja, meddig ér a takarója, meddig nyújtózkodhat. Dávid azonban nem ismert és nem ismert el soha semmiféle határt.

Nem tudom elhinni, hogy becsapott volna. Szükségem van rá, nem foszthat ki. Nem Etel miatt. Etel fontos nekem, de sohasem voltam szerelmes belé. A hiúságom? Albert lehetett hiú, õ verseket írt és naplót vezetett. Dávid szintén megengedhette magának, végtére is felfedezõ és egy nagy intézet igazgatója volt. De mi szükségem nekem arra, hogy hiú legyek? Csak nevetségessé teszem magam vele.

Ha jól értem Albert szavait, a naplóját, Dávid nem engem bántott. És nem is Etelt kívánta meg. Önmagának akart bizonyítani valamit, és bizonyított is. Hogy közben az én káromra? Ha észreveszi, alighanem õ sajnálta volna a legjobban. De valószínûbb, hogy észre se vette. Mint a kutatásban, ebben is a célra koncentrált, s engem figyelmen kívül hagyott. Alighanem Etelt is csak azért vette tekintetbe, mert történetesen õ volt a kísérleti anyag.

Jobb, ha nem beszélek mellé. Ha Dávid óriás, abból még nem kellene következnie, hogy én olyan parányi pont vagyok, amely elhanyagolható. Ahhoz nekem valóban, önmagámban, tõle függetlenül is jelentéktelennek kell lennem. Ha nem lennék az, talán mégsem merte volna megtenni.

Megtenni? Mit? Jószerivel nem is tudom. Valójában másodrendû is, hogy lefeküdte Etellel vagy csak a feltételeket teremtette meg hozzá. A kísérleteket ugyan el szokták végezni, hogy a számítás helyességét bizonyítsák, de azért a lényeg mégis a számítás.

Milyen egyszerû lenne, ha csatlakoznék azokhoz, akik kóklernek tartják. Ebben fel tudnám oldani mindazt a sértést, amit ellenem – oly mellékes, hogy szándékkal, vagy szándéktalanul –, elkövetett. Most megtagadhatnám õt, lesve, mikor süllyed odáig, hogy rovarokkal táplálkozzék, mivel a kóklerek többsége idõvel leleplezõdik és ebek harmincadjára jut. Titokban azonban tudom, hogy hiába: míg enné a lepkéit, lesütné a szemét és mosolyogna. A teste megalázkodna, a szelleme azonban messze járna. Kisuhanna egy sugarakból szõtt ajtón, bekalandozna tereket és idõket, hová még senki sem tudja követni, hiszen azért felfedezõ õ, hogy olyan tereit járja be a világnak, amelyekre még fehér ember nem tette be a lábát, hogy azután visszatérjen közénk egy vedlett kerti ajtón és ránk kacsintson: no, gyerekek, halljam, sokat rosszalkodtatok, amíg a papa odajárt?!

Lám, én itt vagyok, õ meg már semmiféle ajtón se térhet vissza többé. S mégis, még mindig õ az erõsebb.

(Utolsó epizód. A rendezõ egy polgárháború dúlta országba utazik. A lány, mint mindig a sivatag óta, ezúttal is vele tart. Kapcsolatot szeretnének találni a felkelõkkel, ezért a legveszélyesebb helyeket keresik fel. A felkelõk elfogják a rendezõt. A halál peremén jár, azután megússza egy jókora veréssel. Dühöng: minderrõl nem készült felvétel. Újabb kísérletet tesz. Megtudja, hogy a felkelõk egy mulató felrobbantására készülnek, ahová sok kormánykatona jár. Fedezéket készít magának a mulatóban, hogy közvetlen közelbõl filmezhesse le a robbanást, a pánikot, a haldoklókat. Operatõrét a bejárattal szemben helyezi el, hogy a menekülõket, a sebesülteket fényképezze. A robbanás, némi késéssel, bekövetkezik, majd a rendezõért aggódó lány bemegy a romok közé. Egy betongerenda leszakad és halálra sújtja. A rendezõ épségben marad. Karjába veszi halott szerelmét, zokogni kezd. Aztán feltekint, megpillantja operatõrét ráüvölt: forgass! Fényképezd le az arcomat, a könnyeimet, a bánatomat… Közelebb, közelebb, még közelebb!)

Embereket akartam látni. Ha csak vászonra vetített árnyékokat is, de színre, hangra mégiscsak olyanokat, amilyenek az emberek voltak, amíg voltak. Táncot kellett látnom, csókokat, verekedést is, szellemes meg szenvedélyes párbeszédeket, suhanó autókat, tengerpartot, játékkaszinót, fölényes szépasszonyokat és vakmerõ férfiakat, süppedõ fotelekben és vágtató paripák nyergében; tengeralattjárókat és csillaghajókat, Róma bukását tízezer statisztával, Napóleon szerelmét Walewskával, harcot az olajkutakért és egy csodatáncosnõ látványos karrierjét! Mindez van, mindez lehetséges, csak ki kell nyújtanom a kezem és elérem. Szemrehányást tegyek magamnak? Azt hoztam el, ami legközelebb, ami kéznél volt. Vad szem – a cím semmit sem mondott. S a déltengeri nõ a plakáton? Aki ferdevágású szemével, olajos bõrével utánam intett? Neki ne hittem volna?

A filmen, egy epizódban viszontláttam õt is. Mint a szerelem specialistáját. Aki kéjt nyújt, ölelés nélkül. Nevetgélt és sört ivott. A kamera egészen közelrõl mutatta a kezét, amelyen a pirosra festett körmök töredezettek és csorbák voltak.

Tegyek magamnak szemrehányást, mert hittem neki? õ lenne a legnagyobb tévedésem? Éppen õ?

Az intézet, ahol ketrecet találtam; Albert, aki elhallgatta, hogy jobban teniszezem nála, a bajnoknál? Etel, aki lemondta a randevúkat? Dávid, aki maga mellé vett, hogy az egyetlen fontos pillanatban azt is elfelejtse, hogy a világon vagyok? Ez mind nem mozi? Tengerpart nélkül, játékkaszinó nélkül, pálmák, autók, gengszterek, olajkutak és táncosnõk nélkül? Ez nem mozi?

Én a rend embere vagyok, azt mondják. A módszer embere, nem a képzeleté. Én látom magamat, amikor cselekszem, hogy megítélhessem, helyesén cselekszem-e? Kívülrõl látom, mintha tükörbõl nézném. Mintha filmkamerával kísérném magam: hogyan viselkedsz? Hogyan viselkedsz, ha dolgozol, ha pihensz, ha teniszezel, ha táncolsz, ha szeretkezel, ha megaláznak? Mivel nincs fantáziám, amivel mindezt elképzelni tudnám, szükségem van a filmre, hogy felvegyem, hogy ellenõrizzem magam: ez vagyok én.

De hátha hazudok? Hátha becsapom a kamera szemét, a vad objektívet, hogy kedvemre való filmet lásson rólam? Amivel azután saját magamat csapom be.

Ha sírok, magamnak sírok. Ha meglesem magam, közönségnek sírok, nem sírok õszintén. Lehetetlen megállapítani, mikor õszinte az ember és mikor játssza meg magát. Az ember csak akkor nem komédiázik, amikor feladja önmagát. A többi az mind csak póz; felesleges vagy szükséges, kényszerû vagy önként vállalt póz. Nélkülük nincs ébredés, munka, társadalmi élet, szerelem, elalvás. A haldokló, ha öntudatánál van, amikor meghal, még akkor is pózol. Utolsó szavakat keres és nemes tartást a búcsúztatóhoz: türelemmel viselt hosszas szenvedés után…

Reménytelen és ostoba kísérletre vállalkozott a divatos filmrendezõ, amikor képzeletbeli rendezõjét vad kamerájával provokátornak küldte a sivatagba, szadista cukrosbácsinak a dzsungelba és szenvtelen temetési ügynöknek a halálra szántak közé. Pózokat fényképezett, amelyek többségét alighanem önmaga találta ki.

Annyit azonban elért, hogy belássam: pózok nélkül lehetetlen. Ha egymagám vagyok, akkor is. Mert ha nem pózolok magam elõtt, akkor el kell tûrnöm, hogy Etel hallgatott, Albert falazott és Dávid továbbment. Hogy a ketrec megfogott, és se ki, se be. Akkor el kell tûrnöm, hogy se fontos, se szükséges nem vagyok. Még akkor is, ha valamennyiüket túléltem. Hiszen még ez az egyetlen, ez az utolsó alkalom sem az én érdemem, csupán a véletlené!

De ha mindezt elfogadom, ha mindez igaz, akkor miért tegyek tovább akár csak egyetlen lépést? Vegetáljon ám a növényzet, de én nem vágyom növényi létre. Inkább abbahagyom, mint tökéletesen hiábavalót. Ha mégis van isten, kezdje újra az egysejtûvel. Legközelebb talán jobban sikerül.

Van morfiumom bõven és van konyakom. E kettõ a legcélszerûbb, s amellett a legkevésbé kellemetlen. Hogy ezt eldöntöttem, megkönnyebbülten felsóhajtottam. Elnyomtam a cigarettámat a hamutartóban, felálltam, átmentem a gépházba és leállítottam a vetítõgépet, amelybõl már régen kifutott a film. Gondosan eloltottam a villanyokat, mert az ember lehetõleg ne hagyjon maga mögött rendetlenséget. (Ez talán nem póz?)

Kint már egészen beesteledett, az esõnek nyoma sem volt. Az égbolt tisztán, feketén borult fölém. Már a Hold is felkelt, nyugodt, ezüstös fényt árasztva. Talán ezért is nem vettem észre, csak amikor már behúztam magam mögött az ajtót.

A fák fölött, nem túlságosan messze, de a sötétben kiszámíthatatlan közelségben, egy ûrhajó lebegett. Pontosan olyan volt, mint a filmeken és a sci-fi regények illusztrációin. Hatalmas, lencse vagy diszkosz – divatosabb kifejezéssel élve, csészealj formájú testét apró, rövid, kékes sugarak vették körül, alighanem a hajtómûvek fúvókáin kiáramló gáz lángocskái.

Ha bármit mondanék is arról, hogy mit éreztem, nem lenne igaz. Alighanem semmit sem éreztem a rémületen és a felismerésen túl. Ez a felismerés valójában azóta élt bennem, amióta megjártam a könyvtárat és hiába kerestem magyarázatot mindarra, ami történt: a papírra rótt bölcsesség nem adott tanácsot. Azóta forgattam magamban, de kifejezni, megfogalmazni mind ez ideig egyszer sem tudtam. Csak most, hogy e sokszor elképzelt, de eddig soha meg nem valósult jármûvet megláttam magam fölött, találtam meg a szavakat hozzá. Roppant egyszerû szavakat, csodálatos, hogy elõbb nem bukkantam rájuk. Mindössze ennyi volt az egész:

– Lehetséges, hogy az emberiség váratlan és tragikus pusztulása nem volt szükségszerû. De vajon: nem volt-e idõszerû?

15

– Robinson, jöjjön ki!

A hang, a mondat felszólító tartalma ellenére kijelentõ hangsúllyal szólt. Nem volt sem erõs, sem gyenge; nem parancsolt és nem fenyegetett. Férfihang volt, de még ez sem tûnt egészen bizonyosnak.

Nem mozdultam. Értelem és cél nélkül ellenkeztem, jól tudtam én. Ugyanígy magam mehettem volna eléjük, s több okom is lett volna rá. Hajótörött se bújik el a barlangban, ha füstöt fedez fel a láthatáron. Pedig könnyen megeshet, hogy kalózhajó közeleg.

Én azonban a menekülést választottam. Az ösztön vitt, annak is a sötétebb rétege: az odvába búvó állaté, az ismeretlen elõl menekülõ vadé. Fedezékembe rohantam, bezártam az ajtókat, eltorlaszoltam a folyosókat. Szobámban lapítottam és reszkettem.

Reszkettem a félelemtõl, s attól, hogy elmennek, mielõtt találkoztunk volna.

A morfiumról régen elfelejtkeztem. Megkönnyebbülést éreztem, amikor a zárt ajtón át, zajt hallottam a bejárat felõl. Bútorokat tologattak, tehát bejutottak a kapun és most a barikádjaimat távolítják el. Nem siettek túlságosan, de a zaj egyre közelebbrõl hallatszott. Mindjárt itt lesznek.

– Robinson, jöjjön ki!

– Nem megyek. Félek.

– Nem bántjuk, Robinson.

– Miért higgyem e!? Adjon biztosítékot.

– Felesleges ellenkeznie. Ez a tény a biztosíték.

– Honnan tudjam? Túl sok halott van körülöttem és nem tudom, mitõl haltak meg.

– Maga él, Robinson.

Mit feleljek erre? Nem tudom, ki áll az ajtóm elõtt, szeretnék a nyakába borulni és reszketek a félelemtõl. A hangja, mintha gép beszélne. Pedig nem gép beszél, erre akár meg is esküszöm!

– Honnan tudja a nevemet? Nincs az ajtóra írva! – Robinson, kinyitom az ajtót.

Mit tegyek? Beengedjem? Ha eddig eljutott, úgyis bejön. Már elõkotortam a revolvert, a manöken-kedvelõ igazgató revolverét – teremtõm, de régen is volt! Görcsösen szorítottam. Hat golyó van benne, ennél többen talán csak nincsenek odakint. A hang, amely szólogatott, csupán egy volt, s mindig ugyanaz.

Lábujjhegyen az ajtóhoz lopództam, elfordítottam a kulcsot, és mint a moziban, a fegyvert magam elé tartva, hátra ugrottam a szekrény fedezéke mögé.

– Nyitva van! – kiáltottam.

Az ajtó azonnal kinyílt. Egyetlen ember állott elõtte. Középtermetû és középkorú, meghatározhatatlan arcú ember. Talán a sápadtsága volt az egyetlen feltûnõ rajta. Sötétkék, magasan záródó öltönyt viselt, minden dísz és jelzés nélkül; lehetett akár civil-, akár egyenruha is. Zsebei nem voltak, s az ember kezében sem láttam fegyvert vagy bármi más eszközt. Állt az ajtóban és rám nézett. Mosoly és harag nélkül. Csak nézett.

– Dobja el a revolvert, Robinson. Nincs rá szüksége.

– Kicsoda maga és honnan jött?

– Dobja el!

Fegyvertelensége, s hogy közönséges emberi formája volt, részint megnyugtatott, részint gyanakvóvá tett.

– Elõbb válaszoljon – mondtam.

Enyhe ütést éreztem a kezemen és a revolver kiesett belõle. Az ütés nem fájt, csupán elzsibbadtak az ujjaim, és úgy ejtették ki a fegyvert. Néhány perccel késõbb a vérkeringés visszatért beléjük, mintha semmi sem történt volna.

– Jöjjön utánam, Robinson.

Megfordult és elindult a folyosón, nem kételkedve benne, hogy követem.

Ellenállásom – amelynek amúgy sem volt sok értelme – a másodperc töredéke alatt összeomlott. Beláttam, hogy revolverrel is fegyvertelenebb vagyok nála.

Utána mentem. Mit is tehettem volna mást.

Az épület elõtt felismerhetetlen rendeltetésû jármû állott, üresen. Beültünk. Bekapcsolta a hajtómûvet és a jármû a levegõbe emelkedett. Helikopter volt, légcsavar nélkül. Bizonyára reaktív motorokkal mûködött, jóllehet gázsugárnak se hangját, se fényét nem vettem észre. Közvetlenül az erdõ, majd a háztetõk felett suhantunk a város központja felé. Az út néhány percig tartott csupán.

Az ûrhajó a város fõterén állott, ahol az ünnepi gyûléseket és felvonulásokat tartották. Éjszakai, sugárzó megjelenése, után, józan nappali fényben közönségesebbnek bizonyult, mint hittem volna. Kisebb is volt. Fémtestét foltos-feketére marta a hõ és fagy, a kozmikus út megpróbáltatásai. Négy, csápszerû rugalmas lábon állott, hasonlóakon a mi holdszondáinkéhoz. Felmentünk a lépcsõn, õ még mindig elöl, én még mindig utána, s még mindig nem kételkedett benne, hogy követem.

Túlságosan zaklatott voltam ahhoz, hogy a hajó belsõ berendezésére odafigyeljek. Késõbb módom lett rá, hogy – értem, nem értem – szemügyre vegyem, de bevallom, semmi rendkívülit nem találtam benne. Említettem már, hogy külsõ megjelenése hasonlított a tudományos-fantasztikus filmeken megszokottakhoz, s ugyanezt lehet elmondani belsõ berendezésére, mûszereire is.

Az ûrhajóban rajtunk kívül még két ember tartózkodott. Semmiben sem különböztek az én emberemtõl. Azonos volt a termetük, az arcuk, a ruhájuk. Akár ikreknek nézhettem volna õket. Ami azonban a legfontosabb: emberek voltak, ebben egy pillanatig sem kételkedtem. Megjelenésükben, testi felépítésükben hozzám hasonló emberek. Hogy ezen kívül mennyire hasonlítanak hozzám, azt még nem volt alkalmam eldönteni. Reménykedtem is, aggódtam is.

Emberem rám mutatott, és mondott valamit a másik kettõnek. Egyes szavait megértettem, a többit is hallottam, mégsem voltam képes kivenni, hogy mit mond. Mintha üvegharangon át hallanám, s csak beszédfoszlányok jutnának el hozzám. A másik kettõ válaszolt neki, s hamarosan élénk társalgásba merültek. Rólam, úgy tetszett, teljesen megfeledkeztek. Nem tudtam, mitévõ legyek, aztán mégis arra gondoltam, hogy jobb, ha én lépek elõször.

– Kicsodák önök, honnan jöttek és mit óhajtanak tõlem? – kérdeztem a lehetõ legudvariasabban, de határozottan. Választ azonban nem kaptam. Mi több, mintha észre se vették volna, hogy ott vagyok s megszólaltam, folytatták a beszélgetést.

Bosszús lettem, mi tagadás, sértõdött is. Ha nem vagyok bizonyos benne, hogy idegen égitestrõl érkeztek, a lábuk elé borulok és sírva ölelem át õket, hiszen emberek, végre emberek! Mivel jövevényeknek tartottam õket, óvatosnak kellett maradnom – s bármily furcsának, talán nevetségesnek tûnik is –, gondolnom kellett az emberi méltóságra, amelynek egyetlen képviselõje voltam.

Ha ugyan nem õk pusztították el! – hasított belém a rettenetes lehetõség…

– Tud más élõ személyrõl? – fordult hozzám az egyik ember. Beszélgetésük közben helyet változtattak, s én képtelen voltam megkülönböztetni, az-e, aki idehozott vagy valamelyik másik.

– Maguknak ezt nálam sokkalta jobban kell tudniok! – válaszoltam indulatosan. Bólintott.

– Igaza van. Tudjuk is. Csak ellenõrizni akartuk.

– Kicsodák maguk? – Emberek. – Errõl a Földrõl?

– Nem.

– Maguk pusztították el?!

– Nem értem.

– Mit nem ért?

– Ha állítja, miért kérdezi?

Elhúztam a szám szélét.

– Csak ellenõrizni akartam – vágtam vissza az imént kapott választ. Nem látszott az arcán, hogy felfogja a gúnyt.

– Megtette. Éhes?

– Nem. Köszönöm, nem. Azt szeretném tudni, kicsodák önök, honnan jöttek és mit akarnak tõlem?

Figyelmesen nézett, mint aki erõsen gondolkodik.

– Lehetséges, hogy nem tudja – mondta végül. – Késõbb visszatérünk rá. Kévés az idõnk, sok a dolgunk.

– Ez a maguk gondja. Engem azonban engedjenek szabadon vagy öljenek meg, mint a többit!

– Neurózis – mondta nagyon érthetõen egy másik, aki a mûszerfal elõtt, háttal állt nekünk, de úgy látszik, ránk figyelt. – Helyi betegség, nehezen gyógyítható. Olykor egyáltalában nem.

Kedvem lett volna szájon vágni.

– Testi sértés a hátrányára lehet – figyelmeztetett a háttal álló.

Hogyan? Hiszen ki se nyitottam a számat!

– Elaltatom, amíg visszatérünk rá – mondta az, aki velem szemben állott, s ekkor tûnt fel, hogy az õ szája sem mozdult meg.

Eddig, amióta közöttük vagyok, egyetlen egyszer sem nyílott szét az ajkuk beszéd közben!

– A megfigyelés helyes – bólintott a szembenálló, s hangját ezúttal is anélkül hallottam, hogy az ajka megmozdult volna. – Ha nem erõszakoskodik, ébren maradhat.

– Köszönöm – hajoltam meg sértett gõggel, de immár egy pillanatig sem kételkedve abban, hogy azt tesznek velem, amit akarnak. – A hatalmukban vagyok… – tettem hozzá.

– Ne ismételjen el mindent…

– Most mondtam elõször…

– Elõtte gondolta is – és elfordult tõlem.

Megint egymás között… Most már nem tudom azt mondani, hogy beszélgettek. Inkább így: eszmét cseréltek. Velem nem törõdtek, s én ismét nem értettem õket, noha egyes szavak továbbra is eljutottak hozzám.

Rájöhettem volna elõbb is. Abból, hogy értjük egymás nyelvét. A földi emberiség se érti egymást. Értette. Sok száz nyelvet beszélt. Õk honnan ismernék éppen az enyémet? A testi hasonlóság nem minden. Pedig a rejtély kulcsa egyszerû: a gondolatátvitel valamilyen formája. A gondolatok minden emberben egyformán születnek. Csak akkor különülnek el, amikor – még kimondatlanul – megfogalmazzák õket. Aki egy másik ember gondolatába képes lenne behatolni, mielõtt az szavakba foglalná, az megértené, ha egyébként különbözõ nyelven beszélnek is. Ezek itt úgy látszik, képesek rá, hogy felfogják egymás gondolatát. Amikor velem beszélnek, akkor én is képes vagyok rá… alighanem az õ segítségükkel. Ha azonban egymás között cserélnek gondolatot, abból én kirekesztõdöm. Gondolat-antennáim durvák és érzéketlenek hozzá, hogy a nem kifejezetten rájuk irányított gondolatokat felfogják. Egy-egy töredéket elkapnak, ennyi az egész. Bezzeg az övék… Akár próbát is tehetek… Fegyvertelenek, én is az vagyok. De nem tûnnek izmos fickóknak. Ha valami a kezem ügyébe akadna, alaposan szétüthetnék közöttük…

Ebben a pillanatban egyikük érthetõen megszólalt:

– Hagyjon fel, Robinson, az erõszakos cselekmények tervezésével, mert önmagának okoz kárt vele.

No, ez világos beszéd! A próba bizonyított. Elbiggyesztettem összezárt ajkamat, s azt gondoltam: csak a fajtámat, csak a Földemet védeném vele.

– Értelmetlen dolgokat állít – érkezett a válasz, és én ezután megkíséreltem semmire sem gondolni. Agyberendezésünk azonban sajnos kizárja ezt, így hát semleges tárgyat kellett keresnem: az elmúlt év slágereit dúdolgattam magamban. Mivel a megfogalmazott gondolatsor mögött párhuzamosan és egyidejûleg ott fut fénysugár-gyorsasággal a nyelvi rétegekig el nem jutó gondolatok kusza tömege, megkíséreltem a slágerek szövegeire koncentrálni: fel tudom-e idézni magamban a ritmusos közhelyeket, elemista rímeket? Nagy nehezen sikerült kiiktatnom magamat helybõl és idõbõl.

Sok mindenre megtanított különös sorsom, most megtanulhattam a legvalószínûtlenebbet is: hogyan védekezzek a gondolkodás ellen! Az emberiség – amíg volt – többnyire önmaga zsarnokaként viselkedett, de a gondolatot, még infernális periódusaiban is, csak ott és akkor tudta tetten érni, ha kifejezéshez jutott. Nos, utolsó, legnehezebb próbaként, kíséreljük meg keletkezésében torkon ragadni! Mivel úgyis az utolsó vagyok, nem érdemes feltennem a kérdést: ha gondolata nincs, mi marad az emberbõl?

– Robinson. Felrezzentem. Hol is vagyok?

A jövevények közül csak egy tartózkodott a helyiségben. A másik kettõ idõközben eltávozott. Hová, nem tudhattam. Ránéztem és õ már válaszolt is.

– Most beszélgethetünk. Szükség van rá.

– Csak ezért?

Bólintott.

– Egyéb ok nincs. Az ember azt teszi, amire az embernek szüksége van.

– Egy pillanat. Ön embernek nevezi magát. Én is. A külsõ hasonlóság is erre utal. Mégis: bizonyos benne, hogy helyénvaló a megjelölés?

– Nincs semmiféle megjelölés – hangzott a válasz. – Elavult, értelmetlen kategóriákat használ, Robinson. Ember – ez nyelvi fogalom. Elszakítva a nyelvtõl, élõlény, amely tudattal rendelkezik. Különbözõen a nem tudatos lényektõl, amelyekre szintúgy található gyûjtõnév.

