Robert Forester

A csapda

Harminc éve tart a gyilkosság-sorozat. Az áldozatok ártalmatlan „szobatudósok”. Senkinek sem állhattak útjában. Felfedezéseiknek se a pénzhez, se a hadiiparhoz nincs köze. A biológia és a matematika látszólag teljesen veszélytelen határmezsgyéjén mozogtak. És mégis: tragikus haláluk kísértetiesen hasonlít egymásra!

Aztán három évtized múltán történik valami. Homokszem kerül a gépezetbe: az egyik áldozat megmenekül! Fogalma sincs róla, kik szeretnék megölni és miért? Honnan jön a következő támadás és mit akarnak tőle? Csak egyet tud biztosan: „valakik” vadásznak rá!

Az élete állandó hajszává válik. Egyre kétségbeesettebben menekül, miközben rögeszmésen halad előre elméletének kidolgozásában.

És egyszer csak összeáll a kép.

Hihetetlen dolog tárul föl előtte: a csapda

A regény eredeti címe:

Robert Forester: THE HUMANTRAP…

©1998 Solaris Science Fiction

ISBN 963 036245 7

A borítón látható festmény

Badacsonyi Sándor munkája.

Fedélterv: Király Zsuzsa

Tipográfia: Dobos István

Olvasószerkesztő: Trethon Judit

Felelős kiadó: Erdész Róbert

Kiadja a Solaris Midi Stúdió Kkt. kiadója, a

solaris science fiction

Az előzmények

1969. június

1. Burt Chroncies

Először a plafonnak rohant, majd egyik falról a másikra pattant, és sorra ledöntötte az asztalon álló poharakat. George a földre hasalt. Kezét a fülére szorította, és várta, hogy véget érjen a sorscsapás. Burt Chroncies a falhoz lapult.

Aztán, amikor a tüzes istennyila bevágódott a sütőbe, odaugrott, és rácsapta az ajtót. A lármának hirtelen vége szakadt. Mire George felemelte a fejét, már csak odabent csapkodta magát egyik falról a másikra, és eltompult szirénázással kereste a kijáratot.

A konyha elhagyott csatatérre emlékeztetett. Mindenütt üvegszilánkok, a falakon fekete koromfoltok és hiányzó vakolatdarabok vaktérképei. A becsapódások helye.

– Ez jó volt! – mondta George, még mindig a földön hasalva. Szeretett a nagybátyjánál lenni. Egyrészt nem kellett este nyolckor lefeküdnie, be lehetett vinni az ételt a szobába, és Burt bácsinak mindig volt legalább egy petárdája vagy némi vörös foszforos robbanó töltete! De a madárral semmi sem ért fel.

Valójában Tűzlabdának hívták, George keresztelte át madárnak. Csak meg kellett gyújtani a végét, letenni a földre, és várni. Amint belobbant a teste, a láng színesre váltott, a madár pörögni kezdett, és éles, sivító hang kíséretében a magasba emelkedett. Akár tíz-tizenöt méterre is! Mindössze egyszer kísérleteztek vele a konyhában. Hiba volt. Ettől kezdve már csak a szabadban merték elereszteni.

Aznap is erre készültek, csakhogy Burt Chroncies még kora délután elakadt a munkájával. Órákon át nézett a mikroszkópba, és nem tudott szabadulni szokatlan gondolataitól. A kisfiú mérsékelt érdeklődéssel sétált körbe a laboratóriumban.

– Mit csinálsz azzal a…

– Mikroszkóppal? Gyere, nézd meg! Egy baktériumtenyészetet vizsgálok!

– Baktériumtenyészetet? – tetszett neki a szó. Még kétszer elismételte. Felült a nagybátyja ölébe, és ügyetlenül hunyorgó fél szemmel belenézett a rövid, fekete csőbe. – De sokan vannak! Mit vizsgálsz rajtuk?

– Nagyon furcsa dolgot: az alkalmazkodásukat!

– Az micsoda?

– Hát… nem könnyű elmagyaráznom…

George már nem is volt kíváncsi rá. Tudta, hogy ilyen bevezető után nagyon sokáig fog tartani a magyarázat, és ő leginkább petárdával szeretett volna durrantgatni a téren, vörös foszfort szórni az ujja hegyére, vagy színes szikraesőt hullató micsodákat gyújtani. Csupa olyasmit, aminek hallatán az anyját rendszerint szent borzalom töltötte el. Többször összeveszett a bátyjával, amiért ilyesmire tanítja a gyereket, de minden hiába volt! A robbantgatás hozzátartozott George ritka ottléteihez.

– Látod őket? Másodpercenként megsokszorozódnak! Kettéválnak, és egy baktériumból mindig kettő lesz! Aztán megint kettő, és megint kettő! A végtelenségig!

– A végtelenségig? Akkor hogy férnek el ebben a kis tányérban?

– Petri-csészének hívják ezt a tányért, és nagyon okosat kérdeztél! Ez egy különleges baktériumtörzs, én tenyésztettem ki őket! Olyasmit tudnak, amit senki se hinne el a világon: megérzik a csésze határait!

Ezzel a mondattal a fiú nem tudott mit kezdeni. Csak nézte a nyüzsgő sokadalmat, és várta, hogy magától jöjjön a folytatás.

– Ha megtelik velük a csésze, abbahagyják a sokasodást, és csak annyit osztódnak, hogy nagyjából pótolják az elhullottakat…

– Kiesnek a csészéből?

A férfi felnevetett.

– Nem lehullottakat mondtam, elhullottakat! A halált szokták ezzel a közömbös szóval helyettesíteni… az állatoknál. De te ember vagy! – mutatóujjával megkopogtatta a fiú koponyáját – Az agyad olyan hatalmas, hogy egy milliárd baktérium se tudná kitölteni a helyét! Nekik nincs ilyen gondolkodó szervük! És mégis: képesek felismerni a létük határait! Egy akármilyen jött-ment baktériumtörzs órák alatt belefulladna a saját tömegébe! Önmaga elől venné el az életteret! Érted?

– Nem. – felelte a fiú őszintén.

– Ez egy olyan baktériumfajta, amelyik szabályozza a saját szaporulatát!

Burt Chroncies türelmesen magyarázott. Alapjában véve csöndes ember volt. Nem borította fel az asztalt, nem vágta be maga mögött az ajtót, és nem tiltotta meg, hogy mezítláb járjanak a lakásában. Azt se, hogy utcai cipővel lépjenek be oda. Csöppet sem aggasztotta, ha George koszos lábbal ment lefeküdni, hogy időnként elmulasztotta a fogmosást, és nem vett fel pizsamát. Az efféle földi hívságok nem érdekelték. Cserébe George is sokkal türelmesebb volt vele, mint bárki mással a világon. Nagy szemeket meresztve próbált érdeklődőnek tűnni.

– Tudod, az a leghátborzongatóbb az egészben, hogy bármilyen kicsik és bármilyen buták, mégis hasonlítanak ránk! Nagyon is hasonlítanak!

– A baktériumok… énrám?!

– Meg rám és mindannyiunkra! Nem egyenként, hanem így együtt. Ijesztően hasonló dolgokra vagyunk képesek! Az ő világuk és a miénk nem különbözik annyira egymástól, mint a legtöbben gondolnák! – kis szünetet tartott – Csakhogy: az ő világukat én teremtettem! A működését bármikor leállíthatom… látod?

Egy váratlan mozdulattal kikapcsolta a Petri-csészét megvilágító lámpát. Megszűnt a tányér lassú forgása is, és az edényt egy kar felemelte, majd a csap felé húzva egyszerűen kiürítette. A különleges baktériumtenyészet eltűnt a lefolyóban.

– Ennyi. Vége. Egy mesterségesen fönntartott világot könnyű mesterségesen megszüntetni… – nyelt egyet, és halkan megköszörülte a torkát – Még ha ez a lakói számára oly hihetetlenül is hangzik…

George nem fogta fel pontosan a mondat értelmét. A Burt Chronciest megborzongató párhuzam csak évekkel később állt össze a fejében. Ezerkilencszázhatvankilenc júniusában még csak a mutatóujjával próbált elmélyülten kidörzsölni valamit a szeméből.

– Miért mondod ezt, Burt bácsi?

A nagybátyja szótlanul meredt a semmibe. Már épp nógatni kezdte volna, mikor meglátta a lyukat a homlokán. Érzékelte a furcsa testtartást is, meg a hirtelen félbemaradt kifejezést az arcán. Az élettelen test lassan kibillent egyensúlyából. A falnak dőlt, és halk, surrogó hangot hallatva, lecsúszott a földre. Nem mozdult többé.

Az alig pár éves tapasztalat, amivel George rendelkezett az életről, semmiféle támpontot nem kínált egy ilyen helyzetre. Kezét-lábát gúzsba kötötte a megdöbbenés. És akkor meghallotta a hangokat.

– Kapd el a kissrácot! Biztos, hogy látott minket!

A zaj a háta mögül érkezett. Lépések hallatszottak, és valami kapkodó lihegés. Ez már egy értelmezhető helyzet volt.

Nem tudta, persze, kik ezek és mit akarnak. Csak annyit értett meg, hogy borzalmas dolog történt, és most valami kifürkészhetetlen okból őt akarják elkapni.

A magas, bajuszos férfi a szomszéd szobából érkezett. Valószínűleg a lövést is onnan adta le, a nagy bádogszekrény mögül. George lesöpörte a lombikokat az asztalról.

A férfi megpróbálta kikerülni őket, és teljes erővel a kitámasztott üvegajtónak rohant. A fiú baj nélkül elérte a pincelejárót.

Sosem gondolta volna, hogy félelem nélkül be mer ide lépni! Most azonban hívogatónak és barátságosnak tűnt a sötétség. Ismert terepet kínált.

Felrántotta az ajtót, és nekirugaszkodott. Pontosan tudta, hogy hat lépcsőt kell átugrania. Sokszor csinálta már. Keresztülszaladt a szénrakások közti folyosón, be a régi kemence falán tátongó nyílásba. Ez vezetett át Hammersley-ék fáskamrájába. Itt felmászott a létrán, ki az ablakon. Egyenest a kerítéshez futott.

A magányosan ágaskodó farönköt dobbantóul használta. Egyetlen mozdulattal lendült át az ócska deszkatákolmányon.

Az utca zajos volt és zsúfolt. Mindenki hazafelé igyekezett. Az öreg John Mitchell trafikjában tört ki belőle a sírás.

2. Billy Cheers

A hajtómű egyre erősödő zúgása lassan betöltötte a szobát. A képernyő a kráterektől szabdalt felszínt mutatta, a radarernyőn félreérthetetlenül látszott, hogy a landolás a befejező szakaszhoz érkezett. Több jelzőfény gyulladt ki egyszerre – a vezérlőpult egy kivilágított leszállópályára emlékeztetett leginkább.

– Most két eset lehet – Cheers rekedt volt a hirtelen ébredéstől – vagy még innen telibe nyomlak ezzel a súlyzóval, vagy veszem a fáradságot és odamegyek…

Orson ingerülten legyintett felé.

– Maradj már csöndben!

– Maradjak csöndben?! Tudod, hány óra van?!

– Fél négy.

– De hajnali!

A sarokból vészjósló morgás indult útnak.

– Miért kell ezt hallgatnom?! – Roomie hangja ijesztőbb volt, mint a rakéta hajtóművének zúgása. – Hadd nézze azt a hülye tévét, csak már kuss legyen végre!

– Onnan a sarokból könnyű dumálni, de nekem itt a pofámba világít a képernyő!

– Akkor tedd a fejedre a kispárnát! Tudod, hogy ez a hülye napok óta be van lázasodva a leszállástól!

Cheers hitetlenkedve ingatta a fejét. Orson lábait maga alá húzva ült az ágya végében, és diszkrét fészkelődéssel próbálta elérni, hogy a többiek ne láthassák az apjától megörökölt pizsamán tátongó lyukat.

– Benneteket semmi sem érdekel?! Először lép ember a Holdra, és…

–…először lépek mezítláb az arcodba, ha nem hagyod abba azonnal! Nézd azt a szemetet, ameddig akarod, csak maradj végre csöndben! – a vészjósló tónus ellenére érződött, hogy Roomie nem haragszik igazán. Egyszerűen muszáj volt felháborodnia, nehogy bárkinek is feltűnjön az igyekezet, amivel megpróbált csöndet teremteni. A sarokból, alig lehetett hallani a közvetítést – De aztán ne sírjál nekem reggel, hogy nem bírod a futást!

McEnroe csak most tért magához.

– Jóságos ég! Lemaradtam?!

– Na, még egy szélütött! – Cheers elkeseredetten fúrta a fejét a párnák közé. – Szóljatok, ha jönnek a zöld emberkék!

– Ugye, még nem történt semmi, Brian?

Orson a fejét rázta.

– Nem, Jimmy, van még tíz perc!

– Akkor jó! Már azt hittem, elaludtam!

– Én is! – hallatszott a párnák alól.

Senki sem válaszolt, így a hirtelen támadt csönd jócskán kiemelte a tévében éppen megpendülő, lelkesítő húrokat:

– Történelmi pillanathoz érkeztünk! – a kommentátor hangja olyan ünnepélyes volt, hogy a közterületeken az amerikai zászlók maguktól lobogni kezdtek. – Ötszáz millió ember figyeli izgatottan, mikor hódítja meg az első idegen égitestet az Egyesült Államok az emberiség számára!

Cheers hirtelen felült.

– Ötszázmillió?!

– Annyi, bizony! – felelte Orson büszkén.

– Hihetetlen!

– Ugye?

– Egyszerűen elképesztő! Hogy legalább másfél milliárd ember még mindig alhat! Hogy a rákba kerültem pont ebbe az ötszáz millióba?!

– Megütlek, Billy, isten bizony megütlek! – Roomie két méteres alakja ott tornyosult Cheers ágya mellett. – Vagy azonnal abbahagyod a műsor kommentálását, vagy leszerelem a végtagjaidat!

– Nocsak! Tán téged is érdekel az UFO-különkiadás?

– Hol vannak itt UFO-k?!

– Miért, szerinted ez a mi légnyomásos Brian barátunk mi a fenéért van úgy rátapadva a képernyőre?! Gondolod, csak arra kíváncsi, hogy teszik zsákba a holdkőzetet?

Orson a füle tövéig elvörösödött.

– Honnan tudod, hogy nem fogunk látni valamit?! Ez egy abszolút idegen égitest, sohasem volt a Föld része! És mi először nézhetünk rajta körül…

– Na, és akkor mi van? Tudod, hányszor fogják megismételni ezt a körülnézést! Lesz belőle kisfilm, nagyfilm, rövidfilm, kulcstartó, óriásposzter, kártyanaptár – annyit fogod még látni, hogy örülsz majd, ha nem fekszi meg a gyomrodat!

– Ha lesz itt valami, azt nem fogják ismételgetni, nekem elhiheted! Úgy kivágják, mintha ott se lett volna! De ez most egy élő adás! Itt még nem tudnak kivágni semmit!

– Dehogyisnem! Én most felkelek, odamegyek, és úgy kivágom a televíziót az ablakon, mintha ott se lett volna…

– Na, ebből elég volt! – Roomie fölemelte, és talpra állította Cheerst. – Szépen fogod az ágyneműdet, hátraviszed, és ágyat cserélünk! Ezen a központi fekvésű helyen úgyis túl sokan tudnak már a légzőszervi problémádról!

– Azt állítod, hogy horkolok?! – Cheers kihúzta magát, és fenyegető tartásba helyezte közel negyvenegy kilós, százhatvannyolc centis, robosztus testét. – Ismételd meg!

– Melyik részt?

– A horkolásost!

– Jó: horkolsz.

– Mennyire?!

– Piszkosul.

– Hmmm. Na jó. Tulajdonképpen ez is lehet egy szempont. – fogta az ágyneműjét; és hátrasétált vele Roomie ágyához. Lecserélt mindent, aztán előzékenyen megágyazott neki is.

– Hogy szereted a kispárnát?

– Nagyon!

– Akkor így biztosan jó lesz! Ebből a szögből mutatnak legjobban a kocsonyás szeműek…

Roomie azonnal ütött. Cheers azonban sokkal gyorsabb volt – átugrott McEnroe ágya fölött, és az ágy mögötti fedezékből almákkal kezdte bombázni őket.

– Hé, az almáim! – Jimmy rémülten kapott a feje fölött elsüvítő gyümölcsök után.

– Nem lehetsz ilyen piti, nekik is kell a vitamin! – és abban a pillanatban telibe találta Roomie fejét. – Hahó, parancsnoki híd a tüzelőállásnak: pompás lövés volt! Dupla rumot a fedélközbe! – Orson is kapott egyet. – A tüzérség ellenállhatatlan! Nincs, aki megállíthatná az Idegenek űrhajóját! Hoppá! – újabb találat loccsant szét a hatalmas termetű center vállán. – Adjátok meg magatokat! Idemerészkedtetek a Holdra? Nesze nektek! – most azonban két lövés is célt tévesztett. Roomie letörölte az arcát, és lassú, komótos léptekkel megindult McEnroe ágya felé. – Visszavonulás! Hajtóműveket maximális fokozatra! – a kis irányító hátrálni kezdett. – Harmadik típusú, kozmikus ugrásra felkészülni! – nekifutott, és a nyitott ablakon keresztül kiugrott a kertbe. Odakint meleg volt. A fülledt, nyári éjszakát még nem kezdte el felváltani a fullasztó, nappali hőség. Már derengett.

– Még szerencse – lihegte Cheers a bokrok közé húzódva, hogy a mi szobáink a földszinten vannak!

Odafönt a felnőtt csapat békésen aludt. Az edzők lakosztálya a tóra nézett, így senki sem láthatta, amint Roomie szép, meredek ívben a bokrok közé hajítja Cheers holmiját.

– Dögölj meg! – sziszegte válaszul, de sokáig még összeszedni sem próbálta őket. Hajnali fél hatig gubbasztott a fűben. És még akkor is csak nagyon óvatosan mert visszalopakodni a hálóterembe. Kínosan ügyelt, hogy elkerüljön minden reccsenést. Az ajtót szinte kiemelte a tokjából. Félt, hogy megnyikordul, de megúszta. Sikerült hangtalanul becsuknia maga mögött.

Lábujjhegyen ment az ágyához. Kisimította a kertben összeszedett, földfoltos ágyneműt, szép halkan megágyazott magának, és lefeküdt. Kihűlt lábait dörzsölgetve fordult a falnak. Egészen bebújt a takaró alá, élvezte a testét lassan körülölelő meleget. Odakint kabócák zizegtek, a fák ágai ébredező madarakkal, kezdtek megtelni. Cheers egyre mélyebbre süllyedt a gyorsan rátelepülő álomban.

– Csak meg ne ijedj! – hallotta valahonnan a távolból. Mint a távozó, aki még egyszer visszapillant – csak hogy meggyőződjön, róla, mindent rendben hagyott hátra –, félig felnyitotta a szemhéját. Halálos rémületében mozdulni sem tudott. Egy bogár fejű óriás meredt rá, közvetlen közelről.

– Neeeem! – üvöltötte, mire végre hang jött ki a torkán. Elrugaszkodott a faltól, és minden erejét beleadva, földöntötte a gusztustalan rémet. Csak mikor már mindketten a földön feküdtek, vette észre, hogy Roomie az.

Orson hatalmas bogármaszkjában volt. Odalent vették a városban, még a hét végén.

– Te hülye állat!

Persze, senki sem aludt. Lélegzetvisszafojtva várták, hogy Cheers visszatérjen a szobába.

– Ugye, megmondtam – fuldoklott Orson a nevetéstől –, hogy ő fog a legjobban beszarni, ha meglátja az idegeneket!

Olyan elemi erővel tört fel mindegyikükből a röhögés, hogy percekig nem tudták abbahagyni. Mr. Croiley, a másodedző megjelenése vetett véget a jó hangulatnak. Gyorsan visszabújtak az ágyba, de még ott is sokáig emelkedett és süllyedt rajtuk – meglehetősen szapora ütemben! – a takaró. Látszólag teljesen indokolatlanul.

Mr. Croiley másnap az egész szobának háromszoros futóadagot rendelt, és elvette a délutáni pihenő felét is. Cheers mélyen sértve érezte magát. A hátralevő két hétben nem szólt se Roomie-hoz, se Orsonhoz. Az egész edzőtábort kellemetlen élményként őrizte meg magában.

Később a centerrel kibékült – évekig játszottak még együtt a Bronton Haley University színeiben, ahol Bill biológiát, Roomie pedig jogot hallgatott –, Orsonnal azonban haláláig nem jött egyenesbe.

Igaz, erre nem is nagyon maradt ideje. Meglehetősen fiatalon halt meg. Egy autó gázolta el, alig harminckét évesen, nem sokkal azután, hogy végleg beleásta magát az evolúció-biológia matematikai modellezésébe.

Orsont ekkortájt sokkal hétköznapibb dolgok foglalkoztatták.

Már régen Brian Orson hadnagynak hívták, és nem is értesült a balesetről. Amikor felvették a rendőrtiszti főiskolára, felhagyott a kosárlabdázással. Végleg elszakadtak egymástól.

Egyszerű nyomozótisztként pedig mind ritkábban képzelte el a pillanatot, amikor először látja meg az Idegenek űrhajóját.

3. Art Clemence

– Itt a lejárat!

– Ne viccelj, Art! Csak kitaláltad!

– Nem hiszed? Akkor gyere, menjünk le!

Berry Flash erős testalkatú fiú volt. Minden labdajátékhoz remek érzékkel rendelkezett, és ha kellett, verekedett is. Kevesen tudták legyőzni. Most azonban valahogy mégis elveszítette a magabiztosságát. Hátha Art igazat beszél?

– Hazugság az egész!

– Vigyázz, mert az embereim meghallják, és nem fogom tudni megnyugtatni őket!

– Hogy hallanák már meg?!

– Mondtam, hogy éppen az egyik lejáró fölött vagyunk! Mindegyiknél őr áll!

– Nincs is több lejáró!

– Nincs?! Na, gyere!

Karon ragadta a nálánál jóval testesebb fiút, és vagy húsz métert vonszolta maga után.

– Tessék! Mi nincs több?!

A kábelalagútnak valóban több lejárata volt. Nagy, fehér 19-est festettek a lábuk előtt nyílóra.

– Akkor sem látok sehol tankokat!

– Majd pont itt fognak ácsorogni, ahol mindenki láthatja őket! Ha most leüvölteném a jelszót, szétnyílna a lejáró, és azonnal följönnének! Akarod, hogy kipróbáljuk?

Berry bizonytalan volt. Szíve szerint nagyon megverte volna Artot, Egész nap erre készült. De mi van, ha tényleg tart lenn egy földalatti hadsereget? Tankok ellen menjen, puszta ököllel? Ahhoz azért az ő ereje is kevés…

– Na, mi lesz? Kiabáljak vagy ne?

– Úgy is lehet, hogy én hátrébb megyek, és csak nézem, mi történik?

– Úgy nem! Ha feljönnek, biztos miszlikre szednek téged! Az a dolguk, hogy engem védelmezzenek! Nem tudhatják, hogy csak próbából hívtam fel őket!

– Akkor mondd meg nekik!

– Mit?

– Hogy csak próba az egész!

– Nem érted?! Ha feljönnek, mindenképpen lőnek! Így vannak betanítva! Ezek mind kommandós suliba jártak!

Ez valószínűen hangzott.

– Akkor ne hívd fel őket! Inkább elhiszem…

Úgy mentek tovább, hogy Barry nagy ívben kikerült minden lejárót.

Biztos, ami biztos. Soha többé nem merte szóba hozni a kérdést.

Egyedül Mrs. Pearce-nek mesélte el, de azt is hamar megbánta. A tanárnő nagyon megrémült. Pedig egészen kis hadseregről beszélt neki, a tankokat épp csak futólag említette.

Mrs. Pearce mindössze két éve végzett az egyetemen. Barryék osztálya volt életében az első. Földúltan érkezett Clemence-ékhez családlátogatásra.

– Én azt hiszem, legjobb volna pszichológushoz vinni Artot! Hajmeresztő dolgokkal rémisztgeti az osztálytársait! – megigazította a frizuráját, és ivott egy kortyot az ásványvízből, amivel megkínálták – Legutóbb például azt állította, hogy földalatti hadsereget tart a játszótér alatti kábelaknában, tankokkal és rakétákkal!

A rakétákat, persze, csak ő találta ki, de úgy gondolta, a lényegen nemigen változtat ez a kis túlzás. Mr. Clemence szomorúan csóválta a fejét.

– Nagyon el vagyok keseredve! Úgy látszik, ez a dolog genetikusan öröklődik!

– Öröklődik?! Micsoda?

– Az az igazság, kedves tanárnő, hogy én sem voltam normális soha életemben! Szegény gyerek ennek issza a levét!

Az osztályfőnök tátott szájjal meredt rá. Gondozott, őszülő szakálla és férfiasan magas homloka alapján atomtudósnak gondolta volna a férfit. Vagy kutatóorvosnak. Elmebetegnek semmiképpen sem.

A nappaliban hihetetlen mennyiségű könyv sorakozott. Másodvirágzásukat élő perzsaszőnyegek lógtak a falon – már ahol a könyvespolc helyet hagyott az ilyesmire! – egy fatőkés hangversenyzongora pedig maga alá temette a hasznos padlófelület nyolcvan százalékát.

– Ugye, csak viccel, Mr. Clemence?

– Sajnos nem! Jobb szembenézni az igazsággal! Hopp, vigyázzon! Az a karfa könnyen eldől!

– Eldől?! – Mrs. Pierce ijedten kapta fel gyanútlanul támaszkodó kezét.

– Igen, tudja, a feleségemnek annyira a szívéhez nőtt! Volt egy koloniál garnitúránk, annak a heverőjéhez tartozott! Sajnos, egy idő után ki kellett dobjuk, de Maryann legalább a karfát megmentette! Tudja, ő amolyan ezermester, el se hinné, mi mindent meg tud csinálni! Egyszerűen leszerelte a karfát, és amikor megvettük ezt a praktikus, ágyneműtartós díványt, mellé állította! Ugye, hogy pont olyan, mintha hozzá tartozna?

A tanárnő alaposabban szemügyre vette a merész összeállítást. Ordítónak találta a különbségét.

– Csak nem szabad rátámaszkodni! Meg van ugyan kötve spárgával, de hát ötven kilós! Tudja, mit bír egy ilyen vacak kóckötél!

– Igen, bizonyára keveset…

– Hát nem sokat, de mégis jobb, mint a semmi! Az ágyneműtartó billenőajtaját például sehogy sem lehet megkötni! Amióta nincs rajta zsanér, nagyon vigyázni kell a kinyitásával! – felállt, hogy a gyakorlatban is bemutathassa a problémát – Tudja, ha nem támasztja meg az ember a térdével, egyszerűen kizuhan, és bár nincs több nyolc-tíz kilónál, úgy kettévágja az ember lábfejét, mint a pinty!

– Aha. – Mrs. Pierce mozdulni sem mert. – Olyan lakályos itt maguknál!

– Ugye? Kér egy kávét?

– Nem tudom, merjek-e…

– Ó, nyugodtan! Maryann befőttes gumira cserélte a kotyogóban a tömítést, olyan a kávénk, mint az olaszoké! Feltétlenül meg kell kóstolnia!

Amíg kiment a konyhába, a vendég kicsit kifújta magát. Alaposabban szemügyre vette a szobát. Krimik, történelmi regények, lexikonok és egyetemi tankönyvek uralták a zongora által szabadon hagyott területet. Annyira elmerült a tanulmányozásukban, hogy a kezét önkéntelenül is visszafektette a karfára. Ragadt. Ezt az előbb nem vette észre.

A visszatérő házigazda mosolyogva mutatott a mélybarnán csillogó koloniál darabra.

– Kicsit ragaszkodik, ugye? Hajlakk. Szépen fénylik tőle a bútor!

– Igen, tényleg…

– A könyvespolcot is ezzel kezelem! Saját fejlesztés! Mint a mosogató…

– A mosogató?

– Igen, sajnos ezekből a lakásokból kifelejtették a konyhai mosogatót! Itt mindenki vájdlingozik! Tudja, milyen visszataszító az? Arra gondoltam, mi lenne, ha a fürdőkádat használnánk inkább? A folyóvíz adott, hely van, csak kicsit le kell hajolni hozzá! Érti?

– Hát hogyne. Remek ötlet. – Mrs. Pierce megpróbálta elképzelni, milyen lehet egy mosogatóvizes kádban fürödni.

– Csak a lányom nem rajong az ötletért! Amióta betörtük a fejét…

– Betörték a fejét?!

– Tisztára véletlen volt! Épp mosogatott, derékig behajolt a kádba. Gondoltam, ráijesztek! Tudja, mögé lopakodik az ember – a víz csobogásától nemigen hallani semmit! – lehajol, és közvetlen közelről csak annyit súg a fülébe, hogy: uhu! Jó, mi?

– Szellemes.

– Lett volna. De Art meglátott, és ő meg engem akart megijeszteni! Épp a megfelelő pillanatban.

– Igen?

– Sajnos, igen. Meglökött, aminek következtében talán csak a lendületem lett nagyobb az ijedtségemnél. Nekiestem Alexának, ő meg egyenesen lefejelte a porcelán szappantartót! A sarka ma is hiányzik…

– A lányának?!

A társalgás ebben a hangnemben folyt vagy hajnali kettőig. Mire a porszívó hátsó végén üzemeltetett hajszárítóig jutottak, Mrs. Pierce már tudta, hogy Art és a húga sokra fogja vinni az életben. Nem is tévedett nagyot.

Alexa operaénekes lett. Hamar felfigyeltek a tehetségére, pár év leforgása alatt keresztülgázolt az operairodalom legnagyobb szoprán szerepein.

Art a matematikánál kötött ki. Annak is egy elég sajátos ágánál. Már az első cikkei óriási feltűnést keltettek. A magára hagyott, magas szabadsági fokú rendszerek autogeneziséről írott elmélete pedig kis híján megrengette a világot.

Azért csak kis híján, mert a Sors néha kiszámíthatatlan. Két évet engedélyezett a Nagy Mű végső formába öntésére. Art alapos munkát végzett.

Amikor halálra gázolták, a dolgozat már készen pihent az íróasztala fiókjában. Sohasem került nyilvánosságra.

És még így is évekbe telt, mire a neve valamelyest feledésbe merült.

4. Nork Hamilton.

Az egész a folyosón kezdődött. Régi, körfolyosós bérház volt, udvarra néző ablakokkal. Az udvar a körbezáruló házfalak közé szorult, lebetonozott térséget jelentette, aminek közepén egy poroló árválkodott.

Nork egész nap itt szaladgált. Hétéves elmúlt, de még nem beszélt. Egy ízben elvitték pszichológushoz, mert a Gyámügyi Hivatal ezt írta elő. Súlyos személyiségzavart állapítottak meg nála, a szülők elvesztése következtében beállt elmezavarféleséget. Kis híján el is vették Frank Hamiltontól és feleségétől a gyámságot. Talán, ha ez megtörténik, minden másképpen alakul.

Frank és felesége, Natasa, nem erre a feladatra születtek. Az asszony egész nap zűrzavaros szerelmi ügyeit intézte, a férfi kocsmákban múlatta az időt. Nork mindkettőjüket idegesítette. Csak hát ő volt jólétük záloga, így mindent megtettek a látszat fenntartása érdekében. Elsősorban komoly összegeket áldoztak a Gyámügyi Hivatal előadójának lefizetésére. Igazából ez volt bizonytalan helyzetük legbiztosabb pillére. A lakók szinte hetenként jelentették fel őket.

Nork hároméves sem volt, amikor a szülei meghaltak. Nem tudta, miben hunytak el. Tulajdonképpen azt sem tudhatta, mi az a halál. Egyszerűen valami fájdalmas, torokszorító szomorúság fogta el, ha felidézte a két arcot. Aztán egy nyitott teherautóra emlékezett, meg a platóra felpakolt bútorokra. Szinte maga előtt látta a kis székét meg a nagy konyhaszekrényt. A költözködés szó egyszer sem jutott eszébe ilyenkor. Csak az a furcsa idegesség, amit akkor érzett. Átragadt rá a többiek feszültsége. És bár nem vágyott rá, mégis újra meg újra átélte. Ez volt emlékfoszlányai közt a legtávolabbi sziget, amire még biztos lábbal rá tudott lépni. Mindenki sírt. Még Frank Hamilton és a felesége is, pedig őket nem abból a fából faragták.

Aztán a két ismerős, meleg arc egyre halványodott. A nagybátyja és felesége mindent betöltött, még a városi lakásba áthurcolt bútorokat is.

Nork szabályosan nekik rontott, amikor meglátta őket abban az ágyban. Csípett, rúgott és éktelenül visított. Ez volt az utolsó alkalom, hogy hangot adott ki magából. A magányon kívül a csönd kísérte végig egész gyerekkorát.

Még akkor sem hagyta el panasz a száját, amikor az ujját becsípte a nagy, udvari kapu. Csak állt, potyogtak a könnyei, és várta, hogy történjen valami.

Miss Pencroft szabadította ki szorult helyzetéből. Megmosdatta, megetette, és azonmód följelentette a gyámszülőket. Aztán még háromszor. De hiába próbálkozott. Hiába igazolta tanúkkal, hogy a gyerek naphosszat egyedül van, hogy nem beszél, hogy piszkos és sokszor éhezik – beadványát mindannyiszor elutasították.

Pedig szívesen magához vette volna a fiút. Akkor is, ha semmilyen támogatást nem kap érte. Ha Frank Hamiltonék ott maradnak Nork szüleinek a vagyonában. Ha fizetnie kell, talán még akkor is.

Sosem volt saját gyereke. Évtizedeken át nem is érezte ennek hiányát. Ha nem pillantja meg a kisfiú kétségbeesett tekintetét, szótlanul összeszorított száját, potyogó könnyeit, a hiábavaló erőlködést, ahogy próbál kiszabadulni a fájdalmas fogságból – talán nem is érzi meg soha. Talán fel sem ötlik benne, hogy olyasmit szalasztott el az életben, amit már nem lehet pótolni.

Mindenesetre attól a naptól kezdve Nork élete megváltozott. Napközben nem volt többé egyedül. Miss Pencroft mindig behívta, megkínálta valamivel, és beszélt hozzá. Tudta, hogy nem érti, de azért beszélt. Végigmutatta, ki hol lakik, mesélt mindegyikükről valamit, a nevüket többször is elismételte. A fiú mindig nagyon figyelt.

Ha pedig éppen nem ült az idős hölgy konyhájában, a folyosókat járta. Senki sem értette, mit csinál. Minden ajtó előtt megállt. Nézte az egyforma kukucskáló-ablakokat, kezével a névtáblákat simogatta. Sokszor órákon át.

Néha kinyílt egyik-másik ajtó, és durván elzavarták. Olykor viszont behívták. A folyosójárás tette ki napi programjának jelentős részét. Aztán ennek a dolognak is vége szakadt.

Miss Pencroft többfrontos támadást indított. Négyféle jogcímen is beperelte Hamiltonékat. A tanúskodásra azonban szinte senkit sem sikerült rávennie. Amíg a folyosón beszélgettek a dologról, mindenki fel volt háborodva. Ennél többet azonban nem sikerült kipréselnie belőlük. Próbálkozásai végül azzal az eredménnyel jártak, hogy a bíróság figyelmeztette. Őt. Aki soha életében nem ártott senkinek. A fiú pedig többé nem jöhetett ki a lakásból.

Gyámszülei bezárták a könyvtárszobába, és reggelente otthagyták neki az ételt. Mire éjszaka hazavetődtek, Nork már rendszerint aludt. Hol a könyvespolc előtt, hol az asztal alatt. Ahol éppen elnyomta az álom. Legfőbb szórakozásától fosztották meg.

Amikor Miss Pencroft meghalt, már vagy egy éve az ismerős falak jelentették számára a világ határait. Naphosszat könyvek és ócska bútorok vették körül. A legtöbb időt a nagy ebédlőasztal alatt töltötte. Volt egy másik emlékfoszlánya, fenyőfával, színes fényekkel és ugyanazzal a két, meleg arccal. A fa az asztal tetején állt. Nem merte megérinteni.

Ha az asztalra nézett, mindig ez az érzés jutott eszébe. És jött az a fojtogató szomorúság. Ilyenkor az asztal alá mászott, és ott hasalva nézegette a polcról leszedett könyveket. Több, mint tíz évet töltött ebben a bezártságban. Már el sem tudott képzelni semmi mást. Féltve ápolt emlékképei mintha egy másik világból származtak volna. Így érte meg a tizennyolc éves kort.

Frank Hamilton pozíciója meginogni látszott. Ahhoz, hogy egy felnőtt gyámja lehessen, sokkal komolyabb eljárásra volt szükség. És ehhez már kevésnek bizonyult egyetlen korrumpálható tisztviselő. A gyerekkel együtt beszélgetésre idézték be az elmekórtani intézetbe. Nork először látta szorongani a gyámját.

Az utazás azonban hamar elterelte a figyelmét erről az apróságról. A fák, az utcák, a millió ember még a kocsi ablakán keresztül is sokkoló látványt nyújtott. Nem győzött betelni vele.

Aztán megérkeztek. A nagybátyja kisegítette az autóból, szokatlanul gyöngéden viselkedett vele. Keresztülsétáltak a parkon, fel a fehér, műmárvány lépcsőn, be a hűvös, tágas előcsarnokba. A fiú ámulva szívta magába a környezet minden szegletét. Lifttel mentek fel a harmadikra. Frank Hamilton sokáig igazgatta a kabátja hajtókáját dr. Richards irodája előtt.

Maga a beszélgetés roppant szokatlanul zajlott. Az orvos minden kérdést a gyámhoz intézett, mégis Nork szemét nézte. Nem is figyelt a válaszokra.

A fiú érezte a vizsgálódó tekintet jelentőségét, nagyon zavartan viselkedett. Az orrát törölgette a csuklójával, rángatta a szemöldökét, a lába fel-alá járt.

– Hány éves volt, amikor a gyámságuk alá került?

– Három vagy négy.

– És akkor sem beszélt?

– Nem. Egy szót sem.

– Próbáltak vele kapcsolatot teremteni?

– Hát persze! A feleségem sokszor odaült az ágyára, és mesélt neki. Simogatta, játszott vele…

– És egyetlen egyszer sem adta jelét, hogy…

– Egyetlen egyszer sem!

– Mit egyetlen egyszer sem?!

– Hát… amit kérdezett…

– Honnan tudja, mit kérdeztem volna? Még be sem fejeztem a mondatot!

– Elnézést kérek…

– Az a könyv teljesen hibás!

Ennél váratlanabb dolog akkor sem történhetett volna, ha a ház a levegőbe emelkedik, és elindul délnyugat felé. Egyikük sem tudott megszólalni. Frank Hamilton úgy érezte, rögtön megfullad. Elkerekedett szemekkel bámult az unokaöccsére, mint valami kísértetre. De nem lehetett semmi tévedés. A fiú megismételte a mondatot.

– Az a könyv egészen el van rontva!

– Az a könyv? Melyik? – Dr. Richards hangja hirtelen rekedtté vált. Groteszk ellentmondásban állt az igyekezettel, hogy ne mutassa jelét meglepetésnek.

Nork hangsúlyozásában ezzel szemben nem volt semmi szokatlan. Tisztán és érthetően artikulált.

– Az a piros, ott… A genetikai kód értelmezése a molekuláris biológia eszközeivel! Nekünk is megvan!

– Nektek is megvan? És el tudod olvasni?

A fiú értetlenül nézett rá. Nem tudott mit felelni a kérdésre.

– Jól van, semmi baj, örülök, hogy ilyen komoly témák érdekelnek… Mióta olvasol könyveket?

– Nem tudom.

– És érted is, amiről a könyv szól?

Megint csak tanácstalan hallgatás volt a válasz.

– Tudod, mit, Nork? Meséld el nekem, mi a problémád ezzel a könyvvel? – az orvos hátranyúlt, és leemelte a polcról a vaskos kötetet. A fiú tekintete egyszerre megváltozott.

– Nagyon jól kezdődik! Pontosan megadja a kulcsokat, amivel el lehet kezdeni a DNS feltérképezését! Aztán egyszercsak megtorpan! Nem él a lehetőséggel, és végül zavaros bizonytalanságba fullad!

Halálos csönd volt a válasz. Dr. Richards arckifejezése lassan kezdett Frank Hamiltonéra hasonlítani. Belelapozott a könyvbe.

– Ez komoly molekuláris biológia, Nork! Ennek a megértéséhez sok minden mást is el kellett olvasnod…

– Nagyon sok könyvünk van!

– És mind biológiai témájú?

– Hát nem mind. De sok.

– Az apja biológus volt. – suttogta rekedten a gyám. Még mindig hitetlenkedve nézte a fiút.

– És. arra emlékszel, mit olvastál el először?

– Igen. Azt, hogy Roger Hudson.

– Hogy mit?!

– Roger Hudsont. Amikor még kijárhattam a szobából, Miss Pencroft sokat mesélt nekem. Azt is elmondta, melyik lakásban ki lakik. Én meg körbejártam a folyosókat, és mindenkinek megnéztem az ajtaját. Láttam rajtuk a névtáblákat. Mindenkié más volt. Gyönyörködtem az arany színükben, Mr. Hudsonében például látszott a szemközti lépcsőház ablaka! Az meg állandóan az eget mutatta, úgyhogy mindig változott! Órákig lehetett nézegetni. Aztán egyszercsak el tudtam olvasni. Fogalmam sincs, mikor történt, de ő volt az első! Utána már könnyen ment a többi is. Amikor pedig Frank bácsiék bezártak a könyvtárba…

– Bezártak a könyvtárba?!

– Ez a gyerek hazudik! Idáig beszélni sem tudott, most meg… – Frank Hamilton lihegett és hörgött egyszerre. Furcsa, gurgulázó hangok szakították meg a mondatait. Nem úgy festett, mint a beteg kísérője. – Ki zárt be téged, mi?! Tán nem mi adtunk neked enni?! Nem Natasa mosta a koszos gönceidet?! Talán nem nekünk köszönheted, hogy nem kerültél árvaházba?! – Az arca egyre vörösebbé vált. Felpattant és torkon ragadta Norkot.

– Mr. Hamilton! Azonnal engedje el a gyereket!

A fiú egész testében remegett. Ökleit összeszorította, és nem szólt egy mukkot sem.

– Mr. Hamilton! Nem hallja, amit mondok?! – Dr. Richards felállt, és erőszakkal lefejtette a férfi kezeit a fiú torkáról. – Hagyja el az irodámat! Odakint várjon, amíg szólítom!

– Ez egy kígyó! Egy álnok csúszómászó! – egész testében remegett. – De még megkeserüli!

Kiment, és bevágta maga mögött az ajtót. Nem várta meg az unokaöccsét. Leszaladt a lépcsőn, át a parkon, rohant, mint egy félőrült. Úgy is vezetett. Minél előbb haza akart érni.

Pontosan tudta, hogy mindennek vége. Egy dolgot lehetett csinálni: menteni a menthetőt! Még útközben átgondolta, mit érdemes összeszednie. A bankszámláról csak egy korlátozott összeget tudott lehívni, meg volt szabva a napi limit. A Gyámügyi Hivatal ezzel próbálta védeni a gyámság alá vettek érdekeit. Nem is mindig hatástalanul.

Mire Natasa Hamilton hazaérkezett, már minden értéknek hűlt helyét találta. Eltűnt a számlakönyv is, talán abban a reményben, hogy másnap még nem tiltják le. Az asszony megértette, hogy baj van. Összecsomagolt, és többé feléje se nézett a lakásnak.

Nork ünnepelt sztár lett. Egy újságírónő valahogy rátalált a történetre, és rávette dr. Richardsot, hogy minél gyorsabban nyilvánítsák épelméjűnek a fiút. Ez nem azt jelentette, hogy elhagyhatta az Intézetet, pusztán annyit, hogy a további kezelést már normális, felnőtt állampolgárként kapta. Nem kellett többé gyámot kinevezni mellé.

Mikor ez megtörtént, a Daily Express azonnal kizárólagossági szerződést kötött vele. Norknak persze fogalma sem volt róla, mit ír alá. Az újság napi interjúsorozatba kezdett.

Az újságírónőnek nem volt könnyű dolga. Amint az éledéről kérdezte, Nork bezárult, és hallgatott, mint a sír. Csak olyankor nyílt ki, amikor az olvasmányai kerültek szóba. Dr. Richards napi egy órányi beszélgetést engedélyezett, ezalatt kellett kiszedni belőle azokat a szilánkokat, amikből a másnapi cikk összeállhatott. Miss Chesterton hamar megtanulta, hogy nem lehet erőszakos. Hagyta, hogy a fiú arról beszéljen, amiről akar. Jegyzetei azonban az elszólásokra koncentrálódtak, a mindenkit elborzasztó hétköznapokra, a gyámszülők kegyetlen, rideg bánásmódjára, a szinte hihetetlen fordulatra, ahogy a szomszédok nevének és névtábláinak összepárosításával megtanult olvasni, és arra az elképesztő változásra, amit a biológia könyvekkel összezárva töltött gyerekkor idézett elő benne. Mindenkit megfogott a szívszorító történet. A Daily Express eladott példányszáma napról napra emelkedett. A már megjelent anyagokat továbbadták, könyvek, filmek és Hamilton pólók jogait szerezték meg a pénztárgépek kattogásával álmodó vállalkozók.

Aztán egyszercsak Miss Chesterton rádöbbent, hogy nagy hibát követett el. A fiú hosszú ideje a DNS kód kémiájáról beszélt neki. Egy olyan nukleotid szakaszról, amelynek megfejtette a jelentését. Ő oda sem figyelt. Egyszerűen elengedte a füle mellett a számára teljesen érthetetlen részleteket. Úgy gondolta, pontosan tudja, mi az, ami az olvasót érdekelheti.

– Végül minden élőlényben sikerült azonosítanom! – Nork lelkes volt és átszellemült – Mindenben benne van!

– Micsoda?

– Ugyanaz a kódrészlet!

– Ugyanaz a kódrészlet?!

– Na jó, nem pontosan ugyanaz! De nagyon kicsi az eltérés! Állat és növényfajonként egyetlen kodon, méghozzá épp az elején! Mint egy katalógusrendszer sorszámai! Egyik sem azonos a másikkal, de mindegyik következik az előzőből! Érti? Mintha valaki lajstromba vette volna a Földön fellelhető összes növényt és állatot! Mindent!

– Az embert is?

– Úgy bizony!

– Bocsáss meg, Nork, de nem egészen értem! Azt mondod, hogy a tervrajzunkat tartalmazó DNS-ben értelmetlen sorszámok vannak elrejtve?

– Nem hiszem, hogy értelmetlenek volnának, csak nem az öröklést szolgálják!

– Nem?! Az hogy lehet? Miért nem eredményez ez zagyvaságot, torzszülött utódokat?

– Mert olyan szakaszon helyezkedik el, ami funkció nélküli!

– Jézusom! Ne gondold, hogy tudlak követni! Mit értesz azon, hogy funkció nélküli?

– Egyetlen élőlény DNS-e sincs kihasználva! A kód legnagyobb része értelmetlen összevisszaság, amit az örökítő folyamat egyszerűen figyelmen kívül hagy! Ebbe van beágyazva a T. K.

– A T. K.?!

A fiú elvörösödött.

– Így neveztem el. A Teremtő Kézjegye.

Az újságírónőben ekkor harsant fel a vészcsengő. Sajnos, későn. Fontos témát szalasztott el. Kezdettől jegyeznie kellett volna az egészet. Az utolsó mondatot mindenesetre odakanyarintotta az aznapi interjú elejére.

– Sajnálom, Miss Chesterton. Az idő lejárt!

– Kérem, dr. Richards, kivételesen engedélyezzen még egy negyedórát! Roppant érdekes témára bukkantunk, igaz, Nork?

– Nem tehetem. Majd holnap folytatják. – szelíd erőszakkal fölállította a fiút, majd visszafordult az újságírónő felé – Jöjjön, mi is lefelé megyünk! Norknak hátra van még egy EEG vizsgálata, a kilencediken…

A társalgó csaknem tele volt. A beszélgetéseket dr. Richards látogatási időben engedélyezte, ilyenkor mindig lárma, ételszag és vidéki rokonok töltötték meg a tizenharmadik emeletet. Senkinek sem tűnt fel az a nyugodtan üldögélő férfi, aki csak arra várt, hogy a fiú és két kísérője beszálljon a liftbe. Mindössze néhány másodperc telt el a zűrzavar kitöréséig.

A lift valamivel a tizenegyedik emelet előtt szabadult el. Hihetetlen robajjal zuhant lefelé, egyik faltól a másiknak ütközött. Sorra tépte le az emeletenként rögzített fékezőelemeket. Az akna oldalai megrepedtek, itt-ott méteres darabok szakadtak ki belőlük. Amikor a pince beton padozata véget vetett az eszelős rohanásnak, többen azt hitték, itt a világvége. A környék összes ablaka betört. Akkora volt a detonáció, hogy még kilométerekkel távolabb is hallani lehetett!

Senki sem élte túl a zuhanást. Tizen voltak a liftben, többnyire hazainduló látogatók. Testük egészen összegabalyodott egymással. Semmijük sem maradt épségben. Még annak a készülő cikknek a kézirata sem, aminek szerzője nemrég írta fel energikus gyorsírással a címét:

A Teremtő Kézjegye…

5. Pete Petterstone

– Legalább egy rohadt büfé lenne valahol!

– Büfé?

– Vagy egy McDonald’s! Mindegy!

– Az erdő közepén?! Kirándulni jöttünk, ha nem vetted volna észre!

– Sajnos, észrevettem! Mindenemet egy kóláért…

Mrs. Petterstone ingerülten legyintett.

– Veletek aztán érdemes bármilyen programot szervezni!

– Én nem szóltam semmit – Vincent fel volt háborodva.

– Hát persze! És azt se te kérdezted, hogy kiránduláskor mér’ mindig hegynek föl kell közlekedni?!

– De.

– Meg hogy miért nincs aszfaltozva a turistaösvény? És tavaly épp miattad nem fürödhettünk a tengerben, mert ott, ugye, nem látszanak a csempék!

– Tele volt az egész növényekkel! Úgy utálom, ha hozzám érnek!

– Így aztán mind a két hetet a szálloda kertjében töltöttük, egy lábúsztatóban pancsolva…

– Tán nem volt jó? – Mr. Petterstone vigyorogva ölelte át a feleségét.

– Ó, dehogynem! Remek volt! Mintha négy megállónyira nyaraltunk volna, a szabad strandon! Ezért aztán érdemes a tengerhez utazni!

– Nem is mentünk az idén.

– Nem bizony! Csakhogy most nem a csempék hiányoznak, hanem az aszfalt! Óriási! Teljesen meghülyítetted ezt a gyereket! Élvezed, hogy beleplántálhatod az összes fóbiádat?!

– Milyen szép mondat! Állatira tetszenek a beleplántált fóbiák!

– Nem is te volnál, ha nem kötnél bele valamibe! Azért feltételezem, hogy érted, mit akartam mondani!

– Csak az nem világos, miért nálam kopogtatsz? Mindig is szerettem a tengerben fürödni! Te vagy az, aki órákig tetszhalottként heversz a vízparton, a tűző napon, és maximum kétszer négy percre mártózol meg a vízben! Így persze, hogy nem zavarnak a növények!

– Mert annak sokkal több értelme van, hogy a fiad reggel héttől este kilencig mélytengeri búvárt játszik a lábmosóban?!

– Az nem lábmosó volt! – Vincent igazságérzete ismét riadót fújt – Nincsenek három méter mély lábmosók!

– Na, te is hamar megtanultál a szavakon lovagolni! Arra utaltam, hogy azt sem tartom komoly kultúrprogramnak, ha egész nap egy levegővel elvagy a medence alján! A nyaralás egyik célja, hogy közös élményeket szerezzünk!

– Mint például a közös bámulás, mozdulatlan testhelyzetben…

Mrs. Petterstone-erre már nem válaszolt. Legalábbis szóban. Olyan jobb csapottat helyezett viszont el a férje vállán, hogy az percekig nem tudta fölemelni a karját.

– Tesztek még megjegyzést a kirándulásra?

– Nem! – egyszerre kiabálták, egyforma lelkesedéssel.

– Különben is, ki akart ma kirándulni jönni?

– Én. – ismerte be Mr. Petterstone.

– Amit nem is igazán értettem…

– Miért, engem nem foglalkoztathat a táj szépsége?

– Ugye, nem szeretnéd, hogy őszintén válaszoljak?

A férfi sajgó karját dörzsölgetve ingatta a fejét.

– Messze van még a kilátó?

– A térkép szerint öt kilométer! – Mrs. Petterstone az erősen vázlatos, turistáknak szánt kiadványt böngészte…De megpróbálhatunk átvágni itt észak felé, ami lehet, hogy egy kicsit meredekebb lesz ugyan, de…

– Jaj, nem! Jó az az öt kilométer!

– Ugyan már, egy kis erőlködés nem fog megártani! – a férje rémülten próbálta behúzni friss fejlesztésű, hasi tartalékait. – És tudod, mi mindenre nyílik odafönt kilátás?

– Tüdőgyulladásra. Már most is nagyon fázom! – Vincent megkísérelt nagyon betegnek látszani. Nem sikerült rosszul, volt benne némi gyakorlata…

– Na, pont olyan vagy, mint az apád! Én legfeljebb megszültelek, de más közöd nincs hozzám! Tessék, válasszatok ti útvonalat! Merre óhajt továbbhaladni a tisztelt társaság? Netán vegyek valakit a nyakamba?

Azonnal akadt két jelentkező. Az asszony úgy érezte, a további észérveknek nincs itt az ideje. Megpróbált testből is beledőlni az újabb jobb csapottba.

– Miért mindig a jobb vállamra?! Már nem mozog a kezem!

– Elég, ha a lábadat tudod emelni! Indulás! – és futva nekivágott a meredekebb útnak.

Vincent kiabálva ellenkezni kezdett, de az apja váratlanul átállt a másik oldalra.

– Igaza van anyádnak! Egy kis mozgás nem, árt!

– Neked! De én nem vagyok kövér! És egyébként is, már Churchill megmondta, hogy a hosszú élet titka: csak semmi mozgás!

– Milyen érdekes, hogy a kultúra egyes szeleteit olyan könnyen szívod magadba! Bár így menne mondjuk, a német!

– Miért, te hány idegen nyelven beszélsz?

– Egyen biztos, mert néha egy szavadat se értem!

– De vicces!

És bár a vitának nem szakadt vége, azért csak elindultak Mrs. Petterstone után.

A férfi nagyon hálás volt, amiért a felesége a meredekebb utat választotta. Ő csak visszafelé akart erre jönni, nehogy föltűnjön az igyekezete. Félt, hogy Vincent makacskodni fog, és akkor meg kell magyaráznia, miért is akar arra menni. Csakhogy maga sem tudta.

Mondja azt, hogy egy fénylő pontot keresnek? A fia semmire se emlékezett, persze, Nórának meg nem is volt mire emlékeznie. Lehet, hogy ő is csak álmodta az egészet?

Amikor az éjjel felriadt, hosszú perceknek kellett eltelni, hogy kikerüljön az álom hatása alól.

A legfurcsább azonban az volt a dologban, hogy hiába jött tisztába a tényekkel! Hiába tudta, hogy éjjel fél kettő van, mindenki nyugodtan alszik, hogy urémiája Freddy bácsinak volt – Isten nyugosztalja, tizenöt évnél is régebben! – és nem neki, hogy Rosita néni legalább húsz éve halott, és még egyszer sem tért vissza zománcozott, sötétbordó fazékkal a fején kísérteni, és hogy Mr. és Mrs. Watsonnak sohasem volt hosszú, elnyújtott lófeje – az érzésein nem tudott változtatni!

A gombóc továbbra is ott ült a torkában, a gyomra összeszorult az aggodalomtól, és ki kellett gombolnia a pizsama felső gombjait, hogy megszabadulhasson az értelmetlen szorítástól.

Még akkor is az állát dörzsölgetve ült az ágy szélén, amikor végre felfogta, hogy amit percek óta hall, az Vincent gyöngén átszűrődő hangja a szomszéd szobából.

Vincent gyakran beszélt álmában. Sokszor csak értelmetlen szavakat motyogott, de az is előfordult, hogy egész összefüggő mondatok szaladtak ki a száján. Mikor hogy.

Éjszakai szónoklatait általában mozgalmas napok vagy környezetváltozás előzték meg. Pete Petterstone most az utóbbira tippelt.

Igaz, három nappal korábban érkeztek Hochbergbe, de ennyi késés belefért. Amíg a papucsát kereste az ágy mellett, arra gondolt, talán mégsem volt jó ötlet ez a sebtében elhatározott nyaralás.

– Az asztal mellett van! – szólalt meg váratlanul a felesége, anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét.

– Te ébren vagy?

– Ekkora hangzavarban nehéz aludni…

– Miféle hangzavarról beszélsz? Olyan csönd van odakint, mint a mesében!

– Nem is mondtam, hogy kintről jön a lárma! Alighogy te befejezted az üvöltözést, rákezdett a fiad!

Felhagyott a papucs keresésével, és visszaült az ágy szélére.

– Milyen üvöltözést fejeztem én be?!

– Fél egy óta valami műtét ellen tiltakozol hihetetlen energiával… nézd meg az ágyneműdet, hogy fest! Úgy dobáltad magad, hogy azt hittem, tengeri betegséget kapok!

– Ne haragudj… talán rosszat álmodtam…

– Talán?! Na menj, és nyugtasd meg Vincentet, mert szeretnék végre aludni egy kicsit!

– Megyek. Nem láttad a papucsomat?

– Mondtam már, az asztal mellett van!

– Mondtad? Tényleg itt van, de mondani nem mondtad!

– Már hogyne mondtam volna! Mosd ki a füled, egyébként meg fogalmam sincs, miért nekem kell mindig tudni, hol hagyod el a holmijaidat!

– Miért kell ezért kiselőadást tartani?! – morogva indult el a fiú hálószobája felé – Ha nem tudod, hol van, ne mondd meg! Ha viszont tudod, mi a fenének ekkora feneket keríteni neki?!

Valószínűleg még további bekezdésekkel is bővült volna magában elsuttogott kirohanása, ha Vincent szobája nincs olyan közel.

Amint azonban belépett, rögtön tudta, hogy valami nincs rendben. Vincent nagyon furcsa hangon beszélt. És nagyon furcsákat mondott.

– Állj a hetedik és a kilencedig borda közé! A lábad legyen szorosan összezárva…

– Valami baj van, Vin?

– Húzd ki magad, és nézz egyenesen előre!

– Vincent, ébredj fel! – finoman megrázta a fiú vállát.

– Vigyázz, lehet, hogy nem látod meg rögtön! Csak nagyon keskeny szögből látszik!

Pete Petterstone egészen biztos volt benne, hogy a fiának fogalma sincs arról, mi az a keskeny szög!

– Vincent, ébredj fel! Valami nagyon rosszat álmodsz!

A fiú azonban nem tágított. Kis szünetet tartott, majd, mint aki végtelenített mondandója végére ért, kezdte elölről az egészet.

– Menj az ablakhoz, szorosan a fűtőtest mellé! Állj a hetedik és a kilencedig borda közé! A lábad legyen szorosan összezárva! Vigyázz, lehet, hogy nem látod meg rögtön, csak nagyon keskeny szögből látszik…

És Pete Petterstone hiába csinált akármit. Rázta, ébresztgette, simogatta vagy felültette – Vincent megállás nélkül ugyanazt a négy mondatot ismételgette. A férfi már arra is gondolt, hátha csak vicc az egész. De Vincent nem volt ébren. A végtagjai olyan magatehetetlenül hevertek körülötte, ahogy senki sem tudná tettetni az alvást.

– Jól van, Vin, nyugodj meg! Odamegyek inkább, nézd, már itt is vagyok az ablaknál… hetedik és kilencedik borda, kiegyenesedek, előre nézek…

Azonnal meglátta. Egy vakító, kékesfehér pont volt, valahol az erdő közepén, nem messze a kilátó déli csücskétől. És Vincent abban a pillanatban elhallgatott.

– Hé, Vin, ne csináld ezt!

Hátrafordult, de a fiú aludt. Csöndben, és nyugodtan. Egész éjjel nem szólalt meg többször.

A fénypont azonban kitartóan világított – mindaddig, amíg a férfi el nem mozdult valamilyen irányban. Akkor megszűnt. Mintha kialudt volna, egyetlen apró fejmozdulat elég volt hozzá! Hihetetlenül keskeny szögben látszott.

Nem volt udvara, és egyáltalán nem vibrált a fénye. A köztük lévő, több kilométernyi levegő egyáltalán nem befolyásolta. A színe inkább volt kék, mint fehér, és furcsa módon semmit sem világított meg maga körül. Az erdő sötét foltjából eredt, és egyedül a kilátó fényei engedték kitalálni, merre is lehet

Az igazság az, hogy Pete Petterstone nem csak kíváncsiságból kísérletezett még vagy fél órát a látvánnyal. Félt bármit is tenni. Félt átvágni a sötét szobán, félt megnézni Vincentet, és fogalma sem volt róla, mit mondjon Nórának! Remélte, hogy az asszony már alszik.

Arra gondolt, nem lenne-e jobb visszatérni a korábbi rémálomba? De aztán hamar elhessegette ezt a gondolatot. Éjjel, egyedül a sötétben, szemben ezzel a megmagyarázhatatlan és titokzatos valamivel az ember hamar elveszíti a humorérzékét.

Ráadásul egy újabb, hátborzongató lehetőséget is kínált az álom felidézése: könnyen meglehet, hogy a dolog, ami megszólaltatta Vincentet, hiába koncentrálta erejét a fiúra! Szétszóródó hullámai nyugodtan kiválthatták az ő rémálmát, sőt, megakadályozhatták Nóra elalvását is!

Csapongó gondolatai aztán más irányba fordultak. Talán nem lett volna így, ha akár csak sejti is, milyen közel jár az igazsághoz. De nem sejtette.

Állt mereven és mozdulatlanul, bámulta a kékesfehér látomást, és a gyomra remegett a félelemtől. Nem mert elindulni, de egy idő után már hátrafordulni sem. Kezdte úgy érezni, mintha valaki állna a háta mögött.

Fél három is elmúlt, mire el tudta hagyni a fűtőtest hetedik és kilencedik bordájának szűk sávját. Nagyon mélyen belevésődött az emlékezetébe a fénypont helye. Bekötött szemmel is megtalálta volna.

És tudta, hogy meg fogja keresni. Csak legyen világos végre…

– Most gyertek ide! Ezt muszáj megnéznetek! Láttatok már ilyen panorámát?

– Nem – lihegte a férfi, amikor végre beérte a feleségét. – Ilyet még nem láttunk.

Vincent úgy vonszolta magát utánuk, mint Hannibál kimerült utóvédje, valamikor az Alpokon való átkelés vége felé.

– Nem elég, hogy emelkedik az út, hogy nincs ösvény, a tetejébe még rohanni is kell…

A falu a lábuk alatt terült el. Sütött a nap, de azért itt-ott látszottak felhők. Kanyargós utak futottak minden irányban, az autópálya pedig hosszú kilométereken keresztül egy nem túl nagy, erdőbe vesző tó partvonalát követte.

– Na, milyen helyre hoztalak benneteket? Hát nem olyan, mint egy ékszerdoboz? – Mrs. Petterstone átszellemült arccal tette magáévá a látványt. – Egyszerűen levegője van…

– Minek? Az ékszerdoboznak?

– Ó, drágám! Te már egész biztos hülye maradsz, hagyd, hogy legalább Vincent megérezzen valamit a dologból! – a fia felé fordult. – Nem olyan az egész, mintha az ember hazaért volna?

– Pont olyan! Csak nem találom a tévé távirányítóját…

Pete Petterstone elmélázva fordult a feleségéhez.

– Hmm. Nem gondolod, hogy talán már késő a megérzéshez?

– De, büszke lehetsz rá!

– Én?! Miért pont én?!

– Miért pont te? Szerinted ki tanította a gyereket arra, hogy egész nap a besötétített szobában tévézni – az a non plusz ultra?! Hogy az élvezetek csúcsa egy büdös szobában dögleni…

– Állj, állj! Először is: mitől lenne büdös a szobában? Másodszor: mikor láttál te engem egész nap tévézni? Harmadszor…

Egészen gyönge, hűvös szellő szaladt keresztül az erdőnek azon a részén, ahol kibukkantak a dombtetőn lévő tisztásra. A hangját akkor sem hallhatták volna, ha történetesen Mr. és Mrs. Petterstone nem vitatja egyre emeltebb hangon, ki is a felelős a fiuk lelkében mutatkozó anomáliákért?

Vincent épp leülni készült a fűbe. Hátat fordított a szélnek, mert bár kimelegedett, arcának jó érzést okozott a hűvös légmozgás, emlékezett rá, hogy tavaly ugyanezzel a kellemes érzéssel kezdődött az arcüreggyulladása, így hármuk közül ő vette észre először.

– Egy barlang! – kiáltotta felvillanyozódva. – Gyertek, nézzük meg!

Az apja odafordult. Nem fogta fel rögtön, hogy megérkeztek. Előbb tekintetével meg kellett keresnie a fák koronái közül kibukkanó kilátót. Méregette a helyzetét, majd nyugodt hangot erőltetve magára, próbálta ellensúlyozni a gyomrában lassan feltámadó remegést.

– Jól van, gyerünk! Hátha valami érdekes!

– Nem is hiszem el! Van valami érdekes a Cartoon Networkön kívül is?

– Ismét rossz a címzés! Én sosem nézek rajzfilmeket! – Pete Petterstone a látszat kedvéért próbálta folytatni a civódást, de a hangjából alapvetően hiányzott a meggyőződés. A felesége nem is reagált rá.

– Gyertek már! Most miért nem rohanunk úgy, mint az előbb?

– Hé, lazíts egy kicsit! – a férfi komoly erőfeszítéssel igyekezett úrrá lenni a lassanként a lábára is átterjedő remegésen – Vedd figyelembe, hogy idős, elaggott szüleid…

– Idős az öreganyád! – csattant fel Mrs. Petterstone – Lehet, hogy te már öregnek érzed magad… sőt! Az is lehet, hogy te eleve öregnek születtél! Nem gondolod, hogy elő kéne készítsünk neked egy elegáns temetést…?

A férfi megmerevedett, mintha karót nyelt volna. Most, itt, pár méternyire csupán a barlang bejáratától, meglehetősen váratlanul érte egy gyászszertartás emlegetése. Először vissza akart vágni, aztán eszébe jutott, hogy a feleségének egyáltalán nem beszélt az álmáról, így aztán csak nyelt egyet, de nem válaszolt.

– Mi lesz már?! Úgy cammogtok, mint egy lajhár!

– Mint egy?! És én melyik felét teszem ki ennek a drága állatnak? – Pete Petterstone pontosan tudta, hogy kiszáradt torokkal nagyon nehéz viccelődni. Nem is értette, a többiek miért nem veszik észre?

Mrs. Petterstone, aki pár lépéssel előtte ment, visszafordult.

– Szerinted melyik fele vagy a lajhárnak, ha én megyek elöl?

– Hát ez igazán helyes kis vicc! Amilyen kedves, olyan találékony! – kénytelen volt apró krákogásokba csomagolni a hangja remegését. – Sokat törted rajta a fejed?

– Nem, próbáltalak téged utánozni: semmit!

Vincent ebben a pillanatban lépte át a barlang bejáratát.

– Gyertek már! Ilyet még nem láttatok!

Vagy két percbe is beletelt, mire utolérték a fiút. Óriási barlangnyílás tárult a szemük elé, jóval nagyobb, mint amilyennek messziről látszott. A növényzet már pár lépéssel a bejárat előtt megszűnt.

Maga a járat azonban sokkal szűkebb volt, mint amekkorára a nyílás méretéből következtetni lehetett volna. Keresztben még csak-csak kitett egy vállszélességnyit, a magassága azonban nemigen haladta meg egy tízéves gyerek hosszúságát – talpától a fejéig, persze.

– Tök jól néz ki! – Vincent gyanúsan lelkes volt. – Gyertek utánam! – és tőle szokatlan iramban elkezdett futni befelé.

– Halló, megállni! – rémült meg Mr. és Mrs. Petterstone egyszerre. Az asszony csak anyai ösztönére hagyatkozva érezte, hogy ebből baj lehet, a férje viszont tudta is.

– Vincent! Azonnal állj meg!

A fiú azonban nem hallgatott rá. Egyre gyorsabb iramban futott befelé.

– Gyerünk! – ragadta meg a felesége kezét Pete Petterstone, és ők is futni kezdtek.

Sajnos, nem volt elég hatékony ez a páros koreográfia. Amilyen jól bírta az asszony a kitartó gyaloglást, olyan rosszul futott. Pillanatok alatt elfogyott a levegője, és csak nehezítette a férje dolgát.

– Engedj el! Majd utolérlek benneteket!

A férfi nem ellenkezett. Kitartó lustasággal megtermelt, ám rapszodikusan eloszlott súlyfeleslege ellenére még nem felejtett el futni. Pontosan emlékezett rá, hogyan kell csinálni. A mozdulatai határozottak voltak és rendezettek.

Ami persze nem jelentette azt, hogy igen rövid idő múltán ne küzdjön ő is súlyos légzési problémákkal. De addigra már utolérte a fiát.

– Süket is vagy már!? Hová az ördögbe rohansz?! – ez az egy mondat is viszonylag hosszú időt vett igénybe.

Sűrű megszakításokkal sikerült csak biztosítani a folyamatos oxigénellátást. – Nem vár meg ez a hülye barlang?!

Közben az asszony is utolérte őket. Neki egyelőre nem futotta beszédre, csak sűrűn bólogatott. Még percek múlva is mély lélegzetvételektől visszhangzott a barlang. De azért újra elindultak. Most azonban szokatlanul csöndesen haladtak. Egy jó ideig egyikük sem kezdeményezett társalgást.

– Már vagy két perce jövünk, és még mindig görnyedni kell! – szólalt meg végül a férfi. Úgy érezte, most már minden különösebb hörgés nélkül be tud fejezni egy egész mondatot.

– Talán próbálj meg fölegyenesedni!

Pete Petterstone nem tudta mire vélni a felesége válaszát. Hátrafordult, és a látványtól alaposan meghökkent: Mrs. Petterstone kényelmesen fölegyenesedve jött utána!

Egy percig habozott, aztán felnyúlt, hogy óvatosan kitapogassa a feje fölött húzódó, alacsony boltozatot. Nem sikerült, persze. Csak a levegőt markolászta. Nyilvánvalóvá vált, hogy ő is régen fölegyenesedhetett volna.

– De hát hová tűnt?!

– Micsoda? Neveletlenségnek tartanád, ha ezután az igen mulatságos kis pantomim bemutató után, egyszerűen hahotára fakadnék? Csak úgy torkom szakadtából…

– Egyszerűen nem értem! – a férfi zavartan pislogott – Az előbb még itt volt!

– A hasonló bizonytalanságok elkerülése végett, célszerű lenne bekapcsolni azt a lámpát, ott a kezedben! Akkor talán látnánk az utat… megjegyzem, fogalmam sincs, honnan húztad elő ezt az izét – van nekünk elemlámpánk?

– Látod.

– De hogy került hozzád?

– Zsebre vágtam, hátha szükség lesz rá!

– Délelőtt, az erdőben?! Meg aztán arra sem emlékszem, hogy csomagoltam volna ilyesmit az útra! Mid van még? Fogó, csipesz, mákdaráló vagy úszószemüveg? Ez mind hasznos lehet…

– Nagyon jó pofa vagy!

– Én?! Ki szórakoztat bennünket az idétlen hallucinációival?

– Nem hallucináltam! Láttam! Tisztán, és világosan! Itt volt a fejem fölött…

– Légy erős, most is ott van! Csak egy kicsit magasabban…

Pete Petterstone nem válaszolt.

– Ne hidd, hogy kötekedni akarok, de a lámpa bekapcsolása mégiscsak segítene… tudod, világosban sokkal jobban látni!

– Ahhoz éppen elég világos van még, hogy lássam, amit látok!

– Hát persze, mint az előbb…

– Mondom, hogy itt volt fönt! Egészen közel a fejemhez!

– Kedvesem! Te így is a legdélcegebb magas fiú vagy nekem, de nézz föl egy pillanatra! Gondolod, hogy négy és fél méteresen is ilyen jól mutatnál?

Pete Petterstone zavartan bámult a magasba. A barlang teteje tán még ennél is távolabb volt a földtől.

– Pedig itt volt…

– Bizonyára. Mindazonáltal, annak ellenére a lámpagyújtásra szavaznék, hogy elég homályos az eredete ennek a remek kis, másfél kilós, turbódízel reflektornak!

– Én kiválóan látok így is!

A felesége kitartóan mosolygott, mint amikor egy szellemileg súlyosan visszamaradott tanulójának magyaráz a végtelen türelmű tanító.

– Figyelembe véve az elemi geometria és az optika törvényeit, vagy olymódon lesz sötét, hogy befordulunk valamerre, vagy olyan messze hagyjuk magunk mögött a barlang bejáratát, hogy a beszűrődő fény ereje…

– Jézusom! Csak nem akarsz fizikai kiselőadást tartani?! Inkább világítok! – és felkattintotta a lámpát.

Egyszeriben feltárultak a barlang igazi méretei. Most már akár egymás mellett is haladhattak volna. A szabályos, boltíves formát csak itt-ott törték meg apró nyílások, repedések. Elágazást semerre sem láttak. A falak durva, érdes felületéről kevés fény verődött vissza.

Annál több a sima kőpadlóról, amin jártak. A férfi képtelen volt visszaemlékezni, mikor váltotta fel a kinti feketeföldet ez a furcsán szabályos talaj.

Azon töprengett, vajon mi gyalulhatta ilyen simára ezt a rideg követ? Biztosan folyómeder volt valamikor – gondolta bizonytalanul, s bár nyilván így volt, valahogy mégsem tetszett neki ez a magyarázat. Már vagy ötszáz méterre lehettek a bejárattól, amikor megszólalt.

– Meddig tarthat még ez a nyílegyenes szakasz?

– Nem hinném, hogy soká! Igen kiterjedt barlangrendszernek kéne lennie ahhoz, hogy sokáig haladhassunk benne toronyiránt…

– Aha – Mr. Petterstone elgondolkodva harapdálta a szája szélét. – Ha sokáig tudunk benne egyenesen előre menni, biztos nagyon hosszú! Magvas okfejtés.Van még ebből a fajtából?

Feltehetőleg volt. Mrs. Petterstone minden bizonnyal vissza is vágott volna valamelyikkel, ha nem kerül elébük olyan hirtelen a forduló. Kénytelen volt elhalasztani a készülő szónoklatot.

– Jézus ereje! Mintha az előbb még elláttam volna vagy száz méterre!

– Ugye?! – Vincent mohón csapott le a mondatra. – Pont azon gondolkoztam, mi lehet az a tojás alakú izé ott elöl, és közben majdnem nekimentem a falnak!

S ebben a pillanatban jobbra, mintegy ötven méterre a meredek ívű fordulótól, olyan helyen, ahol Vincent az imént semmiképp se láthatta, egy furcsa, ember nagyságú sziklaképződmény állt. Semmivel sem lehetett volna összetéveszteni: jellegzetes, tojás alakja volt.

Pete Petterstone nyelt egyet.

– A hallucinációid kezdenek hátborzongatóvá válni…

A fiú nem válaszolt. Csak tátott szájjal nézte a megdöbbentő jelenséget.

– Mi lehet ez? – suttogta – Olyan… apa! Látod az alját?! Nem ér le a földre!

És valóban, a Tojás úgy két arasznyival a föld fölött lebegett!

Mindhárman megbabonázott tekintettel bámulták. Aztán a férfi lassan elindult felé. Le nem vette róla a szemét, talán attól tartott, eltűnik hirtelen.

De nem tűnt el. Csak az elemlámpa pásztázó kévéje imbolygott körülötte részegen.

Mrs. Petterstone és Vincent hirtelen rájött, hogy ha nem követik az elemlámpát tartó kezet, sötétben maradnak. Ez pedig a legkevésbé sem hiányzott egyiküknek sem!

A fiú félt is, meg kíváncsi is volt, így anyja kezébe kapaszkodva indult el a Tojás felé. Halálos csöndben tették meg a hátralévő métereket. Mikor egy híján mind elfogyott, megálltak. Megálltak előtte, és nézték.