– Állat – mondtam, csupán a rend kedvéért. – Helyes, maradjunk az ön jelrendszerében – folytattam. – Mind a ketten tudattal rendelkezõ lények vagyunk, akiknek a tudata véletlenül hasonló porhüvelyben lakozik…

– Nem véletlenül – szakított félbe. – A mi bolygónkon hasonló nehézkedési és biológiai feltételek találhatók, mint ezen a bolygón. Ebbõl következik, hogy testi felépítésünk is azonos.

– Persze, persze, elnézést. Én se gondoltam másként, csak pongyolán fogalmaztam. Vegye úgy, hogy költõi szabadsággal…

– Nem tudom, mit ért ezen. Folytathatjuk?

– Természetesen. Hiszen ön mondta, hogy szükség van rá.

– Amivel egyetért, Robinson.

– Jobban tudja nálam.

– A kifejezésmódját, Robinson, ha nem csalódom, az indulatnak nevezett idegállapot befolyásolja. "Jobban tudja nálam", ennek tárgyi értelme nincs. Nem tudom jobban, csak azonosan. Tudom, hogy egyetért, mert egyetért.

– Nem bánom. Iparkodni fogok kerülni az emóciókat, mivel zavarják önt és a beszélgetés elõrehaladását.

– Pontosan így van.

– Örülök, hogy egyetértünk.

– Ez is szükségtelen megjegyzés volt, Robinson. Az egyetértés hasznos jelenség, s a hasznos jelenségek magukban hordják az elégedettség érzetét. Nem szükséges minduntalan emlegetnünk.

– Elnézést. Én ezen a bolygón nõttem fel, s nálunk a konvencióknak nem csekély szerepük volt.

– Tudom, Robinson. Ismerjük bolygójukat, ismerjük történetét, természeti folyamatait, beleértve az összes szervetlen és szerves képzõdményt. Folytassuk.

– Ebbõl az következik, hogy mielõtt önök ezzel a készülékkel leszálltak, már huzamosabb ideje figyeltek bennünket.

– A rendelkezésünkre álló eszközök ezt lehetõvé teszik.

– A rendelkezésükre álló eszközök lehetõvé tették az emberiség ki pusztítását.

– Lehetõvé teszik, ami természetesen nem jelenti azt, hogy mi pusztítottuk ki.

– Miért nem válaszol egyenesen?!

– Félreérti beszélgetésünk célját, Robinson.

– Úgyis kitalálom, mire gondol! – kiáltottam fel. – Csak idõ kérdése, hogy elõttem sem marad rejtett gondolata.

– Ez idõ szerint sincs. Mindamellett: emlékeztetem, hogy csak arról szerezhet tudomást, amire gondolok.

Lám, õk hát megoldották, ami nekem még az imént, dúdolgatás közben gondot okozott. S közben megmaradtak embereknek. Ámbár még oly keveset tudok róluk…

– Folytassuk – mondtam most én. – Akárhogyan is történt, önök tudták, hogy ezen a bolygón már nincs élet. Ugyanakkor minden ismeret is a birtokukban volt már róla. Miért szálltak le mégis?

– Magáért, Robinson.

– Megtisztelõ.

– Nem ez a célunk. Velünk jön, Robinson.

– Magukkal? Hová?

– A mi bolygónkra.

– Úristen!… Egy pillanat, magamhoz kell térnem. Mi hasznuk lenne belõlem…

– Egyedül elpusztul itt, Robinson.

– Valószínûleg. Akkor sem tudom, jogom van-e elhagyni a Földet.

– Ezt megint nem értem, Robinson.

– Sajnálom. Megpróbálom megmagyarázni. Tudja, ez olyan erkölcsi kérdés. A gyakorlathoz kevés köze van. A hasznossághoz még kevesebb. Itt az elmúlt fél-usque másfél millió évben kifejlõdött az a bizonyos tudatos lény, amelyet én az imént embernek neveztem. Nem állítom, hogy valami nagyszerû népség lett volna, de amennyi szégyellnivalója volt, annyi büszkélkednivalója is akadt. Ehhez az emberiséghez tartozom én is. Ez se nem érdem, se nem bûn, csupán tény – mondaná ön. Csakhogy az ember a családja iránt mindig elfogult. Persze, nem tudom, önöknél vannak-e családok. Mindegy. Apa, anya van, ha nem lombikban születnék. A szülõi sírhoz még azok is ellátogatnak legalább egyszer, akik életükben nem tisztelték apjukat, anyjukat. Nem akarom nyújtani a dolgot. Én most itt állok a családom sírjánál. Nincs képem itthagyni az emberiséget magára, ebben a gömb alakú temetõben. Ha én is elmegyek, ki gondozza a sírokat? Ki visz virágot a tengerpartra, a halak emlékére? És ki fütyül el egy nótát a madarak helyett?

– Hibás körön mozog, Robinson. A holtak nincsenek. Nemlétezõ dolgok iránti kötelezettség: hibás kör. Lépjen ki belõle. Csak élõk vannak, Robinson. Csak élõk iránt lehetséges elkötelezettség.

– Számomra õk nem haltak meg.

– Ez atavizmus, Robinson.

– Óh, hát ismeri?

– Történész vagyok, Robinson. Feladatom ismerni, ami tudományom körébe vág.

– És a társai?

– Egy mérnök és egy biológus.

– Egy történésszel kiegészítve, tökéletes hármas!

– Nem tökéletes, csupán viszonylagosan megfelelõ a feladat megoldására.

– S annyi lenne csak a feladatuk, hogy Jupiterként engem az égbe ragadjanak?

– Feladataink közé tartozik, hogy létfeltételeit biztosítsuk, továbbá rendelkezésére bocsássuk a tõlünk távolesõ civilizációk vizsgálatával foglalkozó tudománynak.

– Áh, csak kibújt a szög a zsákból! Kísérletezni akarnak velem! Tengerimalacnak visznek! De ebbõl nem esznek! Inkább a nyakamat metszem el, semhogy kiszolgáltassam magam!

– Csillapodjék, Robinson. Gondolkozzék. Minden arra mutat, hogy velünk jön. Ez egyaránt hasznos magának és nekünk: Ha ellenkezik, kényszerít bennünket, hogy erõszakhoz folyamodjunk.

– Nyilván értenek hozzá.

– Értünk hozzá, jóllehet bolygónkon az erõszak ismeretlen. Csak mi készültünk fel rá, hárman, akik elhagytuk bolygónkat, s nem tudhattuk, nem lesz-e rá szükségünk.

– Ismeretlen az erõszak! Ez az elsõ szó, amely tetszik nekem! Ha elhihetném…

– A hazugság is ismeretlen nálunk.

– Lehetséges lenne? A maguk civilizációja fejlettebb a miénknél, ez kétségtelen… Maguk jöttek el hozzánk, erre mi képtelenek lettünk volna… Kontaktust tudtak teremteni a gondolatok között… De a társadalmuk, az is fejlettebb lenne a miénknél?

– A fejlettség a maguk kategóriája, Robinson. Mi inkább azt mondjuk: eltérõ.

– Mindegy az! Ha a javára eltérõ!

– A feltételeknek és követelményeknek megfelelõ társadalom.

– Ahol, azt mondja, nincs erõszak és nincs hazugság!

– Mert nincs lehetõség rájuk.

– Csodálatos! Lehet, hogy mégis magukkal megyek…

– Velünk fog jönni, Robinson.

– De maguknak se mindegy, hogy kényszerítve vagy önként!

– Téved. Magának nem mindegy.

– Nem bánom! Meséljen arról, hogy hová visz! Meséljen! Csináljon kedvet hozzá!

– Szándékomban állott. Nem lenne célszerû, ha tájékozatlanul érkezne hozzánk.

– Bizony nem. Beszéljen.

– Nem fáradt, Robinson?

– Nem vagyok fáradt.

– Nem éhes, Robinson?

– Nem vagyok éhes. Beszéljen.

– Tud figyelni rám, Robinson?

– Behunyom a szemem és hallgatom.

– Amennyiben a helyzetébõl adódó idegállapota megengedte, talán feltûnt már magának, Robinson, hogy a mi megnyilvánulásaink az ésszerûség jegyében történnek. Maga szerint a Föld lakóit mi pusztítottuk el. Csodálkozna, ha így történt volna? Ne feledje, hogy maguk is hasonlóra készültek. Akár meg is tehették. Ne várja tõlem, hogy cáfoljam ennek a lehetõségét. De azt se, hogy magunkról elhárítsam. Végtére is, ha az emberiség hajlamosnak mutatkozott arra, hogy elpusztítsa önmagát, mi akadályozta volna meg abban, hogy ugyanezt másokkal is megtegye? Maguk, tudjuk, sokat játszottak a gondolattal, hogy valahonnan barátságtalan vendégek érkeznek a Földre, és elpusztítják vagy leigázzák az emberiséget. De mi biztosíthatta volna a többi civilizációt arról, hogy ha a Föld lakói, akár csupán egy részük is, birtokába jutnak a szükséges és alkalmas eszközöknek, nem cselekszik-e meg velük ugyanezt?

– Tehát preventív háborút indítottak ellenünk.

– Kalandregényekben gondolkodik, Robinson. – Meglepõ? Nem vagyok-e magam is hovatovább képregénybe illõ figura?

– Értelmetlen dolgokat beszél. Amit maguk spekulációnak mondanak. Pedig csak tények léteznek.

(Ami tény, az tény…)

– Bennünket az önfenntartásnak az a szükséglete irányít, amelyet a Föld lakói nem ismertek fel idõben.

(A legelõrelátóbb ember is tehetetlen, ha a sötét utcán hátulról fejbe vágják!)

– A hasonlatokkal nem tudok mit kezdeni, Robinson. A hasonlat pongyola megfogalmazása valaminek, amit pontosan is ki lehet fejezni. Ebbõl következõleg káros. Le kell szokni róla. Folytatom. A természetnek az a része, amelyet magunkhoz mérten külvilágnak nevezünk, ez idõ szerint erõsebb, s még sokáig erõsebb lesz nálunk. Vonatkozik ez ránk éppen úgy, mint vonatkozott a Föld lakóira is, amíg léteztek. A különbség közöttünk nem abban jelentkezik, hogy mi a megismerés magasabb fokára jutottunk, s abban sem, hogy mi ez idõ szerint még létezünk. A különbség a felismerés lényegében van. Maguk behatoltak a természet törvényeinek perifériájába, s ez magukban azt a képzetet keltette, hogy már fölébe is kerekedtek a természetnek. Nem vették észre, hogy még egy trópusi vihar, egy közepes hófúvás is erõsebb maguknál.

(De észrevettük. És küzdöttünk is ellene, ahogy tudtunk,)

– Ne vitatkozzék, Robinson, még gondolatban sem. Hiábavaló. Folytatom. Persze hogy küzdöttek ellene, hiszen ez a létfenntartás alapja. Megismétlem: a kellõ felismerés hiányzott. Pontosabban, mindig utólag következett be. Maguk ezt tapasztalatnak nevezték, ami nem változtat azon, hogy a tapasztalatok túlnyomó többsége elõre látható. Tovább megyek, Robinson. Maguk a következményeket sok esetben elõre látták, mégsem úgy cselekedtek, ahogyan elõrelátó lényektõl ez elvárható. Apró esetek legfeljebb helyi zavarokat okoztak. Ha olajvezetéket építettek, nem készültek fel arra, hogy a vezeték törése olyan károkat okoz a környezetben, amelyek elõre kivédhetõk lettek volna. Az ilyen károk még körülhatárolhatóak és helyrehozhatóak.

(Parányi vagyok én ahhoz, hogy az egész emberiség nevében védekezzem.)

– Felesleges védekeznie, nem támadja senki. Nincs is kit védenie. Tényekrõl van szó, Robinson. A tények akkor is fennállnak, ha akad rájuk mentség. Térjünk vissza ahhoz, amit maguk tapasztalatnak neveztek, s amivel bõven rendelkeztek, hiszen fejlõdésük szolgált vele és tudományuk összegyûjtötte. De nem okultak a kecskékbõl, akikrõl pedig már az általános iskolában megtanították, hogyan faltak fel országokat. Elvont akadémikus vagy dilettáns ismeretterjesztõ fokon foglalkoztak olyan eseményekkel, mint a növényzet átalakulása a páfrányok eltûnésekor; a sárkánygyíkok hirtelen kipusztulása a harmadkor végén; földrésznyi õserdõk elsivatagosodása vagy eljegesedése. Tapasztalat tehát volt bõven. Találgatták a miérteket, de egyszer sem tették fel a kérdést úgy, hogy a múltból a jövõre vonatkoztassák. Pedig a tapasztalatok sokasodtak, ahogyan a felismerések is szaporodtak. A civilizáció szennyezni kezdte a vizet és a levegõt. Errõl már sokat beszéltek. De csak amikor már megtörtént. Tudatos lényeknek tartották magukat és a spontenaitás irányította minden cselekedetüket.

(Ez nem igaz. Terveztünk, alkottunk, kínlódtunk. Semmi sem mozog önmagától. A spontenaitás is csak látszat: törvények szabályozzák azt is. A saját árnyékát senki sem lépheti át. A fejlõdés egyenlõtlensége hosszú ideig kizárja a homogén társadalmat. Maguk talán messzebb jutottak már, de mi még önmagunkkal voltunk elfoglalva. A tudomány egyik kezével még fegyvereket tervezett, s csak a másikkal hidakat; utóbbiakat is részben azért, hogy gyorsabban mozoghassanak a fegyverek. Ne feledje, az embernek nemcsak esze van, hanem ösztönei is vannak. És kozmikus mértékkel mérve, még nagyon fiatal. A fáról viszonylag könnyen mászott le, de álmában még sokáig, nagyon sokáig visszamászik…)

– Figyelmeztetnem kell, Robinson, hogy gondolataiban a jelen idõ már nem helytálló. Ettõl eltekintve érvei helyesek. A lehetõségen azonban, hogy valamit jól végezzenek el, mit sem változtat az, hogy akinek feladata lenne, még alkalmatlan rá.

(No persze, ez az elmélet. De az elmélet önmagában steril – mit kezdjek vele?)

– A maguk szintjén steril, Robinson. Létezik azonban a természetben olyan fokozat is, amikor már a legpontosabban definiált spontenaitás is képtelen hatni.

(Nyilván maguk már elérték ezt a fokot.)

– A Föld lakói kétségtelenül nem érték el. Különben legalább kísérletet tettek volna a védekezésre. Maga váratlan katasztrófának tartja, ami történt, jóllehet nem az. Ha nem lettek volna annyira elfoglalva önmagukkal, talán jobban odafigyeltek volna a közeledõ veszélyre, s ami magát megvédte, megvédhette volna az egész emberiséget. Vagy a többségét. Vagy legalább a fajt magát. Végül is, ez a fontos, a faj. Az egyén mit sem jelent. Hagyjuk azonban az emberiséget. Sorsa hosszas elemzést igényelne, s ez pillanatnyilag nem tartozik feladataink közé. Maga létezik, s ez azzal a felismeréssel szolgál, hogy utunk nem volt hiábavaló.

(Maguknak!)

– Valóban. A sorrend számunkra kedvezõ. De maga hivatkozott a fejlõdés egyenetlenségeire, Robinson. Nem csak a Föld lakóinak társadalmaira vonatkozik ez a törvény. Érvényes nagyobb méretekben is. Az élet végtelen változatossága nem csupán a megjelenési formák sokaságára vonatkozik, hanem megjelenési idejük különbözõségére is. Amiben benne foglaltatik fejlettségi fokuk különbözõsége is egy adott idõegységen belül. Az idõegység fogalmának megválasztása is önkényes. Csupán azért említem, hogy érzékeltessem, mennyire sokrétû az a kapcsolat, amely a már tudattal is rendelkezõ szerves életformák között létrejöhet. Persze elméleti kapcsolat, mivel a távolság és idõ paradoxona többnyire lehetetlenné teszi, hogy valóságosan is létrejöjjön. Ha valamelyik érdekelt, mint adott esetben a mi rendszerünk, eljut a fejlõdésnek olyan fokára, hogy ezt a paradoxont feloldja, s létrehozza a kapcsolatteremtés lehetõségét, még mindig fennmarad annak lehetõsége, hogy ez a kapcsolat káros a számunkra, következõleg, kerülendõ, vagy – ez elemzés és döntés kérdése – megelõzendõ.

(Nem zárva ki a tévedés lehetõségét sem.)

– Valóban.

(Most megfogtam! Tehát maguk is beleeshetnek a tapasztalat, avagy az utólagosság csapdájába?!)

– Nem figyel rám kellõen, Robinson. Mi tudtuk, hogy maguk eltûnnek.

(Tudták vagy közremûködtek benne?)

– E kettõ feltételezheti, és egyúttal nem zárja ki egymást.

(Dodonai válasz.)

– Folytatom, Robinson. A gondolatai minduntalan a részletek irányába terelnek, jóllehet közöltem, hogy nem áll szándékomban vitatkozni. Megtaláltuk magát, Robinson. Ez némileg meglepett bennünket. Ha bizonyos idõvel még késõbb jövünk, már nem lett volna életben.

(Magam is azt hiszem.)

– Így azonban módunkban áll tanulmányozni életben maradásának körülményeit. Ismerjük a kísérleteket, amelyekben részt vett, s persze az anyagot is, amely maga körül a sugarakat feltartotta.

(Ha annyival fejlettebbek nálunk, hol a meglepetés?)

– A kérdés jogos. Persze nem emocionális meglepetésrõl van szó, mivel ez ismét szubjektív elem, tehát pontatlan kifejezés. Ismertük a kérdéses anyagot, de még hiányzott a felismerés, hogy éppen ez az, amely az adott körülmények között megfelelõ védelemmel szolgál. Most már ez az ismeret is birtokunkban van. Utunk nem volt hiábavaló.

(Ismeret, felismerés, ésszerû, célszerû, hasznos, a körülmények – oly szegényes-szûkösen fogalmaz! Mintha más fogalmakat nem is ismerne!)

– A fogalmaknak csak alárendelt szerepük lehet. A fogalmazás és annak megjelenési formái, a szavak és mondatok feladata az, hogy informáljanak. Tudjuk, volt idõ, amikor más, amikor több feladatuk is volt. Amikor az úgynevezett beszéd, tehát a gondolatközlés kezdetlegesebb formája szubjektív tényezõk kiváltását is szolgálta. Indulatnak, érzelemnek, hangulatnak, és a többi, és a többinek nevezték e tényezõket. Van róluk tudomásom, mivel történész vagyok. Mindez azonban már múlt, és nevetséges is lenne, ha e fogalom: "nevetséges", nem tartozna úgyszintén az avult szubjektívumok világába. Azon jelenségek és megnyilvánulások közé, amelyekrõl kiderült, hogy feleslegesek. Csak azokra a fogalmakra van szükség, amelyeknek konkrét tartalmuk van. Legyen ez a tartalom akár tárgyi, akár elvont. Egy általános matematikai képletnek, bármily elvont megjelenési forma is, konkrét tartalma van. A maga gondolatai jó részének azonban még elvont tartalmuk sincs.

(Humorizál?! Hátba döfi saját elméletét!)

– Nem értem magát, Robinson. Semmi, a maguk fogalmai szerint mulatságosat nem mondtam. Csak a tényeket.

(Még sosem találkozott komikus tényekkel? )

– Vigyázzon, Robinson. Ha lát egy embert, aki elcsúszik a narancshéjon, maga nevet; de az az ember jajgat, mert eltörte a lábát. A nevetés éppoly szubjektív megnyilvánulás, mint a sírás.

(Maguk sohasem sírnak és sohasem nevetnek?!)

– Meg kell bennünket értenie, Robinson, és akkor sok mindent másképpen ítél meg.

(Igaza van. Mindig csak rólunk beszélünk, akik már nem is vagyunk. Beszéljünk magukról, akik vannak. És akik, úgy tetszik, leküzdötték azt a szellemi nyomort, amelyet a földi emberiség legfeljebb felismerni tudott, de levetkõzni, ó jaj, nem maradt ideje!)

– Alig különböztünk maguktól, Robinson. Már ami a lényeget illeti. Mert a részletek persze mások voltak. Nekünk is van történelmünk, amely az õsfejlõdés utolsó szakaszával kezdõdött, amikor a társadalmak elnyerték sajátos karakterüket és ezt az utókor számára írásban rögzíteni is tudták. A Földön ez a karakter az osztálytársadalmat jelentette; nálunk valami lényegében hasonlót, mégsem azonosat. Ez részlet, az utazás alatt lesz idõ még visszatérni hozzá. Végigjártuk e karakternek mindazt a fejlõdési szakaszát, amelynek megfelelõit a Földön a rabszolgatartó, a feudális, majd a tõkés társadalomnak neveztek. Utóbb azokat is, amelyeket már a Földön is csak bizonyos nehézségekkel illeszthettek be az említett rendszerbe: az elsõ, második és harmadik ipari forradalmat. A Föld még küszöbén állott a harmadik korszaknak, nálunk azonban már régen lezajlott; eredményei alakították ki jelen társadalmunk alapformáit.

– Megértése nem fog nehézséget okozni magának, Robinson, mivel a harmadik ipari forradalom kezdetei – a polimérkémia, a molekuláris biológia, a kibernetika és az atom szerkezetének felbontása, az energiaállapotok mesterséges változtatása – a Föld lakói elõtt sem voltak már teljesen ismeretlenek, noha még csupán a kezdet kezdetén tartottak. Ezenkívül maga, Robinson, természettudományosan képzett ember, s így a tárgyhoz szükséges fogalmak közt járatos.

– Az említett tudományos felismerések összefüggenek, nehéz bármelyiket is a másik nélkül feltételezni. Ha elsõbbségi sorrend alakul is ki közöttük, ez a sorrend mindig változó és sohasem a fontosság, hanem a szükséglet határozza meg. A mi körülményeink között – ami közbevetõleg nem jelenti azt, hogy földi körülmények között is így történt volna – egy adott pillanatban a molekuláris biológia lépett elõtérbe. Összefüggésben társadalmunkkal, pontosabban az abban jelentkezõ ellentétekkel. A társadalmi ellentétek – felületes hasonlóság itt is mutatkozik – úgyszintén vertikálisak és horizontálisak voltak. Jelentkeztek egy társadalmi csoportosuláson belül – nevezzük országnak – és megmutatkoztak egyes országok, országcsoportok között is, amelyekben egyik vagy másik tendencia hatalomra jutott.

A harmadik ipari forradalomra azonban jellemzõ az is, hogy a technika fejlõdésével a hatalom eszközei fokozatosan korlátozódnak. Technikai értelemben maguk az eszközök korlátlanok lesznek, de éppen ez vezet társadalmi értékük korlátozásához. A kockázatnak matematikai törvényszerûségei vannak, ezt tudományosan is elemeztük már. Minden vállalkozás kockázattal jár. Akár tudományos, akár gazdasági, akár a hatalom megszerzésére irányuló vállalkozásról van szó. Van egy pont, amikor a kockázat annyira megnõ, hogy elveszti megszokott értelmét és a felhasznált eszközök szaporítása feleslegessé válik. Ha tíz robbanóeszközzel el lehet pusztítani a bolygó minden lakóját, felesleges tizenegyet készíteni. Ha eggyel el lehet pusztítani, úgy nincs szükség a másodikra. S ha az érdekeltek mindegyike rendelkezik a maga egyetlen, de teljes értékû pusztítóeszközével, akkor ennek a birtoklásnak már csak eszmei értéke van: felhasználni nem lehet, csupán rendelkezni vele. A megsemmisítés azonos lett a megsemmisüléssel. A szerves élet és különösen a tudatos szerves élet kipusztításának jelentõsége tehát abban a pillanatban megszûnt, amelyben elérte a megvalósulás lehetõségét.

(A tökéletesek világában õrültek sincsenek? Olyanok, akik megnyomhatják a gombot…)

– Abban az idõben, amikor az egyensúly létrejött, még számolni kellett az ilyen õrültekkel is. A társadalom lehetõségeihez mérten számolt is velük. Nehogy a nyilvántartott õrültek valamelyike hozzáférhessen.

(És a nem nyilvántartottak?!)

– A hibalehetõséget csak lokalizálni lehet. Kizárni nem. Mindamellett az eredmény azt bizonyítja, hogy nem történt hiba.

(A fegyverek berozsdásodtak és a békegalambok kövérre híztak.)

– A fegyverek élesre töltve maradtak, csupán nem sültek el. A küzdelem azonban a társadalomért és a hatalomért a társadalmak felett nem szûnt meg. Új eszközöket kellett keresni, amelyek hatékonyabbak a fegyvereknél. Az embert – itt és ott egyaránt – nem nehéz megölni. Sokkal nehezebb megkapni. Valamikor a halottakat mondották a legengedelmesebb alattvalóknak. Tévedés volt. A halottnál nincs engedetlenebb. Bármit megtehetünk vele, de õ semmit nem tesz meg nekünk. A halottal szemben még az erõszak is hiábavaló. Engedelmességre csak az élõ bírható. Félelemmel – erre jók a fegyverek. Mígnem bekövetkezik egy pillanat, amely már nyomósabb eszközöket kíván a fegyvereknél is.