Mr. Petterstone lassan leguggolt. Várt egy kicsit, aztán, mivel semmi sem történt, bedugta alá a kezét. Nem ütközött akadályba. Megérintette a padlót, majd lassú, óvatos mozdulatokkal a Tojás oldalát kezdte simogatni.

– Ugyanaz az anyag – tapogatta egy darabig, majd hirtelen felállt. – Menjünk vissza a faluba! Hozzunk fényképezőgépet és kamerát! Amit itt találtunk, sokkal több, mint egyszerű szenzáció!

A felesége bólintott.

– Menjünk, de gyorsan!

Vincent még mindig szorította a kezét. Egyetlen szót sem szólt, akkor is ellenkezés nélkül követte, amikor elindultak visszafelé. De nem jutottak messzire.

A járat, amin idejöttek, nem volt sehol! Szabályos, kör alakú csarnokban álltak, amelyet összefüggő sziklafal vett körül.

– Hol vagyunk?! Nem látom a folyosót!

– Én sem. – felelt a férfi. Körbetapogatta a sziklafalat. – Verje meg az ég! Ez most bezzeg valódi! Valódi és tömör!

Vincent lassan fölemelte a karját, és előremutatott.

– Odanézzetek! – olyan volt a hangja, mint húsz perccel a mandulaműtét után. – Ott szemben, legfelül… – és a keze remegni kezdett.

A fal azon a helyen lassan áttetszővé vált. Opálos foltok jelentek meg rajta, majd halványan foszforeszkálni kezdett. Az egész nem tartott tovább egy percnél. Egyikük sem vette észre, mikor állt össze képpé a villódzó pontok sokasága. Egyszercsak fölfogták, hogy amit látnak, az valamiféle színes, vibráló, idegen táj. Nem volt mozdulatlan. Apró pontok nyüzsögtek rajta a távolban, kivehetetlenül. Kék égbolt és sziklák – ez a két motívum egyértelműen felismerhető volt rajta.

– Apa, mi ez…?

Mr. Petterstone csak a fejét ingatta.

– Fogalmam sincs.

Tanácstalanul álltak a sötétben. A férfi görcsösen szorította az elemlámpát, és egyikük sem vette észre, hogy az lassanként elveszti a fényét. Már csak a furcsa képernyő világított a falban.

– Legyetek üdvözölve! – szólalt meg végül a hang.

Vincent rémületében szinte nekiugrott az anyjának. Még percek múlva is a derekára csimpaszkodva remegett.

– Nem kell félnetek tőlem! Hosszú ideje várok erre a találkozásra, régebben, mintsem fölfoghatnátok! Úgy is alakulhatott volna, hogy sosem találkozunk! A véletlen hozta, hogy éppen előttetek nyitom meg ennek a barlangnak a kapuit. Most jött el az idő. – A rövid csönd nem nyugtatta meg egyiküket sem. – Legyetek üdvözölve!

A történet kezdete

1990. május

1.

Gondolom, olyan lebilincselő lehettem számukra, mint egy Útinform jelentés az alsóbbrendű utak telítettségéről. Pedig kitettem magamért!

Máglyák és inkvizíció, könyvégetések és boszorkány-perek váltották egymást bevezetőmben. Olyan messziről indultam, amilyen messziről csak tudtam.

Egy idős néni az első sorban egyszerűen a tenyerébe hajtotta a fejét. A mellette ülő lányok folytonos vihogással jelezték érdeklődésüket, Thomas pedig aggódva figyelt. Istenien csinálta!

Nekem mindenesetre szárnyakat adott. Átszellemülten merültem bele a gazdasági szűrők bonyolult hálózatának elemzésébe. Részletesen elmagyaráztam, miből tevődik össze, hogyan biztosítja a társadalmi igények érvényre jutását, példákat soroltam, párhuzamokat vontam, a táblát kusza ábrákkal rajzoltam tele. Ahogy kell. Egyéni érdekek és haladás, hatalmi harc és tudományos igazság feküdtek egymásnak keresztbe többszörösen összetett mondataim műtőasztalán. Egyszerűen: ellenállhatatlan voltam!

Egy egész idő alatt kardigánt kötő hölgy váratlanul összecsomagolt, és nagyokat szuszogva kiaraszolt a padsorból. Felém se biccentett, úgy ment ki.

Thomas leszegte a fejét. Ismertem az érzést, amikor az ember a másik helyett szégyelli magát.

Kifejezetten élveztem a helyzetet! Perverz élvezet volt, belátom, de amolyan gyerekes bosszú hatalmasodott el rajtam. Tudtam, hogy nem érdeklem őket. Hogy a részletes vízállásjelentést is szívesebben hallgatnák! S mert ilyen kínos helyzetbe keveredtem miattuk, hát egyre alaposabban fejtettem ki a gondolataimat! Hosszan és pontosan. Mint amikor a gyerekek egyenként kezdik kitépdesni a vergődő légy szárnyait.

Őszintén szólva, fel sem merült bennem, hogy bárki is érteni szeretné, amit mondok. Gyanútlanul vágtam bele a biológiai fejtegetésekbe.

– A fajok fejlődése nagyon hasonlóan viselkedik az új képességek földolgozásával, mint az emberi csoportok a felfedezésekkel! Hogy mire gondolok itt?

Körbenéztem a teremben, hátha valaki felelni akar. Néha szerencsés ötlet bevonni a hallgatóságot az előadásba

Egy szakáll és két sűrű szemöldök boldog tulajdonosa már harmadik perce bámult egyenest a képembe a tizenegyedik sorból. Egyfolytában bólogatott, és bíztatóan mosolygott rám. Felcsattanó hangom azonban teljesen összezavarta.

Ha addig nem tudtam volna eldönteni, hogy tényleg engem néz, vagy csak nyitott szemmel alszik, hát most kezembe került a megfejtés.

Riadtan forgott körbe. Látszott, hogy még nem tudja pontosan összeilleszteni a hirtelen ébredést követő helyzet részleteit. Rászögezett tekintetem és a váratlanul beállt csönd azt a benyomást keltette benne, mintha a költői kérdést egyenest hozzá intéztem volna. Kétségbeesett. Volt a tekintetében pánik, rémület meg egy sereg olyasmi, ami több hónapos munkát adott volna egy pszichiáternek. Gyorsan folytattam.

– Nos, nem minden faj képes ugyanazt az egyébként hasznosnak látszó tulajdonságot magáévá tenni! Micsoda szerencse például, hogy a tigrisnek nincs szárnya! Legalábbis nekünk. De mennyivel sikeresebb ragadozó lenne egy ilyen erős, vérszomjas, repülő fenevad! A szárny hasznos eszköz volna számára, a természetnek mégsem sikerült ebben az irányban továbbfejlesztenie a tigrist! Vajon miért? – ismét vártam egy kicsit. Ők is vártak. – Az igazi kérdés tehát az: tényleg, miért nincs a tigrisnek szárnya?

– Mer’ nem Boeing… – szúrta közbe az egyik lány, szinte visítva, és erre a megfejtésre korhatár nélkül vevő volt az egész hallgatóság. Úgy robbant ki a nevetés, mint valami régóta lappangó áradat. Éreztem, hogy a személyes varázsommal kapcsolatos illúziók fogyóban vannak.

A derültség jó darabig fokozódott.

Én pedig türelmesen vártam. Értelmetlen dolog lett volna bármi mással próbálkoznom.

Eközben azt figyeltem, hogy küzd magával Thomas. Valami siralmas, gyászos arckifejezést próbált ölteni, de közben remegett a mellkasa. Így bízzon meg az ember a barátaiban!

– Ugyanez a helyzet a tudományos felismerésekkel is! – folytattam dühösen, amikor a hallgatóság végre visszasüllyedt abba a csöndes apátiába, amitől legalább beszélni tudtam. – Egy tudományos felismerés olyan a társadalom számára, mint egy hasznos tulajdonság az egyed szervezetének. Működőképességét javíthatja, ugyanakkor befogadására csak akkor képes, ha beépítése nem jár egész szerkezetének felforgatásával! Ahogy a tigris sem tudott túljutni a szárny kialakításának nehézségein – holott a sólyomnak ez sikerült!

– Megismételné, kérem, az utolsó mondatot?

Eddig észre sem vettem a férfit, aki a kérdést föltette. Rövidre nyírt, fekete bajuszt viselt és vastag, műanyag keretes szemüveget – ahogy kell.

– Mondjam el még egyszer?!

– Csak az utolsó mondatot, legyen szíves!

– Kérem.

Megismételtem. A férfi szorgalmasan lejegyezte. A padján heverő, teleírt lapokból arra következtettem, hogy minden szavam megörökítve fekszik körülötte. Nem mondom, hogy megijedtem. Pusztán csak átfutott rajtam a gondolat, hogy mi van, ha érti is, amit leírt?

– Nos, az evolúciós magyarázat kissé messzire vezet, hogy megérthessük, előbb bizonyos biológiai alapfogalmak tisztázására lesz szükségünk…

És innentől kezdve elszabadult a pokol. Magyarázataim végképp elmélyült szakaszba érkeztek. Az idős hölgy ismét a kezébe temette arcát – Thomas-szal egyetemben, a lányok pedig egyszerűen ráuntak a szüntelen vihorászásra. A szakállas egyre kevésbé ügyelt a látszatra. Feje félrebillent, és talán csak váratlan horkantásai loptak némi színt az általános unalomba.

Egyedül a szemüveges főjegyző tartott ki keményen. Ha belegyorsítottam, ő is gyorsított. Ha lassabban mondtam, a felszabaduló időt korrekciók készítésére használta lel. Lenyűgöző iramot diktált. Illetve én diktáltam, de nem tudtam zavarba hozni. Kifárasztására irányuló kísérleteim sorra kudarcot vallottak. Két óra múlva ugyanolyan keményen a nyomomban volt, mint az elején. Komolyan kezdtem aggódni, hogy érti is, amit ír. Újabb fél órának kellett eltelnie ebből az öldöklő hajszából, hogy kiderüljön, ez a veszély nem áll fönn.

Amikor százötven perces, gigászi csata után, mint két, végsőkig elcsigázott maratoni futó, szinte egyszerre szakítottuk át a célszalagot, ő felállt, gondosan összerendezte ijesztően elszaporodott irományait, hóna alá csapta, és – néhány határozott lépéssel a szemétkosárhoz érve – az egészet kihajította. Meg kell hagyni, volt stílusa.

Nem állhattam meg, hogy a befejezést követő, felszabadult zsibongásban oda ne menjek hozzá.

– Ne haragudjon, hogy megszólítom, de láttam, végig nagyon szorgalmasan jegyzetelt – mondja, miért dobta ki végül az egészet?

Rám nézett.

– Tudja, én vizuális típus vagyok. Mindent megjegyzek, amit látok – de látnom kell! Másképp nem megy…

– Úgy van, ahogy Dorning úr mondja!

Mike Holloway, az Ismeretterjesztő Társaság titkára lépett hozzánk. Becsületére legyen mondva, egyetlen szemhunyás nélkül hallgatta végig az előadást – az első sorban! Teljesítménye annál tiszteletreméltóbb, mert tudtam, ő se értett belőle egy árva szót sem.

– Dorning úr minden összejövetelen itt van, és mindig szorgalmasan jegyzetel! De sajnos, már mennie kell, az unokája várja odakint.

Dorning úr illedelmesen meghajolt, és igazi angol gentleman módjára távozott.

– Szimpatikus – mondta, most már felém fordulva a titkár. – Talán a legkedvesebb a hozzánk járók közül! Mindig itt van, mindent leír és mindent kidob. Olyan megható!

– Hmm. Nekem nem ez a szó jutna eszembe először…

– Mert nem szokott az emberi lélek mélyén búvárkodni! Mr. Dorning számára az itt töltött idő a társasági élet! Az utolsó szalmaszál, ami még a külvilághoz köti!

– Maga kész pszichoanalitikus…

– Ó, ne túlozzon, doktor Plant! Egy kis emberismeret, ennyi az egész!

– Gondolja? Mindenesetre, ha lehet egy kérésem, a jövőben mellőzzük a doktori címet! Rendkívül megtisztelő számomra, hogy már az előadás bevezetőjében megajándékozott vele, de igen kellemetlen is egyben! Utóbb magyarázkodnom kell, és ez…

– Kérem, Mr. Plant. Bocsásson meg! Nagyon köszönöm az előadást, és ha elfogad tőlem egy tanácsot, a későbbiekben megpróbálhatna egy kissé közelíteni az egyszerű emberek nyelvéhez… tudja, az ismeretterjesztő előadások hallgatóinak többsége nagyon érdeklődő, de… hogy is mondjam… nem igazán tanult emberek! Jobban élvezik a színes, vetítéssel, zenei illusztrációkkal kísért előadásokat. A száraz, tudományos megközelítéstől elfáradnak – nem szoktak hozzá az ilyesmihez!

– Úgy gondolja, ha énekelnék nekik az evolúcióról, azt jobban élveznék?

– Kérem, doktor úr… pardon, Mr. Plant! Ön kisarkítja a kérdést!

– Kár. Pedig volna kedvem hozzá! Képzelje csak el: a természetes kiválasztódás rímekben! Verses evolúció elmélet… mit szól hozzá? Nem kéne mégis megpróbálnom?

Megveregették a vállam.

– Legyen szíves!

A két lány állt mögöttem.

– Mit óhajtanak, hölgyeim?

Kicsit elvörösödtek, de a vihogásról nem feledkeztek meg.

– Aláírná ezt a képet?

Szép, rákvörös tónusú polaroid fotót tettek elém. Az imént készülhetett, mert rajtam kívül Holloway és Dorning urakat ábrázolta. Aláírtam.

– Ha nem sértjük meg vele, ezt a másikat önnek ajándékoznánk… a mai délután emlékére.

Meglepődtem. Megköszöntem, és eltettem a képet. Illetve, mielőtt eltettem volna, Mr. Holloway dedikálta számomra. A dátumot és Dorning úr nevét is ráírta a hátuljára.

Már láttam, ahogy Thomas közeledik felém. Gondoltam, ráteszek még egy lapáttal.

– Hát akkor, minden jót, Mr. Holloway, ígérem, megfontolom a javaslatát, és a legközelebbi előadás anyagát megkonzultálom önnel, mielőtt kitűznénk az időpontját…

Szegény titkár köpni-nyelni nem tudott hirtelen támadt zavarában. Szó sem volt következő előadásról! Igaz, pénzébe nem kerültem, de azt hiszem, társulatának díszpéldányait egy életre sikerült elijesztenem.

– Persze, Mr. Plant, nagyon megtisztel. Hívjon nyugodtan, a számom megvan önnél…

– Meg, igen, megvan. Hívni fogom, főtitkár úr!

– Gyere már!

Thomas csak ennyit mondott azt is halkan. De milyen hangsúllyal! Elvigyorodtam, bár éreztem, hogy ez nem egészen helyénvaló közvetlenül Holloway úr gonosz kis előléptetését követően – de meg akartam bosszulni a dr. Plantet! Pedig a szegény titkár igazán nem tehetett semmiről. Nekem volt szükségem erre az előadásra…

– Mire volt ez jó?! – kérdezte Thomas dühösen már odakint, az épület előtt – Ha hiányzik az az alamizsna, amit ezért kaphatsz, legközelebb szólj nekem! Inkább odaadom!

– Álljon meg a menet! Nem kaptam én ezért egy fillért sem! A tudományos ismeretterjesztés nemes és önzetlen céljai vezéreltek – szó sincs itt holmi közönséges anyagiakról!

– Hülye barom!

Csak ennyit válaszolt. Két utcányit gyalogoltunk, mire újból megszólalt.

– Hol állsz?

A hátam mögé mutattam.

– A parkolóházban.

– Helyes. Akkor beülünk a Múzeumba! – ezt nem kérdezte. Mondta.

A Múzeum kávézó és vendéglő volt, jó messze, az ellenkező irányban. Egy árva szót sem szólt, amíg oda nem értünk. Bementünk, és leültünk az egyik üres aszúihoz. Gesztenyetortát meg két narancslevet rendeltünk. Hamar kihozták.

– Na, most mondjad! – a pincér elrendezte az asztalunkon a dolgokat, és jó étvágyat kívánt. – Pontosan tudom, hogy az egész díszelőadást az én kedvemért rendezted! Csak azt nem értem, miért?! Mit akarsz vele elérni?

– Ha figyeltél volna, tudnád!

– Meredten figyeltem! Pontosan meg tudom mondani, hányat horkantott az a szakállas Nemo kapitány a hátsó sorban, hogy a lányok min vihogtak a leghangosabban, és hogy a te kedvesen bárgyú titkárod hányszor fordult hátra aggódva… Ne szórakozz már velem! Mire volt jó ez az egész?! Minek blamáltad magad egy ilyen ostoba előadással?!

Végre kifújta a levegőt. Hátradőltem, és elégedetten kaptam be egy falat süteményt. Az első menetet kiütéssel nyertem…

– Nézd, én felhívtalak, és megkérdeztem, lehet-e egy pár soros közleményt lehozni az elméletemről? Azt mondtad, mintegy mellékesen, hogy ha valami eseményhez kapcsolódik, akkor igen. Hát tessék! Megvolt az esemény, itt a közleménybe szánt kivonat – óvatosan húztam elő a zsebemből, vigyázva, nehogy összekenjem. – Tíz mondat az egész. Annyi a kérésem csupán, hogy hiánytalanul legyen közölve. Ez nagyon fontos!

Nézett rám, mint a hülyére.

– Mi a baj? Nincs más kívánságom.

– Isten bizony, nem értem! Mire jó ez? Mit remélsz ettől a tíz mondattól? Hogy a stockholmi sajtófigyelő lélekszakadva viszi majd át a Nobel Alapítványhoz?

– Lehozod vagy nem?

– Ilyen fontos ez?

– Ilyen. Gondolod, belemásztam volna különben ebbe a délutáni cirkuszba?

– Jó. Add ide, elteszem, le fog jönni.

– Mikor?

– Egyszerűen nem értelek!

Elővette a naptárát, belelapozott.

– Jövő kedd. Tudomány és Technika rovat, fél hasáb, legalul.

– Isteni! – a narancslé is jó volt, nemcsak a sütemény. Láttam, hogy bejegyzi az időpontot. Aztán összecsukta az alig használt, barna bőr határidőnaplót – nyilván nemrég kapta valakitől, és rám nézett.

– Mi ez az egész?!

– Mi lenne? – kihalásztam egy fogpiszkálót a tartójából, és vigyorogva kapargatni kezdtem vele az ujjam hegyét – Gondoltam,, ha már van ez az előadás, miért ne legyen komoly?

– Komoly?! De hát mi a fenét kellett volna kihámoznom ebből a hátborzongató rendezvényből?

– Kihámozni semmit. Mindent világosan elmondtam, de ha akarod, elmesélhetem újból! Bár… – a tányérjainkra mutattam –, ehhez talán kevés lesz a desszert!

– Akkor most szokásoddal ellentétben rövid leszel és tömör!

– Na jó. Te akartad! – megtöröltem a szám egy szalvétával, és közelebb húztam a székem az asztalhoz. – Valami egészen elképesztő dologra jöttem rá! Minden józan elgondolással szemben, a társadalom védekezik a tudományos felismerések ellen! Védekezik, mint valami veszélyt szimatoló élőlény…

Egy darabig csönd volt. Már amennyire az odakint elhúzó autók és buszok lármája mellett ilyesmit egyáltalán el lehetett képzelni…

– Aha – mondta végül. Félig nyitott szájjal bámult rám. Nem tudom, mit vizsgálgatott rajtam, de nagyon elmélyülten csinálta. – Védekezik?

– Igen, védekezik! Felfedezőiket tönkreteszi, a bizonyítékokat elsüllyeszti…

– A társadalom?

– Mi mindannyian! A nagy együttműködés jegyében!

Vártam a hatást. Ötösével teltek a másodpercek, a szünet kezdett kínosan hosszúra nyúlni.

– Nem akarod folytatni?

– Gondoltam, kérdezel valamit! Vagy legalább megdöbbensz.

– Hihetetlen! Így jobb?

– Nem, igazad van! Nincs is mit csodálkozni ezen! Én is szeretnék nagy dolgokat megélni, meg te is, meg ő is, meg ő is, meg ő is! – sorra körbemutattam a cukrászdában gyanútlanul fagylaltozgató embereken. – Mégis, mikor ez a vágyunk összeadódik a többiekével, az egész valahogy az ellenkezőjére fordul! Közösen megakadályozzuk azt, amit egyenként állítólag szeretnénk! De hát mi sem természetesebb ennél, nem?! Giordano Brunót hirtelen megégetjük, mert észrevette, hogy a Föld kering a Nap körül! Galileit életveszélyesen megfenyegetjük, hogy visszavonja a Föld forgásáról szóló tanait! Ezenközben nem győzünk a lépteinket irányító szeretet vallására hivatkozni! Sőt, mindannyian barátai vagyunk a haladásnak, ugyebár?! Mindenki jót akar! Csakhogy az emberek nagy csoportja másként viselkedik, mint az egyes emberek külön-külön! Sodródunk egy áramlattal! És minden igyekezetünk hiába: épp az ellenkező irányba haladunk, mint szeretnénk!

Krákogott egyet, majd a jobb kezével a bal vállát kezdte vakarni.

– Amit felfedeztem, az egy nagyon erős védekező mechanizmus! Védekezés a tudományos felismerések szinte minden fajtája ellen! Határozottan és könyörtelenül!

– Aha! – sokáig bólogatott. Bevallom, pár pillanatig azt hittem, hogy végre szeretné megérteni. – Miért nem mondtad, hogy ilyen szaftos kis történet készül? Titkos szekta hálójában a tudomány! Sötét mágia az atomreaktorok árnyékában! Lehet, hogy nem vettem elég komolyan a zseniális elméletedet?

Jó erősen megszorongattam a fogpiszkálót.

– Nem bizony, csakhogy éppen ez az, amiről szól: mitől függ, hogy egy felfedezést komolyan vesznek vagy sem? Milyen módszerekkel lehet kirekeszteni a nem kívánatos elgondolásokat? Hogyan dől el, mi a kívánatos és nem kívánatos? – a kis fapálcikából hajszálvékony szálkák álltak ki mindenütt, és olyan alattomosan fúródtak a mutatóujjamba, hogy hiába kapargattam vörösre a bőrt, nem sikerült kipiszkálnom őket. – Kidolgoztam egy matematikai módszert, amivel úgy tűnik, nagy biztonsággal meg tudom jósolni, mekkora egy tudományos felismerés befogadási valószínűsége! Ezt akarom ellenőrizni!

– A befogadási micsodája?!

– Befogadási valószínűsége. – igyekeztem tagoltan ejteni a szavakat. – Ha kitaláltál valamit, meg tudom mondani, hogy Giordano Bruno vagy Einstein lesz belőled! Máglyára kerülsz vagy a tankönyvekbe?

– Hú, nagyon rendes vagy, ha ezt elmondod!

Roppant nehéz volt megőriznem a jólneveltség látszatát. Ez nyilván meglátszott az arcomon, mert a szomszéd asztalnál ülő férfi pontosan olyan képpel lesett ki a kanala mögül, mint amikor valaki a tévé előtt vacsorázgatva figyeli a rendőrségi híreket. Odakacsintottam rá. A pincér eközben előzékenyen megtisztította a terepet az apró faforgácsoktól.

– Ki tudom számítani, mi a valószínűsége a felfedezésed sikerének! Beépül-e a köztudatba vagy sem? Nagyon leegyszerűsítve erről van szó.

– Remek! Sajnos, nekem egy egészen kicsike felfedezésem sincsen, így aztán…

– …hogyan is dönthetnéd el, igaz-e, amit mondok?

Csak mosolygott. Úgy tűnt, mintha nem is tudna mást. Kedvesen visszavigyorogtam rá.

– Matematikai levezetésre vágysz? Ha gondolod, van az autóban egy gépelt példány a teljes elméletből…

– De tényleg, merő véletlenségből…

– Reméltem, hogy érdekelni fog! Már hozom is… – felálltam, és úgy tettem, mint aki tényleg indulni készül.

Megrémült.

– A világért se fárasztanálak, azt hittem, itt van valahol, a zsebedbe gyűrve! Maradjunk inkább a dióhéjnál!

– Nem kerül semmibe idehoznom…

– Isten őrizzen! Még meghűlnél odakint, nagyon ki vagy melegedve!

– Hát jó – ültem vissza. Igazság szerint azért nem hoztam magammal az egész paksamétát, nehogy elriasszam a mennyiséggel. Negyven oldal nagyon soknak tud kinézni! Semmi esélyem se lett volna. Persze, mint később kiderült, így se volt. – Majd odaadom kifelé menet. A lényeg most az, ami ebből következik! Megpróbáltam alkalmazni a képleteimet a saját elméletemre!

– A kígyó a saját farkába harapott?

– Szó szerint! És ekkor jött a meglepetés: valami elképesztően kis valószínűséget kaptam! A számítások szerint semmi esélyem sincs arra, hogy az elgondolásom elfogadott tudományos elméletté váljon! Komoly ellenállásba kell ütköznie!

– Milyen kár!

– Nem annyira, mint gondolod! Van egy óriási előnye: nincs mit veszítenem! Egy elmélet, amelyik esélytelen a tudományos elfogadásra, különösen alkalmas a kísérletezésre! Jól kitapinthatóan lehet ingerelni vele a védekező reflexeket! Érted? A közlemény egy óvatos próbálkozás a válaszreakciók kiváltására! Ezeknek az elemzésével először lesz módom az elméletet összevetni a gyakorlattal. Mint amikor kísérletező kedvű, féleszű kutatók véres húscafattal csalogatják elő a cápát! A te szereped pedig rendkívül egyszerű és hálás ebben a kis dalműben: mindössze a húscafatokat kell odakötöznöd a rácshoz!

– Aha – ez volt aznap a sláger. Fura mozdulatokkal ropogtatni kezdte a felső ujjperceit. Felvidított, mivel tudtam: ez az idegesség jele nála!

– Nyilván azt is kitaláltad már, hogy a lehetséges válaszreakciókat feltáró, hosszas és elmélyült esélyszámításaim végén érdekes eredményre jutottam!

– Csodálkoztam volna, ha nem.

– A reakciók látszólag nem elutasítóak lesznek! Sőt! Éppen ellenkezőleg! Számtalan ismeretterjesztő társaság fog meghívni előadást tartani, noha, mint hallhattad, mindent megtettem annak érdekében, hogy ne legyek kívánatos személy egy ilyen helyen! Különféle UFO-magazinok és fanzinok fognak felkérni cikkek írására, az elmélet pedig bevonul a kanálhajlítgatás és a telepatikus távgyógyítás illusztris panteonjába! Tudományos érdeklődés – várakozásom szerint – nem lesz. Ledorongolás se. Egyszerűen nem tekintenek majd partnernek – a parapszichológusok és ufológus szaktekintélyek szimpátiája eleve minősít! Olyan kalapba kerülök, ami légmentesen zár! Nem átjárható a magas tudomány felé…

– Vagyis úgy gondolod, ez a semmi kis közlemény váratlanul nagy érdeklődést fog kiváltani, ám olyan típusút, ami belépő a dilettánsok klubjába?

– Szó szerint.

– De hát így már azelőtt elvágod magad, mielőtt bárki is olvasta volna az elméletedet – már úgy értem, bárki, aki számít!

– Tisztában vagyok vele. Csakhogy pillanatnyilag ez nem érdekel. Működés közben szeretném tanulmányozni a dolgot! Ellenőrizni akarom a helyességét – és ez a legjobb alkalom!

– A kutató pedig feláldozza magát a tudomány oltárán! Milyen megható…

– Nincs mit feláldoznom! Vagy nem hozok nyilvánosságra semmit, vagy ha igen, így is, úgy is bolondnak néznek! Akár kísérletezgetek közben, akár nem! Akkor meg nem mindegy?

Színpadias lassúsággal nyakába gyűrte a kétes tisztaságú, durva damasztanyagot, és intett a pincérnek.

– Egy életmentő étkezésre volna szükségem!

– Ez a cukrászda, uram. Ha vacsorázni szeretnének, kérem, fáradjanak át az étterembe!

– Köszönjük,

Thomas felállt, és már indult is.

– Ezt nyugodtan itt hagyhatja, odaát is van abrosz az asztalokon! – a pincér hangja udvarias volt, a mozdulata azonban kétségbeesett. Nem tudta eldönteni, előbb a váza után kapjon, vagy a hamutartókat mentse.

Thomas a terítő gondosan begyűrt sarkával a nyakában, elindult kifelé. Tudtam, hogy az előadásnak vége. Csak az nem volt világos, mire jutottunk?

2.

Vagy tíz percig váratták őket az irodában. A férfi csak nagy sokára érkezett meg, szürke, tweedkockás zakót viselt, trapéznadrágot és egy egészen csinos, maximum hat-nyolc éves edzőcipőt.

– Elnézést a késésért, hölgyeim…

– El van nézve – felelte csöndesen az alacsonyabbik, és egyben jóval helyesebb lány. – Bár nem hinném, hogy még egy megbízást elfogadnánk öntől.

A férfi lehuppant az egyik fotelba, hátravetette a fejét, és jóízűen nevetni kezdett.

– Nocsak, milyen dorgálásban van részem! Nemsokára a kocsi húzza a lovat…

– Nincs itt semmiféle kocsi meg ló! A mi dolgunk az volt, hogy megszerezzük az anyagot, a magáé meg az, hogy időben itt legyen, átvegye, és fizessen! Nagyon kis pontok vagyunk mindannyian – maga is, meg mi is! Semmi oka sincs feljebbvalónknak képzelni magát. Tessék! – kis mikrokazettát vett elő, és letette a férfi elé, az asztalra.

– Már csak egy napirendi pont van hátra.

– A jövő héten, hölgyek, szerdán vagy csütörtökön!

– Készpénzben állapodtunk meg!

– Az lesz, majd szerdán! – és a biztonság kedvéért gyorsan zsebrevágta a kazettát.

A lányok nem válaszoltak azonnal. Egymásra néztek, majd a magasabbik a zsebébe nyúlt, és egy fényképet húzott elő.

– Ezzel mi legyen?

– Mivel?

– Ezzel a fotóval…

Egészen közelről mutatta meg a férfinak. Az bólintott.

– Hagyja itt ezt is!

– Kérem, Mr. Greenwood, ahogy óhajtja! Amint megkaptuk a pénzt… – és mielőtt a férfi benyúlhatott volna az asztalfiókba, egy pici és nagyon míves, krómozott csövű revolvert fogott rá. – Kár arrafelé keresgélnie! A tárcája a szép, kockás zakójában van! Lassan vegye elő, számolja le a megbeszélt összeget, és már itt sem vagyunk!

Több szó nem hangzott el. Amint megkapták a pénzt, a lányok sarkon fordultak, és köszönés nélkül kimentek a szobából.

A férfi egy ideig nem mozdult. Csak az óra agresszív ketyegése hallatszott, és az odalentről felszűrődő, tompa utcazaj. Egy légy elcsigázva botorkált a légmentesen záródó, hatalmas üvegtábla síkos felületén. Valószínűleg egyszer s mindenkorra feladta, hogy valaha is megértse a helyzetét. Még megtett néhány hosszt, aztán elengedte magát. Hangtalanul csúszott le az ablakkeret pereméig.

A férfi zsebkendőt vett elő, akkurátusan széthajtogatta, és törölgetni kezdte vele a feje búbjáról útnak induló, kövér izzadtságcseppeket. Ez teljes embert kívánó feladatnak tűnt. Nem is csinált közben mást, mint felemelte az asztalról, és elgondolkodva nézegette a sebtében készült, rossz minőségű fotót. Három férfit ábrázolt. Mindhárman idétlenül vigyorogtak, és az egésznek valami fura, rákvörös tónusa volt.

3.

Már a piacot is elhagytam, mire rájöttem, hogy vissza kéne fordulnom. Az egész környék megváltozott.

A mozi előtt kanyarodtam vissza a helyes útra. Innen már könnyen odataláltam, csak a parkolás okozott némi nehézséget. Elképesztő mennyiségű autó vette körül az épületet. És a legtöbb frissen és üdén virított – kicsit elszégyelltem magam, ahogy visszanéztem a szűk beugróba nagy nehezen beküzdött Volkswagenre. Azért legalább lemoshattam volna…

– Szabad a meghívóját? – kérdezte a kapuban álló diákok közül a legkisebb. Legalább húsz év lehetett közöttünk, mégis rosszul esett a magázás. Csúnyán az orrom alá dörgölték az idő múlását.

Itt én diák voltam, és ez a helyzet már nemigen fog megváltozni. Megítélésem szerint az iskolát távozásunk után eleve be kellett volna zárni. A tanárok attól kezdve kizárólag emlékezni járhattak volna be, hogy frissen tartsák ott töltött éveink emlékét. Ez lett volna a minimum. Nem pedig megtölteni az épületet egy ilyen képtelenül elkésve született nemzedék serdületlen gyülekezetével! Mogorván adtam át a díszes, tetszés szerinti színben és méretben megvárható nyomtatványt, és szó nélkül bementem. Nem hagytam, hogy felkalauzoljanak a régi osztályig.

A baj csak az volt, hogy nem tudtam, hol van! Egyszerűen elfelejtettem. A fiú hosszan nézett utánam, láttam, hogy csak egy szikra hiányzik, és a segítségemre siet. Muszáj volt úgy tennem, mint aki egészen tudatosan kóvályog ilyen tanácstalanul körbe-körbe. Szakértő ábrázattal vizsgálgattam a tablókat a falon, és többször bólogattam is. Igen, ez se ismerős, meg ez se…

Csak nagy sokára vettem észre, hogy túl korai évjáratot szúrtam ki magamnak. Ezek már akkor túl lehettek a szakszervezeti bizalmi koron, mikor én idekerültem.

Aztán mégiscsak találtam ismerőst. Mrs. Osshi mosolygott rám egy sokkal régebbi arcával, mint amilyenre én emlékeztem. De azért felismertem. Mély nyomokat hagyott bennem. Olyan tárgyat tanított, amit hivatalból illett utálni. A benne mutatott jártasság egész serdülő koromban súlyos ferdülésnek számított – és mint ilyen, alapos magyarázatra szorult. Nálunk Mrs. Osshi volt a magyarázat. Mrs. Osshinál ugyanis nagyon kínos volt nem tanulni… Ó, nem azért, mintha intőkkel vagy egyesekkel büntetett volna – neki erre egyszerűen nem volt szüksége. Ő szemmel vert. Elég volt annyit mondania, hogy Plant! – és én máris rosszul voltam. Vérlázító módon a vesénkbe látott. Ráadásul olyan harsogó stílusban, mintha egy olasz újhullámos filmből maradt volna ránk. Senki nem állt meg a lábán előtte. Nem volt érzelgés, nem volt magyarázkodás. Vagy tudott az ember, vagy nem… elég megrázó élményeim maradtak a vagy nemről.

Az érettségi évében történt például, hogy az egyik párhuzamos osztályból egy lánnyal sétáltam a buszmegálló felé. Mrs. Osshi épp szembejött. Köszöntünk, ahogy kell. Aztán másnap felszólított. Nem tanultam, persze. Ami önmagában még nem lett volna szokatlan, csak hát, sajnos, elég drámai körülmények között került napvilágra ez a kis hiányosság:

– Kedves Plant! Lekötelezne, ha elmondaná nekünk a mára feladott leckét…

– Nem szívesen, tanárnő. – feleltem lesütött szemmel. Próbáltam kerülni a határozott állásfoglalást.

– Nem szívesen? Hát ezt meg hogy kell érteni?

– Tulajdonképpen… azt hiszem… hogy mára nem készültem…

– Azt hiszi?

– Igen, tanárnő. Azt hiszem.

– Nem emlékszik rá, hogy tanult-e, vagy emlékszik, de valami egész másra? – úgy vizsgálgatott, mint valami furcsa formájú kagylót a tengerparton – Netán egy mindannyiunk számára nehezen felfogható, mélyértelműbb közlés húzódik meg a titokzatos azt hiszem mögött?

Már ennyitől is rettenetes kínban éreztem magam.

– Nem, tanárnő. Semmiféle mélyértelem nincsen. Csak… nem tanultam.

– És, ugye, az ilyesmit nem illik óra előtt tudatni egy rövid, szívhez szóló beszámolóban?

– De igen, tanárnő. Elnézést kérek.

– Ó, azt kaphat! Abból nagyon jól el vagyunk látva!

Aztán, ahelyett, hogy elégtelent adott volna, csak ennyit mondott.

– De biológiából, ugye, készült? A barna kékszeműek lelki anatómiájából nem valószínű, hogy zavarba lehetne hozni…

Hibátlan megfigyelő volt. Nyilván azt is látta, hogy olyan vörös lettem, mint az a nagy, krumpliszerű zöldség, amit cékla néven szoktak salátának álcázni. Nem volt szükség lesújtó osztályzatra. Az ember ösztönösen is el akarta kerülni a hasonló helyzeteket. Már, ha tudta…

Ezek után érthető, hogy évek óta küzdöttem a problémával, vajon hogyan mondhatnám el neki, hogy ennyi idő után is fönnmaradt az első táblán? Hogy már akkor is szerettük, amikor fél kézzel bohócot csinált belőlünk. Ezt nem olyan könnyű a szemébe vágni valakinek! Lehülyézni sokkal egyszerűbb. Azt szokták mondani, egy dolog van, amit sosem felejt el az ember, hogy hova ásta el a csatabárdot. De csak úgy szembedicsérni valakit – ahhoz bátorság kell! Főleg, ha ekkora a kockázata a nevetségessé válásnak! Ez még így, közel negyven évesen is embert próbáló feladatnak tűnt! És mégis, bevallom, azzal a szilárd elhatározással érkeztem, hogy most erőt veszek magamon.

Aztán egyszercsak megszólalt a személyi hívóm. Ijedten néztem körül, és nem is csalódtam. Mindenki engem nézett. A Fontos Embert, akinél mozgásban az üzlet – hogy miért nem hagytam otthon ezt a vackot?! De már késő volt. Megláttam a feliratot, rajta Annie egyezményes sürgősségi üzenetével. Visszaindultam a kocsihoz.

– Már el is megy? – kérdezte a kapuban álló diák. Személyes patrónusomnak érezhette magát.

– El, de csak hogy újra megérkezhessek! Öröm ide bejönni. – fogalmam se volt, miért vagyok vele ilyen ellenséges. Illetve nem igaz, pontosan tudtam. Mint ahogy azt is, hogy nincs igazam. Csak, hát a jogos felháborodás nagyszerű érzés. A jogos nélkül is.