– Ez a pillanat a molekuláris biológiának kedvezett. Ismertük már a dezoxiribonukleinsavak vezérlõ szerepét az életfolyamatok szabályozásában, továbbá a kromoszómapárok alakulásának törvényszerûségeit. E két alapvetõ ismeret birtokában lehetõség nyílott a szabályozók szabályozására. A többi már csak technikai probléma volt. A DNS és az RNS és néhány társuk meghatározzák az ember fizikai és szellemi karakterét. Aki rendelkezik a megfelelõ ismeretekkel és eszközökkel, az átveheti a meghatározó szerepét. Módjában áll olyan egyedek sokaságát létrehozni, akiknek szellemi karaktere nem tér el az övétõl.

– Így biológiai úton helyettesítheti a meggyõzés fáradságos és kétséges kimenetelû munkáját. A vélemény és szemlélet olyan tömegméretû egységét teremtheti meg, amely már önmagában is hatóerõ. Ha pedig módot talál arra, hogy korábbi hatalmi körén túl is alkalmazza a biológiai befolyásolás eszközét – akár rejtetten, titokban is –, hatalmát a saját ellenõrzése alatt álló társadalomról anélkül terjesztheti ki idegen, eltérõ társadalmakra, hogy akár egyetlen puskalövést is tenne. Erejét megsokszorozza azzal is, hogy a biológiai manipulációval nem csupán a vélemények egyöntetûségét lehet létrehozni vágy a szellemi képességeket korlátozni, hanem szükség esetén az arra alkalmas egyedek szellemi kapacitása a többszörösére is növelhetõ vele. A mesterségesen felgerjesztett agyvelõ meggyorsítja a tudományos fejlõdést, amelynek eredményei a tömegekben közvetlenül is hasznosíthatóak. Történelmileg viszonylag rövid idõn belül, a molekuláris biológia elõnyét kihasználó társadalom ki tudja terjeszteni a hatalmát a többi társadalomra.

(És ezt nevezi maga erõszakmentességnek?! Hiszen ez semmivel sem kevesebb, mint a furkósbot. Csak rafináltabb.)

– Türelmetlen, Robinson. Még nem az eredményt, csak a folyamatot közlöm. A mesterséges genetika tudományának kialakítása csupán az elsõ lépések egyike volt. Távolról sem olyan egyszerûen zajlott le, mint e vázlatos gondolatsorból kitetszik, és nem is hozta azt az eredményt, amelyet elindítói vártak tõle. Éppen ezért, ma már mellékes is, hogy kik indították el; ehhez alaposan ismernie kellene akkori társadalmaink jellegzetességeit.

– Elégedjék meg annyival, hogy egy olyan "ország", amely a pusztító fegyverek teljes birtokában volt, s az elegendõ anyagi szellemi erõforráson kívül a szükséges belsõ társadalmi koncentrációval és szervezõképességgel is rendelkezett. Nem számolt azonban azzal, hogy a harmadik ipari forradalom idõszakában a körülbelül azonos kapacitású "országok" között nem lehet tartós elõnyre szert tenni. Ez bebizonyosodott a pusztító fegyverek egyensúlyának kialakulása folyamatában. Nem lehetett másként utána sem. A kezdeményezés elõnye már nem elegendõ, mert a késõbb induló kettõzött sebességgel haladva, viszonylag hamar utoléri az elõbb indulót. Felhasználva részben a kezdeményezõ eredményeit is, mert a technika, a kommunikáció és a manipuláció egy bizonyos elért fokán gyakorlatilag már nincs megõrizhetõ titok. A továbbiakban a két fél nagyjából együtt halad, majd csatlakozik hozzájuk egy harmadik, negyedik – aszerint, hogy a bolygó társadalma hogyan oszlik meg. (Tehát megoszlik.)

– Egyelõre megoszlik. Ugyanakkor belsõleg átrendezõdik. Mindaddig elképzelhetetlen iramban fejlõdik a tudomány, tárulnak fel a természet ismeretlen részei, a makro-és mikrokozmoszban egyaránt.

– Másfelõl fokozatosan egyszerûsödnek az úgynevezett emberi viszonylatok. A biológiai befolyásolással hatni lehet a lelki tényezõkre: egyszerûsíthetek az érzelmek, képlékenyebbé lesz a jellem, szabályozható az indulat. Ha az elmélet kidolgozza a társadalmilag szükséges típusokat, a gyakorlatnak módjában áll ezeket a típusokat megvalósítani.

– Felesleges azon moralizálni, hogy ez a folyamat helyese vagy sem, hasznos-e vagy sem, mert e kategóriák ilyenformán idealizáltak, nem a társadalmi valóságból indulnak ki. A mi adott, akkor valóságos társadalmunkban szükségszerû volt, hogy így történjék. Amint egyik hatalomnak lehetõsége nyílott rá, hogy elkezdje, a többinek már nem nyílott rá többé lehetõsége, hogy elkerülje. A fennmaradás kényszere diktálta, hogy átvegye, alkalmazza, sõt túlhaladja vele a kezdeményezõt.

– A társadalmak átalakultak bolygónkon, de továbbra sem voltak mentesek a súlyos ellentmondásoktól, a gazdasági és politikai terhektõl, amelyeket átszõtt a félelem, a nyugtalanság, a hazugság és a társadalmi egyenlõtlenségek. Mivel azonban e jelenségek már merõben különbözõ technikai és gazdasági feltételek között alakultak ki, mint amilyenek a földi társadalmakban léteztek, elemzésük hiábavaló lenne, úgysem értené meg, Robinson.

(Mit nem értenék? Azt akarja mondani, hogy ugyanoda jutottak, ahonnan elindultak, nem igaz?)

– Felületes és pongyola, Robinson. (Mit tegyek. Ilyen vagyok, ilyen.)

– Nem szemrehányásként mondtam, Robinson. (Ismétel.)

– Kényszerít rá. Azonos reagens azonos reakciót vált ki. (Jól van, hallgatom. Folytassa.)

– Próbáljon meg nem gondolkozni közben, Robinson. Mindig megzavar vele.

(Emberi gyengeség.)

– Az, Robinson. A gondolat a legnagyobb érték, amit a természet létrehozni képes.

(Ezt az értéket zárjam kalodába?! )

– Nem. De tartsa pórázon. Mint az elektromosságot. Szorítsa engedelmességre, hogy szolgáljon, ne uralkodjék. Egy kézmozdulat a kapcsolón és világos van; egy másik és már sötét.

(Az emberi agy nem lámpa, hogy fel-le csavargassák. Lényege, hogy annyi fénnyel, amennyi éppen van neki, világítson. Ha ragyog, ragyogjon, ha pislákol, pislákoljon, de csak a halállal szûnjék meg.)

– Megint téved, Robinson. Az emberi agy sem más, több, mint egy értékelõ és vezérlõ mechanizmus, amelynek lyukszalagját a hormonok, gének, nukleinsavak programozzák. Mûködéséhez anyagcserével szolgáltatjuk az energiát és impulzusai a legkülönbözõbb módokon foghatók fel. Legegyszerûbb közülük a beszéd, amelyhez elegendõ egy tökéletlen kis membránszerkezet, a fül. Vannak az agynak differenciáltabb, finomabb jelzései is. A Föld lakói büszkék voltak arra, hogy encephalographiájukkal felfogták az agyi áramokat. Tudták azonban, hogy ezek az áramok nem az érzékelés, gondolkodás, utasítás folyamatának lenyomatai, hanem csak üzemi feszültségek, a mûködõ mechanizmus energiaállapotának jelzései. De ebbõl nem derül még ki, hogy mi ingerli az agytekervényt? Mi is az egyszerû agyi áramokkal kezdtük a vizsgálódást. Elméletileg lehetségesnek tartottuk az agyi folyamatok megismerését más úton is, mint a beszéd vagy írás. Aki nem tud írni, és ráadásul néma, az is gondolkodik. Beláttuk azt is, hogy az egyszerû agyáramok zsákutcába visznek.

– A hiányzó láncszem aligha lett volna meg anélkül az átrendezõdés nélkül, amelyet az elõbb ismertettem. A biológiailag végtelenül heterogén társadalom fejlõdése során annyira alkalmazkodott a beszédhez, mint a gondolatközlés egyetlen eszközéhez, hogy másra szervezetileg is alkalmatlan lett. Midõn a molekuláris biológia eredményeinek felhasználásával az egyedek végtelen sokaságú változatából meghatározott számú típust hoztunk létre, a típusokon belül az egyedek között mind csekélyebbre csökkent a különbség. A tipikailag oly közelálló egyedek között idõvel új kapcsolatok teremtõdtek.

– Hamarosan felfigyeltek a tudósok.

– Elsõsorban az alacsonyabb szellemi kapacitású típusokon belül tapasztaltak érdekes jelenségeket. Hasonlókat egyes madárrajokéhoz, amelyek látszatra minden külsõ behatás nélkül egyszerre röppennek fel, s ugyancsak egyszerre változtatnak irányt. Mint a repülõgépraj egymástól független egységei. Csakhogy ott tudjuk, a vezérgép láthatatlan rádióparancsa fordítja egyszerre más irányba a rajt. Mindig sejtettük, hogy valami ilyesmi történik a madarakkal is, csupán a rádiójuk hullámhossza elérhetetlen maradt számunkra. Még az se volt bizonyos, hogy elektromágneses hullámok-e egyáltalában? S egyszerre csak hasonló jelenséget tapasztaltak bolygónk bizonyos csoportokhoz sorolható lakói közt.

– Vizsgálni kezdték õket, s amit addig hiába kutattak, megtalálták a gondolatközlés közvetlen formáit. Egyelõre csupán az azonos felépítésû s egyszerûbb képességû egyedek között, de spontán létrejöttét éppen ez tette lehetõvé. Egyik sem képzett bonyolult gondolatokat, s az egyszerû gondolatok is rendkívül hasonlítottak egymáshoz. Egy adott helyzetben elhangzott kérdés közöttük többnyire adott választ kapott. S az ismétlõdés következtében a kapott válasz idõvel várt válasz lett, majd elõre kitalált válasz.

– Ez volt az alapfok, az elemi sejt. Biológiailag áthangolt, addig ismeretlen funkciókra is alkalmassá lett rokon típusú egyedek elõbb kitalálták, bizonyos idõ, gyakorlat és alkalmazkodás után pedig megértették egymás gondolatait. Tudományos szenzáció volt ez akkoriban, de a társadalom egésze számára alig jelentett többet, mint a gondolatolvasó artisták szórakoztató, de érthetetlen produkciója. Mellesleg ezek az artisták, mint ritka egyedi kivételek, kezdetlegesebb fokon már rendelkeztek azzal a képességgel, amely ekkor tömegesebben és magasabb szinten jelentkezett.

– Vissza kell térnem arra, hogy átalakult társadalmunkban sem szûntek meg a mélyreható ellentmondások, csupán szintén átalakultak, így a többi között fennmaradtak a hatalmi megosztottságok is. Következik ebbõl, hogy hamarosan akadt hatalom, amely a szakadatlan kutatásban, hogy erõfölényét kialakítsa, munkába vette a gondolatátvitelt. Nem célom az ismétlés, noha a következõkben sok minden megismétlõdött abból a folyamatból, amelyet elõbb a pusztító fegyverek versenyében, azután pedig a molekuláris biológia kihasználásában átéltünk.

– Ekkor még senki sem sejtette, sem a tudomány, sem a hatalom birtokosai, hogy minõségileg új, az elõbbiekétõl különbözõ jelenséggel állanak szemben. A gondolat oly végtelen számú variációkra képes, amelyet semmilyen más természeti folyamat sem tud produkálni. Reprodukálni sem lehet; a mesterséges agyak csak korlátozott feladatok ellátására alkalmasak, s ha annyi egységet és kapcsolatot tudnánk is szerkeszteni, mint amennyi egyetlen emberi agyban létezik, még mindig csak logikus mûveletekre lenne alkalmas. Az emberi agynak azonban nemcsak logikája van, hanem képzelete is. S ott már követhetetlen. Maga tud követni engem, Robinson?

(Hogyne. Arról beszél, hogy az emberi gondolat szabad.)

– Nem vitatkozom. Folytatom. Arra gondoltak, ha sikerül behatolni az agyba, ha sikerül tetten érni a születõ gondolatot, akkor az ellenfél, állig fegyverben is, többé tehetetlen. Minden tervét, minden cselekedetét, minden gondolatát elõre megismerhetik. Megindult a nagyszabású kutatómunka. A gondolatolvasás a kórházi és akadémiai laboratóriumokból hatalmas, kizárólag erre a feladatra létrehozott intézményekbe költözött át. Elemezték okait, eszközeit, létrejöttének és létrehozásának módszereit. Felkutatták azokat a vegyületeket, amelyek az agyba juttatva felerõsítik a jelenséget, s a koncentrációkészségnek azokat az edzéseit, amelyek segítségével típushatárokon túl és magasabb rendû típusok között is létrejöhet a gondolatkapcsolat.

– Az eredmények minden várakozást felülmúltak. A kezdeményezõ hatalom ezúttal óvatosabb volt, s elõnye tartósabb is lett; de mielõtt megszerezhette volna az uralmat az egész bolygó felett, az õ gondolataiban is megtanultak olvasni. Megjegyzendõ, hogy késõbbi elemzés szerint, ha egyeduralomra jut, a gondolatolvasás éppúgy elterjed, s hatása is megközelítõen azonos lett volna.

– Bolygónk lakosságának fejlõdési folyamata ezzel eljutott legutóbbi, talán utolsó fázisához. A dolgok és jelenségek értékrendje átalakult, az ellentétek kiegyenlítõdtek. Bizonyos megfontolásból mondok kiegyenlítõdést megszûnés helyett. Gondolja végig, Robinson. Két megközelítõleg azonos erejû ellenfél között csak egy tényezõ dönthet, a meglepetés. De mivé lesz a gyõzelem esélye, ha ez az utolsó lehetõség is elvész? Ha a cselekvést kezdeményezõ gondolatsort születése pillanatában megismeri az ellenfél is? Emlékszik, azt mondtam, hogy bolygónkon ismeretlen a hazugság. Kételkedett benne: szentek az égben sincsenek. Pedig csupán egy tárgyi feltétel tárgyi eredményére utaltam. Nálunk lehetetlen hazudni. Amit nálunk valaki gondol, az annyi, mintha hangosan kimondta volna. Még mindig tud követni, Robinson?

(Sajnos, tudom. Arról beszél, hogy elveszett az ember utolsó menedéke: a gondolat szabadsága…)

– A szabadság viszonylagos fogalom, még földi körülmények között is, Robinson. Mindössze egy igény és teljesítésének viszonya. De minden igény változó és olykor meg is szûnik, S akkor nincs mit teljesíteni. Szabadságra csak az vágyik, aki rab. De ahol nincs börtön, nincs börtönõr, mert nem lehet vetkezni – ott nincs rab sem. A vétek szándéka már születése pillanatában elveszti lételemét, a rejtõzés lehetõségét. Nyíltan vetkezni pedig csak az tud, aki erõsebb. De már nincs erõsebb és gyengébb sem. Azt mondja: szabadság, és nem értik, mirõl beszél.

(Egy erõsebb mégis maradhat: az ösztön. Az ember esendõ… Tudja, hogy vét a társadalom ellen, tudja, hogy önmaga ellen is vét… Mégis: eszébe juthat valami, ami pedig jobb, ha – vagy a maguk észjárásával: hasznosabb, ha nem jut az eszébe… Ilyenkor mi történik?)

– Emlékezetem szerint hasonló eset hosszú idõ óta nem fordult elõ. A kérdés mégis jogos. A válasz rá egyszerûbb, mint hinné. Megtanultunk nem gondolni semmire, Robinson.

Mielõtt a válasz teljes értelmét felfoghattam volna, visszaérkezett informátorom két társa és a beszélgetés megszakadt. El kell ismernem, noha foglyuk voltam, nem bántak velem rosszul. Ennem adtak és helyemet is kijelölték az ûrhajóban. Mielõtt azonban elérzékenyülhettem volna, beláttam, hogy ezúttal sem valamiféle magasabb rendû erkölcsiség irányította magatartásukat, hanem csupán a helyzet adottságai, amelyeket természetesen és a maguk mivoltában fogtak fel. Szökésemtõl sem tartottak. Meggyõzõdésük volt, hogy értelmes lényként, beláttam mindennemû ellenállás céltalanságát, valamint azt is, hogy – bár a maguk hasznára – a javamra is cselekszenek. Nélkülük valóban idõ elõtt elpusztulnék pusztasággá lett bolygómon. S ha mégis meggondolatlanságra vetemednék, már a szándék pillanatában észre téríthetnek. A gondolatolvasás (istenem, ez a kifejezés földi használatban mennyi pejoratív elemet, a kóklerség és sarlatánság izgalmas gyanúját hordozza! – de ha nincs jobb kifejezés nála…) megvédi õket a természet tudatos részének ártalmaitól. Vajon megvédik-e magukat – jobban, mint a földi emberiség! – a természet t nem tudatos erõinek támadásától is?

Elfogadtam a zugot, amelyet felajánlottak – mi mást tehettem volna? Testem nyugalmának helyreállítása után, megkíséreltem rendezni magamban mindazt, amit az imént hallottam. Ettõl függ a jövõm.

Tényleg ettõl?

Mindegy, most gondolkodhatom. Én még nem tudok nem gondolkodni. Persze ez azt is jelenti, hogy ellenõrzik a gondolataimat. De mit vesztek vele? Legfeljebb az életemet, bár ez nem valószínû. Ez idõ szerint nekik nagyobb szükségük van rá, mint nekem. Nos, én gondolok, amit akarok, s õk aztán gondoljanak felõlem, amit akarnak!

Hazugság nélkül! Erõszak nélkül! Ezzel kezdõdött… Meghallottam és reménykedni kezdtem… A földi emberiség kivesztenek borzalma zsugorodni kezdett a reményben: hátha a nagyobb egésznek jobban sikerült? Minden katasztrófa jelentõsége csökken, ha messzebbrõl s magasabbról nézzük. Ha létezik egy kozmikus méretû társadalom, akkor az, ami a Földdel történt, csupán egy helyi lavina volt. Betemetett egy falut. Szomorú. De a túlnyomó többség megmenekült.

S hogyan! Bölcsebben, gazdagabban, egészségesebben. Költõk olajága, a remény.

Megszûntek a háborúk, mondta. Hiszen nem volt többé titok. Ilyen egyszerû azért mégsem lehetett… Ha válságba kerül az erõszak, válságba kerülhet a hatalom is. Ahol nincs semmiféle hatalom, ott – a mi észjárásunkkal – anarchia van. Persze, ipari társadalomban tartós anarchia elképzelhetetlen, csak ha visszamászunk a fára. De visszaút nincs: az ember karizma gyenge, a lábujjával pedig már nem tud kapaszkodni. Valamiféle rendet mindenképpen teremtenie kell, ha élni akar. Õk teremtettek.

A célszerûség rendjét. Ahol megtartják azt, ami hasznos, amire szükségük van, és elvetik azt, ami felesleges. Szépen hangzik. Mi lett belõle? Mi lehetett belõle? A hazugság felesleges. ÉS az irodalom? A költészet? A szublimált hazugság? Igaz, ártalmatlan – már amikor ártalmatlan – hazugság. Mi történt a költészettel? Semmi. Legfeljebb nevetségessé lett. Vagy nem nevetséges olyan dolgokat kitalálni, amelyek úgyis nyilvánvalóak? Mert minden nyilvánvaló és nincs titok, semmiféle. Mit akar a költõ? Ábrándozni? Ugyan! Forradalomra tüzelni? Ki ellen? Szórakoztatni? De mit mondhat olyat, ami máris ne lenne köztudott?

Tökéletes világ lehet, alighanem minden világok legtökéletesebbike. Az indulatok elcsitultak, az érzelmek devalválódtak…

Elképzelem, hogy ott élek. Szeretek egy lányt, s nem titkolhatom. Ha viszontszeret, semmi baj – hamarabb tisztázódik. De ha nem szeret? Ha kinevet? Hogyan viseljem el? Hallom, amint vele nevetnek a többiek, mert hiszen nincs titok, mindenki tudja, mindenki neveti a felsülésemet!

Más. Okosabb, tehetségesebb vagyok a fõnökömnél. Gyûlöljük érte egymást. És tudjuk is, hogy a másik gyûlöl… Hogyan nézzünk egymás szemébe minden nap?

De lehet-e fõnököm az, aki ostobább nálam? Hiszen az ostobaság nem titkolható!

Kivéve, ha nem gondol semmire!

Itt a Földön a gondolatot nem lehetett megfogni. Ott a gondolattalanságot.

Milyen világ az, ahol az ember egyetlen önvédelmi fegyvere, hogy képes semmire sem gondolni?! Talán ez a legnagyobb erõfeszítés, amelyre az emberi elme képes, ha ugyan képes: megtagadni önmagát…

Esetenként, bûvészmutatvány. Tömegesen, életforma. Társadalom, amely civilizált formák között él és termel, hogy fenntartsa magát. Törvényei már nincsenek, csak szabályai, hiszen nincs mit fékeznie, csak rendeznivalója van. Mivel tudatát csak a célszerûség irányítja, cselekedeteit csak a hasznosság szabja meg, minden egyebet elõbb elhagy, aztán kiküszöböl belõle. A gondolat funkciója átalakul, nem kíván többé teremteni, csak fenntartani. Egyetlen dolga a beidegzések ellenõrzése, a cselekvés ébrentartása… Az alkotó emberi agyból lyukkártya lesz, amely csak a betanult programot tudja. A jövevények szemre még alig különböznek tõlünk, földi emberektõl. De csukott ajkukra oda van írva elkerülhetetlen jövõjük, amely…

Hol találkoztam én már ezzel a jövõvel?!

Mert ismerõs. Déjá vu lenne? Nem. A már egyszer átéltség illúziója csak ismert képzetkörön belül lehetséges. Ez a kép emberi értelem számára ismeretlen volt. Ha találkoztam vele, nem emberi produktumként találkozhattam csak…

Már tudom.

A Földön nem csupán az ember élt szervezett társadalomban. Bizonyos állatfajták úgyszintén. A hangyák, a méhek, a termeszek. Rendkívül bonyolult, magasrendûen szervezett társadalomban, amely azonban az elért szinten állandósult: ösztönök irányították, nem az értelem.

A hangyáknak nincs szükségük gondolatokat formálni ahhoz, hogy tojásaikat a napra vigyék; a méhek tökéletes munkamegosztásban etetik, fürdetik, termékenyítik királynõjüket; a termeszek vakon rágják a fák belsejét, és csak zavarba ejtené õket a költészet világossága. Miben különbözik tõlük az az ember, aki ugyan leigázta a természetet, de elfelejtett gondolkodni?

Holnap vagy holnapután vagy még ma – nem tudom, mert csak õk értenek engem, én a magam kezdetlegesebb agyával csupán akkor olvasok az õ gondolataikban, ha õk is úgy akarják – elhagyom a Földet, alighanem mindörökre. Útra kelek a világegyetem más térségei felé, ahol már megszûnt az erõszak, megszûnt a hazugság. Ahol nem maradt meg semmi az ember eredendõ ösztöneibõl.

Csak a félelem.

Hiszen, ha remélhetném, hogy nem vagyok egyedül!

Akkor is, mit kezdhetnék vele?!

Felrezzentem. Felültem kijelölt fekhelyemen. A jövevények egyike állt elõttem. Talán az, amelyik felvilágosított, talán egy másik, nem tudom. Oly egyformák voltak! A másik kettõ a szomszéd helyiségben tartózkodott, a mûszerekkel foglalatoskodott.

– Hamarosan elindulunk, Robinson – mondta csukott szájjal az elõttem álló.

A következõ órák rakodással teltek. Egy sokoldalú daru segítségével valamilyen alsóbb helyiségben helyezték el azt a néhány holmit, amit érdemesnek tartottak kihalt bolygónkról elszállítani. Zömét irat-és rajzkötegek tették. Csodálkoztam, de aztán megértettem, amikor a kísérleti reaktor falában alkalmazott KL-elemeket megláttam. Ezek mentettek meg engem! Viszik mintának, a reá vonatkozó dokumentációval.

Megmentettek… Ugyan mitõl? És mire?

– Szükségtelenül gyötri magát, Robinson – jegyezte meg kísérõm. – Jöjjön, pihenjen le.

– Már kipihentem magam – feleltem gyerekes daccal.

– Pihenjen tovább. Mi is azt tesszük. Indulás elõtt szükség van rá.