Leszaladtam a lépcsőn, és hamar odaértem az autóhoz. Nagy lendülettel nyitottam ki az ajtaját. Sajnos, a lendület még akkor is tartott, amikor beültem. Ez még önmagában nem lett volna baj, ha nem hagyom előzőleg az ülésen a szemüvegem. De otthagytam.

A jellegzetes, semmivel össze nem téveszthető hangra felugrottam ugyan, de ez csak arra volt elég, hogy jó erősen lefejeljem az előrelátóan félállásban hagyott napellenző fület. Épp a szemöldökömmel találtam telibe.

Aki azt hiszi, ezzel a módszerrel nehéz komoly sérülést okozni, alaposan téved! A napellenző fül kiváló fegyver, gondosan eldolgozott, borotvaéles pereme úgy hatol a bőr alá, mint kés a vajba! S mivel az autónak ezt a szegletét ritkán szoktam sterilizálni, a friss véráramba való közvetlen becsatlakozás komoly fertőzések kiindulópontja lehet. Vagyis a napellenző fül kettős funkciójú harci eszköz: veszélyes támadó és biológiai fegyver egyszerre!

Nem tudom, próbált-e már valaki egyidejűleg telefonálni és lezárt elsősegélyládát felbontani? Izgalmas elfoglaltság. A légmentesen záró fólia titkosított perforációjának keresése tipikusan kétkezes feladat. S miközben folyamatosan simogatjuk az ízléses, tűzpiros műanyagdobozt, vállunkkal úgy szorítjuk fülünkhöz a képességeiben ugyan legnagyobb, de méretében legkisebb rádiótelefont, hogy mindeközben a homlokunkból lecsöpögő vér pontosan beletaláljon fehér ingünk középső régiójába. Oda, ahol a zakó már semmiképp sem fedheti.

Én nem mondom, hogy könnyen ment, de végül sikerült! Mire Annie felvette a telefont, már úgy néztem ki, mint a párizsi metróbaleset egyik könnyebb sérültje. Csak a doboz nem engedett.

– Te vagy az, Peter?

– Azt hiszem… – feleltem bizonytalanul. Kezdtem gyanítani, hogy a fólia nincs is perforálva.

– Tudod, ki keresett?

– Fogalmam sincs! – Minden mérgem beleadtam a mozdulatba, ahogy megpróbáltam körömmel megnyúzni a dobozt. Sajnos, ez a módszer sem vált be.

– Olyan ingerültnek tűnsz…

– Miből gondolod?

– A hangodból. De mindjárt lehiggadsz, ha megmondom, ki hívott!

Megmondta. Azonnal felhagytam a mentőláda élveboncolásával.

– Ezt nem mondod komolyan! Mit keresek én egy talk showban?! Peter Plant és a gogo-görlök?! Szombat esti beszélgetés az evolúcióról…

Kivettem a kesztyűtartóból egy frissítő kendőt, és a sebre szorítottam. A hatás azonnali volt. Arra gondoltam, ha a seb körül nyüzsgő baktériumok is azt érzik az illatosított kendő hatására, amit én, akkor nincs több okom aggódni a fertőzés miatt.

– És ez még nem minden! Tudod, mi a meghívásod apropója? A Nature közöl egy ismertetőt a tanulmányodról!

Ez végre tényleg tarkón ütött.

– A Nature?!

– Az bizony! – felelte Annie – A világ legrangosabb tudományos lapja!

Ha ez így túl naivan is hangzott, a dolog jelentősége számomra mégis óriási volt! Akkora, hogy azonnal fel kellett volna tűnjön! Észre kellett volna vennem, hogy ez már nem a ráolvasással gyógyítók nemzetközi értesítője! Hogy itt valami olyasmi kezdődik, amire egyáltalán nem számítottam.

De nem vettem észre. Eltöltött a saját zsenialitásom tudata, és lassan egész eufórikus állapotba hecceltem magam. Mire visszaértem a gimnáziumhoz, már azt latolgattam, vajon a rákszérum vagy az első Mars-utazás fogja majd először elhomályosítani felfedezésem korszakokat átívelő lobogását?

– Szabad a meghívót?

– Egyet már adtam, kispajtás, csak kiszaladtam az autóba valamiért…

– Azt nekem adta, uram…– szólalt meg a mellette álló fiú – de nincs semmi gond. Fáradjon be! – majd kisvártatva hozzátette – Segíthetek valamiben?

Atyai érzések öntötték el a szívemet. Abból a magasságból, ahol éppen lebegtem, úgy tűnt, jót teszek vele, ha elfogadom az ajánlkozását.

– Igen, ha meg tudod mondani, merre találom Mrs. Osshit?

– Osshi tanárnőt?

– Őt bizony! – feleltem, és nyakamat nyújtogatva körülkémleltem az aulában, hátha meglátom magamtól is.

– Sajnos, itt hiába keresi…

– Odafönt van?

A fiú egész fura képet vágott. Látszott, a kérdésemet mérlegeli. Aztán váratlanul bólintott.

– Odafönt. Már augusztus óta.

Először fel sem fogtam.

– Hogy mióta van hol?!

– Meghalt, uram. Májrákban.

Telitalálat volt. Mint amikor az ütközési tesztek leszíjazott próbababája százötvenes tempóban a falnak rohan.

– Az Isten verje meg! – szaladt ki a számon. Dühöt éreztem. Dühöt és tehetetlenséget! Az arcomra fagyott idióta vigyor egészen friss lehelettel párosult – a nyelvem alatt megrekedt, alig kétkalóriás cukorkából még legalább másfél megvolt. Éreztem, ha gyorsan nem szabadulok meg tőle szántszándékkal, jönni fog magától.

– Valami baj van, uram?

– Semmi gond… – kis szünetet tartottam. Így módom nyílt a gyomromban beállt nyomásváltozást a gégefő gyors lezárásával lokalizálni. – Merre van a mellékhelyiség?

– Ott hátul, balra! Régen nem ott volt?

Szívesen válaszoltam volna valami csípőset, de a szervezetemben zajló emocionális vihar teljesen lefoglalt. Sietnem kellett! Komolyan fontolóra vettem, ne futva induljak-e a WC felé?

Hoppá…csak erre ne gondoljak! Kényszerítettem magam, hogy az előbbi témát rágjam tovább. A tévé nagy úr! – mondtam magamban, és jó erősen a számra szorítottam a kezemet. – És még az is lehet, hogy a hentesnél többet nem lesz gond a marhaszeggyel... csak hát… én egész másvalakivel szerettem volna rendezni a számlát! De az a számla már rendezhetetlen. Végleg adós maradtam. Sose gondoltam volna, hogy ez ennyire pocsék érzés! Utáltam magam, amiért három éve, amikor utoljára összefutottunk, lányos zavaromban autóról meséltem meg lakásról, repülőútról meg tengerentúli nyaralásról sőt, még azt is sikerült tudatnom vele, milyen gond a megfelelő tapéta kiválasztása a nappali sötétbarna hajópadlójához! Most meg… Mire megtaláltam a mellékhelyiséget, már nem volt szükségem rá. Az öltözékem lassan oly sok kivetnivalót hagyott maga után, hogy beláttam, legjobb, ha nem maradok soká! Így is tettem. Hazafelé menet a képzeletben kibontakozó szakmai siker ízlelgetésével próbáltam elfedni a keserűséget, de nem sikerült igazán. Mrs. Osshi alakja mindvégig ott kísértett a gondolataimban, és eltakarta előlem életem legfontosabb felismerését. Nem volt szerencsém. Ha ott és akkor rájövök a megoldásra… de nem jöttem rá. A Nature címlapjára próbálgattam magam, és a várható fogadtatáson töprengtem, nem pedig azon, amin kellett volna! Hogy minden várakozásomat, minden gondosan megalapozott előrejelzésemet meghazudtolva: valójában hogy kerülök én oda?! Miért nem falakba ütközöm?! Miért nem az atlantiszi Biomágneses Híradó közli a cikkemet, és miért pont a Nature?

Azt hiszem, az egyetlen magyarázat, hogy megelégedettségre vágytam. Olyan érzésre, amivel elhessegethettem a Mrs. Osshival kapcsolatos lelkifurdalásomat. Emiatt volt minden.

4.

A férfi nyugodtan, tagoltan beszélt. Még mosolygott is hozzá.

– Fogod szépen azt a gépet, kikapcsolod és visszateszed a tokjába! Van rá három másodperced!

Az órájára nézett.

– Egy…

– De…

– Kettő…

– Semmi sem tiltja a filmezést!

– Tudsz olvasni?!

– Azon a táblán csak a CD-lejátszó és a rádiótelefon van áthúzva!

– De ha kitaposom a beled, akkor te leszel áthúzva, te kis tetű!

A férfi a füle hegyéig elvörösödött.

– Én… én mindig filmezhettem a leszállást..

– Hát ezt most nem fogod! Az édesanyádnak van kedve lezuhanni miattad, érted?!

– De hát nem zuhan…

Az összeszorított, pecsétgyűrűvel súlyosbított tenyérnek nem volt több türelme. Első kísérletre pontosan célba talált.

Öltönyt, nyakkendőt viselő, hátrafésült hajú tulajdonosa eligazgatta meggyűrődött felöltőjét, és a földre hullott kamerát berúgta az ülések alá.

– Az ilyen patkányok jobb, ha, összehúzzák magukat! – azzal sarkon fordult, és az ülések közti folyosón nyugodtan visszasétált a helyére. Senki sem mert megszólalni. Az utasok lesütött szemmel néztek maguk elé, vagy üveges tekintettel bámultak a semmibe.

A vérző orrú Olaf Hanson egy zsebkendővel próbálta útját állni a szerteszét spriccelő, vörös pataknak.

– Nem megmondtam, hogy ne kötekedj mindig?! Nem kell filmezni, ha tudod, hogy tilos! – a feleségéből csak úgy záporoztak a szidalmak. Suttogva sziszegte őket a férje fülébe. – Egyszer még nagyon csúnyán meg fogod bánni…

– Mert most nem jártam elég rosszul! Sose tudtam, hogy kitapossák a belem, ha leszállás közben filmezek!

– Tán nem figyelmeztetett a stewardess?!

– Ó, dehogynem! Megkért, hogy tegyem el a CD-lejátszót!

– Az ugyanaz!

– Neked! – letörölt egy állára csörgő vércsíkot, és hátrafordult. Az öltönyös férfi már újból elhelyezkedett a belső ülésen, miközben fehérre égetett hajú, miniszoknyás barátnője izgatottan fészkelődve próbálta eltalálni, mi lehet a helyes viselkedés ebben a helyzetben.

– Uram! – Hanson hangja egy kicsit rekedt volt, mégis igyekezett hangos és érthető lenni – tudom, hogy kitapossa a belem, és hogy patkány létemre jobb lenne, ha összehúznám magam, mégis úgy gondolom, nincs joga megütni engem…

Most már mindene remegett. Ennek ellenére úgy érezte, nagyon bátran csinálta. Vitapartnerének is ez lehetett a véleménye, mert felállt, és barátnőjén durván átgázolva, elindult felé.

Már csak néhány lépésnyire volt tőle, amikor a pilóta megszólalt.

– Kérem, foglalják el ülőhelyüket, és csatolják be a biztonsági öveket! Megkezdjük a leszállást.

– Uram, legyen szíves! – a stewardess kedves volt és előzékeny. A férfi azonban durván félrelökte. A vérző orrú svédhez lépett.

– Visszapofázol, te szemétláda?! – bal kézzel megragadta a nyakkendőjénél, és felállította a székből. – Túl sok fogad maradt meg épen!

De ütni már nem tudott. Lendülő jobb kezére bilincs kattant, hárman fogták le egyszerre.

– Engedje el az utast, Mr. Rusk, ne kényszerítsen, hogy ennél durvább erőszakot alkalmazzak!

– Mi ez, mi történik itt, Robin Hood?! Tán csak nem a védtelenek segítségére szerződtek?

– Nem, mindössze szeretnénk letartóztatni! Egyébként Brian Orson hadnagy vagyok, joga van hallgatni és ügyvédet kérni. Minden, amit mond, felhasználható maga ellen. Jöjjön utánam!

Trevor Rusk egy darabig tanácstalanul állt, majd hagyta, hogy a rendőr elvonszolja a személyzeti átjáró felé. Búcsúzóul még köpött egyet Olaf Hanson irányába, de rosszul számította ki az ívet, és csinos feleségét találta vele telibe.

5.

– Na, kedves Daniel, ha összébb húznád magad…

– Miért kell neked pont ide ülni?!

– Már mér’ ne ülhetnék ide?

– Mert itt már én fekszem!

– És akkor? Én talán a szomszédban nézzem a tévét?

– Ott a fotel!

– De rendes vagy velem! Hogy aztán egy óra múlva úgy érezzem magam, mint a kígyóember a mutatvány végén… az a fotel nem tévénézés céljára lett odaállítva!

– Rá van írva?

– Nem, csak keresztben áll, ha nem tűnt volna fel! Maximum farkasszemet nézhetnék belőle veletek!

– Akkor talán fordítsd meg!

Annie nyitott be, a szokásos ingerültséggel a hangjában.

– És ilyenkor miért nem kap egy büdös nagy pofont az a gyerek?! Nem beszélve arról, hogy egy kabát a konyhaasztalon, a táskák a földön, minden villany ég, egy cseléd kell hozzátok, nem családtag!

Védekeznem kellett.

– Én nem hagytam semmit széjjel!

– Nem rólad beszélek, hülyegyerek! – mindig ilyen kedvesen szólított, ha jó kedvében volt. – A gyermekeidhez intéztem rövid szózatot…

– Többes számban!

– Merthogy többen vannak, nem?

– Ketten. Az nem olyan sok.

– Nem hagynátok abba? Nem hallok semmit! – Daniel nagyúri gesztussal túltette magát azon, hogy a megkeresés leginkább neki szólt. Egyszerűen felhangosította a tévét.

– Gratulálok! A te nevelésed. Még néhány év, és meg is fog ütni. – azzal megfordult, és kiment az előszobába.

Rebecca megérezte a tornyosuló felhőket. Az anyja után szaladt, hogy legalább tessék-lássék részt vegyen a rendcsinálásban. Daniel nem adott ennyire a látszatra. (Hacsak azt nem tekintem gesztusértékűnek, hogy a hangzavar elültével lehalkította a tévét.) Ebben a pillanatban jelentem meg a képernyőn.

– Anyaaaa! Anyaaaa! Gyertek gyorsan!

Mindketten visszajöttek, és – hogy lássanak tőlem – én is leültem. A fotelbe, persze. Éreztem, hogy izzadni kezd a tenyerem.

Az előzetes véget ért, két rövid reklámfilm következett. A műsor fő támogatója bemutatta legújabb szagtalan, hatékony, koleszterin-és szivárgásmentes termékeit, majd a közönség lármás ünneplése következett. A műsorvezető udvariasan kivárta a lelkesült tapsvihar elültét, néhány szót szentelt a nézettségi adatok szédületes alakulásának, idézett pár levélből, múlt heti nyilatkozatból, és…

– Most, kedves nézőink, engedjék meg, hogy bemutassam mai első vendégeinket! Karl Usklauss, az eleven fémdetektor… – Mr. Usklauss szinte berobbant a szélső bejáraton. Széles mosollyal üdvözölte a közönséget, integetett, csókot dobott, és fényes alpakka öltönyét alaposan megforgatta a kamerák előtt. – Miss Ronnie Hurt, amatőr asztrológus; aki tavaly pontosan megjósolta, hogy Madonnának lánya születik! – Miss Hurt sem akart lemaradni a közönség kegyeinek elnyerésében. Mozdulatai nagyon hasonlatosak voltak Mr. Usklausséhoz, csak ő még a csípőjét is megmozgatta hozzá, és ez komoly előnyhöz juttatta – tekintetbe véve a fenekét borító, aprócska szoknyát, ami az eleven fémdetektornak, feltehetőleg, nem állt volna ilyen jól – Mike Allen, időfizikus, az UFO-technológia szakértője! – feltárult a jobb szélső ajtó is, és Mr. Allen jelent meg benne. Nem indult el azonnal. Csak állt a közönséggel szemben, húzogatta a nadrágját, miközben hunyorogva belepislogott a kamerába. Aztán váratlanul elhatározta magát. Széles mozdulatokkal integetni kezdett, és – kettesével véve a lépcsőfokokat – szinte berohant a színpad közepére. Szürke nadrágja néha egész a térdéig szaladt fel – merész vonalvezetése, persze, álló helyzetben is engedte a bokáját kivillanni –, szűk zakója pedig a háta közepéig csúszott hátra. Időnként. Mr. Allen heroikus alkat volt. – Peter Plant, evolúció-szakértő! – Én is a jobb oldali ajtón jöttem be. A közönség nekem is tapsolt, egészen spontán, ahogy meglátták maguk előtt a TAPS feliratot.

– Látod, Peter?! Megmondtam, hogy zakót vegyél! Hogy nézel ki ebben a sípulóverben?! – Annie olyan hévvel korholt, mintha az életünk függött volna a zakókérdéstől. – Borostás is vagy! Neked egyáltalán nem áll jól ez az elhanyagolt külső!

– És végül Ellery Vernon, mérlegképes könyvelő, akit több, mint három hétig tartott fogságában egy sok száz fényévről idetévedt UFO-asszony! – A műsorvezető kezd fogott mindannyiunkkal, és hellyel kínált.

Szép, lila virágmintás ülőgarnitúrában süllyedtünk el, esélytelenül kapálózva egy legalább tűrhetőnek mondható testtartás után. A térdem az államhoz csapódott, támasztékot kereső kezeim belefúródtak a laza kárpitozásba. Úgy néztem ki, mint egy sietve elültetett kaktusz a félig telt virágcserép alján.

– Nos, ha kényelmesen elhelyezkedtek, vágjunk bele a közepébe! Mr. Usklauss, miben is áll az ön tudománya?

Mr. Usklauss elmosolyodott. Kihúzta magát, és kezeinek lassú, propellerszerű mozgatásával próbálta megőrizni egyensúlyi helyzetét.

– Én kérem messziről érzékelem a fémeket! Megérzem őket anélkül, hogy látnék belőlük bármit is!

– Tehát a földben elásott aranyat, régi kardot, hajóroncsot a tengerfenéken…

– Igen, ilyesfajta dolgokat. A hajónak persze fémből kell lennie!

– Értem. A kérdésem Mr. Allenhez szól, aki, mint az imént már mondtam, az UFO-technológia szakértője, tehát, Mr. Allen, lehetségesnek tartja-e, hogy bárki, élő személy hasonló képességekkel rendelkezzen? Ismerte olyan eset, amikor valaki, bárhol a világon segédeszköz nélkül képes volt fémtárgyak felkutatására?

Az időfizikus megköszörülte a torkát.

– Hát igen… a helyzet az, hogy nincs új a Nap alatt! A fémdetektálás ősi, de csak igen erős aurával rendelkező emberek által gyakorolt képesség! A bioenergiák keltette mező ugyanis fémtárgyak közelében jelentősen deformálódik, és egy erős aurájú, szenzitív alkat jóval könnyebben érzékeli ezt a deformációt, mint mások! Mr. Usklauss is nyilván ilyen. A szakirodalom megemlít például egy esetet, amikor egy ötvenhárom éves, oklahomai férfi negyvenhét kilométer távolságból érzékelte ellopott autójának körvonalait…

– Negyvenhét kilométer távolságból?! És nem zavarta a többi autó? A buszok? A házak vasbeton váza?

– Természetesen ez mind zavarta volna. Csakhogy az eset az oklahomai sivatagban történt, ahol a tolvaj történetesen egy néptelen úton menekült! Semmi sem választotta el az érzékelőt az érzékelt tárgytól! Ez lényeges körülmény.

– Nagyon érdekes, amit Mr. Allen mond! – vágott közbe csacsogó hangon Miss Hurt. – A kamerapróbán megkérdeztem Mr. Usklausstól, hogy milyen jegyben született! Mit gondol, mit válaszolt?

– Fogalmam sincs!

– Mr. Usklauss kettős Kos! – büszkén hanyatt vetette magát a szófán, és várt.

Drámai szünet következett. Szerintem senki sem merte bevallani, hogy sejtelme sincs róla, mi az a kettős Kos. Azt érzékeltük, mindannyian, hogy jelentős dolog lehet, de ha nincs a mi platinaszőke csillagjósnőnk, sosem világosodunk meg.

– A kettős Kos, a Kos jegyében született, de a bolygók nagyon ritka együttállásakor! Minden kettős Kos – szinte kivétel nélkül – páratlan egyéniség! Ez nem lehet véletlen…

– Én is kettős Kos vagyok! – szólt közbe váratlanul a Vernon nevű fickó (akit több, mint három hétig tartott fogva az UFO-asszony!) – De egészen húsz éves koromig nem tudtam, hogy ez valami különleges dolog!

– Pedig az, higgye el!

– Ma már én is tudom! Van egy természetgyógyász barátom, aki szerint az aurám csaknem a háromszorosa az átlagosnak! Valószínű, hogy az Idegenek is ezért találtak rám!

Mr. Allen nagyon helyeslően bólogatott.

– Majdnem biztos, hogy így van! Az aura forrása a hőenergia, egész pontosan annak három dimenziós kivetülése! Az általam csak rejtett dimenzióknak keresztelt, magasabb rendű térelemek tartalmazzák azonban a hőenergiák nagyobbik részét! És az UFO-k éppen innen nyerik az energiáikat! Nyilvánvaló, hogy minden jelentősebb, bionikus deformációt észlelnek a rejtett dimenziókban! Ehhez nem férhet kétség!

Nem is fért. Egyetlen ellenvetés sem hangzott el.

– Mr. Usklauss! – fordult a műsorvezető az eleven fémdetektorhoz. – Tartana egy kis bemutatót nekünk a különleges képességeiből?

– Szívesen! – vágta rá az, ijesztően nyájas mosolyainak egyikével. A bemutató első mozzanata a felkelés volt. Akkora lendülettel vágott bele, amekkorát csak bolgár súlyemelőktől látni az olimpiai döntőben. És nem hiába! Ő felállt, mi meg egymás ölébe borultunk, mint hirtelen fékezéskor a vonaton sakkozók bábui. Hálás voltam, hogy nekem Miss Hurt jutott és nem a szarukeretes időfizikus.

Az eleven fémdetektor középre penderült. A zenekar azonnal belekezdett a kamerapróbán kigyakorolt, spontán esztrád zenébe, a váratlanul előbukkanó, két alulöltözött démon pedig kimódolt mozdulatokkal bekötötte Mr. Usklauss szemét. Megkezdődött a show. A szirének különféle fémtárgyakat szórtak szét a színpadon, majd megkérték az első sorban ülő közönséget, hogy ők is ezt tegyék. A zene szólt, a nézők tapsoltak, az eleven fémdetektor meg csak csipegette fel a különféle sarokvasakat, késeket, fogókat és pléhdobozokat a földről. Mindenki remekül szórakozott.

Az nem volt egészen világos, miért nem zavarta Mr. Usklausst az elmélyült detektálásban az a pár százezer fémtárgy, ami egy tévéstúdió elengedhetetlen tartozéka, de ma senki sem akart ünneprontó lenni. Egyszerűen élveztük az életet.

– Nos, Mr. Plant! – fordult felém a műsorvezető, amikor már egyetlen jancsiszög sem volt a színpadon, és Mr. Usklauss épp a takarásban húzódó kábelek szigetelését kezdte volna lefejteni. – Mi a véleménye a látottakról?

Puff neki. A kamera felém fordult, és, sajnos, minden az arcomra volt írva. Annie nem szólt egy szót sem. Azt hiszem, sejtette, hogy a Csak egyszer tanulnál meg viselkedni! kezdetű, oktató-nevelő sorokat már magamtól is el tudtam volna szavalni. Úgyhogy inkább szép csöndben meghallgattuk, mi is a véleményem a látottakról.

– Sajnálom, de én igazából nem vagyok jártas a varieté szakmában! – kezdtem roppant diplomatikusan. – Ha mégis kíváncsi a magánvéleményemre, a produkció nagyon izgalmas és élvezetes volt! Különösen az tetszett, amikor Mr. Usklauss azt a csavarkulcsot detektálta…

– Ugyan, Mr. Plant! Ön gúnyt űz a transzcendens jelenségekből!

– Távol álljon tőlem!

– Akkor elmondaná, mi az ön véleménye a… hogy is mondjam… természetfölöttinek, az ismereteinken túlinak tetsző tapasztalatokról?

– Hát, az az igazság, hogy nem teljesen azonosak a természetfölöttiről alkotott fogalmaink! Az enyém legalábbis nem emlékeztet Mr. Usklausséra…

– Nem? Miért nem? A saját szemével láthatta, Mr. Usklauss olyasmire képes, amire nincs magyarázat! Mindannyiunk szeme láttára bukkant rá az általa nem látható fémtárgyakra! Ha önnek ez nem elég transzcendens, akkor mondja meg, hogy csinálta?!

– Őszintén megvallom, fogalmam sincs! De azt sem tudom, hogy David Copperfíeld hogy mászik ki a víz alatti ketrecből, mi módon kerül nyúl a cilinderbe és miért nem akar vége szakadni a kabátujjból előcsalogatott kendőkötegnek?! Ez egy olyan szakma, aminek a fogásai nem lehetnek világosak első ránézésre! Ha úgy lenne, egy csöppet sem volna érdekes!

– Maga megrögzött hitetlen! Biztosan Mérleg… – kérdezte vagy mondta nekem Miss Hurt. Ez nem volt egészen világos. A hirtelen támadt szünetből azonban arra következtettem, hogy választ vár.

– Bocsásson meg, de nem értettem!

– A csillagjegyét kérdeztem.

– A csillagjegyemet? Ne haragudjon, egyszerűen nem tudom!

– Viccel velem?! Tényleg van olyan ember, aki nem tudja, milyen jegyben született?!

– Hát… mentségemül csak azt tudom felhozni, hogy sánták és cukorbetegek is léteznek! Én egy viszonylag szerencsésebb ferdülés vagyok, ezzel nem olyan nehéz együtt élni!

Miss Hurt elvörösödött, és olyan őszinte dühvel támadt rám, hogy önkéntelenül is összehúztam magam.

– Ismerem a fajtáját! Lenézik a másik tudományát anélkül, hogy ismernék! Az asztrológia nem annyiból áll, mint a legtöbben gondolják! Tudja, milyen bonyolult számítások előzik meg egy-egy horoszkóp elkészültét?!

– Nem, Miss Hurt, nem tudom.

– Akkor mutatok egy példát! Mikor született? Év, hó, nap, perc…

Akkora kötetet rángatott elő a feneketlen retiküljéből, mint a rosette-i kő.

– Sajnálom, de fogalmam sincs, hány óra hány perckor születtem!

– De hisz ez szörnyű! Hát nem kíváncsi a saját jövőjére?

– Nem tudom. Lehet, hogy nem.

– Nem?! Látja, éppen ez a borzasztó! Hogy szabad úgy felnőni embereknek, hogy nincsenek tisztában a saját létezésük alapelemeivel?! Az asztrológiát már az általános iskolában oktatni kéne! Mondja az évet, hónapot, napot! Azt csak tudja…

Megmondtam. Óriási lapozás kezdődött. A kamera ráközelített a varázskódexre, és mindannyian meggyőződhettünk róla, hogy Miss Hurt nem a levegőbe beszélt. Ennyi számot, szorzást és képletet még életemben nem láttam egyetlen oldalra összezsúfolva! Az egységnyi felületre jutó műveletek száma jóval meghaladott minden elképzelhetőt.

Az epikus rész csak a következő lapon kezdődött. Gondolom, itt került sor a misztikus osztás eredményeinek ismertetésére.

– Elakadt a szava, Mr. Plant! Ugye, megdöbbenti, mi mindenhez kell nekünk érteni?

– Meg, Miss Hurt! Maga egy két lábon járó zsebszámológép!

– Még mindig gúnyolódik?! Akkor idefigyeljen! – és ha eddig gyorsan beszélt, hát mostantól fénysebességgel öntötte rám az aszcendensek, karmák, orbiszok és kulminációs pontok kusza áradatát. Csak kapkodtam a fejem. Logaritmustáblázatból logaritmustáblázatba suhantunk, miközben peregrintől a kvadrát fényszögig mindenről volt szó, amiről eddig úgy gondoltam, legalábbis sejtem, mit jelent! Félműveltségem gyönge pillérei azonban hamar megdőltek. Egy perc sem telt el, és a miniszoknyás varázslóasszonynak már a kötőszavait sem értettem.

– Na? – kérdezte lihegve – Ehhez mit szól? – sűrűn teleírt, apró betűs oldalt fordított felém – Ez maga!

– Csak nem? – próbáltam őszintén elcsodálkozni – Így, szemüveg nélkül, meglehetősen összetett jellemnek tűnök…

– Még mindig gúnyolódik! Hát nem tudtam érzékeltetni, milyen komoly számításokra van szükség…

– Dehogynem, Miss Hurt! Nagyon is jól érzékelem, milyen kusza összevisszaságon kellett átverekednie magát! Fogadja együttérzésemet! Ideadná a hamutartót, ha megkérem?

– A hamutartót?

Ez láthatólag megzavarta. Sok mindenre számított, csak hamutartóra nem! Nyilván gazdag tapasztalattal rendelkezett az efféle vaskalapos, korlátolt partnerekkel folytatott vitában, de a hamutartóra egyetlen kész válasszal sem rendelkezett, úgyhogy, váratlan együttműködési készségről téve tanúbizonyságot, egyszerűen odaadta.

– Köszönöm. – mondtam, miután átvettem, és a tartalmát az asztalra borítottam. – Látja a hamut, Miss Hurt?

Gyanakodva méregetett.

– Hová akar kilyukadni?

– Nézze! Vegyük a hozzám legközelebb hullott hamuszemcsét, ezt itt! Erről azt állítom, hogy a tőle legtávolabb eső szomszédjától miért távolságának negatív logaritmusát megszorozva a hamuszemcsék számának négyzetgyökével, és hozzáadva a születési évem tízezerszereséhez, biztosan megkapom azt a számot, amelyből a köbgyökvonás és természetes alapú logaritmusszámítás elvégzése után kivonok száztizenhármat, és így eljutok a művészetekhez való, szellemi affinitásomat kifejező, bűvös számig! Ez elég bonyolult eljárás, nemde?

– Inkább izzadtságszagú, Mr. Plant! És nincs semmi értelme.

– De komplikált?

– És ha igen? Attól még nem igaz!

– Pontosan ezt szerettem volna én is mondani. A bonyolult számítási eljárás semmit sem bizonyít – abszolút hülyeségeket is alátámaszthatunk komplikált módon!

– Hohó, megálljon a menet! – Mr. Allen bősz Don Quijoteként vágott a szavamba. – A maga hamu-elméletét semmi sem bizonyítja, az asztrológiát viszont évezredes tapasztalatok támasztják alá!

– Ebben kétségkívül igaza van! A babonák története csaknem egyidős az emberiséggel…

– Az asztrológia nem babona! Az asztrológia tudomány, amely ma is kiállja az igazság próbáját!

– Igen? – újból a kozmikus javasasszonyhoz fordultam – Akkor nem haragszik, Miss Hurt, ha most a varázskönyvét kérem el egy percre?

– Varázskönyve van az öreganyjának! – a közönség hangos nevetéssel adta tudtál, hogy nem az én pártomon áll. (A helyszínen ebből semmit sem vettem észre, csak a tévé előtt ülve kezdett összeszorulni a gyomrom.) – De forgassa nyugodtan! – elém tolta a nagy becsben tartott remekművet – A kultúra mindenki előtt nyitva áll!

– Ezt örömmel hallom. Hadd kérdezzem meg – fordultam a közönséghez – van önök között valaki, akin kipróbálhatnánk a bolygóközi pszichoanalízis működését?

A felém áradó, tömeges unszimpátiát jelezte, hogy senki sem jelentkezett.

– Mit szólna hozzám? – szólalt meg váratlanul Mr. Vernon (akit több, mint három hétig tartott fogságban az UFO-asszony) – A csillagjegyemet már tudja.

– Kettős Kos, ugye, jól emlékszem?

– Ilyen címszót hiába keres! – segített ki leereszkedő hangnemben Miss Hurt. – Maximum a Kost találja meg. De nagy vonalakban az is le kell fedje Mr. Vernon jellemrajzát!

– Hallotta, Ellery? – gyorsan végigfutottam a tartalomjegyzéken. – Be kell érnünk egy sima Kossal! – pár másodpercig még keresgéltem, aztán felütöttem a könyvet a meglelelő helyen. – Nos, szemezgessünk belőle! Itt van például:…a Kost szüntelen, nyitott kíváncsiság, természetes mozgásigény és szabadságvágy jellemzi. Ehhez mit szól?

– Hibátlan! A legteljesebb miértékben igaz.

– Fontos számára az életöröm. Nem szívesen szenved örömhiányban, képtelen tartósan élvezni olyan tevékenységet, amit a szíve mélyén utál.

– Ez is ül. Aki ezt írta, mintha ismerne engem!

– Igen? – igyekeztem közepesen megbánó arcot vágni – Akkor keressünk valami problémás pontot!… leggyakoribb hibája lehet, hogy nehezen fogadja másoktól a kritikát. Gyakran elvész a részletekben, túl sokat rágódik apróságokon.

Váratlanul egy negyven körüli asszony pattant fel az első sorban.

– Bocsásson meg, Mr. Plant, de muszáj közbeszólnom! Én is Kos vagyok, és csak annyit szeretnék mondani, hogy az ön által felolvasott sorok minden betűje igaz rám! Köszönöm szépen.

Szabályos nyíltszíni tapsot kapott. Még négyen jelentkeztek hasonló meggondolásból.

– És ne higgye, hogy ezzel csak mi, emberek vagyunk tisztában! – vette át a szót Mr. Vernon (akit csaknem három hétig tartott fogságban az UFO-asszony!) – Az idegen, aki arra kényszerített, hogy húsz nap alatt csaknem negyven alkalommal létesítsek vele szexuális kapcsolatot, pontosan abból a megfontolásból választott engem, mert tisztában volt a kettős Kosok genetikai értékével! A náluk elfogadott elmélet szerint ugyanis a két fajta a Kos vonalon keresztezhető leghatékonyabban! És ennek pár hónapon belül élő bizonyítéka is lesz!

– Egy kicsi UFO-gyerek? Hát ez nagyszerű, Ellery! És ahhoz mit szól, hogy…társas lény, aki szereti a szépet, és örökké keresi a belső harmóniát?

– Stimmel!

– És hogy…lételeme a mozgás, az utazás, az örök változás…!

– Hibátlan!

Próbáltam egyre csüggedtebb arcot vágni.

– Gyakori életmód hibája, hogy hajlamos a mértéktelenségre, nem igazán ismeri a határokat, nem tiszteli a merev szabályokat…

Szinte egyszerre ugrott fel az előbbi öt Kos.

– Igaz! Így igaz! – percekig tartó szimpátiatüntetés kezdődött, aminek tapsorkánba torkolló, levezető szakaszát a csillagjósnő alázatos meghajlása zárta.

– És most mi a véleménye, Mr. Plant? – ragyogott rám a szerény győztes legellenszenvesebb mosolyával – Gondolom, tisztában van vele, hogy nem állt módomban manipulálni a közönséget, hiszen nem is sejthettem, hogy sort kerít erre a kis tetemrehívásra!

– Nem, természetesen nem – feleltem zavartan –, de nem gondolja, hogy ennek a nagyfokú egyezésnek az is lehet az oka, hogy ezek a jellemrajzok ügyesen vannak megfogalmazva?

– Mit szeretne ezen érteni?

– Hát csak annyit, hogy minden csillagjegyben olyan pozitív tulajdonságok vannak összehordva, amiket gond nélkül magáénak érezhet bárki, és olyan hibák, amik felérnek egy kiadós dicsérettel! – újra kikerestem a legutolsó idézetet – például:…hibája, hogy nem igazán ismeri a határokat, nem tiszteli a merev szabályokat. Ez magának úgy hangzik, mint valami súlyos jellembeli hiányosság?

– Nocsak, nocsak! Az imént mintha még azon igyekezett volna, hogy bebizonyítsa a csillagjegyek hamisságát most meg az a baj, hogy túlságosan igazak? Egy kicsit savanyú a szőlő, nem, Mr. Plant?

– Egyáltalán nem! Pusztán gyanús nekem ez a csomó remek ember – nem értem, hol vannak az igazi hibák? Kikből lesznek a gonosztevők, csalók, tömeggyilkosok? Melyek az ő jegyeik?

– Bármelyik lehet! Egyetlen csillagzat alatt sem születnek tökéletes emberek! Astra inclinant, non determinant, kedves tudós úr! A csillagok hajlamosítanak, nem eleve elrendelnek! Az igazi, súlyos jellemtorzulások ott lappanganak a kis hibákban. Éppen ezért kell megismernünk a saját korlátainkat, hogy a megfelelő irányba tudjuk befolyásolni jellemünk alakulását!

– Tehát nem azért vannak ilyen körmönfontan megfogalmazva a horoszkópok, hogy bárki könnyedén magára vehesse őket…

– Éppen ellenkezőleg! A cél az, hogy mindenki a sajátjában ismerhessen magára!

– Aha. Miért tűnik nekem mégis úgy, hogy mindaz, amire az ön csillagjegyei hajlamosítanak, meglehetősen általános? Bármelyikben találnék magamnak valót!

– Hát maga talán igen! Úgy látszik, ön ilyen csillagjegyeken átívelő alkat…

Itt kis hatásszünetet tartott, hadd nevessen a közönség. Eredetileg nem akartak, de szívesen vették a lapot. Még egy kis tapssal is jutalmazták Miss Hurtot.

– A szakértő asztrológus azonban éles határvonalat lát az egyes csillagjegyek között! És, amint látja, az a laikus is, aki veszi magának a fáradtságot, hogy egy kicsit elmélyüljön a témában!

A taps megismétlődött. A sikerdíjas csillagjósnő elégedetten hordozta körbe sugárzó tekintetét a nézők sorain.

– Értem. És azt meg tudja nekem mondani, Miss Hurt, hogy az ön szakértő szeme és az ön mellett tüntető, elmélyült Kosok érzékeny antennája miért nem jelezte, hogy az általam felolvasott idézetek az Ikrek, az Oroszlán, a Szűz, a Mérleg és a Nyilas jellemrajzából származnak? Hogy egy sor sem hangzott el a Kosról?