A gépet bezárták. A másik két jövevény hasonló fekhelyre feküdt, mint az enyém volt. Kifejezéstelen arccal hanyatt feküdtek, tágra nyitott, semmibe sem tekintõ szemüket a mennyezetre szegezték.

– Így alszanak? – kérdeztem.

– Nem alszunk, csak pihenünk. Mi nagyon keveset alszunk, amióta megtanultunk semmire sem gondolni. Tevékenykedni is tudunk közben, de ha a mozgást is beszüntetjük, helyettesíti az alvást is. Kedvünk szerint szabályozható az ébredés idõpontja, és elmaradnak az alvás kellemetlen utóhatásai, a fokozatos ébredés kábultsága.

– Azt hiszem, egy érvet elhallgatott – mondtam. – Éspedig?

– Így elkerülik, hogy álmodjanak. Kísérõm megállt és fürkészõn tekintett rám.

– Jó lesz, Robinson, ha mielõbb megtanul uralkodni magán. Jöjjön.

A pihenõhelyiségbõl átmentünk az irányítófülkébe.

– Ha nem fáradt, Robinson, velem maradhat. Kérdezzen, ha akar.

– Maga õrködik?

– Õrködöm? Vagy úgy. Idegen környezetben nem pihenhetünk mindhárman egyszerre. Azonkívül maga is itt van.

– Ez azt jelenti, hogy tartanak tõlem.

– Egyszerû elõvigyázatosság.

– Aki alszik… vagyis, éppen semmire se gondol, az… védtelen?

– Nincs szüksége rá, hogy védekezzék.

Ültünk egymás mellett forgatható, fejtámlás székünkben, néztük a mûszerfal halványan vibráló fényeit. A felületes szemlélõ számára hasonlítottunk egymásra. Csak mi ketten tudtuk, hogy mennyire különbözünk. Bár az is lehet, hogy csupán én tudtam.

Én, C. Robinson mérnök-fizikus, akinek személyi lapján az áll, hogy rendkívül megbízható matematikus, de tervezõ munkára alkalmatlan, mert úgyszólván semmi képzelõereje sincs.

– Színház, mozi van maguknál?

– Valamikor volt.

– Szerelem?

– Az élet nem szakadhat meg.

– Játszani szoktak?

– A cselekvés alaphelyzeteit szükséges gyakorolni.

– A könyveiket mire használják?

– Amire maguk a vakbetûket.

– Virágokat nevelnek?

– A gyógynövény hasznos ma is.

– A halottakkal mi történik? – Megszûnnek élni.

– És a testük?

– A higiénia törvényeit követi. – Föld? Tûz?

– Kitûnõ vegyszereink vannak.

– Nevük van?

– Természetesen. Másként mivel különböztetnénk meg egymást?

– A szüleik nevét viselik?

– A szülõ nevének csak addig van jelentõsége, amíg van örökség is.

– Van fontosabb a szülõnél is?

– Az idõpont, amikor születtünk. Az eligazít.

– Az idõpont csak egy szám. Tehát nincs nevük, csak számuk.

– Kiküszöböli a tévedéseket.

– Hogyan szólítják egymást?

– A hét napja szerint, amelyen születtünk.

– Magát hogy hívják?

Felém fordult, rám tekintett, és minden különösebb hangsúly nélkül mondta:

– Engem Pénteknek hívnak, Robinson.

16

Lassan, fokozatosan tértem magamhoz. Amint visszanyertem öntudatomat, elsõ gondolatom az volt, hogy ismét megmenekültem. Ez volt a legnagyobb veszély, amelyet átéltem, amióta egyedül maradtam. Hosszan, alattomosan közelített hozzám, de nem titokban: hetek óta tudtam, hogy nem vagyok egészséges és hogy alighanem nagyon beteg leszek. Nem tehetek szemrehányást magamnak, megtettem, ami véges erõmtõl tellett, hogy védekezzem ellene vagy legalábbis halasszam, ameddig csak lehetséges. Kitérni elõle lehetetlen volt. S nem is azért, mert nélkülöztem orvost, kórházat, ápolót és a szükséges gyógyszert… Védtelenségem oka állapotomban rejlett: magányomban és az élményben, amely ezt a magányt okozta.

Mi volt a bajom – pontosan magam sem tudtam. Éppen úgy lehetett egyszerû megfázás, mint bonyolult idegösszeroppanás. A betegséget magamban hordoztam és az idõ táplálta, míg már nem fért belém. Kitört és két vállra fektetett.

A fordulópontot alighanem az Albertnál tett látogatás jelentette; ha másért nem, mert akkor fáztam meg.

És a napló…

Nem akarom újra felidézni.

A mozi alatt már magas lázam volt. Éreztem pulzusom lüktetésében, arcom tüzelésében és a bevett csillapítók haszontalanságában. Mégsem akartam ágyba feküdni. Reszkettem: ha lefekszem, meghalok.

Életben maradtam. Fekszem, a testem hûvös, az agyam tiszta. Láztalan vagyok. Gyenge, de nem erõtlen. Emlékszem, nem feküdtem egyhuzamban. Olykor felkeltem, ettem, teát fõztem, azt hiszem néhányszor meg is mosakodtam. Az eszmélet és eszméletlenség határán lebegtem, olykor erre, olykor arra billenve a mezsgyérõl.

Mi mentett meg? Erõs, viszonylag fiatal szervezetem? A véletlen? Menedékhelyem melege, biztonsága? Alighanem egyik sem; vagy valamennyi együtt. Az életerõnek kimeríthetetlen tartalékai vannak.

Jólesõ a nyugalom, amely betölt. A lábadozók józansága ez, azoké, akik idegükben még a halál rémületével, de tudatukban már a gyõzelem örömével, mozdulatlanul fekve viháncolnak. Övék a bizonyosság, hogy már csak idõ kérdése, amikor felugorhatnak és virágot szedhetnek a többiekkel.

Egyelõre életben maradok, ez kétségtelen. De józanságom jele – és gyógyulásomé – hogy az "egyelõrét" elébe tettem. Bizonyítva, hogy bármily súlyos is volt az átélt válság, nem az egyetlen! nem az utolsó volt.

Megmaradtam, ez igaz. De hogyan tovább?!

Rendben van, vessünk számot. Fõzzünk egy erõs teát, a kétszersültre kenjünk egy kis dzsemet, hiszen idõnk van, azután üljünk be az öblös, fejtámlás karosszékbe, amelyet bölcs elõrelátással szereztünk egy utunkon, megsejtve, hogy szükségünk lesz rá még, nem csupán a kényelem kedvéért. Az ágy dédelget, gyógyít és elgyengít; kábítószer, amely lehet nagyszerû és végzetes. Aki már ülni tud, az szaladni is fog. A lemezjátszóra tegyünk fel Mozartot. Õ még nem ismeri a romantikusok kártyáit, se az igaziakat, se a hamisakat. Nála a danse macabre még a menüett ütemére jár. És a menüett oly kellemes. Akkor is, ha netán az utolsó.

Nos tehát, hogyan is volt? Ideje szembenézni a dologgal. Örökké mégsem lehet kerülgetni.

A mozi után kezdõdött. Nagyon magas lehetett a lázam. Mégis, egészen tisztán láttam õket. Azon az ajtón kopogtattak. És amikor visszatértem, a revolver még ott hevert a padlón, ahová ejtettem. Mindenre pontosan emlékszem, a legapróbb részletekig. Nem maradt más kérdés az egésszel kapcsolatban, legfeljebb egy: Elhagytam én ezt a szobát egyáltalában?

Még sohasem voltak lázálmaim, legalábbis azelõtt; nem tudom milyenek azok. Honnan lehetnék biztos, hogy most részem volt bennük? A közönséges álmokban nincs összefüggés, legfeljebb igazság. Ebben volt logika is, összefüggés is, rendszer is. Csak az a kérdés, hogy igaz volt-e?

Mert furcsa, de így van: ha lázálom lett volna, akkor legfeljebb nevetséges; de ha igaz volt, akkor olyan, minta lázálom…

Szerencsére – vagy éppen arra nem? –, ellenõrizhetõ. Ha nem csupán vizionáltam, akkor még most is itt kell lenniök benn, ami ide hozta õket, a koporsójukban.

Én öltem meg õket.

Nincs lelkiismeret-furdalásom. Ha nem léteztek, ha léteztek, egyformán. Ha csak képzeletemben öltem meg õket, nem vétettem; ha valóban megtettem, akkor is jól tettem. Majd kiderül.

Mondanom sem kell talán, hogy még sohasem öltem életemben. Törvénytisztelõ ember vagyok, s az ilyenek számára a háború az egyetlen alkalom, amikor a számonkérés terhe nélkül gyilkolhatnak. Már aki óhajt vagy kényszerül reá. Én békében születtem és nõttem fel; ha be volt is tervezve netán egy háború tapasztalataim bõvítésére, azt elvitte az ördög, mielõtt kitörhetett volna. Öltem volna benne? – akadémikus kérdés, hiszen nem került rá sor. Sokan vannak (Voltak! Voltak!), akik esküsznek rá, hogy képtelenek emberre célozni, és elsütni a fegyvert. Pedig ez is csak, mint annyi minden, szituáció kérdése… Ha nem lõsz agresszióból, ha nem lõsz indulatból, ha nem lõsz kétségbeesésbõl, még mindig lõhetsz önvédelembõl. A vegetáriánus kiscserkész is elsüti a puskát, mielõtt reá sütnék el. Az életösztön nagy úr. Tudom, mert próbáltam.

Mert nem másért, magamért öltem én is. Gondoltam-e arra, hogy az emberiség fennmaradásának lehetõségéért is ölök? Elõtte talán gondoltam rá, utána feltétlenül gondoltam reá – már csak az önigazolás kedvéért is.

De közben nem gondoltam semmire, még önmagámra sem. Kell-e magyaráznom, ha bármire gondoltam volna is, már nem maradt volna lehetõségem a cselekvésre?!

Nem arról van szó, mintha egyik pillanatról a másikra rájöttem volna a "nem gondolok semmire" módszerének titkára. Nem, ha esetleg álom volt is, a logikát nem sértette meg. Ha pedig valóság, még úgy sem. Más játszott közre: a kettõnk közötti különbözõség. Az mentett meg, amire annyiszor hivatkoztam, hol mentség, hol magyarázat gyanánt: az erdõ, amelynek ágai még karnyújtásnyira himbálództak tõlünk! A visszatérés módját már testünk-lelkünk egyaránt elfeledte, de ösztöneink még nem. Hogy egészen világos legyen a különbség a jövevények és a földi emberek között: õk – gondolkodva vagy anélkül – de csak tudatos cselekvésre voltak képesek; mi azonban nem minden cselekvésünknek tudjuk okát adni. Legfeljebb utólag.

Ennyi az egész. Amit elõbb teszünk, semmint okát adhatnánk, azt még a gondolatolvasó sem találhatja ki, még kevésbé akadályozhatja meg. Utólag pedig? A halottak nem tartanak igényt indoklásra.

Amikor a nevét kimondta, már ütöttem is. Ekkor láttam az elsõ kifejezést mindig mozdulatlan arcán: a csodálkozásét. Nem maradt ideje, hogy elemezze – hiszen õk mindent elemeznek! – meglepõdését. Elvesztette az eszméletét. Az ütés kemény volt és a koponyáját érte. Testalkata szemre sem volt erõs, ütésemre gyengébbnek bizonyult a vártnál is. Összeesett, de a védekezés reflexével még arca elé emelte a karját.

Zsibbadást éreztem a jobb vállamban. Ugyanazt a zsibbadást, amely elfogatásomkor kiütötte a revolvert a kezembõl. Ezúttal a forrását is megláttam: bal csuklóján ahol mi a karórát viseljük, halvány zöld fény foszforeszkált! Ez volt hát az energiaforrás, amely akkor megbénított, most pedig szerencsémre, csak a vállamat súrolta!

A másik helyiségben ébren aludt két társa. Mi lesz, ha észreveszik, mi történt? Elfussak? Utolérnek. Ha idõközben magukhoz tértek, már azt is tudják, hogy futni szeretnék…

Csend volt. A közelben semmi fegyver, még egy bunkó, egy kõbalta sem. Áldozatom karján világított a zöld fény. Sugarát óvatosan elkerülve, megkíséreltem levenni a karjáról a kis fémtestet, amelybõl a fény eredt. Nem sikerült, mintha oda lett volna nõve!

Valószínûleg a bõréhez, részben az alá varrták… Nem volt semmiféle kapcsolója, de nem is kapcsolt rajta, amikor használta – hogyan is lett volna rá ideje az imént! A sugárforrást valamelyik idegpályájához csatlakoztatták és gondolattal vagy reflexszel mûködtette.

Mûködött még mindig, az eszméletlenségben is…

Nem maradt más hátra, mielõtt magához tért volna, hátulról átnyaláboltam, és az ajtó felé cipeltem, amely a két helyiséget egymástól elválasztotta. Az ajtó elõtt megragadtam bal karját, a csuklót elõre tartottam, azután gyors mozdulattal belöktem az ajtót.

Görcsösen markoltam a vékony, ernyedt kart és a foszforeszkáló kört a fekvõk felé fordítottam. A fénynek látható sugara nem volt, így nem gyõzõdhettem meg róla azonnal, hogy elérte-e õket? Testük mintha egy kicsit megrándult volna… De más nem történt.

S mi lesz, ha tényleg nem történt semmi? Ha megmozdulnak?

Mindez mese… A visszaemlékezés színesfilmje. Ott, akkor semmi sem volt belõle. Benne voltam, nem táncolhattam vissza. Még mindig magam elõtt tartva õt – védekezésül? –, beljebb nyomultam, a fekvõhelyekhez közeledtem. Közben annyi zajt csaptam, hogy ha mástól nem, attól fel kellett volna riadniok. Mégsem mozdultak.

A sugár alighanem hatott rájuk. Elengedtem a testet, amely lecsúszott a földre, csak a csuklóját tartottam, nehogy véletlenül felém forduljon.

Tétováztam… Meddig tarthat a zsibbadás? Az ütés okozta eszméletlenség is elmúlik… Magukhoz térnek, és bárhová bújtam is, megkeresnek. Ha fegyverem lenne… Megfojthatnám õket, de képtelen lennék rá… Egyet is, nem hogy hármat… Idõt kell nyernem…

Még egyszer rájuk irányítottam a sugarat: a fejükre céloztam. Semmi változást nem tapasztaltam. Utoljára – némi nehézség árán, mert a váll-és könyökízület vonakodva engedelmeskedett – áldozatom csuklóját saját homloka felé fordítottam Éreztem, hogy kezemben a test megfeszül, majd elernyed. Tehetetlenül nyúlt el a padlón.

Csuklóján a zöld fény elhalványult, majd teljesen kialudt.

Egy másodpercig nem értettem, de azután annál jobban. Meghalt. A védekezés reflexe megszûnt, az idegpálya nem mûködött, a sugárzó elem kikapcsolt. Vége.

De hátha csak elzsibbadt az agya? Mint a kéz vagy a láb? Kigomboltam a ruháját, csupasz, sárgás melle fölé hajoltam. Nem lélegzett. A másik kettõhöz léptem. Rajtuk sem tudtam felfedezni az élet bármely jelét. Szívmûködésük megszûnt.

Rohanni szerettem volna. Maradtam. Vártam öt percet. Azután még ötöt. Hogy ne gondoljak semmire, a másodperceket számláltam. Hatvanat, azután újra hatvanat. Tízszer egymás után. Amikor letelt, gondosan megvizsgáltam õket megint. Már negyed órája, hogy megállt a szívük. Agyuk tizenöt perce nem kap vért. Ennyi idõt semmiféle zsibbadás, tetszhalál sem képes átvészelni. Nem élnek. Nem élhetnek.

Mi lett volna, ha maga elé emelt karján a sugár az én fejemet súrolja?! Milyen közel járt hozzám a halál. Milyen kévésen múlott.

Õk feküdtek holtan… És holtan feküdtek, semmi kétség. Most már futhattam.

Nem tudom, hogyan kerültem vissza a menedékhelyemre. Nem is fontos. Sem akkor, sem azóta nem voltam teljesen magamnál. Azt sem tudom, megtörtént-e igazában?

Lelkiismeret-furdalást, megbánást vagy valami hasonlót nem érzek. Ha így történt, akkor sem. Lehet, hogy utolsó élõ példánya vagyok fajomnak, s az sem sokáig már. De inkább pusztulok a többiek után, mint leszek kísérleti nyúl, laboratóriumi patkány, s végül spirituszlakó a hangyák és termeszek között. Mi emberek, míg éltünk, többnyire embertelen módon bántunk egymással. De legalább volt egy ábrándunk: a humanizmus. Vágyódás és remény egy tiszta társadalom lehetõsége, egy magasabb rendû erkölcs után. Lehet, hogy utóbb mi sem végeztük volna másként, mint õk, a gondolatolvasó hangyák és termeszek. De nekünk még volt esélyünk másra, jobbra is. Nekik már nem. Belõlük már kiveszett mindaz a kedves bolondság, amely édessé teszi az életet. Még a boldogtalanság képessége is hiányzott belõlük. Akkor pedig már igazán minek éljen az ember?

Örültem. Megszabadultam tõlük. Hónapok óta, a megpróbáltatás kezdete óta ez volt az elsõ örömöm. S lehet, hogy ez is csupán ábránd. Meg kellene gyõzõdnöm róla.

Nem nehéz. Ha valóban léteztek, s nem csupán idegeim láza teremtette õket, akkor a gépnek most is ott kell állnia a tér közepén. Testében a három halottal. Egy hitvány, csekély értelmû földlakó, ügyetlen és megfélemlített, könnyedén végzett velük.

Véletlen baleset. Lehet, hogy általuk valamennyi hangyát és termeszt elpusztítottam?!

Véletlen baleset. Velünk sem történt más.

Felöltöztem és kimentem a szabadba. Hûvös volt, az eget sûrû felhõtakaró borította. Lehet, hogy havazni fog?

Visszamentem és még egy pulóvert húztam magamra. Azután kocsiba ültem és bementem a városba. Elõször úgy gondoltam, hogy egészen a térig hajtok, ahol az ûrhajó leszállt, azután meggondoltam magam. A felesleges óvatosság többet ér, mint a felesleges kockázat. Két utcával elõbb megálltam. Behúztam a kéziféket, de járva hagytam a motort.

Körülöttem csend volt. A város némán korhadt, de ezt már megszoktam.

Lassan, a fal mellett mentem elõre. Szerettem volna a köveken átlátni, de hiába. Oda kellett érnem.

Kiléptem a térre.

Mélyet lélegeztem a rossz levegõbõl.

A tér üres volt.

Zsibbadtan álltam, azután lassan elindultam elõre, a tér közepe felé. Oda, ahol állott. Ahol állnia kellett. Oda, ahová képzeltem, hogy állott. Melyik igaz közülük?

A betonon semmi nyom.

Fáztam a szeles tér közepén. Mi keresnivalóm van még itt? Semmi. Meggyógyultam, és ebbe beletartozik az is, hogy eloszlottak a lázálmaim. Fájdalom nélkül vehetek búcsút tõlük.

Miért vagyok mégis szomorú? Egy kalanddal kevesebb. És egy rossz lehetõséggel: ha nem léteznek, annál jobb nekik.

Megfordultam és elballagtam a térrõl. Valami azonban még visszatartott. Nem engedte, hogy egészen elmenjek. Körüljártam a teret, és önkéntelenül is bepillantottam minden utcába: hátha ott vannak? Végül elnevettem magam. Nagyon ostobán viselkedtem. Visszafordultam és elindultam a kocsimhoz.

– Beültem. A járó motor felfûtötte a kocsiszekrényt és ez jólesett. Kiengedtem a kéziféket és ekkor eszembe jutott valami.

Amikor Péntek végigvezetett az ûrhajón – vagy álmodtam, hogy végigvezet –, s megmutogatta a mûszereket, egy különleges automatára is felhívta a figyelmemet. Olyasmi volt, mint az éjjeli õrök órája, csak persze bonyolult elektronikus kivitelben. De mûködési elvük egyezett. Az éjjeli õröknek bizonyos idõközökben fel kell húzniok az ellenõrzõ órát, ezzel bizonyítva, hogy nem aludtak el, hanem végigjárták õrútjukat. Az ûrhajó automatáját is meghatározott idõközönként "fel kellett húzni", azaz jelzést adni, hogy a program zavartalanul folyik. Ha az automata nem kapta még a szükséges impulzust, akkor bizonyos idõ múltán bekapcsolta az ûrhajó elektronikus vezérlését, amely a szerkezetet felemelte, pályára állította és visszavezette anyabolygójára. Megvolt ennek a rendszernek az a veszélye, ha úgy tetszik hibája, hogy amennyiben az ûrhajósok egyike vagy másika baleset vagy más akadályoztatás folytán kiszorul, lemarad, de ezt a veszteséget elenyészõnek tekintették az egész szerkezet elvesztéséhez mérten. Az egyénnek, még ha olyan magasan kvalifikált volt is, nem tulajdonítottak jelentõséget. S csupán az eredményesség érdekében biztosították magukat annyira, hogy mindhárman egyszerre nem hagyták el az ûrhajót.

Most mindhárman benne maradtak. A hajó – impulzus hiányában – felemelkedett és elindult a három halottal. Hová? Nem tudom. Kikhez? Azt sem tudom, õk jóval többet tudnak majd rólunk, hiszen a mûszerek mindent regisztráltak. A három halott mindent elmond odafent. A feladatot megoldották.

Már amennyiben léteztek. Ha nem lázálom volt csupán. Nekem nem maradt róluk semmiféle bizonyítékom.

S most már nem is tudom meg soha.

Sebességre kapcsoltam és visszatértem a telepre.

Meglehetõsen átfáztam, pedig újabb náthára nem volt szükségem, örültem, hogy kilábaltam belõle. Elhatároztam, hogy egy jó forró grogot fõzök magamnak.

Ebben az elhatározásomban az sem tartott vissza, hogy a kedvenc támlásszékemben Dávidot találtam. Gondosan elkészítettem az italt és meggyújtottam. Az alkohol kékes lángján át néztem fõnökömet, aki türelemmel várta, hogy elkészüljek. Kénytelen voltam egy csészével neki is tölteni. Elfogadta.

– Mi újság már megint. Robinson? – kérdezte és undorítóan beleszürcsölt az italba. Feljogosítva éreztem magam, hogy tegezzem.

– Elszeretted a szeretõmet – mondtam, és kénytelen voltam én is szürcsölni, mert a forró ital égette az ajkamat.

– Nem – válaszolta. – Nem szerettem el. De megtehettem volna.

– Megtetted.

– Felesleges lett volna. A birtoklás nekem már semmit sem jelent. Csak a szerzésben van öröm.

– Ezzel is bizonyítani akarod, hogy te vagy az erõsebb.

Bólintott.

– Ha nem tudom bizonyítani, már nem is vagyok az.

– Miért az enyémet vetted el?

– Sajnálom, Robinson. De meg kell mondanom, az, hogy a tiéd volt, az csak mellékkörülmény. Nekem õ volt a fontos.

– Nekem is.

– Ugyan, Robinson.

– De igen!

– Nem eléggé. Hiszen nem is szeretted. Csak a szeretõd volt.

– Honnan veszed, hogy nem szerettem?!

– Hagyjuk ezt, Robinson. Nem szerettél te soha senki mást, önmagadon kívül.

Láttam, hogy fel akar dühíteni. De nem hagytam magam.

– S ha így lenne? – kérdeztem hetykén. – A többség úgyis csak megjátssza magát!

Legyintett és nyújtotta a poharát, hogy töltsék. Aztán szürcsölve, kajánul mondta:

– Az a te bajod, Robinson, hogy nincsen fantáziád. Éreztem, hogy most megfogtam.

– Te mondod?! – kiáltottam. – Éppen te?! Hiszen ha nem lenne, most te sem ülnél itt! Hol vagy te? Sehol! Hol vagy a bölcsességeddel, a fölényeddel, az erõddel? Egy marék por vagy csupán, míg én létezem! Élek! És látod, újra teremtelek téged is! Én teremtelek téged, Dávid, hallod?! Én téged!

– Minek, Robinson?

Olyan aljasul szelíden kérdezte, hogy legszívesebben képen vágtam volna. De ez lehetetlen volt. Leültem az ágyamra és eltöprengtem, hogy értelmes választ találjak. Meg kell hagyni, türelemmel várt.

– Azt hiszem, azért, mert szükségem van rád – feleltem hosszú idõ múltán.

– Megtisztelõ lenne, ha igaz volna – mondta. – De sajnos, nem igaz. Az élet – bizonyos határok között – félreértések sorozata. Egy kutya teljes joggal hiszi azt, hogy az emberiség feladata az, hogy õt táplálja.

– Sovány vigasz, Dávid, amikor már nincs emberiség, csak a kutya van. S arra szorul, hogy maga keressen magának falnivalót.