Nagyon nagy csönd lett. Pontosan éreztem, hogy hiába győztem. Nagyon utáltak.

– Nos – szólalt meg a műsorvezető, próbálva menteni a helyzetet –, idejét sem tudom, mikor beszéltem utoljára ilyen keveset! Nagyon köszönöm vendégeinknek, hogy eljöttek, és hogy ilyen izgalmas vitával fojtották belém a szót, most rövid reklám következik, aztán pedig az új őrülettel, a Who is who-val jövünk vissza! Maradjanak velünk!

Annie felállt, és kikapcsolta a tévét.

– Ne, anya, ne! Who is who? lesz!

Daniel egészen fel volt háborodva.

– Elsősorban fél tíz lesz, és holnap iskola van!

– Csak a Who is who-t hadd nézzük meg! Mindenki játssza!

– Mi az a Who is who? – fordult felém Annie gyanakodva?!

– Fogalmam sincs, sose hallottam róla!

A gyerekek egymás szavába vágva próbálták elmagyarázni. Az első nekifutás Rebeccának sikerült jobban.

– Az egy honlap az Interneten, ahová elküldheted a saját fotódat…

– Nemcsak a sajátodat! – vágott közbe Daniel ingerülten – Bárkiét!

– Akkor bárkiét, és a számítógép küld neked egy hasonlót!

Danielt nagyon idegesítette ez a leegyszerűsítő megfogalmazás – de különösképp az a tény, hogy a húga az ő felségterületére merészkedett. Muszáj volt alaposan kijavítania.

– Na, szóval, ha elküldesz egy fotót a Who is who? web-oldalára, az bekerül egy archívumba. A computer ezután összehasonlítja a már bent lévőkkel, és elküldi az e-mailedre a hozzá legjobban hasonlítókat. Így megtudhatod, él-e valahol hasonmásod…

– És internetezik-e? – tettem hozzá – Merthogy különben bent sincs a fotója, ha jól értettem, amit mondtál…

– Igen. Apa, mi is küldhetünk be fotót?

– Majd talán igen. Most, a legutóbbi telefonszámla ismeretében, az anyátok Internet-stopot vezetett be…

– Persze, ha bármi szigorításról esik szó, muszáj azonnal rám kenni! Ti talán ki tudjátok fizetni a telefonszámlát?! – Annie nagy levegőt vett, és rutinosan engedékenységre váltott – Na, még ezt az egy részt nézzétek végig, aztán futás az ágyba! Holnap korán kelünk!

Kiszorultunk a konyhába, lévén, hogy mindkettőnknek volt mondanivalója a látottakról.

– Katasztrofális voltál, Peter! Borostás, nagyképű, csak a te hangodat lehetett hallani!

– De hát muszáj volt válaszolnom…

– Mire? A saját kérdéseidre, legfeljebb! Mert kizárólag te beszéltél!

– És az asztrológusnő?

– Ő csak védekezett! Nem tudom, láttad-e, hogy a közönség nem élvezte a kioktatást! Abszolút nem szimpatikus, ha valaki ekkora energiát fektet a másik lejáratásába! Főleg, ha még csak nem is ismeri az illetőt!

– De amiket mondott…

– Arról te nem tudsz semmit! Soha nem foglalkoztál asztrológiával – honnan tudod, hogy nincs benne legalább egy morzsányi igazság?!

A szemébe néztem, és sokáig nem szóltam semmit. Aztán a cipős szekrényhez mentem, és megkerestem a bakancsomat.

– Beviszem a kocsit a garázsba, és egy kicsit kiszellőztetem a fejem. Jót fog tenni a friss levegő.

– Na mi van, most megsértődött a nagyságos úr?

– Egyáltalán nem! Csak nagyon furcsa gondolatok járnak a fejemben. Biztos igazad van abban, hogy nem viselkedtem elég taktikusan. Az is lehet, hogy tényleg zakót kellett volna vennem. De nem tűnt fel neked, hogy egyetlen kérdést sem kaptam az evolúcióról? Hogy szóba sem került a Nature cikk? Meg sem próbálta senki az elméletem irányába terelni a beszélgetést…

– Ez egy talkshow, Peter! Ne ettől várj tudományos elismerést!

– Félreértesz! Csak most, visszanézve a műsort, azt vettem észre, hogy engem nem arra a szerepre hívtak, amire számítottam! Azt hittem, egyik leszek a díszpéldányok közül, egy egzotikus madár egy egzotikus elmélettel, akinek bérelt helye van a transzcendens illuzionista, a hidrogénszőke asztrológusnő, az UFO-szakértő és az UFO-áldozat között! Ehelyett azonban én lettem a döntőbíró, a magas tudomány képviselője, akit azért hívtak ide, hogy a műsor objektivitását igazolja!

– És ettől most csalódott vagy?

– Nem csalódott, Annie! Rémült.

– Rémült? Aztán miért? Félsz, hogy holnap nem kapsz szebb húst a hentesnél?

– Nagyon vicces vagy ma este. – a cipőfűző kettészakadt a kezemben, úgyhogy kénytelen voltam félúton megkötni vele a hurkot – Az egész közszereplésem, mint már ezerszer elmeséltem neked, egy kísérlet része! A saját elméletem működését vizsgálom – és az eredmények egyre inkább nem azt mutatják, amit szeretnék!

– Vagyis az elméleted nem működik?

Bólintottam.

– Valamiért nem. De képtelen vagyok rájönni, hogy miért?!

– Na bumm, és akkor mi van? Majd rájössz később!

– Nem, Annie, elmagyarázni nem tudom, csak a gyomromban érzem, hogy ennél sokkal nagyobb a baj! Mintha a tudatalattim már ismerné a megoldást, csak nem merné elárulni!

– Hűha, kezdesz homályosabb lenni, mint a szőke tyúk az aszcendenseivel!

– Nocsak, egyszerre szőke tyúk lett Miss Hurtból? Biztosíthatlak, egyáltalán nem tetszett!

– De nem a szoknya hosszával volt bajod?

– A szoknyája rendben volt, sőt, a lábai is! Odafönt volt túl nagy a rendetlenség… legalábbis az én gyomromnak…

– Aha. Ez érdekelni szokta a férfiakat.

– Hát, megeshet, hogy első este nem, de hosszú távon Miss Hurt nagy büntetés lehet! – kiraktam a zsebeimből a napok óta gyűlő aprópénzt és néhány gyűrött, ismeretlen rendeltetésű cédulát. – De eltértünk a témától! Én csak azt szerettem volna mondani, hogy félek. Nagyon félek… még ha nem is tudom, mitől…

Kabátot vettem, leakasztottam a slusszkulcsom a kampóról, és olyan halkan tettem be magam mögött az ajtót, mintha nem akarnék felébreszteni valakit. Pedig még senki sem aludt.

6.

– Azt mondta, kérhetek ügyvédet!

– Mondtam. Most is ezt mondom.

– Akkor kérek!

– Rendben van.. Egyetlen dolgot szeretnék azonban mutatni előtte… hátha meggondolja magát!

– Nem gondolom meg, úgyhogy ne is mutasson semmit! Kivéve az ügyvédemet – itt a telefonszáma!

A hadnagy visszatolta Trevor Rusk cetlijét.

– Majd maga felhívja. De előbb kénytelen lesz meghallgatni!

– Egyszóval nem engedi, hogy éljek a jogommal?!

– Ki mondott ilyet?

– Nem mondta, de nem engedi!

– Meg fogom engedni.

– Ja, meg fogja! És maga szerint mit szól majd a bíróság ehhez a meg fogomhoz?

– Hogy bizonyítsa be az állítását!

– És a rendőrök persze nem fognak egymás ellen tanúskodni! – körbemutatott az őrszobán – Szerintük minden előírásszerűen történik!

– Miért, talán nem?

– Hát persze, hogy nem! Azt sem tudom, miért tartóztattak le!

– Sokáig mi sem tudtuk, mi lesz az indok! Hál’Istennek maga a segítségünkre sietett! Itt van Olaf Hanson tanúvallomása, ennek alapján akár egy hónapig is bent tarthatjuk!

– Maga szerint miért van nekem ügyvédem?!

– Hogy kimosdassa a szarból! De negyvennyolc óránk akkor is marad, bármilyen jó az ügyvédje! Stockholm óta követjük. Svéd területen nem tartóztathattuk le, de még itthon sem lett volna könnyű a dolgunk, ha maga tanúk előtt neki nem esik annak a svédnek!

– Ugyan, hadnagy! Tudja meddig fog a maga svédje kitartani a vallomása mellett?

– Szemtanúk is vannak!

– Hát hogyne! – a rendőr arcába vigyorgott. – Hívja csak az ügyvédemet! Garantálom magának, hogy még csak tárgyalás sem lesz a dologból!

– Majd meglátjuk, de lépjünk túl ezen a kis incidensen, Mr. Rusk! Számunkra annyi volt belőle fontos, hogy elbeszélgethessünk magával itt, a rendőrségen! Meg aztán mutatni is akarok valamit!

– Megismétlem, az ügyvédem arcán kívül semmit sincs joga mutatni nekem!

Brian Orson elengedte a füle mellett a választ.

– Tudja, először azt gondoltuk, az ujjlenyomata éppen elég bizonyíték lesz…

– Az ujjlenyomatom?! Miről beszél, hadnagy?!

– A Bertucci villában talált csomagról, Mr. Rusk!

– A Bertucci villában?! Azt se értem, amit kérdez!

– Még nem is kérdeztem semmit. Arra majd csak kérőbb kerül sor. De az évtized legnagyobb kábítószerfogásán a maga ujjlenyomatait azonosították a szakértőink! Ehhez nem fér semmi kétség.

– Ügyvédet akarok!

– Meg fogja kapni. Tudja, először arra gondoltunk, körözést adunk ki maga ellen. De aztán valaki azt súgta nekünk, nem maga az agytröszt ebben a dologban! És ahogy hallgatom, egyre inkább osztom az illető véleményét…

Trevor Rusk olyan erővel pattant fel, hogy szinte magával rántotta az asztalt.

– Az ügyvédemet akarom, maga felkapaszkodott kis féreg!

– Hová kapaszkodtam én fel, Mr. Rusk? Nyugodtan nevezzen kis féregnek! Az is megteszi. A maga szájából amúgy sem esne jól a dicsérő szó! Viszont szeretném, ha tudná, úgy döntöttünk, nem adunk ki körözést maga ellen! És tudja, miért? Mert reméltük, hogy elvezet bennünket a Fontos Emberhez – és nem is csalódtunk! Sajnos, az illető Svédországban székel, így valami komoly bizonyítékra várunk ellene… – Orson hadnagy mosolyogva nézett a vele szemben álló férfi szemébe. – Nem ül vissza?

– Magának elment az esze! Belőlem akar spiclit csinálni?!

– Mindenkiből lehet, fiam! De a maga fajtájából különösen könnyű!

– Ügyvédet akarok! – sziszegte Rusk – Ügyvédet, mégpedig azonnal!

– Nos, azt hiszem itt az ideje, hogy megmutassam magának, amit annyira szeretne már látni. Nézze azt a képernyőt!

Egy távirányítót vett a kezébe, és elindította vele a videót. A kép egy ideig ingadozott a szétesés és a kapkodó ugrálás között, majd, ha fekete-fehérben is, de, összeállt.

– Elnézést a gyalázatos minőségért, de tudja, ezek az újfajta miniatűr kamerák számítógépes eljárással dolgoznak, és hát a tömörítő algoritmusuk nem a legtökéletesebb…

Egy szállodai szoba jelent meg a monitoron, három férfi és egy nő volt a képen. Valami csomagot bontottak ki.

– Ez a Bertucci villában talált kábítószer csomag, mielőtt még átjött volna a csatornán! Gondolom, megismeri a szereplőket. Az ott középen Grimaldi úr, a mi Fontos Emberünk. Ezek a felvételek bőségesen elegendőek lennének ahhoz, hogy perbe fogjuk. De az már nem biztos, hogy meg is nyernénk a pert! Egy esetet kivéve, ha a maga tanúvallomása is megerősítené, hogy amit ott látunk, az tényleg kábítószer, és megegyezik a Bertucci zsákmánnyal!

– Mi közöm van nekem ehhez?!

– Ja, még nem mondtam? Nézze! – egy kicsit csévélt a felvételen. – Hát maga is rajta van ám a filmen!

És valóban, Trevor Rusk jól felismerhetően átvágott a szobán, fogta a csomagot, a táskájába tette, és kisétált a képből.

– Ügyvédet akarok!

– Csak ezt az egy mondatot tudja? – a hadnagy megcsóválta a fejét – Látja, hogy imbolyog a kép? Ez azért van, mert a kamera valakinek a fején volt! Szemüvegszárba, fülbevalóba lehet elrejteni, és lám-lám, magának milyen szép, hatalmas fülbevaló van a bal fülében! Miért hordja? – Brian Orson egy cigarettát vett elő, és rágyújtott. – Persze, ön nem csinálhatta a felvételeket, hiszen mindketten láttuk, hogy rajta van a képen! Meg aztán, én tudom is, hogy ki készítette őket! Még négyen voltak a szobában olyanok, akik számításba jöhetnek., ráadásul az egyikük halálosan gyűlöli Mr. Grimaldit… az egyikük.. Maga szerint ki az?

– Honnan tudhatnám?

– És Mr. Grimaldi? Ő tudná?

– Mit akar tőlem, mondja már meg?! Követelem az ügyvédemet!

– Rendben van, Mr. Rusk, rendben van! Még mindig nem akar leülni? Idenézzen!

Felállt, a videóhoz ment, és kivette belőle a kazettát. Az íróasztal mellett álló tartályra mutatott.

– Tudja, mi ez? – miután nem kapott választ, megmondta – Egy igen nagy teljesítményű iratmegsemmisítő! Most, persze, megkérdezhetné, mitől nagy teljesítményű egy iratmegsemmisítő? Nos, ez nem egyszerűen felszabdalja a beledobott iratokat, hanem igen magas hőmérsékleten elégeti őket! Nagyon magas hőmérsékleten!

Kinyitotta a tartály fedelét, és beledobta a kazettát. Megnyomott egy gombot; mire a fedél lecsukódott, majd vagy húsz másodpercig nem történt semmi. Végül kigyulladt egy zöld lámpa.

– Készen is vagyunk. Látja, Mr. Rusk? Többé senki sem állíthatja, hogy látta magát a stockholmi összejövetel filmjén! Az eredeti kazettát semmisítettem meg.

Trevor Rusk végre visszaült a székére.

– Mi történik itt?!

– Ó, igazán semmi, csak megsemmisítettem egy fontos bizonyítékot. Persze, van róla másolatom – újabb videókazettát vett elő a fiókjából –, de hát erről a kópiáról sajnálatos módon lemaradt az ön jelenete! Nem lehet észrevenni persze, a vágó elővigyázatos volt! Így most már Trevor Rusk nem szerepel a filmen! Ez pedig itt – megint a fiókjába nyúlt – az ügyész záradéka, amelyben hozzájárul, hogy a Bertucci villában talált ujjlenyomatai ellenére, ejtsük a vádat ön ellen! Maga negyvennyolc órán belül szabad! Csak ez a kis repülőtéri incidens az oka, hogy most még itt tartjuk…

– Maga egy szemét kis patkány!

– Féreg, nem? Méghozzá felkapaszkodott!

– Csak egyszer kerüljek ki innen! Ne élje meg azt a napot…

– Innen ne folytassa, mert még eszembe jut felhasználni maga ellen, amit mond! Egyébként nem kell olyan sokáig várnia a kikerülésre! Most adtuk ki az Interpolnak a körözést Mr. Grimaldi ellen! Ezekben a percekben tartóztatják le. Feltehetőleg ő is ugyanolyan mosolyogva követeli az ügyvédjét, mint maga! Meg is fogja kapni. Végignézik ennek a kazettának egy kópiáját, és kidolgozzák a védekezés taktikáját. Minden bizonnyal sikeres taktikát. De az árulót akkor is meg kell majd büntetni! Az árulót, aki a felvételt készítette. Maga szerint Mr. Grimaldi kire fog tippelni? Öt lehetősége lesz. Ezek közül az egyiket épp az ő letartóztatását követő napon bocsátják majd szabadon, méghozzá vádalkuval! Mert akár mond nekünk valamit, akár nem, Mr. Rusk, az ügyész záradéka már a kezünkben van, amelynek alapján, a súlyos bizonyítékok ellenére, a rendőrség ejti a vádat maga ellen! Nyilván tudja, hogy ilyen lehetőséghez akkor jut valaki, ha fontos bizonyítékokkal segíti a nyomozást! És a videófelvétel fontos bizonyíték. Lehet, hogy kevés Mr. Grimaldi börtönbe juttatásához, de a maga tisztára mosdatása ettől kezdve egy regiment ügyvédnek se sikerülne! Főként, mert Mr. Grimaldit nem a jogi érvek súlya fogja meggyőzni, hanem ez a szerencsétlen egybeesés az ő letartóztatása és a maga szabadulása között! Milyen fatális véletlen! Csupa alaptalan gyanúra ad okot…

A hadnagy szünetet tartott. Mélyeket szívott a cigarettájából, és nézte Trevor Rusk arcát.

– Persze, akivel igazi vádalkut kötöttünk, annak tudunk segíteni egy új személyazonosság megszerzésében… és ehhez nem is kéne túl sok! A videofelvétel készítője szerint maga egy igen fontos megbízást kapott Stockholmban. Sokkal fontosabbat, mint ez a kis kábítószeres ügy! Ha még ennek a részleteibe is be tudna avatni bennünket, talán tényleg falhoz állíthatnánk Ernesto Grimaldit – és így önt is megszabadítanánk egy halálos ellenségtől! Mert jó, ha tisztában van vele: mostantól egy nagyon veszélyes ellenfél vadászik magára! – intett az ajtóban várakozó rendőröknek – Gondolkodjon el a dolgon! Negyvennyolc órája van rá.

A gyanúsítottat elvezették a cellájába. A hadnagy még sokáig nézett a csukott ajtóra, és füstkarikákat eregetve próbálta magát beleképzelni Trevor Rusk helyzetébe.

7.

Annie sokáig nem találta a szavakat. Aztán, amikor végre mégis rájuk akadt, lavinaként szakadtak ki belőle.

– Ez nem lehet igaz! Ki a fene hozta ezt ide?! Mi történt azóta, hogy elmentem itthonról?!

Megértettem a felháborodását. Szinte belépni se tudtunk, az egész konyhát elfoglalta. Ott állt, mint valami monumentális emlékmű, és az előszobától a konyháig – mindent maga alá temetett.

– Kinek az elmebeteg ötlete volt ez?!

A kezünk tele csomagokkal, egy rekesz ásványvíz a küszöb előtt – és még csak esélyünk sem volt bejutni a lakásba.

– Ez tényleg egy őrület! – helyeseltem – így se főzni, se ebédelni nem lehet! Jószerivel megmozdulni sem…

– De hát… nem lehet igaz! Mi ez egyáltalán?!

– Ahogy a felfestést meg a kapukat nézem, ez egy gombfociasztal.

– Egy gombfociasztal?!

Egyre határozottabban bólogattam.

– Igen, egész biztos, hogy gombfociasztal!

Tényleg felháborítónak találtam. Mindenféle előzetes megbeszélés nélkül idehozni ezt a behemótot… egy ekkora lakásba! Hogy mostantól mindenki kerülgesse!

Persze, azt mondom, a maga nemében nem volt csúnya. Sőt, merem állítani, ha úgy nézte az ember, egész szépnek tűnt! Gyerekkoromban biztos ilyesmire vágytam volna, ha tudom, hogy létezik egyáltalán! De mi annak idején a szűk, enyhén lejtős iskolapadon, meg a dimbes-dombos tanári asztalon játszottunk a szünetekben, és hát nem is ilyen kapukra!

Istenem, ha akkor elcserélhettük volna az ócska műanyagkapukat erre a hálós, csíkozott kapufás csodára.. Hiába, egész más távlatok nyílnak a mai tinédzserek előtt! És ez csak fokozta a haragomat.

– Nem volt tisztességes eljárás ezt behurcolni ide! – a karom majd leszakadt a csomagoktól, és úgy lihegtem, hogy a zsörtölődő szavakat csak nehezen tudtam átpréselni a fogaimon. – Egyáltalán, hová lehet így lepakolni?!

– Lepakolni?! Hogy lehet így élni?! Egy percen belül miszlikre aprítom ezt a vackot!

– Jesszusom, csak azt ne!

– Miért, talán van valami kifogásod ellene?!

– Nem, nem! Abszolút egyetértek! Ez gátlástalan orvtámadás az otthonunk ellen!

– Helyes! Akkor most le is bontom!

Fogta a csomagjait, és nagy lendülettel az ellenfél tizenhatosának közepére hajította őket. A csöndesen olvadozó, mirelit sárgaborsó leve azonmód szétspriccelt az ötös tájékán.

– Mit csinálsz, az ég szerelmére?! – gyorsan ledobtam a kenyeres szatyrot a küszöbre, és az asztalt tartó bakok között átmászva, előbújtam a mosogatónál. Lekaptam a kéztörlőt, és sietve felitattam az alattomos levet a kapu előteréből. – Nemrég lett felszórva krétaporral, hogy jobban csússzanak a játékosok! Ha most összekened mindenféle ragaccsal…

– Szóval te vagy a dolog mögött! Gondolhattam volna! Ezért jöttél le olyan lelkesen segíteni! Csak hogy ne cipekedj egyedül, drágám! Meg hogy…úgyis mi isszuk az ásványvizet, miért hoznád te fel? Közben meg olvadt a vaj a fejeden!

– Ez alávaló rágalom! Először is, a drágám szót ki sem ejtettem a számon!

– Milyen igazad van…

– De gondoltam!

– Nagyon megható!

– Másodszor, az ásványvizet tényleg mi isszuk, ketten Daniellel!

– Mégis mindig én vonszolom fel a rekeszt egyedül!

– Mint például ma is, nem?!

– Ahogy az imént is utaltam rá, a mai, spontán segítőkészségi rohamnak már tudom az okát: alapos, kétszer két méteres oka volt neki!

– Csak egy nyolcvan széles az egész! Szokás szerint túlzol!

– Ó, de sajnálom! Meg tudsz bocsátani húsz centi tévedést?!

– Én neked bármit!

Sajnos, ő ezzel nem ugyanígy volt. Sőt, egyenesen súlyosbító körülménynek tekintette azt a négy volt osztálytársamat is, akik Thomas-szal az élen, fél tíz felé érkeztek, és szintén mindig ilyen kapukra vágytak!

Az sem javított a helyzetemen, mikor Alex fél kettő tájban rugdalni kezdte az előszobaszekrény ajtaját. Persze, megérteni megértettem, elveszítette az első kör döntőjét, ráadásul úgy, hogy időn túli szabadrúgása a kapufa belső éléről pattant ki!

Csak hát olyan erővel esett az egyébként teljesen vétlen ajtónak, hogy odabent a kenyeres zsák négy fedőt rántott magával a mélybe, a másfél kiló rózsakrumpli közvetlen szomszédságába. És még a csengő is megszólalt.

Kimentem. Jól felhúztam magam, és Annie minden elképzelt dühét az ismeretlen, hatvan körüli férfira zúdítottam.

– Tudja maga, hány óra van?!

– Én még csak-csak tudom, de abból, amit odalentről hallani, úgy sejtem, önök nincsenek igazán tisztában vele!

– Csak nem kiselőadást akar nekem tartani a csendrendeletről?!

Távol álljon tőlem! Életbevágóan fontos ügyben szeretnék beszélni önnel! Engedje meg, hogy bemutatkozzam, Pete Petterstone vagyok!

– Nem mondhatnám, hogy örülök.

– Megértem. Hol beszélhetnénk nyugodtan?

– Nem a hely kérdéses, hanem az időpont! Most kezdődik a második körünk, és elég dühös vagyok, amiért a Benficával döntőbe se kerültem! Épp azon morfondíroztam, hogy csapatot cserélek, és ilyen súlyos döntés előtt nem szokásom idegenekkel diskurálni!

– Mr. Plant! Én nem viccből utaztam keresztül Európán! Feltétlenül beszélnem kell magával!

– Én sem viccből mérlegelem a csapatcserét! Könnyebb játékosokra akarok váltani, de ez nem olyan egyszerű! Azokkal a lövés egészen más technikát igényel!

Az idegen megzavarodva, tanácstalanul nézett rám.

– Ugye, most tréfál?

– Miért tenném?! A könnyebb játékosok jóval gyorsabbak, ezért sokkal nagyobb precizitással kell csavarni velük, például!

– Csavarni? – borzongva ízlelgette a szót.

– Igen, csavarni! Miért csodálkozik ezen?!

– Nem hinném, hogy ezen csodálkozom. Sokkal inkább magán.

– Rajta nem érdemes! – jelent meg Annie mellettem. – Nem tudta, hogy a férjem elmebeteg?

– Komolyan mondja, asszonyom?

– Miért, úgy nézek ki, mint akinek éjjel fél kettőkor viccelődni van kedve?! Nézzen körül! Ez itt a zárt osztály kimenőseinek klubdélutánja! Az egyik csak üvölt, a másik a szekrényajtót rugdalja, a harmadik csavar, faultol, sőt, ha szépen megkér, megmutatom a férjem kisautóit is! Azokat szokta tologatni esténként…

A férfi tátott szájjal bámult rám.

– Egyszerűen nem értem! Nem maga írta azokat a cikkeket?

– Nappal, kedves uram, nappal! – Annie már nem hagyott szóhoz jutni. – Minden nap van pár világos órája! Próbáljon meg akkor visszajönni!

– Értem, asszonyom. Elnézést, hogy zavartam.

Azzal sarkon fordult, és olyan gyorsan tűnt el, hogy biztos voltam benne, nem is látom többé.

Az az igazság, nem is foglalkoztatott túl sokat ezután, mert éppen elég gondot okozott a második forduló.

Én nyertem a kezdés jogát, és teljesen érthetetlen módon úgy belegabalyodtam a saját, rutinszerű kombinációmba, hogy végül gólt kaptam belőle! Ez igen meglepő fordulat volt, mert a középkezdés ebben a játékban komoly előny! Egy közepesen szerencsés kivitelezés is majdnem biztos gól!

Aztán jött az újabb középkezdés, az újabb görcs, és már null kettő!

Nem részletezném további vesszőfutásomat. Utolsó lettem, és talán érthető, hogy Pete Petterstone úr látogatásának emléke nem hagyott túlzottan mély nyomokat bennem.

8.

– Bocsásson meg, uram! Sok mindent láttam már, de ez…

Charles Brandon őrmester nem tudta, hogyan fogjon hozzá. A hadnagy ettől még idegesebb lett.

– Mondja már, az isten szerelmére!

– Fel akar jönni!

– Nocsak, máris megtört a madárka? Még el sem telt a második nap! Hozza fel, Charles!

– Itt van, uram, az ajtó előtt, de készüljön fel…

– Mire készüljek fel?! Hozza már be!

– Igenis, uram.

Az őrmester nem makacskodott tovább. Az ajtóhoz ment, és kiszólt a két ügyeletesnek. Bevezették a gyanúsítottat.

– Üljön le! – mondta Orson, fel sem nézve az előtte fekvő iratokból. – Hallgatom.

Halk vihogás volt a válasz. A hadnagy még lapozott kettőt, aztán fölemelte a tekintetét. Egy hófehér hajú Trevor Rusk állt előtte. Egyetlen éjszaka alatt megőszült.

– Mi történt magával?! – szaladt ki a száján.

– Velem? Velem semmi. – újabb vihogás következett. – Miért gondolja, hogy történt velem valami?

– Nézett ma már tükörbe?

– Hát hogyne! A maguk cellái erről híresek! Fürdőszoba, toalett, biliárdasztalok, még pókereztünk is az éjjel, tudja, mennyit nyertem? Én vagyok a leggazdagabb elítélt!

– Maga nem elítélt! Csak egy nemsokára szabaduló gyanúsított!

– Az ám! Szeretné, ha gratulálnék az ügyességéhez?! Gratulálok! Úgy kicsinált, ahogy csak egyszer lehet valakit kicsinálni! És anélkül, hogy egy ujjal is hozzám ért volna! Szép munka volt, hadnagy! Lehet, hogy ki is tüntetik érte! – áthajolt az íróasztal fölött – De Grimaldit a büdös életben nem kapja el! Ilyen kis szarrágók csak a másik szarrágót tudják csőbe húzni! – magára mutatott. – Grimaldi túl nagy falat magának!

– Úgy értsem, nem akar segíteni nekünk?

– Dehogynem, segítek én mindenkinek! Annyira jó srác vagyok, hogy ha az öreganyja át akarna menni a zebrán, csak nekem szóljon!

Megtántorodott, és nekidőlt a kékesszürke, bádog iratszekrénynek.

– Rosszul van, Mr. Rusk?

– Isten ments! Ennél jobban tán sose voltam… nem kérte, de leülök ide!

Megpróbálta ellökni magát a szekrénytől. Harmadjára sikerült is akkora lendületet vennie, hogy átbillenve elérje a szék támláját. Megkapaszkodott benne, és lassan maga alá fordította.

– Beszélni akart velem. Legalábbis Brandon őrmester így tájékoztatott.

– Hát persze, hogy beszélni akartam! Gondoltam, nem hagyom itt szó nélkül magát… ha már ilyen ügyesen padlóra küldött! Tudja, milyen kellemes ez a szer? – kiürült pecsétgyűrűjét Orson felé fordította – Ötezer dolláromba került, de ha ilyen lesz a vége is, esküszöm, megérte!

– Mit csinált, maga szerencsétlen?! – a hadnagy felugrott az asztal mellől – Valerie, azonnal hívjátok dr. Morrisont! Burnes rendeljen mentős készültséget a biztonságiaktól!

– Hagyja csak, hadnagy, hagyja! – valami görcsös, eszelős nevetés tört föl belőle. – Ha most elvitet, semmit sem tudok mondani magának! Ezt a szert nem lehet kimosni a gyomromból! Öt órája vettem be. Azt mondták, olyan lesz, mintha utaznék. Tényleg olyan! Nem akarom, hogy megkínozzanak! Itt már nincs segítség. És sokkal jobb, mint Grimaldi emberei! Tudja, hogy az a szemét spicli Rasmussen beletrafált a közepébe? Olyan melót kaptam, amiből életem végéig ellettem volna! Érti, hadnagy? Életem végéig! És csak egy kisstílű senkit kellett volna kicsinálnom! Most majd más viszi el a nagy lét…

Orson megkerülte az asztalt, és megragadta Rusk vállát.

– Miről beszél, ember?! Neveket akarok! Neveket és vallomást!

– Nincsenek nevek! Csak egyetlen név van. Egy jelentéktelen, kisstílű féregnek a neve, semmire se fog jutni vele!

– Bízza rám, hogy jutok-e! Kit és miért kellett volna megölnie?

– Hát ez az! – a szája habzani kezdett a gurgulázó nevetéstől – Fogalmam sincs, miért kaptam ekkora pénzt! Érti, hadnagy?! Fogalmam sincs! Amit előlegként fizettek, több volt, mint amit eddig életemben kerestem… amit meg nem kaptam meg… annyi pénz nincs is! – újabb nevetőgörcs kerítette hatalmába – Mire megy ezzel?! Egy ismeretlen névvel?! Ennél többet akkor se tudnék mondani, ha hatalmában állna elérni, hogy most mégse kelljen meghalnom…

Trevor Rusk előrebukott, és a szájából most már patakokban dőlt a habos váladék.

– A nevet mondja, a nevet!

– A nevet… hát persze… a nevet… – még egyszer utoljára felemelte a fejét – Peter Plant… de semmire sem megy vele…

9.

A hó abban az évben sem akart tisztességes időpontban érkezni. Esett novemberben, ömlött márciusban, de a karácsonynak még a tájékára sem merészkedett. Aznap is hétágra sütött a nap. A bolt előtt álló autók csak úgy szikráztak a teljesen indokolatlan, tavaszi verőfényben. Nagyon rég éreztem már olyan igazi karácsonyi hangulatot. Nem is tudom mikor. És ahogy belegondoltam, rájöttem, a legtöbb dologgal így vagyok. Gyerekkoromban minden eseménynek hangulata, íze volt. Sokszor nem volt jó ez az íz, de mindennel kapcsolatban voltak érzéseim. Mindennel, ami csak körülvett: az estékkel, az ünnepekkel, a nyaralásokkal, a Gambrinusszal – ahol a nagyapám hideg rántott májat vett nekem meg majonézes krumplit sőt, egészen hülye dolog, de a napoknak például színe volt! Minden napnak más színe. A hétfő sárga, a kedd okker, a szerda narancssárga, a csütörtök piros, a péntek kék, a szombat zöld, a vasárnap szürke. Volt. De ma már csak emlékszem rájuk. Nem érzem őket. Csak nagyritkán, egészen váratlanul bukkan fel egy-egy benyomás, és ilyenkor elcsodálkozom, hogy is felejthettem el? Hiszen olyan nyilvánvalónak, olyan magától értetődőnek tűnik…

– Ne álljon elém! – szólt rám kurtán a mellettem álló férfi, épp csak a foga közül. Alig nyitotta ki a száját. – Én voltam itt előbb!

– Persze, nem akartam maga elé állni, ne haragudjon!

Ez a válasz váratlanul érte. Egészen másra számított. Úgy helyezkedett, hogy akár erőszakkal is beléphessen elém, az őt jogosan megillető helyre. Minden izma megfeszült. Arra összpontosított, hogy időben tudjon reagálni, és le ne késse az alkalmas pillanatot. Csakhogy most nem volt mit lekésni. Én csöndesen hátraléptem, és még egy valamire való szópárbajra se adtam okot. Nehezen akart beletörődni.

– Csak provokált, mi?! – aztán gyorsan elfordult tőlem, egyenest a halashoz. – Olyasmi kéne, Harold, mint tavaly! Egy másfél és egy háromkilós, a kisebbik lehet pikkelyes…

Harold egy farácsot lökött a majd öthektós kádhoz, és ráállt. A köténye véres volt a belsőségtől, amit idáig szortírozgatott.

– Agyonüssem őket?

Könyékig beletúrt a nyüzsgő haltömegbe. Persze, inkább volt ez tömeg, mint nyüzsgő.

– Nem, nem, azt már én elintézem. Elbabrálok velük otthon, csak pikkelyezze le a kisebbet!

A halas bólintott. Épp akkor csúszott ki a keze közül egy tisztes méretű tükörponty.

– Tudja, Sonja irtózik az ilyesmitől. Ha neki kell megcsinálni, egy falatot se eszik belőle.

Harold egy rövidnyelű hálóval próbálkozott. A kád egészen tele volt, a halak meg úgy csúszkáltak egymáson, mint egy rakás szétázott babaszappan.

Valami nem stimmelt az egyenleteimmel. Reggeltől estig a gép mellett ültem, és öntöttem bele az információkat. Részben, amit a sajtófigyelő küldött meg, részben a sajátjaimat. Borzasztó aprólékosan jártam el. Sokkal alaposabban, mint szükséges lett volna. És mégis…mennél több adatom gyűlt össze, annál furább lett a görbe alakja. Egyáltalán nem olyan, mint amilyet vártam! Elkeserített a dolog. Elég ingerülten reagáltam Annie agressziójára, amivel bevásárolni kényszerített. Pedig igaza volt. Három napja nem jártam odakint. Hiányzott a friss levegő.

– Az jó lesz! – bólintott az előttem álló férfi. Harold szakember volt. Úgy fogta meg a halat, hogy az mozdulni sem tudott. Hüvelyk és középső ujját a két szemébe nyomta, és belekapaszkodott a szemüregekbe. A szép, hasas tükörponty tehetetlenül lógott lefelé.

– Kicsit több lesz háromnál! – és egyik kezével zörgő zsírpapírt húzott elő valahonnan, hogy ráterítse a mérleg tányérjára száradt, barnás foltokra.

– Nem baj, belefér!

Az előttem himbálódzó, számzáras diplomatatáskából gondosan összehajtogatott nylon-szatyor került elő. Harold rádobta a mérlegre a halat.

– Három hetven – a ponty szaporán tátogott, igaz, a kádban is ezt csinálta.

A férfi a térdei közé szorította a táskát, és a szatyor száját széthúzva, odatartotta a halasnak. Harold két mozdulattal beletekerte a halat a zsírpapírba, és az így képződött csomagot belecsúsztatta a szatyorba.

Fogalmam se volt, hol lehet a hiba. Eleinte még csak-csak beleerőltettem a kapott eredményeket az egyenleteimbe, de aztán egyre több eltérés szorult magyarázatra. A grafikon mind meredekebben tért el a várttól. Vajon mit csináltam rosszul? Nem értettem.

Túl sok újság adott hírt az előadásomról, túl sok interjúra és cikkírásra kértek fel, és nem abból a fajtából, amire számítani lehetett volna! Számos, többé-kevésbé tudományosnak tekintett lap is megkeresett, nem beszélve a Nature-ről. Ez már abszolút nem fért bele a képbe! Az idő múlásával a görbe kezdett szétterülni, ahelyett, hogy lecsengett volna…

– Csak tejes legyen! Sonja ki nem állhatja az ikrát!

– És a gyerekek? – a halas vissza se fordult, úgy kérdezte. Már a pikkelyest vadászta a kádban.

– Ők se különösebben szeretik. Igazság szerint nekik az a legnagyobb élvezet, amikor az úszóhólyagot szétpukkaszthatják a kövön…

– A felesége megengedi nekik?! – szakértő tekintettel vizsgálgatta az egymás után kiemelt halakat – Az én feleségem borzasztó háklis erre! Nem engedi összevérezni a követ. – Végre megfelelő méretű ponty szemüregébe vájta az ujjait. – Ehhez mit szól?

A férfi elégedetten bólintott.

– Jó lesz, csak a pikkelyeket…

– Tudom, tudom, leszedjük, de előbb lemérem…

Harold egy cetlit húzott ki a mérleg alól, kezét a kötényébe dörzsölte, majd levette a füle mögé dugott ceruzát:

– Huszonnyolc ötven! – a cetli piszkos rózsaszín foltokban átnedvesedett a keze alatt – amíg fizet, lepikkelyezem. Oda menjen, a szemközti pulthoz!

A férfi elvette a cédulát és elindult.

Tulajdonképpen örülnöm kellett volna. Az elméletem szép karrier előtt állt: kezdett beszivárogni a magas tudomány falai közé! A bibi csak az volt, hogy erre semmi esélye sem lehetett volna! A kígyó tényleg a saját farkába harapott: ha sikeres, nem lehet igaz, ha viszont igaz, nem lehet sikeres! Hol itt a megfejtés?!

Haroldot nem gyötörték kétségek. Szakszerű mozdulattal a pikkelyek alá csúsztatta kését, és úgy vágta át a hal pikkelyruháját, hogy az egyetlen nyisszantásra lefeslett róla. A ponty csak a farkával tudott csapkodni, mert a fejét a kopoltyú alá szorított bal hüvelykujjával Harold a vágódeszkához szögezte. És ebben a pillanatban rátaláltam a megoldásra.

Milyen egyszerű volt – végig ott feküdt előttem! Majd kibökte a szememet! Mégse vettem észre, amíg Harold szenvtelen arca és a hal tehetetlen csapkodása egymásnak nem feszültek. Egyenlőtlen küzdelem volt. Arra gondoltam, hogy festhet Harold szakmai tudása a hal szemszögéből… És akkor rájöttem, az egész grafikonnal az a baj, hogy rossz irányból nézem! Meredeken emelkedő, majd lassan ellaposodó görbét vártam, holott robbanásszerűen felívelő, minden irányban szétterjedő hatás rajzolódott ki a szemem előtt! Csak nem ismertem-rá! Mindvégig arra kerestem választ, miért tévesek az adataim? Holott az igazi kérdés az volt: miért helyesek?

Mire a férfi visszajött, takarosan összekészített csomag várta.

– Köszönöm, Harold. Kellemes ünnepeket!

A csomagot a másik mellé csúsztatta, bele a szatyorba. Vigyázott, hogy a kezét össze ne kenje vérrel.

– Magának is, Mr. Lansky! Boldog karácsonyt az egész családnak!

– Nemkülönben – felelt a férfi, és kiment az üzletből. Táskája számzárján vakítóan csillant meg a nap. Kellemes idő volt odakint. Meleg és napos – mint az utóbbi években mindig. Csak a karácsonyhoz nem illett – az én pillanatnyi hangulatomhoz viszont nagyon is! Lázas sietséggel rendeztem át odabent a fiókok tartalmát. Mert ha igazak a kísérlet eredményei, akkor a felfedezésem korántsem olyan váratlan! Amire ekkora a fogadókészség, annak a talaja elő volt készítve! Megvannak az előzményei!

Hogy mégsem vettem őket észre, annak egyetlen oka lehetett: a probléma mélyebben feküdt! Mélyebben, mint ahová addigi vizsgálódásaim leértek!

Elméletem szerint mindig kétféle úton lehet elvégezni az esélyszámítást: vagy az ismert tudományos elvek vagy az elosztási viszonyok alapján. A felfedezések vagy a társadalmi felépítmény oldaláról. Én az utóbbival számoltam, és az összeférhetetlenség szembeszökő volt! Ezért vártam kemény elutasítást.

A kísérlet eredményei viszont azt mutatták, hogy a tudományos elvekkel kiváló az összhang! Normális esetben egy új felismerés befogadási valószínűsége mindkét irányból nagyjából azonos kell legyen! Akár a tudomány pillanatnyi állását, akár a társadalom pillanatnyi szerkezetét vesszük a számítások alapjául. Vagyis a kétféle számításból nem következhet kétféle eredmény! Hacsak…

Hacsak nincs katasztrofális összeférhetetlenség a tudomány állása és a társadalom szerkezete között! Ebben az esetben az én elméletem csupán a jéghegy csúcsa! A mélyben fekvő deformációk feszítő ereje dobta felszínre, és repíti fölfelé…

– Mit adhatok?! – ismételte meg a halas. Nehezen tudtam visszaváltani. Ahelyett, hogy örültem volna a váratlanul megtalált megoldásnak, valami hülye szorongás lett úrrá rajtam. Szabályosan remegni kezdett a gyomrom. Pedig hát… hosszú hetek hiábavaló próbálkozásai után végre tudtam, hogyan tovább! Megvolt a kulcs a megoldáshoz. És mégsem voltam boldog. Egy váratlan és érthetetlen képzettársítással a Thomasnak mondott hasonlat jutott eszembe a cápákkal. De miért? Miért éreztem egyre határozottabban, hogy baj van? Miért a rémület volt az első érzésem, és nem az öröm? Megmagyarázni nem tudtam. Csak a gyomrom fészkelődött egyre nyugtalanabbul odalent…

– Tényleg nem akarom megzavarni – hajolt át a pulton Harold –, de mivel szolgálhatok?! – kicsit türelmetlen volt a hangja.

– Két doboz fűszerkeveréket szeretnék… – képtelen voltam azt mondani, hogy halat. Pedig azért jöttem. – Abból a csípősből, legyen szíves…

– Ezért állt sorba? Ezt kapott volna ott, a pultnál is!

Elém dobta a két dobozt, rá a mérleg tányérjára. Elvettem. Éreztem, hogy nedvesek.

– Itt fizetek?

– Nem, a pultnál.

– Köszönöm. A viszontlátásra.

– Viszlát! Kellemes ünnepeket!

– Magának is… – mondtam félig visszafordulva. Már a pult felé tartottam. Hamar fizettem, és kijöttem az üzletből.

Annie bent ült a kocsiban. Hátradőlve olvasott, de nem láttam, hogy mit, Szemembe tükrözött a szélvédő. Felemelt kézzel léptem le az úttestre, úgy próbálva kitakarni a bántó napfényt. Már az ajtót nyitottam, amikor meghallottam a hangját.

Tudtam, hogy baj van. Nemcsak abból, amit kiáltott, hanem AHOGY kiáltotta. Sose adott még ki ilyen hangot. Gondolkodás nélkül elhajítottam mindent, és felugrottam a motorháztetőre. Roppant férfias tud lenni egy ilyen jelenet – mondjuk egy Van Damme film sűrűjében – én pont úgy festettem, mint valami betojt kakadu. Rogyadozó térdekkel próbáltam egyensúlyba kerülni a hol itt, hol ott horpadozó pléhlemezen. Viszont legalább fölfogtam a veszélyt…

Egy sötétszürke Ford rontott az autónak, eszement tempóban. Úgy tépte le a nyitva maradt ajtót, mintha papírból lett volna. Egyenest a szemközti virágüzlet kirakatába vágta. Én persze azonnal elveszítettem a még igazából meg sem talált egyensúlyt, és a járdára zuhantam. Láttam, ahogy a Ford átgázol a két doboz fűszerkeveréken. Finom, sárga por szállt a nyomában.

– Tudja-e, hogy piszok szerencséje volt? – állapította meg a halas, aki a csattanásra kiszaladt az üzletből. Véres köténye azt a benyomást keltette, mintha ő volna a baleset igazi sérültje. – Egy hajszálon múlott az élete!

– Miből gondolja, hogy megúsztam? – arccal az aszfaltra borulva nem könnyű szavakat formálni – Lehet, hogy máris halott vagyok!

– Á, megismerem én az ilyet! Sok baleset volt már errefelé!

De azért nem segített fel. Annie kászálódott ki az autónk földi maradványai közül, és jött oda összevakarni engem is.

– Jól vagy?

– Remekül! Csak a kezem nem mozog. Meg a lábaim. És a szám tele van járdával…

– Próbálj meg felülni!

Megpróbáltam. Egész könnyen ment.

– Na, ugye megmondtam?! – jelentette ki büszkén Harold. – Átkozott mázlija volt!

Ahogy így végignéztem magamon meg a cuccon, amiből nemrég még az autónk állt, hát nem osztottam a véleményét.

– Még jó, hogy nem vettél halat! – mondta Annie, és egyszerre mind a ketten úgy elkezdtünk nevetni, mintha ez valami jó vicc lett volna. Egyszerűen potyogtak a könnyeink. Ültünk a járda közepén, egy autó meg két doboz (csípős!) fűszerkeverék roncsai között, és sírtunk a röhögéstől. A járókelők érdeklődve bámultak bennünket.

10.

– Átolvasta a postát, uram?

Orsont mindig is dühítette Brandon őrmester tudálékossága. Mindenbe beleszólt, mindenhez volt valamilyen megjegyzése – és mindenre emlékezett is egyben. Néha ez volt a legkínosabb. A hadnagy már többször elgondolkodott azon, mi lenne, ha kezdeményezné a nyugdíjazását? Végülis legalább három évvel túl volt már a korhatáron, igazán nem vehetné zokon..

– Nem, Charles, még nem volt időm átnézni a leveleket!

– Lesz benne valami, ami érdekelni fogja!

Pontosan erre gondolt az előbb! Még azt is előre megmondja, mi érdekelheti őt! Meg kéne fontolnia azt a nyugdíjaztatást! Hm. Persze, biztosan nem bírná ki. A felesége elhagyta, a lányai áttelepültek Ausztráliába, az anyai nagynénjükhöz – talán valami örökség várományosaiként, Orson nem emlékezett pontosan. Charles Brandont kizárólag a munka tartotta életben.

Soha nem ivott, nem dohányzott, húsz év alatt egyetlen nap szabadságot sem vett ki. Feltehetőleg ez is közrejátszott abban, hogy a magánélete zátonyra futott, bár ő maga sohasem fogalmazott volna így.

Brian Orsonnak azonban volt egy megérzése. Úgy sejtette, hogy az őrmester távozásával az egész osztály összeomlana!

Mert bár sikk volt rajta élcelődni, gúnyolódni a túlzott alaposságán, dühöngeni a beteges pedantérián, amivel rendet tartott mindenkinek a folyó ügyeiben, valójában az összes piszkos munkát a nyakába varrták! Kivétel nélkül, mindannyian! Drámai felismerések forrása lett volna az a bizonyos nyugdíjazás.

– Mi fog érdekelni engem?

– Ott legfelül, van egy Interpol anyag, nem az, előtte!

– Erre gondol? – a hadnagy egy rövid, színessel nyomtatott levelet emelt ki a dossziéból.

– Igen, értesítenek bennünket, hogy a szolgálati szabályzat 173/18-as pontjának értelmében kénytelenek a mi területünkön eljárni, és kérik, ne akadályozzuk a nyomozóik tevékenységét!

– Milyen kedvesek! Régebben ilyenkor illett beavatni az ügybe… legalább valamelyest!

– Írnak pár sort! Volt néhány éve az a bornouthi eset, tudja, a bankbotrány!

– Igen, igen, valaki nagyon meggazdagodott valami szoftveres csaláson…

– Az egyik bank hálózati szoftverének fejlesztője! Perbe is fogták, de aztán az egész rokonságával, szőrén-szálán eltűnt! Állítólag azóta nagyban művelik a dolgot, pillanatnyilag az alvilág leggazdagabb klánjának tartják őket!

– Hát ez roppant izgalmas!

– Igen, uram, különösképp, hogy az egyikük épp itt, nálunk bukkant fel! Az Interpol véletlenül akadt rá, azóta a nyomában vannak, remélik, hogy elvezeti őket a klán fejéhez! Ha ugyan nem ő maga az!

– Köszönöm, Charles, nagyon érdekes reggeli csemegével szolgált, most azonban, ha nem haragszik, dolgom van.

– A lényeget még nem mondtam el, uram! A szálak kísértetiesen összefutnak! Az illető komoly erőfeszítéseket tesz egy találkozó létrehozására, úgy tűnik, ezért érkezett a városba!

Orson türelmetlenül nézett az őrmesterre.

– Igen? Nagyszerű! Látom, addig nem tudok munkához látni, amíg ki nem adott magából mindent! Legalább fogja rövidre! Tényleg rengeteg a dolgom! – újra egy irat tanulmányozásába merült, és úgy kérdezte. – Kivel akar találkozni ez az állítólagos klánfőnök?

– Peter Planttel, uram.

11.

A garázs aznap estére is, mint mindig, néptelenné vált. Az emeleti világítás nem égett, Rebecca szorosan a kezembe kapaszkodva jött velem egész a földszintig. Most nem versenyeztünk lefelé futva.

– Miért oltják el a villanyt? – kérdezte.

– Szerintem fel sem gyújtották. Így olcsóbb.

– De nekünk rosszabb!

– Csakhogy nem mi vagyunk itt a fontosak! Ez egy szerviz, és csak mellékesen garázs.

– Azért tök jó, hogy itt van, nem?

– Tök jó – próbáltam nagyon korszerű lenni. Mit mondjak? Remekül sikerült. Úgy állt a számban ennek az ellenszenves zöldségnek a neve, mint az az éles peremű, csavaros fémizé, amit a fogorvos szokott a bal felső négyes és ötös közé erőszakolni, minden tömés előtt.

Végre leértünk. Csinos kis művirágok köszöntöttek bennünket a kijáratnál.

– Ezek meg hogy kerültek ide?

Fogalmam sem volt. De azért válaszoltam.

– Tegnap nyomtam magokat ebbe az elhagyott cserépbe, és látod? Ez a fajta nagyon gyorsan nő.

– Ugyan, nyomjál még egy magot ebbe a jó kis földbe! – odaszaladt, és megkocogtatta a szürkés, bakelitszínű földimitációt – Talán baltával verted bele?

– A balta favágásra való, amire te gondolsz, az a kalapács!

Kiértünk az utcára. Rebecca elfoglalta a legjobb pozíciót, belül, a fal mellett, így én kénytelen voltam a szűk gyalogösvény szélén, a füvet szegélyező peremen egyensúlyozni. Körülbelül ötven métert kellett így megtennem anélkül, hogy belelépnék a fűbe. Ez természetesen sohasem sikerült. Ha ugyanis igen szerény egyensúlyérzékemre támaszkodva megtettem pár métert, Rebecca dühödt faltörő kosként tüstént nekem rontott, és egyetlen taszítással a fűbe kényszerített. Ilyenkor nem maradt más lehetőségem, mint hirtelen megállni, és hagyni, hogy a saját lendülete őt repítse a szegélyen túlra. Ha ez sikerült, nekem járt a pont, ha nem, neki. Aznap 7:1-re kaptam ki. Hogy mégis mentsem a menthetőt, a liftbe szállással egy időben megkérdeztem:

– Hol állunk meg először?

A liftünk egészen ostoba szerkezet volt. A tervező valamikor igen büszke lehetett a programra, amelynek irányításával a káprázatos burkolatú, cseresznyepiros alumíniumszekrény a gombnyomások sorrendjében látogatott el az egyes emeletekre. Az idő vasfoga azonban erősen kikezdte ezt a baromságot. Ennek következtében ugyanis a beszállók előre meg kellett egyezzenek az útirányban, hacsak nem akarták, hogy az elsőre igyekvők is felmenjenek előbb a tizedikre, majd a negyedikre, hogy végül a nyolcadik érintésével végre hazaérkezhessenek!

Persze, az is lehet, hogy mindez csak programozási hiba volt. Nem tudom. Az viszont tény, hogy a mi liftünk kezdettől fogva alkalmasnak bizonyult a Hol állunk meg először? művelésére, mert ha egy időben több gombra is rátenyerelt az ember, sose lehetett tudni, mi lesz az első megálló? Ráadásul ez a beszállási pozíciótól függetlenül nyílttá tette a küzdelmet, lévén, hogy az egész irányítótáblát képtelenség volt testtel fedezni! Szinte egy időben tudtunk rátenyerelni mindketten.

Aztán, mikor a lift elindult, lassan felemeltük a tenyerünket, hogy a másik ellenőrizhesse, kinek melyik gombot sikerült lenyomnia? Ez nagyon fontos volt, az eredmény kiértékelése szempontjából.

Természetesen így is én vesztettem. A harmadikon álltunk meg, ami – az első kettővel és a negyedikkel együtt – Rebecca keze alá jutott.

Én még tettem egy halvány kísérletet, hogy fogadjunk a további megállóhelyek sorrendjére is – hátha sikerül valamelyest szépítenem –, de ez a javaslatom már nem talált meghallgatásra.

– Menjünk fel gyalog! Semmi kedvem sincs minden emeleten megállni… Ki ér fel előbb?

Puff neki. Ezt elfelejtettem. Mire kiszálltam a liftből, már fél emeletnyi hátrányom volt. Az ajtó becsukódott mögöttem, és a lift nekivágott magányos vándorújának.

Az ötödiken jártunk, amikor elszabadult a pokol.

Rebecca rémülten megtorpant előttem, majd sarkon fordult, és olyan erővel ugrott a nyakamba, hogy kis híján mindketten legurultunk a lépcsőn.

– Apa, mi ez?!

– Fogalmam sincs! Még sohasem hallottam ilyen hangot… – a robaj fülsiketítő erővel ért el hozzánk, a falak megrepedtek, a lépcső szabályosan mozogni kezdett a lábam alatt.

– Azt hiszem, leszakadt a lift!

Még órák múlva is porfelhő gomolygott a ház körül. A lépcsőház több helyen járhatatlanná vált, a tűzoltók nagy üggyel-bajjal próbálták kiszabadítani az emeleten rekedt lakókat.

– Mi lett volna, ha benne vagyunk? – kérdezte Rebecca. Már odalent álltunk, a virágüzlet előtt. Még szorította a kezem, de már teljesen megnyugodott. Élvezte a ház körül támadt nyüzsgést meg a késő esti fontlétet.

– Nem tudom, Reb. Lehet, hogy nem állnánk itt…

Odafönt, a konyhaablakból derékig kihajolva integetett Daniel. Annie mögötte állt. A tűzoltók még nem értek el a hetedikre, de már útban voltak feléjük. Mindenkit kilakoltattak. Egyelőre nem lehetett tudni, mennyire viselte meg az épületet ez a szerencsétlen baleset. Lehet, hogy sohasem költözhetünk vissza! – gondoltam, de nem mondtam ki hangosan. Attól tartottam, szomorúságot okoznék vele. Pedig mi lett volna egy költözés ahhoz képest, ami néhány hét múlva bekövetkezett…

– Itt a pulóverem, vedd fel! Hűvös a szél – mondtam. Kibújtam belőle, és ráterítettem a vállára az ő méreteihez képest óriási ruhadarabot.

12.

– Nos, hallgatom, Roger! Mit szeretne nekem mondani? A fiatal matematikus szája széle remegett az izgalomtól.

– Semmit, Mr. Grimaldi. Igazán semmit…

– Ejnye, milyen kár! Pedig itt az ideje, hogy beszélgessünk egymással! Annyi titkos érintkezés után…

– Én… én nem érintkeztem még önnel… se titokban, se máshogy!

– Nem? Milyen kár! Milyen nagyon nagy kár! – intett a mellette álló testőrnek, aki valami cédulát adott a kezébe – Ezen a papíron ugyanis a maga számlaszámát olvasom, vagy tévednék?

Roger Dartmoore hátán patakokban folyt a veríték. Elvette a cédulát a sűrűn barázdált arcú, mégis fiatalos benyomást keltő Grimalditól, és remegő kézzel a fény felé tartotta.

– Igen… ez az én számlaszámom…

– Nagyszerű! Idáig tehát eljutottunk. És azt ki tudná találni, hogy került hozzám ez a szám?

A matematikus csak a fejét rázta.

– A bankban kaptam, fiam, a bankban!

– Az lehetetlen! Nincs joguk a titkos átutalások számát felfedni! Ez egyszerűen törvénysértő!

– Az, kedves Roger, nagyon is az! Ezek szerint mégiscsak tud az átutalásokról?

– Erre a kérdésre… nem vagyok köteles válaszolni!

– Ó, hát persze, hogy nem! Egyáltalán nem köteles!

Ismét intett az egyik testőrnek. A férfi feltűnően jól ápolt volt. Frissen vasalt nadrágjához világos, kihajtott nyakú pólót viselt, a haját gondosan elválasztotta. Arcbőrének megfelelő PH-értékéről legalább háromféle, különböző illatú készítmény gondoskodott. Nehéz lett volna eldönteni, hogy ezek közül a szagos bükköny, a levendula, vagy a friss hársmező uralt-e nagyobb felületet? Az mindenesetre szintén látszott, hogy A Buddenbrok ház átolvasásához még nem látott hozzá.

Odalépett Roger Dartmoore-hoz, a tarkójánál a haja alá nyúlt, és olyan erővel csapta a ruhásszekrény ajtajához a fejét, hogy annak orrcsontja azonnal eltört.

– Igazából csak arra lennénk kíváncsiak, kedves fiam, hogy egy fiatal programtervező matematikusnak honnan van ennyi pénze?

A testőr talpra állította a vérző orrú Dartmoore-t, és újból a szekrényhez vágta. Ennek a lendületét most jobban sikerült elkapnia, úgyhogy a szekrény ajtaja átszakadt, és a kiforduló lécdarabok felszántották a fiatal matematikus arcát.

– Hagyjon, kérem, én nem csináltam semmit…

– Hát persze, hogy nem.

Újabb talpra állítás, majd egy súlyos balegyenes következett, közvetlenül a gyomorszájra irányozva.

– A látszat, sajnos mégis az, hogy rendesen behúztál a csőbe! Olyan pillanatot választottál ki, amikor nagyon rá voltam szorulva arra a kis tőkeinjekcióra! Biztos a vak véletlen súgta meg neked, hogy egy szerencsétlen befektetés átmenetileg a padlóra küldött, és ha nem jön az a villámgyors átutalás, no meg a még nagyobb összegről szóló, letéti igazolás…

– Nem tudom, miről beszél! – nyögte Dartmoore.

– Jaj, dehogynem, fiam! Tudod, letét arra az esetre, ha valami történne azzal a senkiházival! Hogy is hívják? Peter Pan?

– Fogalmam sincs, ki az a Peter Pan! Higgye el, én semmiféle igazolást nem küldtem önnek! Csak a pénzt helyeztem el a számláján, de azt se tudtam, ki maga!

– Aha. Értem. És gyakorta szoktál ekkora összegeket ajándékozni vadidegeneknek?

Most a másik testőr következett. Neki rövidebbek voltak a karjai, keskenyebb a válla. Viszont legalább olyan illatosnak tűnt, mint a kollégája. Megragadta a fiatal matematikus két fülét. Egy ideig farkasszemet nézett vele, majd hirtelen lefejelte. Mindenfelé spriccelt a vér.

– Ki bízott meg, fiam? Ki adta a pénzt és kinek van útjában ez a senki? Ezekre a kérdésekre kell válaszolnod, amíg még tudsz!

– Nem tudok, uram! Esküszöm, hogy nem tudok! Interneten kaptam a megbízást! Átutalták a számlámra a pénzt, és pontosan megadták, hová kell továbbutalnom a legnagyobb részét! Ennyi az egész! Fogalmam sincs, kik a megbízóim, miért kaptam ekkora összeget, és ki az a Peter Pan! Soha, semmiféle letéti igazolást nem küldtem önnek… – hirtelen fuldoklani kezdett, majd gyors egymásutánban három fogát is kiköpte – Kérem, könyörüljenek! Nem tudok semmit… esküszöm!

Grimaldi atyai kifejezéssel nézte a fiút.

– Én megértelek! Nagyon is együttérzek veled. Csak tudod, olyan balszerencsések a körülmények…

A kisebbik testőrt már utasítani se kellett. Pontosan tudta, mikor kell ütnie. Úgy működtek együtt, mint egy jól összepróbált zenekar. Félszavakból is megértették egymást.

– Az a szemét, korrupt tisztviselő azt mondta nekem a bankban, hogy a letéti számlán is te helyezted el a pénzt! Most szólj hozzá! Aljas, gerinctelen módon hagyta megvesztegetni magát! És a végén ilyesmit állított!

– Igazat mondott, uram! A pénzt tényleg én utaltam a számlára, de igazolást nem küldtem róla!

– Ó, bocsáss meg, pontatlanul fogalmaztam: persze, hogy a bank küldte a papírt! De ezek szerint a záradékot te írtad meg nekem?

– Miféle záradékot?

Most a magasabbik ütött. Pontosan az álla közepére.

– Vigyázz, fiam, ne heveskedj! Mindig várd meg, amíg én kérdezek, rendben? – aztán választ sem várva folytatta. – Kaptam egy levélkét, amelyikben egy név szerepelt, és egy összeg! Legalul pedig a már átutalt pénz, meg a következő szó: előleg! Erről mi a véleményed?

Roger Dartmoore már nem tudott válaszolni. Állkapcsa kiugrott a helyéről, elharapott nyelve akkorára dagadt, mint egy cékla.

– Ejnye, fiam, nem szép dolog válasz nélkül hagyni egy udvarias kérdést! Mint ahogy ilyen leveleket küldözgetni se szép!

Kinyújtotta a kezét, mire az illatosabbik testőr újabb cédulát nyomott a markába.

– Nem szeretem, ha hibáznak! Még egy lehetősége van…! Érted, fiam? – megcsóválta a fejét – Ez egy csúnya fenyegetés! Nagyon, nagyon csúnya! Ilyesmit nem szabad ám Grimaldi papával csinálni! Ha ennek a Peter Pannak elsőre szerencséje volt, nem lett volna másodikra! Meg szoktam oldani az ilyesmit, még senkinek sem maradtam adósa!

Felállt, és a székét gondosan visszatolta a helyére.

– Szeretném figyelmeztetni a gazdádat: én nem útszéli csirkefogó vagyok! Velem másképp kell beszélnie! Remélem, ért az üzenetből…

Bólintott, mire a kisebbik testőr revolvert húzott elő a zakójából, és gondolkodás nélkül főbe lőtte a fiút.

– Azt hiszem, igazat mondott! Tényleg nem tudott többet!

Grimaldi undorodva rúgta félre az útjába hulló, élettelen végtagot.

– Ki vagyok vele segítve! Vajon ki az Isten ez a Peter Plant?!

13.

Az volt a baj, hogy a feleségem ugyanott tartotta a ránctalanító krémét, pont mellette! Ha nem nézte meg alaposabban az ember, akár össze is keverhette őket – doboz doboz.

Elfehéredő ujjakkal szorítottam a karfát, és vártam a szúrást.

– Én, persze, meg se néztem, mit veszek ki! Automatikusan nyúltam a második polcra, aztán kenyeret meg kést kerítettem, és bele a közepébe! Könnyen kenhetőnek bizonyult, ha nem is volt kifejezetten fokhagymás illata, valami szúrós, átható büdös azért áradt belőle, ahogy kell.

Nem értettem, miért késlekedik?! Meg akarta várni, amíg kibukik belőlem a nevetés, és leharapom a fecskendő végét?!

– Én nem mondom, hogy nem tűnt szokatlanul izgalmasnak az íze…

Jó, tegyük fel, hogy már belém szúrta! Így kellett lennie, mert mi a fenét csinálhatott volna ennyi ideig a számban?! Csakhogy akkor miért nem éreztem a feszítést? Miért nem jött a kellemetlen nyomás, ahogy az érzéstelenítő helyet keres magának az ínyem alatt?! Egészen meg voltam zavarodva.

– Tulajdonképpen nem is jöttem rá magamtól! Ha másnap nem keresi a feleségem égen-földön a fiatalító csodaszerét, talán sose tudom meg, mitől simultak ki bennem olyan szépen a bélbolyhok…

Idáig tartott az önfegyelem ereje. Fecskendő ide vagy oda, nem bírtam tovább visszafojtani a röhögést. Kiszakadt belőlem, és ha még tényleg a számban van a keze, biztos átharapom a fecskendővel együtt.

De már rég nem volt. Feltehetőleg bespriccelte kicsit a szúrás helyét, mielőtt döfött, ezért nem éreztem az egész műveletből semmit. Mindenesetre ilyen vidám érzéstelenítésben még nem vettem részt.

– Most majd el fog zsibbadni egy kicsit, addig olvasgass odakint! Szólj, ha már úgy érzed, nincs meg a fél arcod!

Mosolyogni próbáltam. A minden bizonnyal lórúgásnyi adag azonban máris lebénította a nyelvemet. Éreztem, hogy a mimikám torzra sikerül, de nem gondoltam volna, hogy annyira, amennyire hangos derültséget váltott ki Landerer doktor fiatal asszisztensnőjéből.

– Szrécsnelte magmarjánát… – tologattam minden irányba a nyelvem helyén heverő kölöncöt, és meg voltam győződve róla, hogy most alaposan kikértem magamnak a kárörvendő gesztust. A reakciójukból ítélve azonban valószínűbb, hogy a végül kibuggyanó mondat inkább jelenthetett Csak bátran! Hangosabban!-t, mint bármi mást.

Ingerülten vágtam át a rendelőn, és helyet kerestem magamnak a zsúfolásig megtelt váróban.

– Na mi van, belehaltál?

Az együttérzést, a megértőkészséget becsültem legtöbbre Annie-ban. Fel sem nézett a Cosmopolitan-ból.

– Ajündekhullára… – feleltem neki, tárgyilagosan értékelve a helyzetet. Már nemcsak a nyelvem volt béna.

– Hallom, ismét lószérumot kaptál! Ez a zsibbadás három hét múlva se fog kiállni a szádból!

– Menüsch… – mondtam. Bólogatott.

– Nem tudom, nem veszélyese ekkora adag érzéstelenítőt benyelni? Nézd! Olvastad ezt a cikket?

Költői kérdés volt. Még sohasem vetemedtem női magazinra. Tudom, hogy a lejtőn nem lehet megállni, de úgy éreztem, a szellemi züllésnek ezek a mélységei még hátra vannak.

Elém tolta az újságot, és kénytelen voltam beleolvasni. Az évszázad pénzügyi botránya. Vagy valami hasonló címe volt.

Egy Lloyd Petterstone nevű fickó valamelyik nagy bankhálózat szoftvereit úgy írta meg, hogy a pénzügyletek számításakor keletkező tört fillérek a saját számlájára kerüljenek. Apró kis trükk, senki sem veszi észre. Nem is vette. Így aztán hetek alatt százezres tétel gyűlt össze Lloyd Petterstone számláján. És ez lett a veszte.

Mert a folytonosan növekvő pénzmozgások garmadából összeálló folyószámla már szemet szúrt. Amikor lebukott, az aktívuma meghaladta az egymillió dollárt!

– Nagysseöjű, dagam! Cakhát iszmejem a sztojit…

Annie majd megpukkadt a nevetéstől.

– Nem elég hallani, amit mondasz! A látvány se utolsói – a fél arca paralitikus rángásával próbálta utánozni a hangképző szerveimmel folytatott, hősi küzdelmet. – A heolyzet oaz, hogy maár én is oalvastam a toertenetet, nem mai a dolog! Ami friss, az a következő oldalon van! – és előzékenyen lapozott is helyettem. – Minden cikknek az aláírásnál van vége, drágám! Elég, ha erre figyelsz, nem kell bonyolult tartalmi szempontokat elemezni… Ha aláírták, legtöbbször vége is van, oké? Ebből még van hátra négy oldal!

Biztos válaszoltam volna, ha birtoklom az arcizmaim feletti uralmat. Így azonban inkább tovább olvastam a cikket.

A történet a bíróságon folytatódott, ahol ezt a Petterstone nevű fickót el is ítélték. Néhány hónappal később azonban, rejtélyes körülmények között, nyomtalanul eltűnt a börtönből! Soha többé nem került elő.

A fél világ rendőrsége kereste – de nem sikerült a nyomára bukkanni. Egyesek szerint krőzusként élt egy távoli szigeten, miközben naponta söpörte be a töredékfillérekből összeálló, mesés összegeket. A feltételezések szerint több ilyen számlalefölöző szubrutint is elhelyezett a legnagyobb banki szoftverekben.

A mikéntről mindenki tudott ezt vagy azt. Naponta keltek szárnyra az újabb és újabb verziók, csupa hihetetlenül rafinált és kivédhetetlen módszer, de a trükköt valójában senki sem ismerte. Számos idézett szakértő ugyan azon a véleményen volt, hogy vannak árulkodó nyomok, de ezek nem adtak módot másra, mint találgatásra. Úgy tűnt, hogy ezek a vírusszerűen betelepülő parancssorok öngyilkosságot követnek el a leleplezés előtti pillanatban! Egyszerűen törlik magukat a programból, és legfeljebb a törlés tényének lehet a nyomára bukkanni. De hogy mi tűnt el, annak nem.

Sokan azt is feltételezték, hogy Lloyd Petterstone valahonnan egy, az egész világot átfogó hálózatot működtetett a kalóz pénzmozgások nyomainak összekuszálására! Azért, hogy többé ne ismétlődhessen meg a lebukás az egy számlán monoton növekvő összeg miatt. Persze, erre semmiféle bizonyíték sem volt. Az egyetlen intő jel, hogy ennek a Petterstonnak az unokatestvérét átlőtt koponyával halászták ki a tengerből, néhány héttel ezelőtt.

Meg nem nevezett rendőrségi források szerint gengszterháború dúlt a háttérben, a banki fekete milliók forrásának ellenőrzéséért! Amolyan családi klánra gyanakodtak. Egy családi belháborúra.

Erősítette ezt a feltételezést, hogy a többségükben szürke, polgári életmódot folytató Petterstonok egytől egyig eltűntek az évek során! Még a távoli másod-unokatestvérekről sem lehetett tudni, hogy hol vannak! Életük addigi díszleteit felszámolták, adósságaikat – ha voltak ilyenek – kiegyenlítették, és eltűntek, mint a kámfor!

Az első, aki előkerült közülük, az a tarkón lőtt, hatvankét éves Pete Petterstone volt, akiről eddig azt feltételezték, hogy amolyan keresztapa szerepet töltött be a klánban.

Összerezzentem az óriási üvöltésre. A negyven körüli nő, aki utánam ült be a székbe, elveszíthette az önuralmát. Feltehetőleg egyúttal a bal felső hatost is, aminek a röntgenfelvételét vizsgálgatták olyan elmerülten az imént. Úgy látszik, már nem volt kérdés, hogy húzás vagy gyökérkezelés…

– Na, mit szólsz?

– Koezdek félni.

– Nekem is ez volt az első gondolatom! Vajon mit akarhatott tőled?

– Kicsoda? Ez a nő?!

Úgy néztem rá, mintha egy ismeretlen filmből idézett volna. Egyszerűen nem értettem, miről beszél.

– Jézus ereje! Te észre sem vetted?! – imádta ezt a fordulatot. Meg hogy ne magyarázza meg, amit mond.

– Mit koellett voalna eszreveonnem? – egyre jobban küzdöttem minden szóért.

– Nézd meg azt a fotót az újságban! Ott középen.

– Mi fan fele?

Pete Petterstone, a Petterstone klán feltételezett feje – tanácstalanul mormoltam magamban a képaláírást.

– Na! Nem ismerős? Hát, ha már vak vagy, nem muszáj hülyének is lenned! Bemutatkozott neked a szerencsétlen! Nem emlékszel?!

Most végre beugrott. Tényleg ő volt az! Az ismeretlen látogató, a gombfoci partink éjszakáján! Pete Petterstone – valóban ezt a nevet mondta!

Jobban fejbekólintott a felismerés, mint a lórúgásnyi érzéstelenítő. A gyomrom liftezni kezdett, anélkül, hogy bármit is értettem volna az egészből.

Háromszor olvastam végig a cikket. Abban reménykedtem, hátha ráakadok valamire, amiből kiderül, mi közöm van az egészhez?

Még akkor is ezen törtem a fejem, mikor a fúrógép behízelgő dörömbölésétől rezonálni kezdtek a koponyacsontjaim, és a felforrósodott fog orrfacsaró bűze minden irányból megtámadta a szaglószervemet.

Sose hittem volna, hogy létezik olyan téma, ami el tudja vonni a figyelmemet a számban zajló fogfúrásról…

14.

– Ne erről beszéljen, Charles! – Valerie Bronx orrcimpái remegtek a méregtől – Azt mondja meg, hová tette a rózsaszín dossziémat?!

– Bocsásson meg, Miss Bronx, én csak jót akartam! Egyszerűen nem találtam sehol a napi jelentések kartonjait…

– Azok is itt voltak! Itt, az asztalom közepén!

– Igen, a tegnapi Herald Tribune, a múlt évi erőszakos nemi cselekmények összesítő statisztikái és két tucat bontatlan levél alatt! Azt hittem, örülni fog, ha csinálok egy kis rendet!

– Hát ez elképesztő! Milyen jogon turkál a holmijaim között?! Egyszer s mindenkorra jegyezze meg: sem most, sem a jövőben soha nem fogok örülni annak, ha felborítja az asztalomon uralkodó rendszert, és eltünteti a legfontosabb feljegyzéseimet! Világos?!

– Igen, Miss Bronx, és bocsásson meg! De a rózsaszín dossziéja nem volt itt…

– Már hogyne lett volna?! Pontosan emlékszem, hogy itt feküdt, a telefon mellett!

– Ott a Levy-ügy fotóanyaga volt meg két tégely használt ajakrúzs! Nem lehet, hogy mégis hazavitte azt a dossziét?

A fiatal nyomozónőt éktelen düh öntötte el.

– Hülyének néz engem?! Mit gondol, nem a táskámban néztem meg először?! Vagy netán abban is rendet akar csinálni?! Tessék, borítsa ki, turkáljon benne nyugodtan! Mintha itt se lennék!

Fogta a hatalmas gyomrú, nőiesnek csöppet sem nevezhető molochot, és egész tartalmát az asztalra öntötte. Brandon őrmester két órányi rendrakása egy szempillantás alatt semmivé vált. Hullott, gurult minden szerteszét: vezetői engedély, sminkkészlet, legalább hétféle kulcscsomó, egy detektívregény, külön kistáska az arckrémeknek, egy tábla megolvadt csokoládé, határidőnapló, pénztárca, púderkompakt, papírzsebkendő meg egy nagy, rózsaszín dosszié. Valerie Bronx egy pillanatra elnémult.

Néhány másodpercnek kellett eltelnie, mire újra visszanyerte a hangját.

– Most mit bámul?! Élvezi a helyzetet, mi?!

Brian Orson gyors közbelépése oszlatta el a kitörni készülő vihart.

– Valamit mutatni akart, Charles!

– Igen, uram – lassan odasétáltak a hadnagy íróasztalához. – Tegnap tovább bennmaradtam, rendbe szedni a napi jelentéseket, és amikor végeztem, gondoltam, megnézem a postaládánkat…

– Nem mondja komolyan, őrmester, hogy belekóstolt az internetezésbe?!

Az őrmester elvörösödött.

– Ó, nem olyan ördöngösség az, uram, már azon az egyszerű alapszinten, ameddig eljutottam..

– Na, és mit talált?