– Oly bizonyos vagy abban, hogy nincs emberiség? – kérdezte, és én meghökkentem. Hiszen ez már elintézett dolog.

Meg is mondtam, de dühbe jött:

– Kört húztál magad köré, és onnan ugatod a Holdat! – rikácsolta. – Ha volna képzelõerõd, ha lenne valóságos képzelõerõd, akkor kiugranál ebbõl a rohadt körbõl!

– Semmilyen erõm sincs, Dávid, ez az igazság. Már csak vegetálok. Megálmodtam egy egérutat. Arról is kiderült, hogy a hangyák meg a termeszek országa. Kiderült, hogy annál, ha az emberek nem értik meg egymás gondolatát, csak egy van rosszabb: az, ha akkor is megértik, amikor nem kellene.

– Az álmaid is csak rád jellemzõek, Robinson.

– Igen, igen, Dávid. Csak tudod, egy baj van. Lehet, hogy nem is álom volt.

– Örülj neki. Legalább nem tartozol érte elszámolással.

– Ha ilyen egyszerû lenne, Dávid. De lásd, alighanem ez volt az utolsó esélyem. Most már végérvényesen magamra maradtam. És a magány öl. Úgy nézz rám, Dávid, hogy én minden lehetséges erõfeszítésem ellenére, veletek pusztultam. Benneteket elpusztított a véletlen, engem megöl a bizonyosság. A magány bizonyossága. Az embereket nehéz elviselni, de hiányuk elviselhetetlen. A magány megölt engem Dávid, noha nincs képzelõerõm, hogy felmérjem.

Nem felelt azonnal. Himbálódzott a széken, mintha mulatna rajtam. Azután elhatározta, hogy megbocsát és felállott.

– Mondókén valamit, Robinson, ami elkerülte becses figyelmedet, noha ez a lényeg. Türelemmel végighallgattam okfejtésedet. Hibás premisszákból hibás következtetésre jutsz, fiam. Magányról beszélsz, noha te csupán egyedül vagy. Jegyezd meg, hogy magány csak társadalomban, csak emberek között lehetséges. És csakis ott lehet belepusztulni. Aki csupán egyedül van, az küzd az életéért. Foggal és körömmel küzd, hogy visszakerülhessen az emberek közé. Na, isten áldjon, fiam.

És kiment az ajtón, amelyen be sem jött.

17

Az éjszaka tényleg havazott. Nem nagyon, de reggelre egyenletesen fehér hólepel takart be mindent. Bár csupán a magam szûkebb környezetét láttam, örültem a hónak. Jótékonyan eltakarta az enyészet poros, piszkos nyomait. Hirtelen visszaadta a világnak elvesztett ártatlanságát. Fehér, tiszta és steril lett minden, akár a sebészeti mûtõk. Persze csak átmenetileg és látszatra, mint ahol szõnyeg alá seprik a szemetet, de nem baj. Éppen a legjobbkor. Szükségem van erre a hideg ragyogásra, hogy gondolkodni tudjak.

Torna és futás után letusoltam, megreggeliztem, majd kabátot vettem magamra és átballagtam a központi épületbe. Elõször a könyvtárba mentem, mert csupán általános fogalmaim voltak a valószínûségszámításról. Sok újat azonban nem találtam. A példatárak és hasonlatok nem érdekeltek. Jobban foglalkoztatott az, hogy tudok-e majd bánni a számítógéppel?

Természetesen értettem hozzá, hiszen néhány feladatot már megoldottam rajta. Mint elismert gyakorlati matematikusnak, többnyire nekem osztották ki a statisztikai jellegû feladatokat. Szerettem a géppel dolgozni, mert hûvös, józan és rendszeres munka volt. A programozást azonban nem én végeztem. Felépítettem a feladat megoldásának menetét, kigyûjtöttem a tényezõket, a többi a programozó-asszisztens dolga volt. Én csak néztem, mint kopogja le fürge ujjakkal a leckét a szalagra. Kérdés: mennyit láttam e nézelõdés közepette, azaz mennyit tudok most emlékezetembe felidézni belõle?

A gépet fél nap alatt áram alá helyeztem és jólesõ érzéssel hallgattam, amikor halkan zümmögni kezdett körülöttem.

Feladtam az elsõ kérdést: Végtelen, mínusz egy… A gép haladéktalanul nullával válaszolt. Mosolyogtam: ez persze csak tréfa volt. Ki kell dolgozni a programot.

Az emberiség összlétszámát vettem alapul. Az elsõ programban a népsûrûség területi megoszlásából indultam ki. Arra kerestem feleletet, hogy melyik az a terület, ahol a legkisebb esély esetén is még megmaradhatott valaki? Ehhez azonban még gép sem kellett. Felbontottam tehát a lehetõségeket. A kiindulópont magam voltam. Az a bizonyos mínusz egy – amelyik levonandó, ha nem is a végtelenbõl, csupán az emberiség összlétszámából. Az én esetem a konkrétum, amely már matematikailag kifejezhetõ: mekkora volt a valószínûsége annak, hogy én a döntõ pillanatban az egyedül hatásos védelmet nyújtó KL-fal mögött legyek? A KL nem egyértelmûen mesterséges anyag. Elemei fellelhetõek a természetben. Feltehetõe, hogy valaki éppen olyan bányában, barlangban, alagútban tartózkodott, amely fölött és körül – tudtán kívül – a KL hatékony alkotórésze a kõzetben elosztva, természetes állapotban jelen volt? S ha feltehetõ, akkor vajon megvédte õt is, mint engem? Kiszámítható-e, hogy milyen esélye lehetett a megmenekülésre, ha nagyjából tudom a KL alkotórészei elõfordulásának arányát a többi elemhez képest?

De még ez se mond sokat. Össze kell vetnem a népsûrûség területi megoszlását a KL alkotóelemeinek elõfordulásával: hol és milyen mértékben fedik egymást? Végül is egy ritkán lakott vidéken hiába sok a KL-alapanyag a kõzetben, ha nincs, akit megvédjen… És a nagy népsûrûség se mond eleget, még bõséges KL-elõfordulással együtt sem, ha például hiányoznak a természetes vagy mesterséges üregek, amelyekben tartózkodni lehet…

Egészen belefeledkeztem a munkába. Voltak félórák, amikor kifejezetten jól éreztem magam. Megkapaszkodhattam a matematikai törvényekben, a képletek szilárd vázában, a differenciálegyenletek játékos eleganciájában, amelyet tévedhetetlenségük kölcsönöz nekik.

Sorra vettem a tengeralattjárókat, a mélyvízi búvárokat. Feltételeztem, hogy a sugárzás nem érte egyenletesen a Föld felületét, forgástengelyéhez mérten változó beesési szöggel érkezett, és ez meghatározta intenzitását: a mi szélességünkön merõlegesebben hatolt át a Földet védõ levegõ-és ionrétegeken, mint északabbra vagy éppen délre. Kérdéses az is, hogy egyformán hatott-e a nappali és az éjszakai félgömbön.

Csupa, csupa kérdõjel, de mindegyik egy-egy kis bányaoszlop, parányi támaszték, éltetve a reményt, hogy ha elég sûrûn rakom õket egymás mellé, talán nem dõl rám a mennyezet.

Addig számoltam, amíg alaposan megéheztem. Akkor összegezni akartam az eredményt és tiszta papírt húztam magam elé. Körültekintettem: a szó szoros értelmében bokáig elborított a lyukkártyák és szalagok tengere. A számok és egyenlõségjelek dagályában ültem, csupán az az egyetlen hiányzott közülük, amely bizonyosságot szolgáltathatott volna.

Beláttam, hogy a matematikusok többsége miért vonakodott a valószínûségszámítástól, s engedte át a biztosítótársaságoknak és a szociológusoknak. A valószínûség – akár több, akár kevesebb – mindig csak lélektani trükk marad; élteti vagy lohasztja a reményt, de mert hiányzik belõle az egyértelmûség, sohasem lehet igazán számítani rá. Ha a várt ellenkezõje következik be, akkor sem érheti szemrehányás, hiszen a valószínûség sohasem állít, mindig csak feltételez. Különben a biztosítótársaságok, amelyek olyannyira divatba hozták a valószínûségszámítást, aligha találták volna ki a viszontbiztosítást. A szociológusokról, futurológusokról, várostervezõkrõl és tenyérjósokról pedig jobb nem beszélni: valamennyi kérdõívükkel, felmérésükkel, visszapillantásukkal és elõretekintésükkel most és itt kitörölhetnék a feneküket. Amennyiben pesze lenne fenekük. De erre a csekélységre ugyan ki számíthatott volna elõre?

Kikapcsoltam a gépet, átgázoltam a papírtekercseken és elmentem megebédelni: Mindamellett nem veszítettem el a fejemet; az agyam leghátsóbb zugában egy pillanatig sem vettem komolyan, hogy a sok számolásból kijöhet bármi is. Már csak azért sem, mert ha már elhatároztam, hogy mégsem kötöm fel magam, úgy akkor is elindulnék megkeresni az akár csak egy másikat, ha a gép a valószínûség csupa nullájával köpne szemen.

Amíg rágtam a már meglehetõsen száraz füstölt sonkát, beláttam, hogy kapkodok. Játszom, ahelyett, hogy a tények megismerésére törekednék. Hiszen még az elsõ napok pánikjában, a torokszorító rémülettõl korbácsoltan is inkább hajszoltam a bizonyosságot – a remény vagy a kétségbeesés bizonyosságát –, mint most, amikor már mindennel számot vethettem. Mit tudók egyáltalában? Még mindig jóformán semmit. Hiszen még a szabad szemmel látható, füllel hallható – vagy éppen hallgató – világon sem léptem túl. Pedig a világ felfelé és lefelé mérhetetlenül nagyobb! Jószerivel még azt sem tudom, mi van az amõbákkal?! "Mi van az amõbákkal?"

Diákkorom szlogenje ez a kérdés. A húszéves fej elégedetlenségének, oly könnyen megnyergelhetõ társadalmi türelmetlenségének, nyers, de tömören fogalmazott lecsapódása: és végtére is, mi van az amõbákkal?

Mert könnyû a világot – értve rajta a megszokott, de sohasem megszokható rendet – felborítani; s álmodni egy másfajtáról még könnyebb. De ki gondol az egysejtûekre? A papucsállatkákra és csillószõrösökre, amelyek egyetlen sejtbõl állanak, de emésztenek és ürítenek, izegnek-mozognak, míg váratlanul megroppan a derekuk, befûzõdnek és kettéosztódnak? Véges-végtelen végzik alapfunkcióikat, a felemelkedés minden vágya, de minden lehetõsége nélkül is. A kétsejtû elõtt már nyitva a végtelen lehetõség, hogy adottságainak permanens tõkésítésével egyszer még atomtudós vagy lírai költõ is legyen belõle; de az egysejtû hiába osztódik az idõk végezetéig: mindig csak egysejtû marad.

Mondom, húszévesek voltunk és fütyültünk az evolúcióra. Türelmetlenségünk nem ismert lehetetlent és belekiáltottuk a társadalom pofájába: mi van az amõbákkal?!

Félrelöktem a rágós sonkát és felpattantam. A társadalmat leírta a számláról egy "égi kéz", de mi van a szabad szemmel nem látható társadalommal? Mi van az amõbákkal? Lehet, hogy most õk következnek, csak én, ostoba, eddig nem vettem észre?!

A legnevetségesebb a dologban az volt, hogy mûszerekkel agyonzsúfolt intézetünkben nem találtam egy közönséges mikroszkópot. Elektron-és röntgenmikroszkóp volt, de egy vacak ötvenszeres-ötszázszoros iskolai nagyító már nem. Amelyben tárgylemezre kenve lencse alá lehet dugni egy csepp pocsolyavizet, hogy kiderüljön…

Kocsiba ültem és bementem az utamba esõ elsõ középiskolába. Mire odaértem, már zsebemben volt egy kis üvegben az útközben felszedett állott víz. Áram hiányában – türelmetlenségemben annyi idõt sem akartam vesztegetni, amíg visszaviszem a mûszert az intézetbe – egy erõs zseblámpát tettem a tükör elé; adott annyi fényt, amennyivel átvilágíthattam a lemezt.

Nem sokat láttam. Igaz, nem is szoktam a mikroszkópos munkához. Állítgattam a tükröt, a lámpát, a okulárt, de csekély eredménnyel: a lemezen mindenféle maszatot, szabálytalan formájú hulladékot láttam csupán. Élõlényt egyet sem ismertem fel közöttük. Mozgást pedig még annyira sem találtam.

Késõbb az anyag cserélgetése közben némi gyakorlatot szerezve, megláttam az elsõ papucsállatka diákkoromból visszaintegetõ jellegzetes vázát. Csoda, hogy az is még nem oszlott el, töredezett szét. Olyan volt, mint egy elmosódott barlangrajz: távoli üzenet egy elsüllyedt világból, amely magával vitte a megfejtést is.

Ha úgy tetszik, megnyugodtam: az amõbák nem gyõztek.

Szegény amõbák. Íme, kiderült, hogy áldott együgyûségükkel sem különböztek tõlünk és osztoztak sorsunkban is. Ha visszaüzenhetném a húszéveseknek: ne aggódjatok! Az amõbák nem számkivetettek, nem páriák! És a törvények alól õk sem kivételek. De mindez már csak elkésett rehabilitáció.

Azért az ötletet nem kell feladni. Az élõvilág mikrokozmoszában az egysejtûek még óriások. A gombák és baktériumok, végül pedig a vírusok – a parányok parányai, mit ki nem bírnak! Hogy eddig nem gondoltam rájuk… Persze, nem vagyok biológus, se bakteriológus, és ezekhez a dolgokhoz mit sem értek. A papucsállat szakköri játék – a vírus már mesterség. Érdemes még megtanulnom?

Másfelõl voltak bizonyos tapasztalataim arról, hogy a kezdetleges életformák mi mindent átvészelnek. Hallottam hólakó, jégen élõ vagy forró vizû hõforrásokban tenyészõ algákról. De a legelképesztõbb példákat saját szakmám szolgáltatta: ha a sugárzástól rémüldözõ laikusokat akartam szórakoztatni, elmondtam nekik, hogy egyes algafajták az atomreaktorok belsejében is megélnek! És ez nem volt tréfa.

Elõször a hûtõvíz szekunder körében találkoztam velük egy ellenõrzõ vizsgálat alkalmával. A szekunder kör a reaktort hûtõ primer kör vizét hûti. Sugárzási szintje a normálisnak tíz-hússzorosa. Ki hitte volna, hogy ez a víz tele volt fonalas baktériumokkal, gömb alakú kék algákkal; egy kihegyezett végû hosszú sejtû zöld algát is talált benne a bakteriológus, akit az elsõ nyomok után Dávid kihívott, és aki ezután elég nyughatatlannak bizonyult ahhoz, hogy tovább kotorásszon. Amikor Dávid, hogy kerülje a szükségtelen bonyodalmakat, óvatosságból nem engedte közelebb a reaktorhoz, az illetõ megrohamozta a kiégett fûtõelemek tárolóját, amelyben kétszer desztillált víz keringett. A gamma-és neutron-sugarak szintje elérte benne a halálos adag milliószorosát. És mit tesz isten: az elszánt bacilusvadász ebbõl a zord világból is kihalászott több maroknyi kék algát meg baktériumot. Amikor pedig az eredményt publikálta, már Dávid sem tilthatta meg neki, hogy bemásszon a pokolba és mintát vehessen a primer hûtõvízkörbõl, amelyben a sugárszint a normális százmilliószorosa lehet.

A vállalkozás merõ õrültségnek tûnt. Nem a veszély miatt, azt kellõ körültekintéssel ki lehetett küszöbölni a mintavételnél és a vizsgálatnál. De ki gondolhatja komolyan, hogy a bomlott elemi részecskék táncában, a gyilkos sugarakkal fertõzött víz éjszakájában – hiszen még az élet oly elemi feltétele is hiányzott, mint a napfény! – bármi megkapaszkodhat, ami mozog, emészt, szaporodik?

Megkapaszkodott. A baktériumvadász odatette elénk a mikroszkóp vibráló tárgylencséje alá: kis bizonytalan valamik, számomra semmit sem jelentõk, neki azonban a teljes élet hordozói. Néhány tucat kék alga, amely az óriási sugáradag alatt is változás, torzulás nélkül úgy élt, szaporodott mint kint a szabad vizeken, a napfényes patakokban, tavakban. A bakteriológus pedig kerek elõadást tartott. A baktériumok, kék algák, egysejtû zöld algák a legegyszerûbb szervezõdésû, legrégebben kialakult szervezetek – mondotta. – Ezért tudnak alkalmazkodni a ma, természetes körülmények között fellépõ sugárzások többszöröséhez is.

Az atomhalálból kiemelt vízcseppben a harmadkor õstengerének késõi üzenete lubickolt.

Borzongató gondolat volt már akkor is, de bevallom, nem sokat törõdtem vele. Tudomásul vettem, mint munkaterületi hasznos információt, s mentem a magam dolga után. Régen túl voltunk azon, hogy a természet minden hátbavágásától csuklani kezdjünk. Edzett fizikusokhoz különösen nem illett a meghatódás.

Mintát kell vennem a tavakból, a fák gyökerébõl, a padlók korhadó réseibõl, a rozsdásodó csövekbõl és a reaktorok hûtõvizébõl. Mintát a körmöm alól, a hajam tövébõl és a bõröm ráncaiból. Hiszen biológiai értelemben az ember soha sincs egyedül. Szólaljon hát meg az eddig néma társaság, létével bizonyítsa, hogy az élet órája nem állt meg. Nem állhat meg, ha mégoly kemény ütés is sújtja. Üljünk le egymás mellé, véglények és homo sapiens, üljünk le a zöld asztal mellé és értsünk szót egymással.

Nevetséges? Meglehet. De ha eljutottam a felismerésig, hogy – tetszik, nem tetszik – amíg én élek, az emberiség is él; hogy puszta létem olyan elkötelezettséget jelent, amely elõl fizikai-biológiai képtelenség kitérni, mivel önmaga elõl az ember a legmélyebb lyukban sem tud elbújni; ha egyszer eldöntöttem, hogy mindezek tudatában megkísérelek továbbra is életben maradni – akkor nagyon szerénynek, mi több, alázatosnak kell lennem, hogy a legcsekélyebb alkalmat se szalasszam el. Jöjjenek hát az algák.

Összeszedtem néhány szakkönyvet, amelyek nélkül aligha boldogultam volna és hozzáláttam a mintagyûjtéshez. Közben átvizsgáltam az intézet elektronmikroszkópjait és egy biológiai kutatóintézetbõl elhurcoltam néhány más mûszert is, a többi között táptalajok készítésére alkalmas edényeket és eszközöket.

Ennyi elõkészület után igazán nem rajtam múlott, hogy mégsem lett semmi az egészbõl, jóllehet a látszat ellenem szól. Mindössze annyi történt, hogy az egyik reggel, kitekintve az ablakon, valami szokatlant láttam. Elõször nem ismertem fel, hogy mirõl is van szó, csak annyit érzékeltem, hogy valami megváltozott odakint. Mire kimentem, észbe kaptam.

A fák elhullajtották leveleiket.

Különös, az õsz beköszöntését bõrömön éreztem, már hó is esett, de az mégsem tûnt fel, hogy a levelek változatlanul zöldelltek. A megszokott sárgulás, zsugorodás, majd fokozatos lombhullás elmaradt. Talán azért nem hiányoltam, mert a növényzet vad nekilendülését, fékevesztett elburjánzását már megszoktam és egyszerûen nem gondoltam rá, hogy az õsz vagy a tél útját állhatja.

A következmények, legalább részben, engem igazoltak. Hiszen a ritmus összetört, s amikor az évszak mégis gyõzött, ez a gyõzelem máról holnapra, egyetlen éjszaka következett be. Mindamellett, a látvány lenyûgözõ volt. A tegnap még sûrû lombkoronát viselõ fák ma mezítelen kopár ágakkal meredtek az égnek; a bokrok száraz karóként, értetlenül lengették csupasz vesszõiket. S valamennyiük alatt, az egyszerre lehullott lomb sûrû, vastag zöld avarként fedte a földet.

Megszoktuk, hogy a levél elõbb elszárad, törékennyé válik, s úgy törik le az elsõ erõsebb szélfuvallatra. Ezeket a leveleket azonban mintha erejük teljében, borotvával metszették volna le a tövükrõl: mi történhetett a kémiával? A nedvek keringésével milyen új ösztönzõk vagy milyen új mérgek kerültek a szövetekbe, amelyek elõbb ostorként hajszolták szaporodásra a növényi sejteket, hogy azután szorgalmas hóhérként lefejezzék õket? Ha értenék hozzá, se tudnám a választ; csupán azért találgatok, mert az agyam jár és fáradt-fáradhatatlanul birkózik a rázúduló benyomásokkal."

Most a félelmetesen puha, megmagyarázhatatlanul zöld avaron járva, visszamenõleg valószínûsödik a korábbi nekilendülés. Nincs szükség hozzá különleges sugárhatásokra. Elegendõ volt a közönséges biológiai egyensúly felbomlása is. Egy csapásra megszûntek mindazok a fékek, amelyekkel az állatvilág, a zöld hernyótól a kérõdzõkig határt szabtak a növények korlátlan burjánzásának. Nem rágta, õrölte, fertõzte, sorvasztotta többé senki és semmi a fák, bokrok, füvek és virágok gyökerét, szárát, szirmát és levelét. Mint a gyerek, aki felügyelet nélkül szabadul be a cukrászdába… S míg beteggé nem eszi magát. A levelek váratlan halála alighanem ott szunnyadt a váratlanul felfokozódott életben.

Lesz-e feltámadás? Sarjadnak-e tavasszal új rügyek, pattannak-e bimbók, érik-e gyümölcs? A felborult biológiai egyensúly nem csak a kártevõket pusztította el; ki fog a jövõben beporozni? Csupán a szél?

Könnyen meglehet, a gyors fellendülést lassú, kitartó sorvadás követi majd, a látszatra megmenekült növényzet addig ritkul, míg az elnémult Föld kopárrá is sivárul… Bár lehet, inkább lehet, hogy alkalmazkodik. Átalakul. A lombok lehullanak, a virágok elsatnyulnak, hiszen nincsenek méhek, amelyeket színükkel vonzani, nedvükkel etetni kell, s amelyek cserébe a lábukon szertehordják az élet porát. De újra terjeszkedni kezdenek a spórás növények, az önbeporzók, a kétnemûek, hogy óriási gombákkal, páfrányokkal és zsurlókkal népesítsék be ismét a szárazföldeket.

Hiábavaló igyekezet azt kutatni, életben maradtak-e az algák, mozognak-e még a vírusok? Hiábavaló és felesleges. Még azt se tudnám biztosan, hogy ott, a mikroszkopikus világban, a lét alsó határain élõ vagy élt lények hová sorolandók inkább: az állati vagy a növényi világhoz? S ha mozogni látom õket a nagyító alatt, hurrát kiáltsak vagy a lábam alatt gyûrõdõ frissen hullott levelekre gondoljak?

Rajtam nem múlott. Én szerény, én alázatos akartam lenni. Ha rajtam múlik, szót értek a sárgalázvírusokkal is. De a levelek egyetlen éjszaka lehullottak, s én megint tanultam valamit: az idõ múlik. S nekem gazdálkodnom kell vele.

Beláttam, hogy csak egyet tehetek: elmegyek innen. Amilyen gyorsan csak tudok.

18

Egy hónapba is beletelt, amíg valóban el tudtam indulni. Ennyi idõt vettek igénybe az elõkészületek. Mindenekelõtt megfelelõ jármûrõl kellett gondoskodnom. A hosszú, esetleg egész földrészt átszelõ utazásnak mégsem indulhattam neki könnyelmûen, rábízva magam a véletlenre: ha az egyik kocsi elromlik, majd találok másikat. Ami kisebb gondot okoz a városban, az csapdába ejthet az országutakon. Mellesleg már a városban is egyre nehezebben találtam üzemképes jármûvet. Amelyik akkor sértetlen maradt, azóta annak is leeresztettek a gumijai, elvásott a karosszériája, zárlatos lett a vezetéke, és berozsdásodott a futómûve. A hûtõkbõl kifolyt a víz, a karterekbõl az olaj, az akkumulátorokból elszállt az erõ… Semmi kedvem sem lett volna kilométereket gyalogolni.

Terepjáróra volt szükségem. Ha nem is lánctalpasra, de lehetõleg olyanra, amely nem csak az épített utakon megy el. Erõs, mindenevõ motor, strapabíró futómû, masszív karosszéria, nagy befogadóképesség, hogy elegendõ üzemanyagot, élelmet és felszerelést vihessek magammal: ilyen kocsi kellett nekem! Lehetõleg négykerék-meghajtással. De ilyen jármûvet legfeljebb a hadseregnél találhatok.

Kitalálni könnyebb volt, mint megtalálni. Nagyjából tudtam, merre esik néhány kaszárnya, gyakorlótér – kirándulás, utazás közben akkor is beléjük botlik az ember, ha nem kíváncsi rájuk. Persze arról fogalmam sem volt, hogy melyik milyen fegyvernemhez tartozik, s milyen hadi eszközök, jármûvek találhatók bennük. Saját kötelezõ idõmet annak idején a néhány hetes gyalogsági kiképzés után egy stratégiai tervezõ törzsnél töltöttem le, harmadrangú matematikai részfeladatok megoldásával csapva agyon az idõt. Szolgálatnak a lehetõ legkényelmesebb volt – még a katonazenészek, ezek az egyenruhás széplelkek is irigyeltek érte –, de gyakorlati katonai ismeretek szerzésére csekély alkalmam nyílott. Sose hittem volna, hogy egyszer még sajnálni fogom. Jobb híján, jártam tehát a környék laktanyáit és bíztam a jószerencsémben. Egyikben csak rábukkanok a nekem tetszõ jármûre.

Sokféle kocsit találtam, de igazán egyik sem felelt meg. A páncélozott parancsnoki jármûvekbe semmi sem fért bele; a gyalogsági szállítóeszközök tágasabbak voltak, de az átlag teherautóknál alig erõsebbek. A vontatók még számomra is lassan mozogtak, a harci jármûvek pedig túl sok felesleges páncélt cipeltek magukon. Egy ötven-hatvan tonnás tankkal mégsem kelhetek útra! Keresgélés közben az egyik katonai repülõtérre is elvetõdtem, s ismét megkísértett a gondolat, hogy kipróbáljak egy könnyû felderítõt. Felmásztam a pilótaülésbe, de még ennek a kis gépnek is annyi mûszere, gombja és fogantyúja volt, hogy szélcsendes, derült idõben is istenkísértés lett volna, ha felszállók vele. De akkor is, elõbb könyvbõl meg kellett volna tanulnom, hogyan kell repülni… Inkább a lassúbb, de biztosabb földi utazást választottam.

Végül egy nyitott kétéltû jármû mellett döntöttem, amelyet alighanem felderítõ célokra terveztek. Elég nagy volt ahhoz, hogy készleteimet elhelyezhessem benne, s bár felcsukható vászonteteje csak korlátozott védelmet ígért az idõjárás viszontagságai ellen, a teljesen zárt, páncélozott jármûvekben pedig megsülhettem volna. Hiszen Dél felé indultam.

Máskülönben fölöttébb érdekes kocsinak bizonyult, áttanulmányozása közben csak elismeréssel gondolhattam a hadimérnökök találékonyságára. A vezetõülés mellé szerelt légelhárító ágyú ugyan teljesen feleslegesnek tûnt számomra, némi habozás után mégsem szereltem le, noha elég sok helyet elfoglalt. Sõt néhány doboz lõszert is meghagytam hozzá. Ki tudja – introvertált lelkiállapotomban – talán még örültem volna is, ha szükségem akad rá… A célzóberendezéshez alkalmazott infravörös keresõnek több hasznát reméltem. Megkönnyítette a tájékozódást a sötétben. Mindenevõ motorja csupán egy sebességváltó fokozat kapcsolásával szárazon és vízen egyformán üzembiztosan mûködött. Elöl-hátul, drótköteles csörlõdob tette különbözõ vontató mûveletekre is alkalmassá, amire számításom szerint még bõségesen szükségem lehetett. Valamennyi felszerelését nem sorolom el, mint ahogyan a készleteket és eszközöket sem, amelyekkel megtöltöttem, minden emberileg elõre kitalálható eshetõségre számítva. Mozgó lakóház, élelmiszerkamra, laboratórium és mûhely lett belõle, az egyszemélyes expedíció támaszpontja és hordozója. Elkészültekor oldalára festettem a nevét, amelyben hosszas töprengés után megegyeztem magammal. Személynevet nem adhattam neki, mert amelyik név emlékeztetett volna valakire, az felidézte volna a veszteséget; amelyikhez pedig semmi közöm sem volt, azt minek válasszam? Felötlöttek bennem olyasmi nevek, mint a "Jövõ" meg a "Holnap", a "Remény" és hasonlók, de tûrhetetlenül nagyképûeknek találtam õket. Képzelõerõ híjával végül kikötöttem az "Egérke" elnevezés mellett, talán azért, mert jármûvem erre az állatra hasonlított legkevésbé, és homályos mágia-emlékeim szerint a rossz szellemek megtévesztésének õsidõk óta legegyszerûbb módja másként szólítani a gyermeket, mint a valódi neve. Akárhogy is, Egérke útra készen állott és én hozzávágtam egy üveg pezsgõt, amely úgy csurgóit le az oldalán, mintha egy kóbor kutya tisztelte volna meg.

Házamat, amely otthonom, menedékem, mindenem volt, gondosan bezártam a visszatérésnek minden reménye nélkül, de azért számítva ennek eshetõségére is. Az energiaszolgáltató reaktort leállítottam, a mûszereket, kapcsolókat vastagon bezsíroztam, a biztosítékokat kivettem. Kialudtak a lámpák, leállt a vízszolgáltatás és megállt a villanyóra. Semmi keresnivalóm sem volt tovább ott. Beindítottam Egérke motorját és kihajtottam a kapun. Táblát nem állítottam ott-tartózkodásom emlékére; a tengerbe hajított palack Egérke volt, s benne az üzenet jómagam. A többi a jó sors és a hullámok dolga.

Az elsõ napon jobbára ismerõs vidékeken jártam. Az elmúlt hónapokban messzire kalandoztam támaszpontom körül. Éjszakára egy kisvárosba értem és tiszta ágyat kerestem magamnak. Amit találtam, használhatatlannak bizonyult. Érintésre is magasra szállt belõle a por. Egy ideig még tébláboltam, azután meguntam. A magammal hozott takarókból derékaljat vetettem és velük is takaróztam. Késõbb már lemondtam a kényelmes szállásról, csupán fedett helyet kerestem magamnak. Az elsõ nagyobb városban felkutattam egy sportáruházat, és ott sikerült megfelelõ hálózsákra lelnem, kiporoltam és magamhoz vettem. Ettõl kezdve abban aludtam. Az éjszakák egyre hûvösebbek lettek, különösen késõbb, amikor beértem a hegyek közé.

Az út eleinte akadálytalanabbnak bizonyult, mint gondoltam. Míg a városokban lépten-nyomon összetorlódott jármûroncsokba botlottam, az országutak viszonylag szabadok maradtak. A rajtuk haladt kocsik az árokban, töltések aljában hevertek. Legfeljebb ott, ahol az út partok közé szorult, fordult elõ, hogy egy-egy roncs keresztben állott az aszfalton. Ilyenkor vagy maradt hely mellettük és kikerültem õket, vagy Egérke vonatütközõnek is beillõ lökhárítójával odébb pöcköltem maradványaikat. Más természetû elõzési gondjaim sajnos nem adódtak, s mivel a szürke aszfalt álmosító, magnetofonzenével tartottam ébren magamat. Egérke engedelmesen falta a kilométereket, nem túlságos sebességgel, de kitartó buzgalommal. Térképeim azzal biztattak, hogy az utak vezetnek valahová és a városok eligazító útjelzõtábláinak megfejtése olykor felért egy rejtvényújság kiolvasásával. De hát kérdezõsködésre nem nyílott lehetõség; igaz, a megfejtéseket se lett volna hová beküldeni.

Meglepetések nem értek útközben. Amikor az országhatárhoz érkeztem, nem tagadom, kicsit gyorsabban vert a pulzusom. Felhajtottam a sorompót és mellõzve a vámvizsgálatot – mit csempésztem volna ki: talán a szarvaimat? –, áthajtottam a határon. Az elsõ faluba érve lassítottam és sûrûn forgattam a fejemet… Ugyan mire számítottam? Minden ugyanolyan volt, mint néhány kilométerrel elõbb, a csend, a por, az üresség. Legfeljebb a cégtáblák és utcafeliratok figyelmeztettek, hogy a süketnémáknak is szükségük lehet nyelvtudásra.

Naponta három-négyszáz kilométert tettem meg; nem valami sokat, de Egérke teljesítõképességének korlátai határt szabtak az én igyekezetemnek is. Lassan, de viszonylag akadálytalanul haladtam, felkészülve a meglepetésekre, de a gyors szerencse reményével nem áltatva magamat.

Beértem a hegyek közé. Tudtam, ha Dél felé, ha a napsütés felé, ha szülõanyánk, a tenger felé megyek, utamba állanak majd, át kell kelnem rajtuk. Magas hegyek voltak, csúcsaik, gerincük megálljt parancsoltak a felhõknek, más irányt szabtak a folyóknak. Csak az embereknek nem tudták kedvét szegni. Az emberek hágót, szorost találtak rajtuk vagy közöttük, mára kezdetek kezdetén. Engem pedig már merész, de kényelmes szerpentinek, kecses viaduktok és öblös alagutak vártak. Ha sikerül megelõznöm a téli nagy havazásokat, eljegesedéseket – hiszen az utakat senki sem tisztítja elõttem –, akkor az átkelés alig több fáradság, mint egy hétvégi kirándulás… Szerencse a szerencsétlenségben, hogy a katasztrófa nem éppen a hét végén következett be, mert akkor a turisták csúcsforgalma menthetetlenül eltorlaszolta volna elõlem a hegyi átjárókat. Így sem volt könnyû dolgom. A szelíd utazás egyszerre véget ért. Az idõ ugyan tûrhetõ maradt, ezer méteren is alig néhány fokkal csupán a fagypont alatt, de már az elsõ szerpentin harmadik vagy negyedik kanyarja feladta a leckét, egy hatalmas pótkocsis kamion képében. Orrával a sziklafalnak ütközve állt keresztben az úton. Pótkocsija, mint egy V betû másik szára, ugyancsak keresztben állt. A túloldalon szakadékos lejtõ.

Körüljártam a torlaszt és törtem a fejemet. Kikerülni lehetetlen volt, elvontatni még annyira is: Egérke valóban kisegérnek tûnt árnyékában. A pótkocsival még csak megbirkóztam. Leoldottam a motorkocsiról, mire engedelmesen legördült a lejtõn. Többször bukfencet vetett, ponyvateteje beszakadt és rakománya szétszóródott. Lábasokat szállított, ezerszámra. Háziasszonyok nélkül azonban úgysem értek semmit, hadd vesszenek hát.

Felmásztam az orrát sziklához dugó kamion vezetõülésébe, lesöpörtem róla a ruhafoszlányokat és óvatosan kipróbáltam a motort. Természetesen meg sem moccant. Mindamellett sértetlennek tûnt, mivel nem a kocsi orrában, hanem padlója alatt volt elhelyezve, s így az ütközés nem tett kárt benne. Alighanem csak az akkumulátor merült ki és üzemanyag-ellátása akadt el. Kis ideig elbabráltam vele, majd két kábellel rákötöztem Egérke akkujára. Nem is tudom miért, de szinte magától értetõdõnek találtam, hogy beindult. Amikor már melegen járt, egy nagy követ körülkötöttem és rátettem a tengelykapcsolóra. Súlyával kinyomta. A sebességváltót hátramenetbe kapcsoltam, a kézi gázt erõs túrára állítottam, azután kimásztam a kocsiból és kezembe vettem a kötél végét. Megrántottam, a kõ leugrott a tengelykapcsolóról. Láttam, hogy a pedál felugrik, a kamion megrándul és szorgalmasan lehátrál az útról. Nem követte végig pótkocsija útját. A második szaltó után üzemanyaga felrobbant és a szerterepülõ lábasok idomtalanná lapultak a szakadék szikláin: az ördög se fõzhet már vacsorát bennük!

Az út felszabadult és hajthattam tovább.

Néhány személykocsi is utamat állta, de velük Egérke is elbánt. Motorjára kapcsolható csörlõi félrehúzlak a barikádokat. A következõ kamion azonban Egérkének és nekem is konokul ellenállt.

Kétezer méter felett lehettünk. A levegõ metszõén éles volt, a hó, mint a labdákra festett fehér pöttyök, ült a sziklák zugaiban. A gleccserek felõl barátságtalan éjszaka üdvözlõ kártyái érkeztek. Nem sok lehetõségem maradt.

Szabályosan felrobbantottam a konok jármûvet, miután üzemanyagát gondosan áttöltöttem Egérke amúgy is éppen ürülõ tartályába. Egy hivatásos tûzszerész alighanem mégis kinevetett volna. Hiszen még azt sem tudtam, hány rudat kössek alá a robbantószerbõl, hogy a levegõbe röpítse, de az utat ne rongálja meg. Persze hogy kevesebbet tettem a kelleténél, ráadásul a gyújtózsinór is túl hosszúra sikeredett. Háromszor aludt el, míg végre végigégett. (Annyi elõrelátásom már nem volt, hogy egy egész elektromos robbantókészséget cipeljek magammal!) Az ügyefogyottak azonban megsegíttetnek. A robbanás éppen csak odébb pöccentette a monstrumot, viszont derekasan felgyújtotta. Bútort szállított – hogy miért nem néztem meg elõbb! Így azután ágy híján csak az út szélére terített hálózsákban húzhattam át az éjszakát, tûzijátékos álmok közepette, amelyek inspirációját a szikrázva-pattogva égõ hálószobák és szalongarnitúrák szolgáltatták. De legalább nem fáztam; a gleccserek lehelete ámulva torpant meg óriási tábortüzemnél. Az éjszaka farkasai behúzott farokkal sompolyogtak volna el, ha lettek volna még farkasok. Nélkülük viszont már a romantika is haloványabb – reggelre a kamionból csak a kiégett alváz maradt. Egérke undorral tolta félre.

Dél lett, mire a hágó tetejére értem. A nap szikrázva sütött, de nem melegített. Körülöttem fehér volt a világ és teljesen idegen.

A hágón menedékház állott, szálló és vendéglõ, már csak a kilátás kedvéért is. Ha az a nyomorult bútorszállító nem akad az utamba, itt éjszakázhattam volna, így viszont nincs miért megállanom, ha csak az ajánlatos pihenõ kedvéért nem. Lefelé talán még nehezebb út vár rám, mint felfelé.

Leállítottam a motort és nagyokat nyújtózkodva szálltam ki Egérkébõl. Bár készleteimbõl az ital sem hiányzott, csak az oktalan pazarol szükségtelenül. Ráadásul az ilyen helyek bárjait alighanem italkülönlegességekkel is felszerelik. Rám fér némi változatosság.

A menedékház hallja éppen olyan szokványos volt, mint a bárja. Az utazási irodák fakult reklámplakátjai ott, a fényüket vesztett tükrök és palackok itt – semmiféle érzelmet nem keltettek bennem. Réges-régen túl voltam az ilyesmin. Zsibbadt lábamat dörzsölgetve a pulthoz döcögtem és némi válogatás után egy szolid koktélt kevertem magamnak. Éppen csak annyit, hogy ösztönözzön, de ne lássak tõle egyenest ott, ahol kanyar következik.

Az ital meleg volt, és ez megbocsáthatatlan. Kimentem a bár teraszára, hogy egy kis havat tegyek belé.

Az emberiség mindig szerette a látványosságot. Lenyûgözõbbet pedig aligha talált, mint amikor megállt egy magas hegy tetején és végigtekintett az alatta fekvõ tájon: a nagyság és törpeség kitárulkozó kettõssége az érzelmi közhelyek egész áramlatát indíthatta meg benne… Kimentem a teraszra, kezemben a teli pohárral, elnéztem messzire, nagyon messzire, a napsugarakban szikrázó gleccserekre, a félelmetes sziklafalakra, a végtelenbe veszõ hómezõkre és remegni kezdtem.

Attól remegtem, amit az orrom elõtt láttam. Alig tízméternyire tõlem.

A terasz platóján egy hóember állott, zömök testtel, de hetykén félrecsapott köcsögkalappal. Két széndarabból választott fekete szemét rámvetette és érdeklõdve figyelt: mit keresek itt?

Közönséges hóember volt, seprûvel a hóna alatt, répaorral a feje közepén és én egy pillanatig azt hittem, hogy a Messiás. Ki eljött, hogy megszabadítson szorongatottságomból és megmutassa a békesség felé vezetõ utat. Ki feloldoz vétkeimbõl és megbocsátón hajlik felém: lásd emberke, szenvedéseid itt véget érnek. Megpihenhetsz. A terhet leveszem válladról, a felelõsség e pillanattól már nem csak a tiéd. Megoszlik közted és a…

Mert a hóemberek nem születnek maguktól. A hóembereknek nincs családfájuk. A hóembereket, ha leesik a friss hó, úgy gyúrják, hengergetik, tömöckölik, állítják a nem hóemberek, õk adnak neki szénszemeket és répaorrot, õk tûznek seprût a hóna alá és õk csapnak kalapot a fejébe. A hóemberek hóeséssel születnek és napsütéssel olvadnak el. Nincs se õsük, se utóduk. A hóember…

Felhajtottam az italt és eldobtam a poharat. Utána torkom szakadtából elkiáltottam magamat:

– Halló! Van itt valaki???!!l

A szemben meredezõ sziklafal némi késéssel, elhaló hangon visszakiáltott:

– …hó! …itt valaki…

Különben csend volt, mint azelõtt.

De nem hittem el. Odatántorogtam a hóemberhez, hogy megöleljem és kifaggassam. Lehetetlen, hogy ne válaszoljon!

Felelt is. A vékony jégkéreggel, amely a nap csalóka melege nyomán bevonta termetét; a barázdával, amelyet a kalap homlokára nyomott és a vékony hóréteggel, amelyet a szél erre a kalapra már ráhordott. A seprû cirokjába vízcseppek fagytak, a répaorr kifakult és a két széndarab, mint fekete szemüveg a vakok ég felé tartott arcán.

Emberke, hóemberke, ugyan mióta álldogálsz itt a magasban, ahol van napfény, de nincs hõsugár, ahol csak kérgesedhetsz, de nem olvadhatsz el soha? Lent a síkon kõbe véstek volna, tér közepére állítottak volna, és tudom, hogy szobor vagy. De itt mire vársz még?

Mert azt alig hiszem el, hogy miattam álldogálsz ilyen türelmesen. Alighanem csak azért silbakolsz itt, mert ideállítottak. És az ember, ha csupán hóember is, mi mást tehet? Tisztességgel elácsorog ott, ahová állították.

Amikor elég erõt éreztem magamban ahhoz, hogy megint járni tudjak, visszamentem a bárba és még egy italt töltöttem magamnak. Ezúttal keverés és szelídítés nélkül. Ez helyre is billentette a lelki egyensúlyomat, viszont bizonytalanná tette a testit. Lemondtam arról, hogy aznap tovább utazzam.

Fedél alá állítottam Egérkét, elõszedtem a hálózsákomat és megágyaztam magamnak a bárpult tövében. Módszeresen ittam, amíg csak el nem aludtam. Jól aludtam, nem álmodtam semmit.

Reggel hóesésre ébredtem. Gyorsan összepakoltam, mielõtt az út járhatatlanná válik. Indulás elõtt ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy még egyszer meglátogassam tegnapi ismerõsömet A hóember azóta egy lépést sem tett, de köcsögkalapját már teljesen belepte a friss hó. Gondosan leporoltam róla, noha kevés értelme volt: a télen alighanem még sok viszontagságot kell kiállnia. De úgy éreztem, valamit tennem kell érte.

Majdnem elmentem anélkül, hogy rájöttem volna, mit vár tõlem. Szerencsére még idõben észbe kaptam. A friss hó jól tapadt. Levettem a kabátomat és fél óra alatt sikerült jókora hengert gyúrnom. A fej megformálása már gyerekjáték volt. Elõbb mellé akartam állítani, azután beláttam, hogy okosabb, ha szembeállítom vele: hadd lássák egymást. Két pezsgõspohárnak letörtem a talpát: ragyogóbb szivárványszemeket még senki sem láthatott. Orrának egy ezüst cukorfogót választottam, füle is lett két szalvétagyûrûbõl. Kalap helyett – hogy a neme is vitathatatlan legyen – a bejárat sárga brokátfüggönyébõl szabtam neki hajat. Szõkébb hóembert nem látott még a világ, amióta világ. És amíg még az lesz.

Elégedetten intettem búcsút nekik: úgy véltem, célszerûen cselekedtem.

19

Frissen esett hó borította az utat, óvatosan vezettem. Szerencsére a hó tapadósnak bizonyult és nem járta le jegesre elõttem senki; Egérke terepjáró abroncsai megkapaszkodtak a szerpentinen. Lassan, de különösebb akadály nélkül ereszkedtem lefelé. Fülem pattogása volt a magasságjelzõ, nagyokat nyelve egyenlítettem ki a légnyomás változásait. Ezer méter alá érve megszûnt a hóesés. Igaz, az út némelykor ismét kapaszkodni kezdett, de már csak ijesztgetésül. A gerincen átjutottam, a gránit tömör tömbjei, a fenyegetõ meredélyek és elõkelõ fehér csúcsok mögöttem maradtak. Minden vonulatnál, amelynek oldalába hágtam, reméltem, hogy az utolsó. Ha megkerülöm, kitárul elõttem a síkság.

Az alagútról egészen megfeledkeztem. Jóllehet, tudtam, hogy az út, amelyen haladok, éppen a híres alagút által teljes: azelõtt két óriáshegyet is meg kellett mászni, most már csak egyet, azt, amelyen túljutottam. Talán ezért sem gondoltam rá – csak a hegyekben láttam próbatételt, a mélyükben nem. Hamarosan keserû leckét kaptam, s az sem vigasztalhatott, hogy ha nem feledkezem meg róla, az alagutat akkor sem kerülhettem volna el. Legfeljebb ha egészen más, kerülõutat választok Délnek. De én a legrövidebbet és tudomásom szerint a legjobbat választottam. Akárhogyan is történt, az alagutat kifelejtettem a számításból.

Talán nem is kell különösebben magyaráznom, miért torpantam meg elõtte. Pontosabban: benne. Az országúti akadályok áttekinthetõek, körüljárhatóak és leküzdhetõek voltak. Az alagút torlasza sötéten, tömören és beláthatatlanul meredt elém. Ki tudja, hány jármû szorult, préselõdött és gabalyodott össze benne? A hegy irtózatos tömege gondosan összetartotta ezt a roncshalmazt, sem felemelkedni, sem széthullani nem engedte. Száz, kétszáz méterre a bejárattól vagy valahol a közepén keresztbe állhatott egy óriás teherautó; torlaszán fennakadtak az utánajövõk, egyre vastagítva a gátat. Valamelyik jármû, talán egyszerre több is, kigyulladt, sorra lángra lobbantva a többieket. Robbantak a benzin-és gázolajtankok, lazítva és másutt újra összepréselve az acél-és gumihalmot, s a rajtuk szorult százféle árut… Napokig, hetekig, hónapokig égett e torz hegymélyi dugó? – nincs rá tanú. De bizonyosan sokáig. Eleinte talán az alagút mesterséges szellõzése is táplálta a tüzet, de amikor áram híján leálltak az óriási ventillátorok, az emberi szemmel hatalmas, de a hegy tömbméreteihez mégis oly szûk alagútban alighanem elfogyott az oxigén; a lángok senyvedni kezdtek, elsárgultak. A parázs azonban tovább izzott. Füstösen, büdösen. Annyi levegõt, hogy ki ne hunyjon, mindig kapott.

Egérke négy vakító reflektora elõtt már csak a kiégett, áthatolhatatlannak tûnõ roncsfal meredezett: feketén, görbülten, olvadtan és kormosan.

Mögöttem, nem is nagyon messze, kerek fehér folt: az alagút bejárata. Elõttem a kiégett vasdugó. Kiszálltam a kocsiból és a reflektorfényben közelebbrõl is szemügyre vettem. Nem ígért semmi biztatót.

Eltávolíthatatlannak tûnt. Robbantással – ha lenne is elég töltetem – mit sem érnék. Vagy meg sem rezdítem a torlaszt vele, vagy berobbantom az alagutat is, sziklatorlaszokkal pótolva az olvadt fém barikádjait.

Szétbontsam? Tudom-e? S ha igen, mekkora – meddig kell gyõzködnöm vele?

Az alagút kezdett megtelni Egérke kipufogógázaival. A torlasz miatt az alagútnak még természetes szellõzése sem maradt. A motor pedig járt, hogy a reflektorok ne merítsék ki a telepet. Mielõtt a szénmonoxid-mérgezés megoldotta volna a megoldhatatlannak tûnõt, gyorsan kifaroltam az alagútból. Kint a napfényen és friss levegõn, visszatért az önbizalmam. Lehetetlen, hogy ez utolsónak tûnõ akadály legyõzzön!