– Nem túl sok fontosat, jött két újabb Interpol-anyag, a legfrissebb körözések, a tegnap ellopott autók listája., nem is ezt akartam mondani. Úgy fél egy felé, egyszercsak támadt egy ostoba ötletem! El sem merném mondani, ha nem az történik, ami…

Orson azt hitte, a rövid hatásszünet után folytatódik a történet. Tévedett.

– Na, nincs tovább?

– De van, uram! Megkérhetem rá, hogy nézze meg a saját szemével?

– Úgy érti, lépjek be a hálózatba?

– Igen, és majd mondom, mit keressen!

Puff neki. Ez roppant kínos fordulat volt a hadnagy számára. Egyszerűen gyűlölte a számítógépeket! Most vallja be, hogy fogalma sincs róla, hogy kell belépni az Internetbe?! Sohasem próbálta! Egy negyed órával korábban talán még nyíltan vállalta is volna ezt, de azóta kiderült, hogy a nyugdíjkorhatáron jócskán túllépett Brandon őrmester csak úgy ki-beszáll a Hálózatba! Hogy nézne ki, ha kiderülne, hogy lassan ő az egyetlen szellemileg visszamaradott?!

– Na, mutassa, őrmester! – felállt, és átadta a helyét. Természetesen az ő asztalán is ott volt a computer, de szövegszerkesztésen kívül másra még nem használta. Arra is csak sűrű megjegyzések kíséretében, mindig hozzátéve, hogy az igazi mégiscsak az, mikor hallani az írógép kopogását, mikor minden megvan, amit az ember egyszer leírt, amikor nem vész el, nem fagy le, nem foglalt a hálózat. – Hadd lássam, pontosan mit csinált!

– Igen, uram! – az őrmester nem mutatta, hogy tisztában van-e a hadnagy hirtelen előzékenységének okával. Leült, és gyakorlott mozdulatokkal nekilátott a terminál felélesztésének. – Bármelyik keresőprogramot választhatjuk, kipróbáltam!

– Ühüm. – Orson próbált szakértő modorban hümmögni. Már az első mondatot sem értette.

– Csak az a lényeg, hogy ezt a szót kell beírni: G-R-I-M-A-L-D-I. Így ni. És most figyeljen!

Először, persze, nem volt mit figyelni. Ahhoz is valamelyest gyakorlott szem kellett, hogy lássa, mi történik. A gép adatokat töltött le valahonnan.

– Roppant izgalmas!

– Az lesz, uram, csak ki kell várni! RealVideó fájlokat tölt le a gép, ez viszonylag hosszú idő, ha már nem is annyi, mint régebben!

Brian Orson hadnagy rájött, hogy veszélyes dolog bármiféle megjegyzést tennie. Csak tovább szaporítja a teljesen értelmetlen feleletek számát. Úgy érezte magát, mint a kötéltáncos, akinek hihetetlen óvatosságra van szüksége ahhoz, hogy ne zuhanjon az ismeretlen mélységbe. Úgyhogy ismét az előbb már bevált válaszhoz fordult.

– Ühüm.

– Már kész is van! Visszaadom a helyét, uram! Ezt a gombot kell megnyomnia!

Ezt a gombot! – Orsont elöntötte a méreg. – Hol van itt egyetlen gomb is?! Nyilván arra gondolt, hogy taszajtsam odébb azt az egérnek nevezett mütyürt, és annak a gombját nyomjam meg! Honnan az ördögből érzett rá ez a rendmániás, elviselhetetlen, túlbuzgó vén trotty erre a lehetetlen zsargonra?!

A mérge azonban csak addig tartott, amíg elindította a felvételt. Abban a pillanatban úgy szállt el, mintha elfújták volna. A filmen egy ismeretlen férfi beszélgetett Ernesto Grimaldival. Orson hamar rájött, hogy a beszélgetés nem a legjobb kifejezés arra, amit lát. Egy újabb szereplő lépett a képbe, és kíméletlenül verni kezdte az ismeretlen férfit.

– Ki csinálhatta a felvételt?

– Nem tudom, uram, de fölöttébb furcsa, hogy ez már a második kompromittáló film Grimaldiról!

– Különösképp tekintetbe véve azt a televíziót, ott hátul! Látja? A monserati vasúti szerencsétlenség képeit mutatja a híradó!

– Ami múlt szerdán történt!

– Ahogy mondja, Charles, a mi kis kukkolónk viszont már több mint két hete halott! Vagyis ezeket a felvételeket valaki más készítette! Vajon mitől lett ilyen népszerű videósztár ez a gazember?!

Ekkor már Grimaldi másik gorillája is beszállt a fenyítésbe, az ismeretlen férfiben egyre kevesebb volt az élet.

– Ezt nem tudom, uram, de ha megnézi az ablakot, egy térre nyílik! Nem ismerem ugyan, az is lehet, hogy külföldön van, de biztos vagyok benne, hogy ennek alapján meg tudjuk találni a lakást! – majd kis szünet után hozzátette – És az ismeretlen férfi holttestét.

Ekkor ért ugyanis ahhoz a jelenethez a film, amikor a magasabbik testőr előveszi a fegyverét. Miután hangot nem tartalmazott a fájl, a dörrenést sem hallották.

A kamera valahol a bejárati ajtó fölött lehetett elrejtve, mert Grimaldi az embereivel szinte premier plánban vonult el előtte.

– Meg tudja állítani, Charles?!

– Hogyne, uram. Melyik részt játsszam vissza?

– Amikor Grimaldi mond valamit! Le akarom olvasni a szájáról a szavakat!

Az őrmester bólintott, és visszaült a hadnagy helyére.

– Ugye, tudja uram, hogy ha megvan a holttest, ez a film már elegendő bizonyíték kell legyen az ügyésznek?

– Talán, Charles, talán! Látja, a múltkor is hogy lesöpört minket…

– Mert nem jutottunk hozzá Trevor Rusk vallomásához, sőt, öngyilkosságával azt is megakadályozta, hogy a felvételek készítésének gyanúja ráterelődjön! Így viszont Grimaldi rájött, hogy csakis Rasmussen lehet az áruló, és azonnal végzett vele! Mire az ügyész elé került az anyag, már egyetlen tanúnk se volt! Csak a videókazettánk.

– Tanúnk most se lesz!

– De lehet egy holttestünk!

– A múltkor meg volt kábítószerünk! Nem, Charles, félek tőle, megint leiskoláz bennünket ez a szemétláda!

– Megvan a kívánt részlet, uram! Hurokba kötöttem.

– Ühüm – Orson most már rutinosan alkalmazta a jól bevált fordulatot. És kivételesen hasznosan is. Időt nyert vele, mialatt megértette, hogy hurokba kötni annyit tesz, mint folyamatosan előről nézni ugyanazt a rövid jelenetet. – Jó ötlet volt ez a… hurokba kötés! Épp akartam javasolni!

Kétszer elég volt végignéznie. Harmadszorra már pontosan tudta, mit mond Grimaldi.

– Maga is azt érti, amit én?

– Igen, uram, azt hiszem! Elég egyértelműnek látszik! – nézte Grimaldi burleszkszerűen ismétlődő mimikáját, és hozzátette. – Mintha direkt a kamerába mondaná!

A hadnagy bólintott. Azért nem tudott megszólalni, mert a szája együtt formálta a szavakat a képernyővel: Ki az Isten az a Peter Plant?!

15.

Egyszerűen vaksötét volt. Még a kinti világosság utózöngéi vibráltak a szemeim előtt, hiába is próbáltam bármilyen részletet kihalászni a körülöttem összezárult sötétségből. Nem láttam semmit.

Aztán hirtelen elszabadult a pokol. Fehéren felizzó lángcsóva tört az ég felé, és minden irányból pokoli hangzavar zúdult a nyakamba. Szétszaggatott roncsdarabok röpültek a levegőben, teherautók és vasúti vagonok maradványai, háztetők és megcsavarodott hídpillérek zúzták miszlikre egymást. Nyomukban lángtenger rohant. Leghátul pedig az apokalipszis baljós jelképe, a hófehér gombafelhő emelkedett méltóságteljesen a magasba.

Ilyen körülmények között még az sem volt egyszerű feladat, hogy megtaláljam a tizenkilencedik sort. És a huszonhármas szék, persze, a másik oldalon volt. Szinte a túlsó végén.

Mikor végre némi szünet támadt az őrjöngő villódzásban, észrevettem őket. Daniel félig fölemelkedve integetett felém. Egész pontosan körözött a feje fölött, amivel nyilvánvalóan azt akarta a tudtomra adni, hogy meg kell kerüljem a nézőteret ahhoz, hogy a túloldalra keveredjek.

Magam is ezt láttam a legcélravezetőbbnek. Nem szívesen avatkoztam volna a kazah terroristák gátlástalan ármánykodásába azzal az ócska trükkel, hogy huszonkét nézőt állítok fel szép sorjában, és másik százötven elől takarom el a tragikus fejleményeket.

Úgyhogy még az utolsó repülő épületszárny le sem tarolta az alvó város legmagasabb épületeit, én már ismét kinn voltam az előcsarnokban.

Óriási tömeg nyüzsgött mindenütt. A bevásárlóközpont tele volt kedves, karácsonyi apróságokra vadászó, földühödött emberekkel. Egymást taposták a hangulatosan földíszített, angyalkás üzletek bejáratában.

Keresztülvágtam legszélső soraikon, és nagy nehezen a mozi jobb szárnyához keveredtem. Hamar megtaláltam az ajtót. Felvázolva magamban a nézőtér elhelyezkedését, arra a következtetésre jutottam, hogy csak ez lehet az oldalsó bejárat.

Egyetlen hősies mozdulattal kiugrottam a tömegből. Megragadtam a kilincset, és azzal a lendülettel felrántottam az ajtót.

Négy felmosóvödör, két partvis és egy többé-kevésbé megszáradt felmosórongy ugrott a nyakamba egy szemvillanás alatt. Az alacsony hipótartalmú, ám mégis komoly bakteriális hatású fertőtlenítő folyadék csak némi gondolkodás után vetette magát utánuk, hogy végre steril körülményeket teremtsen a bal nadrágszáram teljes hosszában.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte a mellém lépő, szimpatikus biztonsági őr. Odabent nyugodtan kazah terroristának néztem volna. Jó, hogy idekinn találkoztunk.

– Ó, hogyne! Az oldalsó bejáratot keresem.

– A takarítóeszközök raktárában?

– Nem, úgy általában! Meg tudja mondani, merre találom?

– Az oldalsó bejáratot?

– Igen, a szélsőt! Azt, amelyik nem középen van! Tudja, itt a főbejárat – átkaroló mozdulattal próbáltam szemléltetni a nézőtér körbejárhatóságát – és valahol itt kell lennie az oldalsó bejáratnak! Ahonnan a jobb oldal hatodik sorához juthatnék!

– Sajnálom, uram, de itt ilyesmi nincsen!

– Jobb oldal, hatodik sor?! Na, ne röhögtessen! Az egész családom ott ül!

– Nem hatodik sor nincs, hanem oldalsó bejárat! Ez itt egy roppant szűk, szolgálati helyiség, minden bizonnyal túl kicsi egy ember számára…

– Szóval csak ott tudok bemenni, ahol kijöttem?

– Ha a bejáraton jött ki, akkor igen! Csak egy bejárat van, középen!

Dühösen bólintottam. Vajon miért rá voltam mérges? Daniel köröző mozdulata nyilván azt jelentette, hogy a széksorok mögött, nem pedig kívülről kell megkerülnöm a nézőteret!

Ezt felismerve gyorsan visszamentem a bejárathoz. Mindössze fél tucat lábat és egy gurulós bevásárlókocsit tapostam miszlikre útközben, de hát már vagy húsz percet elmulasztottam a filmből! Ha az a hülye parkoló nincs annyira tele, én is jöhettem volna velük – gondoltam mérgesen – és most kényelmesen hátradőlve élvezhetném a térhatású vérengzést, egy dézsányi popcornnal az ölemben!

Óvatosan kinyitottam az ajtót, beléptem, és amilyen gyorsan tudtam, be is csuktam magam mögött. Ismét hunyorognom kellett.

A terroristák suttogó árnyékai valami alagútba húzódtak az atomvillanás elől, olyan csönd volt éppen, hogy a padló recsegését is harsogó lármának éreztem. A falhoz lapulva osontam a hátsó széksorok felé.

Nem láttam semmit, de a fal jó irányba vezetett. Épp, amikor a szélső székhez értem, tört ki az újabb kataklizma. Rohanó lábak trappoltak keresztül a vásznon, képernyők villogtak, ajtók nyíltak és csukódtak, frissen kinyomtatott jelentéseket csapkodtak különböző íróasztalokra. Legalább akkora volt a lárma, mint az iménti atomvillanásnál.

– Bocsánat! – suttogtam a férfi fülébe, akinek lerántottam a kabátját, miközben megpróbáltam bepréselni magam az utolsó széksor mögé.

Rettenetesen megijedt. Nemhogy engem nem vett észre, de azt sem, mikor levertem meg visszatettem a kabátját a helyére. A fülébe búgott bocsánatkérés így teljesen felkészületlenül érte. Magyarázkodás helyett inkább megpróbáltam minél gyorsabban távolodni tőle.

Nem tudom, kire méretezték azt a folyosót a széksorok mögött, de egy balett táncosnak is szűk lett volna belélegzett állapotban! Így hát minden levegőmet kipréseltem, és próbáltam hajszálvékony lapkává keskenyedve a lehető legnagyobb távolságot megtenni egy levegővel. Úgy a tizedik székig jutottam.

Egyszerre fogyott el az erőm, a levegőm és a rohangászás a vásznon. Perzsaszőnyegekkel kitapétázott, elegáns dolgozószobába csöppentünk.

Éppen hörgésszerű tüdőtágítással próbáltam lélegzethez jutni, mikor egy filmbéli kéz csöndesen lapozott egyet a biedermeier íróasztalon fekvő könyvben. A hatás ellentmondásos volt. Halk surrogás és fuldokló asztmás roham. Mindenki döbbenten nézett hátra.

Meg sem várva légzésem és pulzusom szokásos rendjének helyreállítását, préseltem magam tovább. Egyszerre úgy éreztem, a lábam megszorult.

De mert a sietséget nem szerettem volna feladni, felsőtestemmel előredőlve próbáltam súlyt helyezni lendületemre. Hátha az majd kimozdít szorult helyzetemből. Kimozdított.

Amit szorulásnak éreztem, az egy fixen falba betonozott keresztrúd volt. Kiválóan alkalmasnak bizonyult arra, hogy egy váratlan bukófordulóval keresztülbucskázzak rajta. Gyors és határozott mozdulattal.

Persze, az emberek hajlamosak mindenben a rosszat látni. Az a pár száz néző, aki hátrafordult a zajra és diszkréten elfojtott üvöltésemre, mind a vesszőfutásom kaján szemlélője szeretett volna lenni.

Képzelem, hogy csalódtak, amikor fölismerték, hogy hiába nyújtogatják a nyakukat: legfeljebb csak égnek meredő lábaimat láthatták, a többit eltakarta előlük a hátsó széksor!

Mindössze egy, az utolsó sor közepe táján ülő idős hölgy nézhetett egész közelről az arcomba. Őt épp a fejem felé sorsolta a véletlen:

– Mire készül, fiatalember? – kedves, barátságos tekintettel nézett le rám. – Itt nincs átjárás!

Mintha nem tudnám! Ahol ilyen komoly akadályokkal tűzdelik tele a terepet, ott nem lehet folyosó!

Nagy nehezen feltápászkodtam, és elindultam visszafelé. A széksorok közé érve leporoltam magam.

Odalenn ezerszámra haltak a kazah terrorakció áldozatai. A nézők többsége a különféle pózokba csavarodó, ötletes haláltusákat figyelte áhítattal.

Átkoztam magam, amiért nem értettem meg azonnal Daniel kézmozdulatát: megkerülni a nézőteret, de előről! Nem a széksorok mögött, hanem előttük! Ott az a hatalmas, széles folyosó, a vászon és az első sor között! Még egy elefánt is nyugodtan átvághatott volna rajta!

Leszaladtam a lejtős lejáron, és igyekezve kellő távolságot tartani az első sor nézőitől, a fal felé indultam. Először nem értettem, mit néznek rajtam olyan kíváncsian. Aztán rájöttem.

Egy kazah terrorista eltorzult ábrázata borította a mellemet. Röviddel később egy láb, majd üvöltve fetrengő sebesültek békés csoportképe jelent meg rajtam. Részévé váltam a történetnek.

Mindenki igyekezett követni a tekintetével, hiszen a mellemen látszó tacepao hiányzott a vászonról, és úgy tűnt, fontos események helyszínét ragadtam, ki a történetből. Most már patakokban ömlött rólam a víz.

Ez volt a pillanat, amikor úgy éreztem, a helyzet megérett a távozásra.

Újból keresztülvágtam a történeten, fel a lejárón, és ki a bevásárlóközpont meleg, személytelen nyüzsgésébe. Még egy üres padot is találtam.

Leültem, és sokáig nem csináltam semmit. Élveztem, ahogy a járókelők a lábamra léptek, ahogy egy-egy nagyobb reklámszatyor csücske végigszántotta a kezemet, és ahogy majd felbillentettek a tülekedésből előbukkanó térdek és könyökök. Senki sem törődött velem. Mennyei érzés volt kikerülni az érdeklődés középpontjából.

– Szabad ideülnöm?

Riadtan kaptam fel a fejemet.

– Hát persze. Hogyne… – a nő rendkívül csinos volt. Harmincöt lehetett, hátrafogott hajjal, pólóban és farmernadrágban, ami önmagában nem túl nőies felszerelés, de a természet gondoskodott róla, hogy mégis annak tűnjön.

– Kérem, ne nézzen hátra, és tegyen úgy, mintha nem is hallaná, amit mondok!

Nem állítom, hogy azonnal felfogtam a mondat értelmét. Magammal voltam elfoglalva. Roppant kínosnak éreztem az arcomon fénylő izzadtságot, falfoltos, enyhén hipó szagú nadrágomat és az egész, rendezetlen külsőt, amivel módom volt éppen rendelkezni.

– Én most felállok, lemegyek a második szintre, és a kávézóban várom! Úgy öt perc elteltével jöjjön utánam!

Többet nem mondott. Felállt, és eltűnt a tömegben. A partravetett sügér elmélyült kifejezésével bámultam utána.

16.

Mi győzte meg ilyen hirtelen az ügyészt?

– A tények, Valery!

– A tények? Ez merőben szokatlan fordulat, nem?

A négy civil rendszámú rendőrautó megkülönböztető jelzés nélkül vágott keresztül a városon. Orson, Miss Bronx és Charles Brandon a második kocsiban ültek.

– Azt hiszem, ez most az az eset, amikor nincs mit magyarázni. A bizonyítékok teljesen egyértelműek!

– A videókazettára gondol?

– Hát persze. Van rajta egy sorsdöntő momentum: Grimaldi egyszer, egyetlen egyszer megfogja a szék támláját! Az ujjlenyomata ott maradt a gyilkosság helyszínén! Van áldozatunk, felvételünk az elkövetésről és tárgyi bizonyítékunk a kazetta hitelességéről! Ez elég kell legyen! Most nem fogja megúszni!

– A kábítószer ügyeket nem is akarjuk a nyakába varrni?

– De, csak sorjában! Elég a napnak a maga gondja! Egyelőre ítéljék el gyilkosságért, a többit majd később meglátjuk!

Igaz, hogy egyik autó sem szirénázott, mégis hajmeresztő tempóban haladtak. A kommandós egység mikrobusza más útvonalon közelítette meg a szállodát, a helyszínen reggel hat óta négy nyomozó figyelte a kijáratokat. Állandó rádiókapcsolatban álltak egymással.

Tény, hogy amikor a figyelést elrendelte, nem volt még Orson kezében az ügyészi felhatalmazás. Úgy érezte azonban, hogy nem adhatja meg azt az esélyt Grimaldinak, hogy az utolsó pillanatban meglépjen! Ezt egyszerűen végzetes felelőtlenségnek tartotta volna.

Így viszont az a helyzet állt elő, hogy a kirendelt nyomozóknak tulajdonképpen nem volt joguk feltartóztatni! Vagyis ha mégis megteszik, abból komoly bonyodalmak származhattak volna. A hadnagy az állásával játszott.

Szerencsére nem volt szükség beavatkozásra. Grimaldi nem hagyta el a szállodát, és délután fél kettőkor megjött az engedély. Kettő óra tízkor a kommandós egység parancsnoka már eligazítást tartott Orson embereinek a szálloda mögötti parkban.

Negyed háromra az összes rendőr eltűnt. Mintha a föld nyelte volna el őket. Vagy tíz percig semmi sem történt.

Aztán, szinte varázsütésre, ellepték a szálloda auláját. Lezárták a kijáratokat, és minden vendéget betereltek a biliárdterembe. Négy rendőr ottmaradt velük.

Ketten a személyzetet kérdezték ki, négy kommandós pedig lezárta a lépcsőt és a lifteket. Orson közvetlenül a fő csapat mögött indult a második emeletre. Brandon és Miss Bronx is vele tartott. Az utolsó lépcsőfordulónál azonban megállították őket.

– Egy kis türelem, hadnagy! Mindjárt szabad lesz az út…

A mondat vége váratlanul a levegőben maradt. Először egy hatalmas dörrenés, majd rohanó léptek zaja hallatszott. Teljesen zűrzavaros kiáltozás kezdődött.

Orson önkéntelenül is behúzódott a sarokba.

– Csak nem fél? – suttogta Miss Bronx.

– Én? Kitől? Úgy elbánok minden eltévedt golyóval, mint a sicc! Egyszerűen lefejelem őket!

– Nem lesz rá lehetősége! – jelent meg a kommandósok főnöke a lépcső tetején – Senki sincs odabent! Legalábbis senki, aki élne! Jöjjenek!

Sietve elindultak az álarcától éppen megszabaduló férfi után. Beléptek a szobába. Tágas, rózsaszín falú helyiség volt. Balra nyílt a zuhanyzó és a WC, jobbra a háló.

A túlsó sarokban egy modern ülőgarnitúra állt, hifitoronnyal és videóval. A tévé azonban a fal felé fordítva árválkodott.

– Felismeri, hadnagy?

Orson bólintott. Grimaldi hanyatt feküdt a földön, a homlokán sötét lyukkal.

– Órák óta halott. Már teljesen hideg.

– Vagyis a gyilkosai már nincsenek a közelben!

– Ha egy kis eszük van. Egyébként szerintem a saját testőrei végeztek vele!

– A testőrei? Miért?

– Kettőt találhat! Csak az első a pénz legyen…

– Na jó, de miből gondolja, hogy ők voltak?

– Ó, csak egy megérzés! Látja a golyót, ott a fal mellett? Átszaladt a koponyáján. Pont ugyanúgy, mint annak a szegény fiúnak!

– Roger Dartmoore-ra gondol? Hát sok mindent el lehet róla mondani, csak azt nem, hogy szegény lett volna! Ő pénzelte a Peter Plant elleni merényleteket, sőt azzal, hogy filmre vette a saját kivégzését, és egy rafinált módszerrel elérte, hogy a felvétel egyszerre ezerhétszáz helyen automatikusan megjelenjen Interneten, nos, akkor is kicsinálta volna Grimaldit, ha ez másnak nem jut eszébe előbb!

– Ő készítette a felvételeket a saját haláláról?!

– Ő bizony! Megtaláltuk a rejtett kamerát a bejárati ajtó fölött, a szomszéd helyiségben pedig a vezérlő elektronikát! A szakértők most viaskodnak a szoftverrel, amelyik Dartmoore halála után mindent elrendezett! Azt mondják, nagyon komoly munka! Ez a fiú borzasztóan értette a szakmáját… meg jó néhány más dolgot is, úgy tűnik!

– Sajnálom, hadnagy, akkor is az a véleményem, hogy ebben a helyzetben már nincs, aki ne lenne szegény! A golyó mindenkivel egyformán kíméletlen… – nem várta meg Orson válaszát. Intett az embereinek, és elindult kifelé. – A magáé a helyszín!

Ahogy a kommandósok kiléptek, nyombiztosítók lepték el a szobát. Orsont kitessékelték a folyosóra, Brandon őrmesterrel és Miss Bronxszal egyetemben. Egy kis dohányzóasztal mellett telepedtek le.

– Most tulajdonképpen örülnöm kellene! – mondta a hadnagy. – De egy csöpp örömet sem érzek!

– Pedig ez minden bírósági ítéletnél súlyosabb döntés! – felelte a nyomozónő. – Sőt, véglegesebb is.

– Igen, csak tudja, Valery, eddig az volt a meggyőződésem, hogy Grimaldi a nagy hal, akire vadászunk! És most kiderült, hogy őt is könnyedén félre lehet állítani! Hogy van valaki, aki még nála is erősebb! Erősebb és veszélyesebb!

– Miből gondolja, hogy veszélyesebb?

– Abból, hogy még csak nem is sejtjük, kicsoda!

– Talán igen, talán nem. – mondta Brandon őrmester csöndesen. Egy cédulát tolt a hadnagy elé. – Nézze meg ezt a négy nevet, uram: Pete Petterstone, Trevor Rusk, Roger Dartmoore és Ernesto Grimaldi! Talál-e bennünk valami közös vonást?

– Hogyne találnék! Mind a négyen halottak!

– Így igaz, uram, de van még valami, ami összeköti őket egymással! Egy ötödik név…

– Egy ötödik név? – Miss Bronx csodálkozva nézett egyik nyomozóról a másikra – Miféle ötödik név?

– Peter Planté – felelte Orson ugyanolyan halkan, mint Brandon őrmester, s még sokáig bámulta a cédulát.

17.

– Megmosdott közben?

– Ezért is késtem egy kicsit, bocsásson meg!

– Már azt hittem, nem is jön!

– Sokan vannak, akik nem jönnének?

A nő elmosolyodott, és kezet nyújtott az asztal fölött.

– Elizabeth Blase vagyok.

– Peter Plant.

– Én ismerem önt, csak ön nem ismer engem.

– Igazán? Roppant izgalmasan hangzik!

– Sokkal inkább, mint gondolná! De most nincs időm ezt részletesen kifejteni! Mindössze néhány percre rabolnám el az idejét. Orvos vagyok, de a számítógép a szenvedélyem. Olvastam a cikkét a Nature-ben…

– Mint orvos vagy mint computerrajongó?

– Igazán elmés! A maga elmélete egy ponton nagyon összecseng a saját felfedezésemmel! – Lehet, hogy nem fogja azonnal megérteni, de törje csak rajta a fejét! Elmondom, és aztán elmegyek. Ne is keressen sehol! Amire rájöttem, egyszerűen életveszélyes… legalábbis számomra! Ön egyetlen lépésre van ugyanettől a felismeréstől. Figyelmeztetni jöttem, más úton ugyan, de ugyanarra a területre tévedt! Mostantól veszélyben van. Halálos veszélyben…

– Mondja még! Imádom, mikor így borsódzik a hátam!

– Nem fog ez mindig tetszeni! Nos, figyeljen, nagyon furcsa dologra bukkantam! A világ számítógépeinek túlnyomó többsége mindössze pár operációs rendszert használ. És ez a pár is egyre fogy! Eljön a nap, amikor közös operációs rendszer fogja uralni az egész számítógép piacot!

– Hátborzongató!

– Azt hiszi, nem az? Aki kézben tartja majd ezt a rendszert, mindannyiunk otthonában jelen lesz! Hozzáférhet bármihez, ami a világon számítógépre kerül! És egyre több dolgot felügyelnek a computerek…

– Meg vagyok döbbenve!

– Lekötelezne, Mr. Plant, ha egy percre komolyan venne! A dolog egyáltalán nem vicces: az összes, ma ismert operációs rendszer tartalmaz egy rejtett szubrutint, amely minden számítógépről automatikusan információkat továbbít valahová! Senki sem tudja, hová és miért, de az információáramlás szakadatlan! Na, ehhez mit szól? – diadalmasan nézett rám. Fogalmam sem volt, mit feleljek.

– Sajnálom, Miss Blase, de egy szavát sem értem!

– Ugyan, Mr. Plant! Nem olyan ostoba maga! Amit állítottam, pusztán annyi, hogy a világ összes számítógépét valakik valahol lehallgatják! Erről azért csak van véleménye?!

– Véleményem?

– Igen, véleménye! Gondolata, benyomása – melyik kifejezést szeretné hallani?

A szemébe néztem, és azt latolgattam, vajon azonnal felálljak és otthagyjam, vagy előbb mondjak még valami gorombaságot? De minél tovább néztem, annál jobban gyöngült bennem ez az elhatározás.

– Hát jó. Arra számítottam, hogy egy kicsit bővebben kifejti a dolgot, mielőtt reagálnom kell, de ha mindenáron ragaszkodik hozzá… azt gondolom, hogy amit mond, legalább olyan blőd, mint amilyen bombasztikus! Így megfelel?

– Kezdetnek nem rossz! Nos, nincs időm az állításomat bizonyítani – belenyúlt a táskájába –, de itt van egy CD! Négyféle tesztprogramot tartalmaz, a négy legismertebb operációs rendszeren futtathatja őket! Tegye el, és alkalomadtán próbálja ki! Az eredmény megdöbbentő lesz!

– Nem mondja?! – összecsaptam a tenyerem, hogy lássa, máris mennyire meg vagyok döbbenve.

– Az ég szerelmére, legalább néhány percig próbáljon komolyan viselkedni! Olyasmit adok a kezébe, ami fontosabb lehet az emberiség összes eddigi felfedezésénél!

– Döbbenetes! – elvettem, és próbáltam elmélyült áhítattal nézni az olcsó, írható lemezt. – Tényleg különlegesnek tűnik!

– Nem a külseje különleges, maga gyengeelméjű, hanem ami rajta van!

Elmosolyodtam.

– Igazán örülök, hogy ilyen hamar kialakult közöttünk ez a bensőséges hang!

Elvörösödött, de nem jött igazán zavarba.

– Nem tudok most többet mondani, de amint kipróbálja a CD-t, meg fog változni a véleménye! Majd meglátja! – kicsit lehalkította a hangját. – A dolog elképesztő! Minden operációs rendszerbe úgy van beleszerkesztve…

Itt volt a pont, amikor már nem számított se az alakja, se az egyéb előnyei. Nem bírtam tovább cérnával.

– Miféle sületlenség ez, Miss Blase?! Mit akar nekem eladni?! Hogy lehetne bármi is elrejtve milliók által használt szoftverekben?! Tudja, hányan szedik ízekre naponta ezeket a programokat?! Ha tényleg volna bennük valami…

– Nem tudom mélyebben beavatni, Mr. Plant, de nem olyasmiről van szó, mint a vírusok beépülő sorai! Ott kakukktojások jelennek meg a programban, nem odatartozó utasítások, azokat könnyű észrevenni! Az én rejtett szubrutinjaim valóságos sorok, részei a tényleges programnak! Úgy működnek, mint egy gyógyszer mellékhatása – kikerülhetetlenül! Folyamatosan küldik az információkat, miközben végzik a dolgukat! Látszólag minden rendben van, sehol egy idegen utasítássor – és mégis! A gépeink olyasmit tesznek, amire senki sem programozta őket! Legalábbis közülünk… – egy kis szünetet tartott. Láttam, hogy azt mérlegeli, érdemes-e egyáltalán tovább beszélnie hozzám. – Jól figyeljen, Mr. Plant! Azt állítom, hogy a világ összes számítógépe folyamatosan üzenget valahová anélkül, hogy bárki is erre utasította volna! A működés teljesen automatikus és kiküszöbölhetetlen! Bele van szerkesztve az összes ismert operációs rendszerbe, ami a gépeinket vezérli! Maga szerint mi lehet ennek az oka? – egészen picire húzta össze a száját, ami nem volt kis teljesítmény, figyelembe véve az eredeti méretét. – Kinek lehetett akkora befolyása, hogy mindent egységesen így alakítson?! Vagy egyszerűen a véletlen számlájára írjuk az egészet?

– Nem kívánom komolyan venni, amit mond, Miss Blase, csupán öncélú agytornaként kérdezem: hogy a fenébe küldenek információkat a számítógépek bárhová is?! Titkos számokat tárcsáznak föl éjszakánként?!

– Egyáltalán nem! Megvárják, míg maga, vagy én, vagy bárki más belép a hálózatba! A tényleges adatáramlásba rejtve, rafináltan tömörítve és közbekódolva üzennek… de nem tudom, kinek! Azt sem, hogy hová és miért! A kódot sem tudtam feltörni, úgyhogy arról sincs fogalmam, valójában mit is üzennek a gépeink megállás nélkül… az elküldött adatok mennyisége azonban arányos az utolsó hálózatba lépés óta bevitt adatok mennyiségével! Érti? Mintha folyamatosan informálnának valakit arról, mi került időközben a gépre! Próbálja csak ki! – felállt, és a CD-re mutatott – Hinni fog nekem!

Elindult a kijárat felé. Nem tudom, honnan, talán a sok Columbo-film miatt, amit végignéztem életemben, de tudtam, hogy vissza fog fordulni.

– Ja, és azt majdnem elfelejtettem mondani: én elővigyázatlan voltam, maga ne legyen az! Csak olyan helyen próbálja ki a CD-t, ahonnan soha többé nem kapcsolódik a hálózatra! Ne lehessen a nyomára bukkanni! Válasszon egy könyvtárat, vagy egy nyilvános Internet klubot! Én sajnos, nem így tettem…

– Nem? És mi történt?

– Megtudták.

– Megtudták?

– Meg.

– Micsodát?

– Hogy észrevettem ŐKET.

– Hú, az áldóját!

Az itallappal legyeztem magam, a nagy rémület lecsillapítása végett.

– Oké, hülyének néz! Ez van, én szóltam!

– Hálásan köszönöm, Miss Blase!

Visszasétált az asztalhoz.

– Őszintén sajnálom, hogy nem hisz nekem! Ez a játék életre-halálra megy! Ha későn ébred fel, semmi esélye nem marad! Egyébként az én CD-m nélkül is rájönne az igazságra! A maga gondolatmenete ugyanoda vezet!

– Hová ugyanoda?!

A füle mögé simított egy elszabadult hajtincset.

– Benne van az egyenleteiben, Mr. Plant, a történelem… magától nem alakulhatott így! Ez a mostani világ csak akkor jöhetett létre… ha Valakik beavatkoztak… a fejlődésbe! És ezek a Valakik ugyanazok, akik ellenőrzésük alatt tartják a számítógépes hálózatot, akik mindenbe belepiszkálnak itt körülöttünk… és akik, velünk ellentétben, azt is tudják, mi ezzel a céljuk! – elmosolyodott. – És van még egy nagyon jellegzetes vonásuk: könyörtelenek, Mr. Plant! Na, isten vele!

– Hé, várjon! Miss Blase!!

Kiment. Olyan gyorsan siklott be a tömegbe, hogy azt se láttam, merre fordult. Pedig nem kevéssé volt feltűnő jelenség.

A székét nem tolta vissza a helyére, a kávéja érintetlenül gőzölgött tovább az asztalon – vajon milyen forró lehetett eredetileg, ha közel fél óra alatt sem tudott kihűlni?

18.

– Ha hiszed, ha nem, ellenállhatatlan voltam!

– Oké, nem abban kételkedem, hogy mellbedobással győztél! Arra vagyok kíváncsi, elültetted-e benne a gyanút?

– Odaadtam a hülye CD-det, és ködösítettem egy sort! Nem tudott zavarba hozni!

– Tehát azt mondod, elő van készítve a talaj George-nak?

– Ahogy kell! Adj neki két napot a töprengésre, és bármit el fog hinni! Legalábbis azt hiszem.

– Jól van, szép munkát végeztél! Gyere vissza, amilyen gyorsan csak tudsz!

– Úgy érted, most rögtön?!

– Hogyan másképp?

– Örülök, hogy végre kiszabadultam! Vennék pár cuccot magamnak!

– Megőrültél?! Mindent megkaphatsz idebent, tudod jól…

– Jaj, ne hülyéskedj! Az egész más! Itt igazából lehet vásárolni! Van itt egy Marks & Spencer üzlet meg néhány nagyon jó butik…

– Ezek szerint te még mindig ott vagy a bevásárlóközpontban!

– Hol másutt?

– De hát nyugodtan összetalálkozhattok újból! Borzalmasan felelőtlen vagy…

– Ugyan, Henry! A családjával van, mit keresnének két gyerekkel egy butikban… hoppá, le kell tennem, mert itt jönnek szembe!

– Komolyan mondom, nem vagy normális!

– Jó, ezt majd megbeszéljük máskor…

Szétkapcsolta a vonalat, és zsebre dugta a telefont. Úgy tett, mintha az egyik kötött felsőrészt nézegetné éppen. A szeme sarkából azonban alaposan szemügyre vette Annie-t.

19.

Már huszonhárom címem volt, és meg mertem volna esküdni rá, hogy mind a huszonhárom cikk az engem érdeklő problémával foglalkozik. Most bosszantott igazán a témában való járatlanságom.

– Nos, sikerült találni valamit? – a lány olyan bájosnak hatott, mint egy denevér szarukeretes szemüvegben. Pedig nem volt gyárilag csúnya. Meglehetősen formás lábakon állt, és ha történetesen nem sikerül gondos aprólékossággal összeválogatnia a város legelőnytelenebb ruhadarabjait, nem hiszem, hogy lett volna szabad estéje erre a hétre.

– Sose próbált még kontaktlencsét hordani?

A füle tövéig elvörösödött.

– Nem. Végigfut a hátamon a hideg, ha arra gondolok, hogy a szememben turkáljak!

– Pedig elég magas a túlélési arány azok között, akik kipróbálták!

– Én sem gondoltam, hogy belehalnék. De szemüvegben is lehet valaki vonzó, nem?

– Ebben?

– Ezt csak munka közben használom. Nagyon kényelmes. De van szebb is.

Hála istennek! – eléraktam a cédulát. – Huszonhárom címem van. Ki tudná keresni őket?

– A mindenit! Maga aztán nem múlatja fölöslegesen az időt… Nincs egy fél órája, hogy kikérte a katalógust!

– Igyekszik az ember.

– Én is ezt fogom tenni, de huszonhárom cím beletelik egy kis időbe! Nálunk nincs számítógépes nyilvántartás…

Fogta a cetlimet, és elindult a hátsó polcok felé.

– Látom, maga is észrevette, milyen csinos ez a mi Monicánk!

– A miénk? Kik vagyunk mi, így együtt?