Elõszedtem a térképeimet, mit ígérnek? Jószerivel semmit. A hegységen ugyan más út is vezetett át, de összeköttetés nem volt hozzá. Vissza kellene mennem a már megjárt hágó túloldalára, és a hegytömb lábánál tovább haladnom, a következõ átjáró torkolatáig. Kérdés azonban, hogy a hegyi út, amelyen egyszer sikerült áthatolnom a késõi évszak ellenére is, másodszor, visszafelé, átenged-e! S ha igen, a másik út, amelyet alagút se könnyít – de csalóka szó is: könnyít! –, hanem végtelen szerpentinben kapaszkodik fel sok ezer méteres magasságokba, nem járhatatlan-e máris?

Felnéztem a magasba, az alagút artisztikusan kiépített bejárata fölött tornyosuló hegyóriásra – sehol egy ösvény, sehol egérút, csak a szürke sziklák, fehér hósüvegek! –, és be kellett ismernem, hogy túlságosan késõn indultam el. Vajon nem késtem-e el egészen?

Túl sok a szónoki kérdés! Itt böjtöljem ki a tavaszt?! Nevetséges! Az alagút bejáratánál étterem, parkoló, szervizállomás. Elegendõ ahhoz, hogy megvédjen a hidegtõl, hirtelen viharoktól, amíg elvégzem, amit elvégezni kényszerülök: utat vágok magamnak a torlaszban! Talán erõmet meghaladó feladatnak látszik, de nincs más választásom.

Egérkét a szervizállomás színe alá állítottam, én pedig berendezkedtem a vendéglõ egyik helyiségében. Lehet, hogy csak néhány napra, de az is lehetséges, hogy hetekig tartó maradásra – és munkára – kényszerülök. Nem bízhattam másban, csak találékonyságomban és véges erõmben.

A mûhelynek sokat köszönhettem. A torlasz a bejárattól körülbelül százötven méternyire kezdõdött. Sikerült megfelelõ hosszúságú kábelt találnom és a világítást azzal vittem be az alagútba, hogy legalább a gázmérgezéstõl ne kelljen tartanom. Most már alaposabban szemügyre vehettem a roncsokat. Ameddig közéjük láthattam, személyautók tették a zömét. Kellõ körültekintéssel és tervkészítés után. Egérkével villámgyorsan behatoltam, vontatókötélre vettem a legközelebbi roncsot és teljes gázzal kivonszoltam az alagútból. Ha egy rohamra nem sikerült, inkább órás szünetet tartottam és újrakezdtem, így jutottam el az elsõ nagyobb teherautó kiégett, de még ekkor is több tonnás vázáig. Ez már meghaladta Egérke teljesítõképességét.

Semmiféle romantikus ötletem sem volt. A mûhelyben találtam gázpalackos hegesztõkészüléket. Nem tehettem mást, becipeltem az alagútba, és módszeres, aprólékos munkával darabolni kezdtem a roncsot. Az eredmény csupán a kitartástól és a készülék teljesítõképességétõl függött. A kamiont mozdítható darabokra vágtam és kirángattam a szabadba. Néhány személykocsi következett megint, azután újabb teherautó. Mire azt is szétvágtam, a hegesztõkészülék palackjai kiürültek. S még mindig nem tudtam, mennyi munka lehet hátra.

Nem maradt más megoldás, mint felderíteni az egész dugót. Elméletileg ennek nem volt akadálya, hiszen az alagút elég magas volt, még a legnagyobb teherautók fölött is maradt hely. Csak fel kellett mászni a kiégett, felfordult, ingatag roncsok tetejére és végigmászni fölöttük anélkül, hogy lezuhanjak, felnyársalódjak vagy rám ne essen, agyon ne üssön egy több mázsás vasdarab. De mi mást tehettem volna?

Szabályos hegymászó felszereléssel indultam. Övembe csákánybaltát tûztem, vállamra horgokkal, csatokkal ellátott kötelet vetettem, mellemre erõs fényû lámpát akasztottam. Volt egy jól tapadó recés talpú csizmám, azt húztam a lábamra. Fejemre bukósisakot tettem. Ingem zsebébe két tábla csokoládét, nadrágom hátsó zsebébe lapos üveg konyakot dugtam. Elhaladva az étterem elõcsarnokának tükre elõtt, megpillantottam benne magam és nevethetnékem támadt, noha semmi okom sem volt rá. Expedíciós kalandfilmek hõsei jártak ilyen szerelésben a mûterem-dzsungelekben. De én hiába kerestem a kamerát, engem csak az alagút sötétje várt. A saját filmemet játszottam, és tudtam, ha elrontom a felvételt, nincs mód ismétlésre.

Nehéz lenne elmondanom utamat a roncshalmaz tetején. Félórás tornászás, kúszás, mászás, vergõdés után kevés különbséget tudtam tenni az alattam levõ jármûroncsok között. Hol könnyebben, hol nehezebben haladtam, de mindent egybevetve, kínosan lassan jutottam elõre csak. Már azt hittem, nagyon régen elindultam, amikor egy teherautó vezetõfülkéjének tetején megpihenve visszanéztem és megdöbbenve tapasztaltam, hogy legfeljebb ha húsz-harminc métert tehettem meg. Mégsem siethettem jobban. Egy elvétett lépés elég lett volna ahhoz, hogy ottpusztuljak a roncshalom mélyén.

Elkeseredett konoksággal haladtam tovább. Mintha az ellenfél is megilletõdött volna elszántságom láttán, a torlasznak egyszerre csak végeszakadt, és az alagút üresen tátongott elõttem: lámpám fénye a sötét semmibe veszett. De éppen ez a sötét figyelmeztetett rá, hogy a kedvezményt még ne véljem gyõzelmi ajándéknak. Amíg a távolban, akárha csak parányi pontként is, nem látom az alagút túlsó végét, addig az akadályok nem fogytak el, csupán a véletlen szeszélye, a hajdani forgalom egyenetlen lüktetése szünetet iktatott két hullám közé. Így is volt. Rövid gyaloglás után a sima aszfalton, egy felfordult sportkocsi égnek meredõ kerekei figyelmeztettek a következõ barikád kezdetére. Órámra pillantottam, majd nekivágtam. Expedícióm idõhatárát lámpám üzemképessége határozta meg. Ha addig át nem érek, vissza kell fordulnom, amint az elem kiég benne. A magammal hozott tartalékelem fedezi a visszatérés fényenergia-szükségletét.

A második torlasz mindössze néhány kocsiból állott, ezek is személyautók voltak. Utánuk ismét hosszabb üres szakasz következett, majd egy-két, legfeljebb három kocsiból álló kisebb akadályok. Némelyik mellett kényelmesen elsétálhattam. Két szembetalálkozó autó orral összetapadva, szinte felágaskodott. Hûtõikkel egymásba martak, elülsõ kerekeik a levegõben. Átbújtam hegyes ívük alatt, remélve, hogy visszatértemig nem fáradnak el és ereszkednek ismét talpra.

Elképzelésem szerint – beleszámítva az elsõ csalódást is –, már látnom kellett volna az alagút másik végét. Hiába küzdöttem le azonban újabb és újabb akadályokat, a vágyva vágyott kis fehér kör csak nem akart feltûnni. Azután kiderült, hogy mi takarja el: egy üzemanyag-szállító jármû is haladt az alagútban. A tûz azt sem kímélte, bár lehetséges, hogy az ütközés pillanatában – egy oldalpillérnek rohant neki – azonnal felrobbant. A kettõs tartály acélköpenye, mint a rózsa, szétnyílott, a szó szoros értelmében páncélfalat emelve az alagút teljes szélességében és magasságában.

Körben megvizsgáltam, hátha adódik valahol egy rés, ahol átbújhatok. A robbanás az ellenkezõ oldalra kaphatott teret, mert az acélfal énfelém domborult. A szürkére, feketére égett fém belepréselõdött a betonfalba, és ahol akadt is hézag, legfeljebb ha a kezem fért át rajta.

Tanácstalanul álltam és a horgaimat nézegettem. Mintha gombostûkkel akarnék cetre vadászni… Leültem pihenni, ettem is egy keveset, de semmi okos nem jutott az eszembe. A fal tulajdonképpen csak betetõzte gondjaimat. Egy ideje tudtam már, hogy szélmalomharcot vívok. Ha kijutnék is rövidesen az alagút túlsó oldalára, semmi reményem rá, hogy a megmászott torlaszokat szétbontsam. Hetekig tartó munkával sem érnék a végére, de az is lehet, egyáltalában nem tudnám szétszedni ókét. Nyakamon a hegyi tél és én beleestem a kettõs csapdába: megfogott a hegy és utána lenyelt. Most ülök a gyomrában. A vasfal már csak amolyan ráadás.

Szeretném, ha nem tûnnék másnak, mint aki vagyok. Fizikus létemre természetes, hogy rendelkezem bizonyos gyakorlatiassággal, amelyet a szükség kényszere többszörösére fejlesztett bennem az elmúlt hónapokban. De nem vagyok született mûszaki ember és különösen nem felfedezõ. Mindent egybevetve tehát, nincs okom rá, hogy szégyenkezzem miatta, amikor bevallom, semmi sem jutott az eszembe. A feladat ezúttal józan mérlegelés után is, megoldhatatlannak tûnt számomra. A bökkenõ azonban az volt, hogy az erkölcsi felmentés sem változtatott a tényen, mivel ha én – bármely mentséggel is – nem találtam megoldást, az egyben a teljes kudarcot is jelentette. Nem akadt teremtett lélek, akire a feladatot átháríthattam volna. Aki éhen hal, annak csekély vigasz, hogy tiszta lelkiismerettel hal éhen: õ nem tehet róla.

Számomra csak egyetlen vigasz létezett: jóllakni.

Beláttam, hogy csõdöt mondtam, és csak egyetlen lehetõség maradt számomra: visszajutni a kiindulópontra, mielõtt a hegy végleg megfog és megemészt. Nem voltam se dühös, se elkeseredett, se letört. Ha egészen õszinte akarok lenni, csupán egy szárazelem függvénye voltam: amíg az szolgáltatja az elõírt minimális feszültséget, addig mozoghatok. S ameddig mozoghatok, addig létezem. Alapfokú funkciók, de az amõba sem igényelt többet, amíg számíthatott az esõre, hogy elegendõ pocsolya legyen.

Amíg pihentem, eloltottam a lámpát; csõdöt mondtam, de nem adtam fel.

A sötét elringatott. Már nem volt sehová sem sietnem. Hány méter magas sziklatömb lehet fölöttem? Ezer? Kétezer? Mindegy. A horpadt acélfal elõttem legfeljebb néhány milliméter vastag és mégis megfogott. Gyerekkoromban az országhatárokat valahogyan úgy képzeltem, ahogyan a térképen rajzolták õket: vastag piros vonalnak. Nem voltak világos fogalmaim arról, hogy ez hogyan lehetséges a valóságban, de amikor elõször láttam határt – nem úton, ahol sorompó, vasúton, ahol állomás jelzi, hanem hegyek közt, lakatlan területen –, sehogyan sem ment a fejembe, hogy az a domb, ahol állok, még az én országom, az a domb ott szemben pedig már egy másik ország. Semmi különbséget sem láttam a két domb között, egyforma volt az erdõ is, ugyanazok a fák, bokrok nõttek benne. Tövükben a nyulak, tetejükön a madarak, amikor futkosnak, röpködnek, nem is sejtik, hogy határsértést követnek el. Az emberek honnan sejtik? A piros vonal láthatatlanul mégis ott lenne, hogy visszariassza õket? Hogy kisebb-nagyobb fal nélküli aklokba zárja õket, amelyeknek ország a nevük? Miért lenne okom a szégyenkezésre, hogy nem tudok áttörni sziklán és acélon, amikor az emberiség olyan fiktív falakat is, mint az országhatárok, átléphetetleneknek tartott?

– Okoskodunk, okoskodunk? – súgta egy hang a fal felõl. – Már megint okoskodunk?

Nem gyújtottam lámpát, anélkül is tudtam, hogy a felõl a tenyérnyi rés felõl érkezik, amelyet fejmagasságban találtam a betonhoz szorult acél roncsolt szélén. Sõt azt is tudtam, hogy a túloldalon Albert suttog. Õ mindig a túloldalon állott.

– Régen találkoztunk – feleltem.

– Ez azt jelenti, hogy nem volt szükséged rám – suttogta a résen át.

– Magadtól is jelentkezhettél volna – feleltem teljes joggal.

– Elvesztettem a telefonszámodat – mentegetõdzött.

– Nem tesz semmit. Úgyis kikapcsoltattam – mondtam, amire nem válaszolt. Hallgattunk egy sort. Már azt hittem, el is ment a fal mögül, amikor váratlanul újra megszólalt.

– Hazudsz – mondta panaszosan. – Kifogásokat keresel. Az igazság az, hogy nincs szükséged rám…

– Az igazság az, hogy nagyon megbántottál – feleltem. – Olvastam a naplódat.

– Ilyen régi dolgokkal jössz? Azt hittem, már nincs semmi jelentõségük.

– A barátomnak hittelek!

– Robinson, hát tényleg nem értettél meg semmit? – Nagyon kétségbeesett volt a hangja, meg kellett nyugtatnom:

– De. Mindent megértettem. Csak fáj. Azt hiszem, ez megbocsátható, nem igaz?

– De igaz – hagyta jóvá. – Ez igaz.

Megint hallgattunk. Töprengtem, hogy miért? Hiszen tényleg jó barátok voltunk, meg régen is találkoztunk. Azután beláttam, hogy valószínûleg azért, mert nincs mit mondanunk egymásnak.

Alighanem ugyanezt érezte õ is, mert váratlan ajánlattal állott elõ:

– Nincs kedved néhány szetet játszani?

– Régen játszottam már – tértem ki.

– Kijöttem a gyakorlatból.

– Egy okkal több, hogy megpróbáld – felelte és a résen át hallottam, ahogyan földhöz ütögette a labdát. – Adok fórt is – kiáltotta. – Csak a jobb sarokba szerválok, hosszan, egészen a vonal elé.

Mit tehettem mást, jól hátrahúzódtam, hogy a labda ne szálljon el felettem.

Már jött is az elsõ ütés.

– Felszarvaztak?

Erõs labda volt, de jól fogtam.

– Nem esküdtem hûséget senkinek és nekem se esküdött hûséget senki!

Elõre jött a hálóhoz.

– Dávid bohócot csinált belõled.

Ez lecsapás volt, de számítottam rá. Tenyérrel fogtam.

– Dáviddal kasszát csináltunk már. Nem tartozunk egymásnak semmivel.

Megpörgette a labdát.

– Hálával sem? Mármint te õneki? Puhán ejtettem vissza.

– Különben nem lennék itt.

Magas labdát adott, hívogatóan, hogy belecsapjak és túlüssem.

– Tudod egyáltalában, hol vagy?

De én éppen csak a háló mögé küldtem vissza.

– A pályán vagyok. Még mindig a pályán vagyok. És játszom veled.

– Igazán?

– Szeretnéd, ha azt mondanám, te játszol énvelem?

– Én legalább profi vagyok! – vágta vissza dühösen. De ez bizony out volt, a labda messze túlszállt a vonalon.

Hiszen már nagyon régen nem volt profi, és ezt õ is tudta.

Hozzám került a szerva. Töprengtem, hová üssek, hiszen védtelenebb volt, semmint sejtette; már egy ideje a magam ura voltam.

Feldobtam a labdát a levegõbe és vaktában teljes erõvel belevágtam: repül, ahová repül…

Az acélfal kellemetlenül hamis hangot hallatott – mint a tûzvész pusztította templomok megolvadt harangjai – és összeomlott. Nem mindjárt az egész, de azon a részen, ahol az indulatomban felkapott vasdarabot hozzávágtam, jókora rés támadt rajta.

A világ legegyszerûbb dolga történt. Az acél a robbanáskor a hirtelen magas hõ és nagy nyomás hatására elvesztette rugalmasságát. Mire kihûlt, rideg és törékeny lett, gyengeségét csak mozdulatlansága és zavartalansága palástolta. A hozzácsapódó kemény fémdarab – életre hívta a kristályszerkezet hajszálrepedéseit. A látszatfal összeomlott.

Átbújtam a résen és ránevettem Albertre:

– Kételkedés nélkül nincs emberiség – mondtam. – Ebben igazad volt annak idején, a naplódban. De ha már nincs emberiség, akkor kétség sincs, legfeljebb kétségbeesés. És aki kétségbeesik, az rövidesen maga sincs. Szerencsére kétségbeesni csak az tud, akinek van fantáziája; nekem pedig nincs. Hihetetlenül képzeletszegény vagyok… – és elindultam az alagút kijárata felé, amely nem is nagyon messze fehér körként ült a sötétség közepén….

Albert úgy hallgatott mögöttem, mintha soha ott se lett volna.

A napfény élesen és számonkérõen tört rám: mintha én tehetnék arról, hogy honnan jövök. Nem vállaltam a felelõsséget, inkább hunyorogtam, amíg szemem újra megszokta a világosságot. Elõttem szélesen kitárult a táj. A hegyoldal meredeken szakadt le a síkságnak, amelynek azonban nem maradt helye, hogy messzire nyújtózzék: egy határozott élénk kék szegély útját állta. A tenger volt ez a szegély.

Nem éreztem fáradtságot. Korán reggel indultam és bár a kezdet vontatott és küzdelmes volt, a befejezés gyorsabbnak és könnyebbnek bizonyult, mintsem reméltem. Találkozásom Alberttel sem vett túl sok idõt igénybe; könnyû parti volt, s amióta megírta, hogy én teniszezem jobban, egy pillanatig sem kételkedtem, hogy gyõztesen kerülök ki belõle.

Kint voltam az alagútból, elõttem csillogott a tenger és a Nap még magasan járt. Meggyõzõdésem volt, hogy mire elérem a partot, a harmadik, az utolsó találkozásnak is be kell következnie: Etel még vár rám valahol az úton. Nem láttam akadályát, hogy elébe menjek.

Igaz, Egérke, hûséges csigaházam a hegy túloldatón maradt. Nélküle meztelen és fegyvertelen vagyok. De áthozni õt – egyelõre – úgysem tudom, és a hegy is: bár ugyanaz, mégis, mintha itt egészen más lenne. A túloldalon hideg, hó és a többi csúcs zordon erdeje; itt, bár a levegõ csípõs, de napfényben szikrázik minden és a tekintet nem talál akadályt. Szinte repül elõre a völgy, s a völgy végén a kék csík felé. Ha kis szerencsém van, még ma megfürödhetem benne!

Körülnéztem. Az elmúlt hónapokban bizonyos gyakorlatot szereztem – mint a vadászok, akik a föld, a növényzet apró, csak számukra ismerõs jegyeibõl felismerik, járt-e arra vad, mikor s milyen –, hogy a tárgyi világ sok ezernyi magára maradt romló eszközébõl felfedezzem a nekem szükségeset, a még használhatót. Az alagút-bejárat platója szakasztott mása volt a túloldalinak. Ugyanaz a vendéglõ, ugyanolyan benzinkút, szervizállomás körítetté. A technikai civilizáció kaptafája hovatovább annyira uniformizálta a szolgáltatóipart, hogy ha a természet nem szabta volna változatosra a világot, az utazás a nagy autópályákon? helyben állás illúzióját kelthette volna: mindig ugyanolyan motel, bisztró, parkoló – hátha ugyanaz is, és mi voltaképpen nem elõre, hanem körben utazunk? S ha a hallucinációtól meg is szabadultunk volna, utunk végén a gyárilag épített házak erdeje sem különbözött attól a várostól, amelybõl reggel elindultunk. Az emberben újra feltámadhatott a kétség: haladt-e valamit elõre? S ha a kétség eloszlott is, maradt a bizonytalanság érzete: honnan indult el, és hová érkezett meg? És szükség volt-e egyáltalában az utazásra?

Nekem szükségem volt rá, mert a hegy tetején álltam és a tengerhez akartam jutni; mert fáztam és melegre vágyódtam. Mert kormos, piszkos voltam és fürödni szerettem volna… A föld gondosan megõrizte a különbözõségeket, mert jobban tudta az embereknél, hogy milyen könnyû eltévedni.

A szervizüzem fedelének oltalmában alacsony, gyors járatú és stabil sportkocsit találtam. Ilyen magasan még por sincsen. Felcsaptam a motorház tetejét és szembe tûnt a tisztára mosott motortér, a friss zsírozás, olajozás. A benzintank is telve állott, csak az akkumulátor merült ki. De a kis kocsit egyedül is könnyen kitoltam a szabadba. Az út a tengerig egyfolytában lejt; ha sikerül gurulva begyújtanom a motort, mire a hegy lábához érek, a telep is feltöltõdik.

Száz métert se kellett gurulnom, és a motor felbõgött. Az ilyen sportkocsiknak különösen erõs hangjuk van. Még sosem ültem egyben sem, és most, mi tagadás élveztem. Igaz, néhányszor majdnem lebukfenceztem a kanyarokban a meredélyen, mert a gázpedál enyhe érintésére is a kocsi úgy lõtt ki, mint a versenyló, ha ostort kap. Szerencsére azonban, fékeit is a benne búvó energiákhoz méretezték. Párolva, csikorogva, de sikerült fenntartanom magam, és néhány majdnem-bukfenc után megtanultam mérsékelni magamat. Óvatosságom ellenére gyorsan haladtam és dobhártyám sûrû pattogása jelezte, hogy minden fordulóban lejjebb jutok. A magasból mégis csalókább volt a látvány, mint a valóság: közelibbnek ígérte a tengert, mint volt. Ráadásul, ahogy ereszkedtem lefelé, a láthatár is fokozatosan beszûkült. Elõször a tenger tûnt el a szemem elõl, azután az egész síkság. Sziklás hegyoldalak közé kerültem, görgeteges vízmosások mellett haladtam el. A víz olykor átfolyt az országúton, mert az átereszek, csatornák, hogy nem volt, aki tisztítsa õket, eltömõdtek, bedugultak. Az omladozó sziklafalakat dróthálók borították, de a hálók meglepõen hamar elrozsdásodtak, és a kimozdult, lemállott kõdarabok az útra zuhantak. Egy okkal több volt, ami óvatosságra intett, ha épségben akarok megérkezni.

Egy órába sem tellett, és elértem az erdõket (amelyek itt csak részben kopaszodtak meg; magasabban elvetették lombjukat, de a parthoz közeledve, az õ nyaruk is visszatért). Utam az erdõben sem lett könnyebb. A növények megtámadták az utat. Hirtelen nõtt gyökerek feszegették a betonalapzatot. Felszínét pedig a kilométereken át terjeszkedõ mohaszõnyeg tette alattomosan síkossá. Dühöngtem, mert mindez késleltetett, de élveztem is. Ellenfél volt, amely szembe támadott. Különféle fegyverei voltak, mint a párviadalra készült lovagnak, kard és buzogány, dárda és tõr; ha egyiket kivertem a kezébõl, elõvette a másikat. Ravasz volt és ügyes. Hol szembe támadott, hol pedig elõre engedett, hogy oldalról csapjon le rám. Én pedig, összenõve már betört tüzes paripámmal, nyerítve és dübörögve, izzadtán és kurjongatva védekeztem és támadtam, lábam táncot járt a három pedálon, kezem a kormány és a sebességváltó között. Dudálnom nem kellett, mert a közönség nem jött el a párviadalra. Mégis gyõzni akartam, hiszen ha veszítek, nincs, aki bekötözze sebeimet.

Azután feltûnt az elsõ falu, majd az elsõ kisváros is. Olyan akadályokkal, amelyeket már volt módom és gyakorlatom kiismerni, és én tudtam, hogy az ellenfél megadta magát. A pálya díja is hamarosan feltûnt elõttem: a tenger egy forduló után szembejött, és fehér tajtékokat dobott a partra. Morgott is hozzá, mint aki üdvözöl; csak miután nem hagyta abba a morgást, kezdtem aggódni, hogy hátha haragszik. Pedig csak hullámzott.

Addig hajtottam, amíg az út letért egészen a part mellé, csak egy gyér fûvel benõtt töltés választotta el tõle. Leállítottam a motort, mire nagyon nagy csend lett körülöttem. Csak a hullámok mordultak rá ütemesen a fövényre, de már tõlük sem tartottam. A kocsit az úton hagytam, átmásztam a töltésen és leereszkedtem a homokos partra. Néhány lépés után észrevettem, hogy még mindig a nehéz terepjáró csizma van rajtam, amelyben reggel, a hegyeken túl elindultam. Fél lábon ugrálva lerángattam, és mezítláb mentem tovább a meleg homokon.

Egészen a vízig mentem. A hullámok erejüket vesztve futottak fel a fövényre és bokán túl elborították a lábamat. Visszafelé futva, hegyes kis örvényeket szívtak ki a finom homokból, hogy a következõ hullám ugyanazt a homokot lábszáramhoz vágja. Fel-le, végtelenül.

– Lehajoltam, megmártottam a kezem és arcomhoz vittem a vizet. A sós lé elfutotta az ajkamat és eszembe juttatta, hogy már a sírástól is elszoktam. Megmostam az arcom, és rádöbbentem, hogy milyen fáradt vagyok. Fürödni szeretnék, kell is, de ahhoz sincs már erõm, hogy a ruhát levessem. Feljebb botorkáltam néhány lépést, ahol a homok száraz volt, és lefeküdtem. Ráérek. Semmi sem sürgõs.

A Nap sütött, de szelíden. Délutánba hajlott, mert a leghosszabb nap is tudja, mikor jár le a szolgálati ideje. Feküdtem a meleg homokon, nem bántottak a hangyák, a szúnyogok sem.

Elértem, amire vágytam. Rosszul mondom. A célomat értem el, amelyet magam elé tûztem. Még azt sem – hát örökké arra szorulok, hogy kijavítsam magam?! –, csupán úti célom elsõ állomásáig jutottam el. Jogom van a pihenésre és jogom van ahhoz, hogy ne gondoljak arra: hogyan és merre tovább?

Fekszem a tenger partján, körülölel a homok és behunyt szemem elõtt fut a töredezett út, a betonpáncélos lovag, hogy megküzdjünk egymással. ÉS míg igyekszem õt elhessenteni bezárt szemhéjam elõl, eszembe jut, hogy a küzdelem hevében elfeledkeztem a találkozóról, amire készültem, amiért annyira siettem.

Etel nem várt egyik kanyarban sem.

Lehetséges?

Azt hiszem, lehetséges. Neki ebben a játékban nem volt szerepe, õ nem játszott, õ a tét volt. Elveszítettem, azután visszanyertem, ahogyan az már ilyenkor szokás. Nem látszott meg rajta; a zsetonok nem kopnak.

Miért számítottam rá mégis? Hogy mond valamit? Hogy akar mondani valamit? Ha akart volna, már akkor megtehette volna, amikor kilépett a hologram ajtaján. Vagy amikor visszajött a ház kapuján. Vajon Dávid számára volt mit mondania? Nem hiszem. Dávidot se érdekelte egyéb, mint önmaga. Engem sem. Albertet sem. Etelt sem. De amíg megjátszottuk magunkat, hogy társadalom vagyunk, Etel nem hazudott. Hû maradt önmagához. A kemény, fényes, sima zseton-léthez.

Ha vele is találkozom, megpróbálom megfejteni. Talán szóra bírtam volna, és õ is felfedezi, hogy több vagyok, mint egy jól vasalt komputer, kellõ potenciával és tûrhetõ jövedelemmel.

Úristen! Lehet, hogy Etel unatkozott mellettem?

Ujjaim belemartak a homokba, amelyek közömbösen kiperegtek közöttük, mint a drámai közhelyek. De a fájdalom akárhol támad, az ujjak görcsében ér véget. Begörbülnek, mintha keresnék – hogy megkapaszkodjanak – a rég elhagyott ágat. Arcra fordultam és a homok fogaim közé nyomult. Csikorgott és a nyelvembe mart. Jólesett a fizikai fájdalom, mert észhez térített.

Ha találkozom még egyszer vele, talán még minden jóra fordulhatott volna. De nem találkozhattunk, mert a múltból csak azokat lehet felidézni, akiket ismertünk. Etel pedig… Nem csoda, hogy elment Dáviddal, hogy ártatlanul jöjjön vissza, mert Dávidnak is csak a birtoklás volt a fontos és nem a birtoklás tárgya. Dávid azért lehetett nagylelkû hozzám, mert nem vett el semmit, és Etel azért maradt közömbös, mert nem adott volna oda semmit. Különben valamelyikünket meggyûlölt volna. Dávidot vagy engem, ez mellékes. De Etel attól kezdve alighanem csak az ajtót kereste, amelyen kimehet, egészen kimehet…

Ekkor felültem, a tengerre néztem, amely lecsillapodott, és felötlött bennem: nem annyi történte mindössze, hogy õk valamennyien, emberek és állatok, emlõsök, madarak, halak, rovarok és csúszómászók, karmosok, palások, szárnyasak és uszonyosak; felnõttek és gyermekek, öregek és fiatalok, mind valamennyien e bolygón, megpillantottak egy ajtót és nem tudták legyõzni kíváncsiságukat: hátha mögötte valami egészen más van? De amikor betették maguk mögött az ajtót, a lézersugarak kialudtak, a hologram-kép eltûnt a levegõben, és én, aki ittmaradtam, már nem tudhatom meg, érdemes volt-e…

A gondolatot nem fejeztem be, mert a tenger várt rám. Levettem nehéz és elpiszkolódott ruhámat. Beléptem a vízbe és lassan haladtam elõre, amíg a homok elfogyott alólam és a lábam lengeni kezdett a szabad vízben, hogy fennmaradjon. Nem tiltottam meg neki.

Ússzon csak, ha akar. Kezem, lábam arra termett, hogy megõrizzenek. S míg õk õriznek, nem tiltakozhatom. Különben is, csak idõ kérdése, a nem létezõ, az ember-kitalálta idõé…

A hátamra fordultam.

Egy házat általában ötvenesztendõs élettartamra építenek, azután tatarozni kell. De a tapasztalat szerint kibírtak százat is, ha lakták õket. Ha elhagyták, tíz év alatt tönkrementek. A vasbeton, az elõregyártott elem tovább él. De kibír-e több száz esztendõt is, erre még nincs tapasztalat. A beton egyes fajtái néhány évtized alatt porrá lesznek, a belõlük épült ház összeroskad és egy szélfúvás szertehordja. Meddig tarthat a többi?

A fémeket nagyon hamar szétrágja a rozsda; a korrózió falánkabb a sáskánál. Száz esztendõ múlva kevés tárgy marad a Földön. Legfeljebb a mélyén. Elpusztíthatatlannak csak a mûanyagok tûnnek, de ez csak hétköznapi, kereskedelmi mértékkel igaz. A mûanyag is fárad, öregszik. Elsárgul, töredezik, morzsolódik. Talán nem száz év alatt pusztul el, hullik porrá, hogy ugyancsak a szél játéka legyen… Talán kell hozzá ezer esztendõ is… Ki számolja? Addigra a városokból legfeljebb törmelékhalmok maradnak, az utakból, hidakból még annyi se: õket az erózió roncsolja szét. S ha nem ezer, hát tízezer év alatt. Csak egy nulla, semmi több.

De az alagút? A hegy belseje megvédi! Meg – amíg a hegy megmarad. Ki tudja, meddig él a hegy? Ha nem tízezer, hát százezer év és megmozdul a Föld kérge, emelkedik, süllyed. Ahol ma örök hó borította csúcsok meredeznek, síkság terül el vagy éppen tenger, mint ez, körülöttem… A hegy, az alagút valahol mélyen, odalent, a tenger alatt.

Csekély bolygó a Föld a mindenségben. De bõre, amit szilárd kéregnek mondunk, még csekélyebb. S rajta a civilizáció csupán atomnyi hártya. Egy kevés törleszkedés a világûr porához és a hártyából semmi sem marad.

Legfeljebb a tenger. Ennek itt közömbös, mit borít el, és mitõl húzódik vissza. Szintje állandó, tömege nagyjából úgyszintén. Ha sekélyebb lesz, akkor terebélyesedik is; ha mélyül, összehúzódik. Hullámai sosem nyugszanak el és körbevándorolnak a bolygón. Õ sem állandó egészen, hiszen semmi sem az, de eléggé állandó ahhoz, hogy forrása lehetett az életnek, és megérje, míg én itt egymagámban fürdõk benne.

Játszom, vele is. Átengedem magam: ha akar, visszavehet.

De nem tesz semmit. Közömbös. Õ csak van. A többit másokra hagyja.

Persze, ez sem egészen igaz. Nem úszom már, csak lebegek és õ sodor. Nem befelé, csak oldalt, de sodor. Kidugom a fejem. A part elég messze került és lapos is. Nem látom, mennyire sodródtam oldalt attól a helytûi, ahol bejöttem a vízbe.

Lassú, kényelmes tempókkal közeledem a parthoz. Elõttem nincsenek sem hegyek, sem épületek, amelyek elárulnák, hogy milyen messze úsztam be; kifelé tartva sem érzem, hogy közelednék a széléhez. Egyszerre csak beverem a térdemet a homokba. Felállók. A víz a lábszáram körül gyûrûzik. A horizont hátraszalad, a part pedig szemmagasságom alá kerül. Kiderül, hogy egészen közel van.

Karomat lustán lóbálva, taposom a vizet kifelé. Amíg elmerültem benne, nem vettem észre, csak most, hogy járok benne: visszafelé húz…

Nohát, mégis?

De mára már késõ. Talán majd holnap. Legközelebb. Most fázom, mindjárt lemegy a nap. Szeretnék kiérni a partra, amelyen legalább másfél-két kilométert kell gyalogolnom, ha vissza akarok bújni a ruhámba, beülni a kocsimba, hogy étel, szállás után nézzek. Az út aligha lesz fárasztó… Elszórt sziklacsoportok szakítják meg, de innen nézve, nem lesz nehéz megkerülni õket. Csak itt, a víz melletti keskeny sávban kell haladnom, ahol a homok bársonyos és kemény, mert a nedvesség összetartja…

Kiérek a vízbõl. A tenger mögöttem csalódottan lemarad. Nem tudok figyelni rá.

Elõttem a parton a nedvességtõl sötét sávon lábnyomok húzódnak.

Ismét egy kövület – gondolom gépiesen, de valami nem egyezik.

Megállók, nézek. Szeretném tudni, hol a hiba, de nem találom. Nyilván bennem van.

Azután megtalálom.

A homok nedves. A tenger azért szökik mögöttem, mert az apály órája van. Ahol most a sötét homokon a lábnyomok húzódnak, nem sokkal elõbb még a hullámok verték, gyúrták a partot.

A nyom nem lehet kövület. Itt járt valaki.

Itt most járt valaki.

Térdre esem, mint aki alól kirántották a szõnyeget. A nyomok elõttem húzódnak. Melléjük teszem a lábamat. Az én talpam lenyomata nagyobb, durvább is. Emez nõé, legfeljebb gyermeké.

Feltekintek, de nem látok senkit.

Kezemre támaszkodom – a lenyomatok szaporodnak, hogy a dagály majd letörölje õket – és felállok.

Nem érzek semmi különöset. Furcsa: még meglepetést sem. Mindez valószínûleg majd késõbb jön. Azután.

Az agyam, az emlékezetem, a tudatom tiszta, mint a fehér lap. Benne már végigsöpört az árhullám, és helyet csinált.

Ha háttal állok a tengernek, ruháim valahol bal kéz felõl hevernek. A lábnyomok jobbra tartanak, végig szorosan a part mentén és eltûnnek egy szikla mögött.

Ezen nincs mit töprengenem – bátorítom magamat, talán mert anyaszült meztelen vagyok. Ahogyan a tengerbõl kijöttem.

Mégis, még néhány másodpercig álldogálok. Azután lassú, majd egyre gyorsabb lépésekkel elindulok a nyomok mentén, a szikla felé.

A SZERZÕ UTÓSZAVA

A Selkirk-tekercsek története közismert. Fél évszázad alatt kétszer okoztak világszenzációt. Részletes ismertetésükre tehát aligha lenne szükség. Mivel azonban ezt a könyvet esetleg akkor veszi kézbe egy-egy olvasó, amikor már a szenzáció kihûlt, a történtek emléke elhomályosodott, talán mégsem tûnik felesleges ismétlésnek, ha – szigorúan csak a legfontosabbakra szorítkozva – röviden összefoglalom a Selkirk-tekercsek viszontagságait.

A tekercseket ugyanis kétszer fedezték fel. Elsõ felfedezésük még a századfordulóra esett, amikor a történetiség tudatának feltámadása az emberiségben a szabad zsákmányolás lehetõségét is megtalálta a gyarmatbirodalmak térségein. Az aranyásók és a régészek egymás nyomában haladtak, s a tudomány szent céljai a gyakorlatban olykor alig különböztek a folyópartokon serpenyõt merítgetõkétõl. Ókori városok bújtak ki a homok alól és mûkincsek hajórakományai szálltak tengerre a kultúra banktrezorjai, a múzeumok felé így bukkantak – merõ véletlenségbõl – a Selkirk-barlangra amelynek mélyén emberkézrakta fal nyomai húzódtak. Csákánnyal megbontották a falat, és mögötte szûk üregre bukkantak. Az üregben semmi egyebet nem találtak, mint két tekercs nagyon vékony és meglehetõsen romlott állapotú drótot A te kéréseket valaha dobozokba helyezték, de ezekbõl csak néhány töredék maradt meg.

A különös lelet aligha okozott volna feltûnést, ha nem párosul hozzá néhány különös tény, amelyek talányossá tették az egész felfedezést. Mindenekelõtt a barlangban semmi olyan leletet nem találtak, amely a tekercsek eredetére korára és rendeltetésére utalt volna. Ellenkezõleg. A falra, amely rejtette akkor bukkantak rá, amikor a csiszolatlan kõkorszak, a paleolit emberének egyik telepét tárták fel, amely azonban csak a fal elkészülte után, annak tövében keletkezett, hiszen idõvel egészen befedte. A tekercsek és a dobozmaradványok viszont egyértelmûen emberkéz mûveinek bizonyultak. De ki készíthette a finom és bonyolult ötvözetbõl húzott drótszálakat a fémek felfedezése elõtti idõben? Ez nyilvánvaló képtelenség. A tekercsek körüli hírverés elültével a tudósokban megerõsödött a feltevés, hogy valaki csúf tréfát akart ûzni velük. A hamisítás azonban túlságosan otrombára sikerült és hamar leleplezõdött. Nem derült ugyan ki a csaló személye és célja sem, mint ahogyan nem sikerült egyetlen ismert anyaggal sem azonosítani a ládatöredékek darabjait. Mint az lenni szokott, a szenzáció idõvel elhalványodott. A tudománynak elég megfejtenivalója akadt, semhogy gyanús ügyekkel foglalkozzék. A drótok azonban, amelyeket a felfedezés helyérõl Selkirk-tekercseknek neveztek el, immár múzeumi leltári tárgyakká lettek, amelyeket nem lehetett kidobni a szemétbe; túl sok adminisztrációt kívánt volna. Egyszerûbb volt elsüllyeszteni õket a raktárban, ahol ezer és ezer alig hasznosabb lelet társaságában aludhattak második és semmivel sem rövidebbnek tûnõ álmukat.

A helyszûke azonban minden múzeum krónikus betegsége. Ilyenkor átrendezéssel, fiókraktárak felállításával kísérleteznek. A holt anyag megmozdul, tovább moccan. S mivel a fiatal muzeológus gyakornokokat foglalkoztatni kell, a katalógusokat ilyenkor revideálják, ami többnyire abból áll, hogy a tárgyakat átszámozzák: új cédulákat ragasztanak rájuk, hogy hitelesebb legyen a régiségük.

Évtizedek múltán, egy ilyen raktárrendezéskor kerültek másodszor is kézbe a Selkirk-tekercsek. S mivel a szûkszavú katalógus-adatok fölött a fiatal muzeológus nem tudott eligazodni, valamely kifürkészhetetlen indítéktól vezérelve, beásta magát az irattárba. Rábukkant egy megfejtés híján félrelökött rejtélyre. Korunk a bûnügyi rejtvények divatjának is kora. A tekercsek ismét napirendre kerültek.

A dobozmaradványokról elég könnyen megállapították, hogy mûanyagból készültek, egy vinilklorid-származék – egyébként az iparban nem használt – változataként. Mindenesetre érthetõ, hogy felfedezésükkor nem tudtak mit kezdeni velük, hiszen a mûanyagokat még nem ismerték. Viszont azt sem lehetett állítani, hogy ez a tény és ez a felismerés megkönnyítették volna a rejtély megoldását.

Ezután a tekercseket vették szemügyre, s lecsípve belõlük egy parányit, a kormeghatározásra használt radioaktív szén vizsgálatnak vetették alá. A vizsgálat azonban olyan magas évszám-adatokat szolgáltatott, amelyek nélkülöztek minden realitást. S az, hogy a falat, a tekercseket valóban jóval az eléjük települt kõkorszaki ember elõtt készítették, ha nem is a csalás gyanúját erõsítette, de a vizsgálati módszerekbe vetett hitet készült megingatni. A C-14 módszer azonban nem az egyetlen, és a most már megerõsített kutatógárda tanácstalanul regisztrálta a megdöbbentõ tényt, hogy a többi módszer eredménye igazolta az elsõét.

A drót anyagvizsgálata már kevesebb meglepetést hozott, noha semmivel sem vitt közelebb annak megértéséhez, hogy ki, hogyan és miért készített ilyen bonyolult és jó minõségû ötvözetet. A lelet szándékos elhelyezése volt az egyetlen bizonyosság: ládában, fal mögé rejtve csak meghatározott céllal szoktak tárgyakat tenni.

(A felmerült megfejtésekre, találgatásokra nem térek ki. Ezek túlságosan ismertek még a sajtóból, és egy lépéssel sem vittek közelebb a megoldáshoz. Szóba került egy múlt századi ismeretlen feltaláló-zseni tréfája éppen úgy, mint hajdani ûrutasok, más bolygón lakó lények látogatásának verziója is – hogy csak két végletet említsek, az érdekesség kedvéért.)

A bonyolult metallurgiai vizsgálatok közben a kutatóknak feltûnt a drótok gyenge, változó mágnesezettsége. Elõször megpróbáltak rendszert találni a mágnesezettség változásaiban, de ez nem vezetett eredményre. Azután az impulzusokat megkísérelték átalakítani, és ekkor a tekercsek váratlanul megszólaltak.

A többi már, jóllehet hihetetlenül gondos, aprólékos és hosszan tartó munkát kívánt, mégis könnyen ment, hiszen a kulcsot a tekercsekhez megtalálták.

A Selkirk-tekercsek magnetofonszalagok voltak. Pontosabban, a hangrögzítés-technikában ma is használt, nehezebben kezelhetõ, de tartósabb magnetofon-dróttekercsek. Elsõ lépésként a mágneses impulzusokat átjátszottak mai szalagra, miközben erõsítették és tisztították õket. Így sem zörejmentes és egyenletes minõségû, de még felismerhetõ és követhetõ emberi beszéd alakult ki a szalagról.

A következõ menetben az ismeretlen nyelven beszélõ hangot számítógépekbe táplálták, hogy megfejtsék, mit mond. A hibalehetõség nagyobb volt, mint az ismeretlen írások megfejtése esetén, hiszen a sokszor bizonytalan hangzású hangokat elõbb a mai ortográfia betûivel kellett lejegyezni, kitéve a számítógépet a félrehallások okozta tévedéseknek. A programozók azonban külön rendszert dolgoztak ki e hibák kiküszöbölésére és a gép kínálta elsõ megfejtést átdolgoztatták e korrekciós rendszer alapján is. Végül egy – nagy valószínûséggel – hiteles megfejtéshez jutottak.

Ezt a megfejtést tartjuk C. Robinson beszámolójának.

Az utolsó forduló a történészeké, a társadalomtörténészeké, szociológusoké lett. Robinson története oly bõséggel szolgált feladatot számukra, hogy megoldásuk több esztendeig tartott. Végeredménye a Selkirk-Robinson-tekercsek tudományos-kritikai kiadása volt, az Akadémia gondozásában, öt hatalmas és vaskos kötetben. A kiadással a tekercsek tudományos feldolgozása befejezõdött, s megkezdhették újabb álmukat, igaz most már nem a poros raktár, hanem a légkondicionált sterilizált páncélszoba mélyén.

A napi szenzáció elülte és a tudományos munka befejezte után felmerült a gondolat, hogy a csupán töredékes és gyakran pontatlan, felületes sajtószemelvényekbõl tájékozódó nagyközönség számára is hozzáférhetõvé tegyék a Robinson-szöveget. Ekkor fordult a kötet kiadója hozzám, hogy vállalnám-e a szöveg gondozását?

A megtisztelõ felkérést nem utasíthattam vissza, noha tudtam, hogy a feladat nehezebb, mint amilyennek látszatra tûnik. Hiszen mi sem volna egyszerûbb, mint az akadémiai kiadás szövegét, a tudományos apparátus elhagyásával utánanyomni, mint ez számos klasszikus szépíró esetében –, nem is titkolt anyagi meggondolásokból – történik. De a Robinson-tekercseket, a véletlen csodálatos összejátszása ellenére, amely fenntartotta, mégiscsak megviselte az idõ. Helyenként töredékesek, hiányosak; másutt a szöveg annyira romlott, hogy a megfejtés meglehetõsen vitatható. Mindez a mûvelt, de inkább szépirodalmi, mint filológiai érdeklõdésû olvasó számára elriasztó lehet. Viszont van-e jogom a töredékes részeket kiigazítani és a vitás fejezetvariációkból eldönteni, hogy melyik a helyes – amikor erre a tudósok sem vállalkoztak? A Kiadó azt tanácsolta, hogy az irodalmi szempontokat kövessem, a tudományosak rovására. Könyvet kívánt, amelyet olvasnak – elmélkedni ott van az akadémiai változat.

A tanácsot megfogadtam, olyannyira, hogy a szöveg történelmi-irodalmi utalásaiban a mai olvasó számára idegen neveket saját kultúránknak megfelelõnek tûnõ hely-és személyneveivel helyettesítettem be. Viszont a Kiadó azt is szerette volna, ha az erotikus és elmélkedõ részeket elhagyom, illetve megrövidítem. Ezzel már nem érthettem egyet. Robinson férfi volt és szenvedett. Mértéktartását és jellemét dicséri, hogy lehetett volna jóval naturalistább is, de õ csak arra szorítkozott, ami emóciót keltett benne. Testiség tekintetében tartózkodóbb maradt, mint számos mai élményregény és börtönfilm. Ami pedig az elmélkedõ, bölcselkedõ részeket illeti, meggyõzõdésem, hogy nélkülük értelmetlen lenne az egész történet. Robinsont nem a kalandok határozzák meg, amelyeket átélt, hanem a következtetések, amelyeket levont belõlük, hogy életben maradhasson. Kétségtelen, hogy elmélkedései olykor megállítják a "regény" sodrását, és az is vitathatatlan, hogy következtetései némelykor túlságosan a formális logika útját követik. Ne feledjük azonban, hogy Robinson matematikus és fizikus volt, nem pedig filozófus. Jól követhetõek erõfeszítései a jelenségek – élményei – dialektikus megközelítésére, de az aritmetika olykor erõsebbnek bizonyul és a következtetés öt tizedesig pontos. A bölcselet azonban nem ismer értékhatárokat. Azt javasoltam a Kiadónak, hogy a szükséges és elengedhetetlen korrekciókon és toldásokon túl, ne nyúljunk Robinson szövegéhez; ne is kurtítsunk. Ezt a valószínû ifjúsági kiadás majd úgyis elvégzi.

Nem csekély gondot okoztak a stiláris problémák. Robinson nem szépíró. Olykor szárazon, gyakran bonyolultan fogalmaz. Amikor viszont belelendül, az elõadás heve – nyilván az újra átélt élmény hatására – romantikussá teszi. Máskor a szkepszis és a szakadatlan küzdelem szürrealistává. (Az utóbbi, érdekes ma sem idegen a matematikusoktól.) Végezetül ebben sem tértünk el alapelvünktõl: a nyilvánvaló nyelvbotlások, gyakorlatlanságból eredõ pleonazmusok, képzavarok, szóismétlések kijavításán túl, iparkodtam hûségesnek maradni az eredetihez, õ beszél, ne szóljunk bele.

Maradt az utolsó és legfontosabb probléma, amely az egész kiadást meghatározta: nem túlságosan nyomasztó-e a kép, amely Robinson világából elénk tárul? (Hiszen jószerivel még az sem derül ki belõle, egy szupernóva fellángolásának kozmikus szele vagy egy gondatlanságból felrobbant titkos szuperbomba a történtek elõidézõje.) Bizonytalanságokkal és kétségekkel terhelt korunk emberét nem csüggeszti majd el Robinson könyörtelen, illúzióktól megfosztott küzdelme a fennmaradásért?

Azt hiszem, nem. A véletlen, a vaksors letagadható, de kivédhetetlen. És nem is ez a fontos. Számomra Robinson sorsában egy a megható, a múlhatatlan tapasztalat. Éppen ma, amikor a személyiség szerepe, az egyén joga, a cselekvési szabadság és a cselekvés lehetõsége oly sok szót emészt – írott és kimondott szót – ; annyian védik, magyarázzák és parentálják; most, amikor a magány divat a közgondolkozásban és következmény a civilizációban; most, amikor az ember tudatos-bölcsen és tudatos-ostobán élni kezd végtelen lehetõségeivel – most emlékeztet Robinson története arra az egyszerû tényre, hogy az ember a társadalom szülötte és a korlátokkal és korlátoltságokkal terhes társadalom nélkül nagyon hamar elpusztulna.

Ezért vállaltam – kétségek és aggodalmak közepette bár –, hogy szerény erõmmel közremûködjem C. Robinson különös történetének közreadásában.