A férfi mögöttem állt a sorban, és úgy mosolygott rám, mintha legalább másfél évtizede ismernénk egymást, úgy futólag.

– Tán nem azt akarja mondani, hogy először van itt?

– Akarni nem akarom, de mondhatnám…

– Akkor bocsásson meg, George Wyllis vagyok! Örülök, hogy megismertem! – felém nyújtotta nem túl nagy, de annál erősebb tenyerét, és kezet ráztunk. Ezt követően hosszú percekig sajogtak gyöngéden összemorzsolt kézcsontjaim.

– Én is roppant boldog vagyok… – azt a síri hangot, amin elnyöszörögtem a választ, igen sokat gyakoroltam. – De mondja csak, itt tényleg nincs számítógépes nyilvántartás?

Nem viccelek, nevetni kezdett.

– Hát az bizony nagyon morbid lenne! Mint amikor a hóhért akasztják… – és még hangosabb vidámságra váltott. Csak úgy rengett a pocakja a jóízű nevetéstől.

– Igazán büszke vagyok rá – próbáltam túlkiabálni harsogó jókedvét –, hogy savanyú természetem ellenére ilyen ellenállhatatlanul humoros is tudok lenni, de elmondaná, mi a fenén nevet ennyire?

– Nem tudnának kicsit elcsöndesedni?! – talán öt méterre lehetett tőlem az asztal, amelyik mellett az idős hölgy jegyzetelt. – Képtelenség így koncentrálni!

Szemüvege ingerülten csúszkált fel-alá meglehetősen meredekre sikerült orrnyergén. Modern, kora viktoriánus külsejéből és kevéssé árnyalt hanghordozásából ítélve nem a magfúzió megoldatlan problémáira próbált összpontosítani.

– Tudja – fogta suttogóra újdonsült patrónusom –, ez egy ACF-könyvtár!

Nagyon súlyos lehetett a kijelentés, mert a csaknem százhatvan centis, köpcös emberke rám emelte a tekintetét, és elhallgatott. Várta a hatást. Nem akartam csalódást okozni neki, ezért borzongással vegyes döbbenettel suttogtam a fülébe.

– Hihetetlen!

Ezzel láthatólag ő is egyet tudott érteni, mert mosolyogva bólogatott. Így aztán fel mertem tenni az eredeti kérdést:

– Az mi?

– Tréfál velem, fiatalember?! Ne mondja, hogy nem hallott a computer-ellenes mozgalomról!

Nem mondtam. Ettől némi szünet támadt a társalgásunkban.

– Na, most miért nem válaszol?

– Azt kérte, ne mondjam, ha nem hallottam róla!

Dühösen fújtatott egyet.

– A Computer-ellenes Alapítvány olyan intézményeket és szervezeteket támogat, amelyek teljesen kiküszöbölték munkájukból a számítógép használatát! Ezek között az intézmények között vannak könyvtárak is, természetesen.

– És ez egy ilyen könyvtár?

– Méghozzá a legnagyobb közülük, fiatalember, a legnagyobb!

– Aha. Értem. És mire jó mindez? Hogy órákig kelljen keresgélni huszonhárom cikket?

– Nem, hanem hogy évek múlva is meg lehessen találni őket! Mert a számítógépes adatrögzítésről ma még senki sem tudja, milyen tartós is valójában! Visszaolvashatók lesznek-e a ma letárolt adatok ötven, száz, esetleg kétszáz év múlva? Fogalmunk sincsen! – Ujját oktatóan a magasba emelte – Mert jól jegyezze meg, fiatalember, a winchester elszáll, de az írás megmarad!

Elnevettem magam.

– Nagyon elmés! Tud még ilyet?

– Ez nem vicc, még ha annak hangzik is! A programozás és adatbevitel hibái kiküszöbölhetetlenek!

– Mert emberek csinálják őket. Gondolja, hogy a mi Monicánk nem téved?

– De igen, csakhogy ő, ha legközelebb megy a polchoz, észreveszi a hibáját, és kijavítja! A computer hibái viszont egymásra rakódnak! Óvatos becslések szerint is úgy száz-százötven év múlva a régóta őrzött adatfile-oknak több, mint nyolcvan százaléka dezinformáció lesz! Ez azért félelmetes, nem?

– Kétségkívül, bár attól jobban félek, hogy a huszonhárom cikket olyan soká kapom meg, hogy nem marad időm ebédelni!

– Ettől ne tartson, Mr. Plant! – Monica váratlanul bukkant elő a legszélső polc mögül. Szabályosan megijedtem – Máris itt van minden!

Lecsapta elém a folyóiratköteget, és egy nyilvántartási cédulát tolt elém.

– Ezt töltse ki!

Amíg én az általános iskola harmadik osztályából megőrzött, míves szépírást gyakoroltam, a délceg Mr. Willys a zavar legkisebb jele nélkül átnézte az újságjaimat.

– Csak nem evolúció modellezéssel foglalkozik?

– Ez a hobbim – feleltem zavartan, a személyi számom után kutatva. – Sosem tanultam biológiát, így valójában az evolúció irodalmát sem ismerem. Azt olvastam el, ami épp szembejött.

– Na, de nem jöhetett szembe minden, igaz? Fogadni mernék, hogy ennek a huszonhárom cikknek a szerzője sem jött szembe soha! Sose hallott róluk!

– Ez tény – fejeztem be az adminisztrációt az irányítószámom odafirkantásával. – A címekből ítélve azonban, úgy tűnik, szóról szóra az érdekli a szerzőjüket, ami engem.

– Lám, mekkora hátrány, ha az ember tájékozatlan! Két nappal korábban még azt hitte, járatlan úton jár, mára meg kiderült, hogy óriási a nyüzsgés ezen a néptelen ösvényen!

– Milyen bájosan ártatlan a stílusa, Mr. Willys! Akár faragatlannak is nevezhetném…

– Megtisztelnének az urak, ha ezt a társalgást odakint folytatnák, ez ugyanis egy könyvtár, ha nem vették volna észre!

– Elnézést kérünk, kedves Monica! Igazán…

– Nem tudom, mikor egyeztünk meg a kölcsönös keresztnév használatban…?

– Igaza van, semmikor. Én pusztán csak arra gondoltam, nem véletlenül cserélt szemüveget a polc mögött…

Ismét elvörösödött, de több szót nem vesztegetett rám.

– Parancsoljon, Mr. Willys, mit hozhatok ki?

Fogtam a cókmókom, és elbandukoltam a legtávolabbi asztalig. Úgy gondoltam, a terem végében nyugodtan elszöszmötölhetek.

Az egyik ablakszárnnyal szemben találtam egy alkalmas helyet. Hatalmas ablakok néztek leghátul a kertre, szabályos kis őspark vette körül a könyvtár cirkalmas épületét. A fák egyike sem volt fiatal évjáratú, némelyik már egész biztosan megütötte az oldtimer kategóriát. A fákon túl, az ágak között, kivilágított medence körvonalai látszottak. Az egész hely megállapodott, polgári jólélet árasztott magából. Olyat, amilyet csak tépett borítójú, elaggott ponyvaregényekből vagy végeláthatatlan brazil filmsorozatokból lehet ismerni. Nem tudom, a berendezésből mennyi volt eredeti, de ha semmi, akkor valaki nagyon ráérzett a megfelelő hangnemre. Koloniál kapaszkodott itt koloniálba, és aki szereti ezt a súlyos, polgári eleganciát, hát annak jutott belőle doszt.

A lakótelepen, ahol felnőttem, a legnagyobb szobánk is elfért volna az itteni polcok bármelyikén. Az egyetlen szimpatikus dolog számomra a rengeteg könyv látványa volt. Raktár és olvasóterem itt nem különült el egymástól.

Szétpakoltam a holmimat, és feltettem a szemüvegem. Ahogy felnéztem, megláttam magam az ablaküvegben, a magvas gondolatoktól barázdált homlokú, pápaszemes tudós, nyitott folyóiratok közt, gigantikus méretű könyvespolcok előtt, munka közben. Ez igen! Mégis érdemes volt ebbe az isten háta mögötti könyvtárba jönni! Hosszú másodpercekig bámultam elmélázva a rólam mintázott optikai csalódást.

Aztán hozzákezdtem életem legkétségbeejtőbb óráihoz.

Mert az még csak hagyján, hogy mások is foglalkoztak az ÉN TÉMÁMMAL! De hogy semmit se hagyjanak nekem…

Chess Lawrence cikke volt az első, amit elolvastam: A Háló. Azonnal tudtam, hogy végem van. Háromszor mentem végig a szövegen, és tételesen egybevetettem a saját elgondolásaimmal. Csöppnyi kétségem sem maradt: nem találtam ki semmit! Eszement tempóban olvastam el a többi cikket. Egyre gyorsabban és gyorsabban, mintha abban reménykednék, hogy ez a dühödt erőfeszítés visszaállíthatja a renomémat. De nem így történt. Mire a tizediknél tartottam, egyértelművé vált, hogy a kijavított számításaim végre tényleg helyesek voltak: nem véletlenül jósoltak nagy valószínűséget az elméletem megszületésének! Legalább heten rájöttek már, minimum öt-hat évvel korábban, mint én! Nyilvánvaló volt, ez lefutott verseny! Annak ellenére, hogy részletes kifejtése egyik elméletnek sem volt. Ezek a cikkek pusztán népszerű vagy maximum féltudományos kivonatok, előzetesek voltak, teljes elméletet, megalapozó számításokat egyetlen egyszer sem találtam! Pedig meg kellett lenniük valahol, ez egyértelműen látszott olyan, idézett formulákból, amiket én már levezettem, és tudtam, hogy helyesek. Nem szophatta őket a kisujjából senki!

Akkor viszont miért nincs nyomuk sehol? Miért nem találtam egyetlen sort sem ezekről az elméletekről – némelyiknek még neve is volt, akár csak az enyémnek! – sőt, még a szerzőikről sem?! Nem értettem az egészet. Ráadásul nemegyszer úgy tűnt, egymásról sem tudnak! Szenzációs újdonságként tálalt olyasmit az egyik, amire a másik már évekkel korábban hivatkozott, és fordítva…

– Az arckifejezéséből úgy látom, végre kezdi kapisgálni a dolgot! – Mr. Willys pont a hátam mögött állt, csak az ablaküvegben láthattam.

– Egyet ígérjen meg – fordultam felé – nem megy tenyérjósnak! Ha tenyérből is ilyen remekül olvas, mint az én arcomból, az drámai következményekkel járhat! Tán meg is veri valaki.

– Kérem, vegye figyelembe, hogy csak az ablaküvegből láthattam az arcát! Ott pedig elég elmosódott a kép… Leülhetek?

– Félek, hogy nincs a kérdésbe beleszólásom! Ez nem a saját nappalim…

Mr. Willys ezt szívélyes meghívásnak tekintette. Kihúzta a mellettem álló széket, és leült.

– Gondolom, most komoly lelki válságon megy keresztül! Megtalálta Clemence, Chuck és Harris dolgozatát, a Cheers-féle Dinamikus alkalmazkodást, meg a Blackwood-paradoxont. És nem érti, miért nem hallott ezekről még soha?!

Úgy ültem ott, mint akit egyetlen mozdulattal letaglóztak.

– Kicsoda maga?!

– Ez most egyáltalán nem fontos. Tekintsen olyasvalakinek, aki őszintén átérzi a maga helyzetét! – mélyen a szemembe nézett, és égnek emelte a bal mutatóujját. Így most pontosan úgy festett, mint Plutorka, a gonosz manó a Kolja a varázserdőben százhetvenkettedik folytatásából. – Ebben a minőségemben mondom magának, fiatalember, még nincs túl a nehezén! Még nem rakta össze a dolgokat a megfelelő sorrendben – nézze csak! Írja fel erre a papírra a cikkek megjelenési dátumát időrendi időrendben!

– Miért is tennék ilyesmit?!

– Írja csak fel! Meg fog lepődni…

Próbáltam tovább méltatlankodni, de a hirtelen beállt rekedtség komikussá tette a hangomat. Úgyhogy inkább szót fogadtam. Türelmesen megvárta, amíg elkészülök.

– Na, most böngéssze át az életrajzi adatokat, és mindegyik szerző mellé írja oda a halála dátumát!

– A halála dátumát?! De hiszen ezek fiatal emberek! Egyik sem sokkal idősebb nálam!

– Egyik se 1-e-n-n-e sokkal idősebb magánál! Ez nem ugyanaz! Nézze csak át a biográfiákat, meg fog döbbenni! Mind halottak. Art Clemence még magánál is fiatalabb volna – ha élne! De már ő sem él! Egyikük sem él!

– Nem élnek? – ezt kérdeztem, pedig mondanom kellett volna. A huszonhárom cikk hét szerző tollából származott. És mind a hét név mellé került egy dátum.

– De ez még nem minden! Nézze csak meg, hogy az első cikkek megjelenését mennyi idő választja el a szerző halálától! Chuck és Harris még négy, illetve öt évet élt utána, Wilson már csak hármat, de például Cheers alig hat hónappal élte túl első publikációját! Elég szép? Ahogy haladunk előre az időben, egyre hamarabb követi a megjelenést a titokzatos halál! És akkor még nem is említettem, hogy a korai búcsú egyiküknél sem volt természetes! Leggyakoribb közöttük az autóbaleset, de Blackwood például vízbe fulladt, Koslovskyt pedig halálos áramütés érte…

– Mit akar ezzel mondani?! – a könyvtár lassan kiürült, odakint most kezdett sötétedni. Monica pultjáig nem láttam el, így könnyen az a benyomásom támadhatott, hogy már csak ketten vagyunk a könyvtárban. Támadt is. – Nem értem, hová szeretne kilyukadni…

– Dehogynem érti! A következtetés roppant egyszerű…– egészen közel hajolt hozzám, szinte a fülembe súgta – maga a következő, fiam!

– A következő?! – valami érthetetlen okból én is suttogni kezdtem. – A következő micsoda?!

– A következő áldozat! Amire rájött, azt nem lehet túlélni!

Csak nézett rám, és ettől teljesen lebénultam. Kapkodni kezdtem a levegőt, légszomjam támadt – talán nyolcéves koromban éreztem utoljára ilyet, mikor hátba dobtak egy kővel. A végtagjaimból kiszállt minden erő, és a hideg rázott, mintha fáznék.

– Kíváncsi vagyok – dadogtam számomra is újszerű hangon –, hogy a fenébe kell ilyenkor felpattanni, az ablakhoz rohanni és menekülni?

– A menekülés útján ne törje a fejét! Azok elől, akik magára vadásznak, nincs menekvés!

– Milyen aranyos ember maga, Mr. Willys!

Az egyik körte hangos pukkanással égett ki a fejem fölött. A zárlat kiverte a biztosítékot, és a könyvtár északi szárnya teljes sötétségbe borult. Csak a medence halvány fényei derengtek a távolban.

– Az az igazság, hogy én most elmennék innen, ha megengedi…

– Azért vagyok itt, hogy ebben segítsek önnek, fiatalember! Nem tőlem kell félnie!

Gyanúm szerint elmosolyodott, de mindenesetre a vállamra tette a kezét.

– Van valaki, akinek a nevével nem találkozhatott a cikkírók között, pedig ugyanannak a témának a szerelmese, mint maga! Valaki, akit ugyanúgy hívnak, mint engem… és aki nagyon szeretné látni magát… Élve…

Újabb fordulat, amit nem tudtam követni. Az egyik félrehúzott sötétítőfüggöny meglibbent, és egy pillanatra látni véltem valakit, aki mögötte állt.

– Ki szeretne látni engem?! – sikerült egészen természetes hangot megütnöm, mondjuk, mint egy gégeműtétet követő, hosszú kómából ébredő kísértetnek. Közben egyfolytában cibáltam a zakója ujját, hogy felfigyeljen arra, amire én.

– A fiam, Mr. Plant, a fiam szeretné látni!

– A fia?! – most már rugdostam is. A bokája kék zöld lehetett, de nem akart megérteni.

– Igen, a fiam. Az egyetlen kutató, aki sohasem publikálta az evolúció modellezésről szóló felfedezéseit – és az egyetlen, aki még életben van! Magán kívül, persze… kérem, ne rugdosson!

Én megfojtom ezt! – gondoltam, de minden igyekezetem hiábavaló volt. A férfi már kilépett a függöny mögül, és egyre közeledett. Mi meg tovább diskuráltunk.

– Ugye, nem gondolja, hogy véletlenül találkoztunk össze éppen itt? Hogy véletlenül ajánlotta magának a szálloda portása pont ezt a könyvtárat? – az árnyék nesztelenül megkerülte az egyik asztalt, és Mr. Willys hátába került. Elöl semmi mozgás nem utalt arra, hogy bárki is törekedne az eredeti fényviszonyok helyreállítására. – És azt sem képzelheti, hogy véletlenül álltam maga mögé a sorban!

– Nem képzelem… – hörögtem elszántan, és megragadtam a zakója hajtókáját.

– Ezt, ha kérhetem, fiatalember, függesszük fel! Kényes vagyok a felöltőmre… – óvatosan lefejtette az ujjaimat, és tovább magyarázott. – Tudja, itt van az egyetlen könyvtár az országban, ahol megtalálhatta ezeket a cikkeket! Persze, másutt is megvannak, de hiányoznak a nyilvántartásból! És az olyan, mintha nem is lennének! Mert, jól jegyezze meg, fiam: minden számítógépes rendszeren rajta tartják a kezüket! Ami egyszer gépre kerül, az a hálózat számára elérhetővé válik, és ŐK máris szabadon manipulálhatnak vele! Érti? Mindenütt számítógépes katalógusokba rendszerezték a könyvtárakat, képtelenség bármit is megtalálni, amit ŐK nem akarnak! Ezért nem tud maga sem a többiekről, és ezért nem tudtak ők sem egymásról!

Fogalmam sem volt, miről beszél. Az előttem heverő folyóiratokba kapaszkodva vártam, hogy jöjjön, aminek jönnie kell. Az árnyék már karnyújtásnyira volt tőlünk.

– Ilyen körülmények között egyetlen esélyünk maradt… – kedélyes, csevegő stílusban folytatta. Nyugodt mozdulattal megmarkolta az asztal szélét, megemelte, és hirtelen olyan erővel vágta a háta mögé, amilyet egyetlen élő emberről se tételeztem volna fel.

Az árnyék, mindenféle teketória nélkül, a fejével hasította ketté a masszív tölgyfabútort. Még megvárta, míg az első szilánkok földet érnek, majd az asztaltól megörökölt, óriási lendülettel hanyatt vágta magát. Nem is mozdult többé.

– Most pedig menjünk! A folyóiratokat ne hagyja itt!

Kétlem, hogy egyáltalán képes lettem volna elengedni őket. Minden valószínűség szerint merevgörcsnek hívják azt a kemény ragaszkodást, amivel pillanatnyilag kötődtem ezekhez az újságokhoz. Nagy nehezen talpra álltam, és hagytam, hogy Mr. Willys egy bivaly erejével végigvonszoljon a Computer-ellenes Alapítvány Könyvtárának összes termein. Máig sem értem, hogy jutottunk el az autómig.

– Ez a maga kocsija?

– Ez.

– Jól van. Vegye ki belőle a holmiját!

Már meg se kérdeztem, miért. Csak ingattam a fejem szótlanul, utalva rá, hogy nem tudom kivenni. A hangszálaim nem engedelmeskedtek.

– Rendben van, akkor jöjjön! – nyilván úgy értette, nincs is mit kivennem. – Az én autómmal megyünk!

És mentünk. De hogy hová, és miért…? Fogalmam sem volt. Csak képtelen voltam ellenkezni.

– Tudja, azt a meghívót, a helyi Paranormális Társaságtól, én küldtem magának! – már lefelé tartottunk a hegyről, ahová a könyvtár települt. Kanyargós, szűk út vezetett vissza a városba, de ez láthatóan semmiféle összefüggésben nem állt a sebességünkkel. Padlógázzal toldottuk meg az út meredek lejtését. – Nincs is ilyen társaság! – kuncogott fennhangon, miközben bravúros ívben kerültünk ki egy éppen rakodó, konténeres autót. – Az egész előadói felkérés csak ürügy volt arra, hogy idehívjam, és megismertessem magát a tényekkel. Most már tudja a lényeget – itt az ideje, hogy találkozzon a fiammal!

Egy szolid hümmögésre már futotta az erőmből. A vezetői stílusából fakadó, közvetlen életveszély kezdte feloldani a gombócot a torkomban. Ez legalább ismerős érzés volt. Annie szerint minden, mellettem épségben átvészelt utazás felért egy lottó ötössel. Pedig Mr. Willyshez képest én csak kezdő tanonc lehettem volna!

– Tudja, nem véletlen, hogy George nem publikált semmit a kutatásaiból! Még idejekorán észrevette, hogy a nyilvánosságra hozatal életveszélyes! Sőt hamarosan arra is rájött, hogy aki egyből az egész, részletes elméletét próbálja meg publikálni, annak már az első megjelenés sem sikerül! Több olyan esetre is bukkantunk, amikor minden valószínűség szerint ez történt – egy idős házaspár, érzésem szerint, az életét köszönhette a Mr. Willys monológjában beállt szünetnek. Fülsértően csikorgó kerekekkel tudtuk épphogy megkerülni őket. – Tudja, azok, akiknek a cikkeit a kezében tartja, valamiképpen kísérletezni próbáltak elméletük közreadásával, akárcsak maga! Részleteket, felületes kivonatokat hoztak nyilvánosságra, és vizsgálták a hatást! Ezért maradt egyáltalán utánuk valami! Csakhogy eközben ŐK is vizsgálódtak! Egész pontosan azt vizsgálták, mennyi lehet az első közlések mögött? Mit tudhat a cikk szerzője? Amint megbizonyosodtak róla, hogy sokat, vége volt a dalnak…

– A dalnak?

Nem mertem hangosan megszólalni, hátha nem ismerem meg a saját hangomat.

– Igen, a dalnak. A cikkek egyik pillanatról a másikra eltűntek az összes elérhető adatbázisból, a szerzők pedig az élők sorából! Ilyen egyszerű volt a recept. Eleinte.

A szokatlanul sok, villogva reflektorozó szembejövő autó végül is felfedte Mr. Willys előtt a valóságot: az utca egyirányú volt, csak nem abban az irányban, amerre mi tartottunk! Így aztán, egyetlen merész fordulattal keresztülvágva egy rémülten fékező Audi előtt, befordultunk az első mellékutcába. Hál’ istennek, már a városban jártunk, legalább a lejtő nem adta alánk a lovat. Az özönvíz előtti Mercedes magától nem volt képes túlzottan nagy iramra. – Ma már ennél is óvatosabbak. Biztosabbnak látják azonnal eltüntetni a szerzőt, rögtön az első megjelenés után! Maga is ezért húzta ki a gyufát olyan hamar…

– Kihúztam a gyufát?!

– Tán engem akart agyoncsapni az a gorilla az imént?!

– Nekem úgy tűnt!

– Lehet, mert maguk között ültem. De maga volt a célpont, nekem elhiheti!

– Akkor sem értem. Én már legalább húsz cikket jelentettem meg a kutatásaimról! Nem komolyakat persze, de mégsem egyet! Ráadásul száz fölötti a cikkeim által kiváltott, másodlagos közlések száma…

– És tán nem próbálták még halálra gázolni?!

– Nem, miért próbáltak volna… Jézusom! Csak nem azt akarja mondani, hogy ott, a húsbolt előtt…

– Nem tudok semmiféle húsboltról! Csak azért kérdeztem rá, mert tudom, hogy mindig így szokták!

– De hát… nem, Mr. Willys, az lehetetlen!

– És csónakbaleset? Megúszott áramütés?

– Semmi, semmi ilyesmi!

– Lift?

– Mondom hogy… Lift?

– Igen, liftbaleset. Nork Hamilton és Liu Cae a világ két ellentétes sarkában halt szörnyet egy leszakadt liftben! Mindketten a teljes nyilvánosságra hozatalt választották, és egyikük sem jutott el odáig! Nem maradt utánuk semmi! Még mindig olyan biztos a dolgában, Mr. Plant?

– Igen… nem… illetve… volt egy lift… gondolja, hogy az a liftbaleset… nem baleset lehetett…?

– Tehát mégiscsak volt valami más is! Látja? Kitaláltam, pedig nem tudhattam róla! Én csak felsoroltam, milyen módszereket szoktak alkalmazni! Egyetlen lépésre van az igazságtól, fiatalember! Ismeri a tényeket. Vesse össze őket a vizsgálataiból levont következtetésekkel! – végre kijutottunk a szűk mellékutcából, és ráfordultunk a körgyűrű felé vezető útra. Ezek szerint elhagyni készültünk a várost.

– Ma már maga is tudja, hogy az evolúció modellezés felfedezése törvényszerű, és nagyon valószínű lépése a tudománynak! Az eddigi ismereteink óriási nyomást gyakorolnak ebben az irányban! És többen meg is tették ezt a lépést. Csak belehaltak. És mióta maga megtette, magát is üldözi a végzet, Mr. Plant! Óriási szerencséje, hogy még életben van! Maga szerint mi következik ebből? Mit gondol, kivel húzott ujjat?

Elérkezettnek látszott a pillanat, hogy feltegyem a legfontosabb kérdést. A legfontosabbat, amire azóta készültem, amióta elveszítettem a hangomat – előbb azért még megköszörültem a torkom, nehogy az utolsó pillanatban érjen meglepetés.

– Kivel, Mr. Willys?! Kivel húztam én ujjat?! Kinek fűződhet érdeke ártatlan szobatudósok módszeres irtásához? És mi értelme van egyáltalán ennek az egésznek?!

– Tényleg nem tudja? Nem is sejti? – olyan ívben kanyarodtunk rá a felüljáróra, hogy azt hittem, átszakítjuk a korlátot. Már épp a zuhanás utáni pillanatokat kezdtem tervezgetni, amikor váratlanul lefékeztünk. Piros lámpa állta utunkat a felüljáró lejáratánál. Nem, mintha eddig az ilyesmi komolyan akadályozta volna a haladásunkat, csak most hosszú kocsisor araszolt előttünk keresztbe. Muszáj volt megállnunk.

Ahogy a fejem előrebillent a hirtelen fékezéstől, épp az egyik, kezemben tartott folyóirat tartalomjegyzékére esett a pillantásom.

Szolid termikus folyamatok a mikrobiológiában. Írta: G. Willys.

Ejha! Hosszabb várakozásnak néztünk elébe, úgyhogy gyorsan odalapoztam, és az utcai világítás beszűrődő fénye felé fordítottam a lapot. Természetesen azonnal elindultunk.

Szó sem volt, persze, még zöld jelzésről, de némi rés támadt a keresztbe haladók falán. Mr. Willysnek nem kellett több. Kilőttünk, mint a rakéta.

– Nos, fiatalember, hallgatom!

Nem válaszoltam. A cikk kibogarászása minden figyelmemet lekötötte. Ránézésre annyi volt csak világos belőle, hogy nem evolúciómodellezéssel foglalkozik. Ennél többet azonban sehogy se sikerült megállapítanom róla. Két-három szavanként tudtam csak olvasni. Mr. Willys vezetői zsenialitása ennyit tett lehetővé.

Aztán újabb fékezés következett, és lázasan pásztázó szemem a legalsó sorra ugrott. Azonnal megláttam a két számot.

A szerző neve mellé írták őket, zárójelben.

Az első nyilván a születés dátumát jelentette. Egyidősek lettünk volna – ha nincs ott az a második szám. De ott volt.

Olyasvalakihez igyekeztünk, aki már évekkel ezelőtt meghalt!

És halottakkal csak egyféleképp lehet találkozni. Ezt a fajta találkozást azonban mindenképpen szerettem volna elkerülni! Legalábbis egyelőre…

20.

– Bejöhetünk, asszonyom?

– Amint elmondta, ki maga és mi célból szeretne bejönni, rögvest!

– A férjét keressük! Brian Orson hadnagy vagyok…

– Nagyszerű! Már a rendőrség is üldözi?! Eddig csak félbolond pszichopatákhoz volt szerencsénk! Vagy maga is UFO-hívő? Esetleg halottlátó?

– Nem, asszonyom, én egy súlyos gyilkosságsorozat ügyében nyomozok…

– Á, ez igen izgalmas fajtájú üldözési mánia! Ugye, nem haragszik, ha mégse engedem be?

Annie megpróbálta becsukni az ajtót, a hadnagy lába azonban gyorsabb volt.

– Kérem, hallgasson meg! Nekem nem üldözési mániám van, hanem elfogató parancsom! Körözést adtak ki az ön férje ellen, de lehet, hogy az egész csak valami tévedés! Ezt szeretném tisztázni…

– A házasságom volt tévedés, és nem engedem be! A gyerekeim már teljesen meghülyültek a hozzánk betévedő sok idiótától, nincs szükségem még egyre! A férjem elutazott előadást tartani, ahogy az utóbbi hetekben minden nap! Jószerivel sosem látjuk. Csatlakozzon hozzá!

– Rendben van, asszonyom, csak azt mondja meg, hol tart ma előadást?

– Mit tudom én… vagy várjon csak! – beszaladt a szobába, majd kisvártatva egy gyűrött borítékkal tért vissza – Hé, nem megmondtam, hogy maradjon kint?! A szentségit magának! Fogja, itt a meghívója! Rajta van a cím! Na, menjenek, Isten hírével!

21.

– Szótlan lett, fiatalember!

– Nem, csak elgondolkodtam.

– Min, ha szabad érdeklődnöm?

– Azon, amit mondott. A merényleteken… – igyekeztem felmérni a helyzetet. Az ajtók központi zárral záródtak, de reméltem, hogy az én oldalamról is nyithatók. Kezem és lábam mozgott, mindössze az alkalmas pillanatot kellett kivárnom. Sajnos, ilyen az eddigiek során sem volt túl sok. Mr. Willyst elég kevés közlekedési szituáció késztette megállásra. – Azon törtem a fejem, vajon csak a felfedezőkre, vagy egész családjukra veszélyes ez a helyzet? – próbáltam felismerni a helyet, amerre jártunk, de reménytelen volt. Évekkel ezelőtt voltam utoljára ebben a városban.

– Gondolja, hogy valamiféle fair play alapján megkímélik a családtagokat? Hát téved, fiatalember! Nincsenek ilyen irányú gátlásaik! Liu Cae két fiával és a feleségével együtt halt szörnyet! Billy Cheers az apját és két barátját vitte éppen hazafelé, amikor a tragédia történt! Mindannyian meghaltak! Soroljam még a példákat? Megráztam a fejem.

– Köszönöm, ennyi elég. Hová megyünk?

– Az egyetlen olyan helyre, ahol valóban biztonságban lehet!

Bólintottam. A helyében én is ezt válaszoltam volna. Megnyugtatásként is lehetett érteni, és még hazudni sem kellett hozzá. A halottak már nincsenek veszélyben…

Ez az ember nem lehetett az, akinek mondta magát. Feltehetőleg azért választotta a Willys nevet, hogy ismerősen csengjen a számomra – balszerencséjére én képzetlenebbnek bizonyultam a kelleténél – sohasem hallottam Willysről! Ő viszont annál többet kellett halljon rólam! Tudott a gázolási kísérletről – mert most már én is annak tartottam! – a lift-ügyről, bár azt állította, hogy csak véletlenül tapintott rájuk, de ez több, mint valószínűtlen volt! Idecsalt ebbe az isten háta mögötti városba, látszólag megmentette az életem – enyhén szólva is gyanús körülmények között! – és most önszántamból vele megyek valami elhagyatott, városon kívüli helyre, ahol végre örök biztonságban lehetek! Vagy nem így mondta? De ez volt az értelme!

– Hogyan halt meg a fia, Mr. Willys?

Ahogy kicsúszott a számon a kérdés, azonnal tudtam, hogy hibáztam. Többet nem fog megállni. Tisztában van vele, hogy azonnal elszöknék, és ezt nem engedheti meg azok után, amiket elmondott nekem! Tönkretettem az esélyeimet – pusztán a drámai hatás kedvéért!

Gondoltam. De tévedtem. Még a drámai hatás is elmaradt. Kuncogni kezdett.

– Hogyan halt meg George? Hiteles forgatókönyv szerint, Vízibaleset a Dayre torkolatánál, Isapurban. Eltűntnek nyilvánították, és sohasem került elő! – ismét vihogott egyet. – Ahogy a Nagykönyvben meg van írva! Muszáj volt eltűnnie. Tudja, Burt Chroncies a nagybátyja volt, és már gyerekkorában beoltotta a hülye elméletével… George tanúja volt a halálának, és ez az élmény nagyon megrázta! Úgy ivódtak Burt szavai az elméjébe, mint itatósba a tinta! Pedig csak pár homályos gondolatfoszlányhoz jutott – egy gyors kanyar fojtotta belé a szót pár másodpercre. Kis híján kisodródtunk. – A sógorom házát felgyújtották, mindene bennégett! A sok éves kutatómunkából nem maradt más, mint amit egy hétéves kisfiú emlékezete őrzött! Mindössze néhány ködös mondat. El tudja képzelni, micsoda munka volt ezekből felépíteni az egész elméletet? És George megcsinálta!

Büszkeség bujkált a szavaiban. A kerékpáros olyan váratlanul jelent meg előttünk, hogy képtelenség volt kivédeni. Neki mégis sikerült. Balra rántotta a kormányt, és azonnal belelépett a fékbe. Éppen hogy elhúzott mellettünk a szembejövő teherautó. A minket követő Fordnak azonban nem maradt esélye. Óriási csattanással belénk rohant és keresztbe állított minket az úton. Szép, szabályos közúti balesetet okoztunk, tulajdonképpen elég későn. Már többször is rászolgáltunk volna az eltelt fél órában.

– Az Istenit! – káromkodta el magát Mr. Willys, amikor meggyőződött róla, hogy senki sem jön szembe. – Utolértek!

Ezt a mondatot végképp nem értettem. De már nem is akartam megérteni. Tudtam, hogy itt a pillanat. Mindenem ép volt, csak a térdemet vertem bele egy kicsit a műszerfalba, és az autó állt.

Megrántottam a zárat, nekifeszültem az ajtónak, és nyomás!

Fejjel beleálltam a földbe. A fenekem égnek állt, a lábaim egészen kicsavarodott pózban még az autóban maradtak, az arcom azonban már kint feküdt a földön. Elfelejtettem kikapcsolni a biztonsági övet.

Azt hiszem, ez mentette meg az életemet. A golyó pont a fejem mellett csapódott be, valahol ott, ahol akkor tartottam volna, ha nem vagyok ekkora ökör! Rettenetesen megijedtem. Rángatni kezdtem a biztonsági övet, és közben egyfolytában üvöltöttem. Aki látott, azt hihette, nagyon súlyos a sérülésem. Valószínűleg ezért is késett a második golyó. Nem kellett sietni a célzással. Legalábbis ez volt a látszat. De nem a teljes igazság, hála Istennek! Éppen abban a pillanatban dördült el a következő lövés, amikor az öv mégis felmondta a szolgálatot. Fejjel előrebuktam, és legurultam az árokba. A golyó ismét célt tévesztett. Valószínűleg én voltam a legmegbízhatatlanabb mozgó célpont a környéken.

Egy pillanatig azon morfondíroztam, megmerevedjek-e, mint egyes rovarok az életveszély pillanataiban, de aztán rájöttem, hogy nehezen tudnék ilyen szép, világos kockás ingben hatékonyan beleolvadni a környezetembe.

És ha halottnak tettetném magam? – de ehhez meg a folyamatos üvöltés nem illett, amit továbbra is hallattam. Úgyhogy inkább futásnak eredtem. Cikkcakkban, persze, ahogy – a Tom és Jerry-ből merített, bő forrásanyagra támaszkodva bátran állíthatom – ilyen esetekben szokás. Nem is dördült több lövés mögöttem – legfeljebb kettő-három! De egyik sem talált el.

Már vagy három perce futottam egy irányba, amikor feltűnt a gyanús csönd. Se üldözőm lihegését, se sűrű puskaropogást nem hallottam magam mögött. Mi történhetett?! Először csak egy pillanatra fordultam hátra anélkül, hogy lassítottam volna, aztán többször is, egyre hosszabban. Végül megálltam.

A két kocsi roncsai egymásba gabalyodva hevertek az út szélén. Égett a lámpájuk, és páran már megálltak miattuk. Néhány árnyékszerű alak a roncsok körül tüsténkedett. A többiek egy csoportba verődve álltak, és feltehetőleg az eseményeket vitatták. Engem nem keresett senki. Vajon miért?

Átvágtam a bozótoson, vissza, az úthoz. Jóval feljebb bukkantam ki, mint ahol a baleset történt. Egy kanyar választott el tőle, így innen semmit sem lehetett látni belőle. A közeli buszmegállóban várakozók nem is mutattak különösebb érdeklődést a kanyaron túl iránt. Pedig a csattanást és a lövöldözést hallaniuk kellett.

Leporoltam a ruhámat. Átmentem a túloldalra, és úgy álltam be közéjük, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne. Nem mondom, megnézegettek, de ahhoz képest, hogy váratlanul és gyalogosan bukkantam elő a mező közepén árválkodó bokrok közül, igazán nem panaszkodhattam! Pár lapos pillantás, ennyi volt az egész.

Három perc sem telt bele, és megérkezett a busz. Felszálltam. Nem lyukasztottam jegyet, mert egyrészt nem volt, másrészt tudtam, hogy nem fogunk messzire jutni. A roncsok és a leállt autók teljesen elzárták az utat. Legalábbis a távolból úgy láttam.

És most kivételesen igazam is lett. A busz megállt, majd kisvártatva kinyíltak az ajtók. A legtöbben leszálltak, hogy közvetlen közelről szerezhessék be másnapi, véres beszámolójuk élményanyagát. Én fönt maradtam, mert az is elég volt, ami innen látszott. Még sok is.

Mr. Willys átlőtt koponyával borult a volánra. A belénk rohanó Ford két utasa is hasonló módon fejezte be földi pályafutását. A szörnyű, országúti leszámolás egyetlen túlélője pedig épp ádáz küzdelmet folytatott a gyomrából kiinduló, viharos ingerekkel.

Átmentem a túlsó oldalra. Egy lehúzott ablak mellé ültem, és hosszan, behunyt szemmel próbáltam belélegezni a beáramló friss levegőt.

Csak most döbbentem rá, hogy Mr. Willys nem passzióból száguldott keresztül úgy a városon, mint egy elmebeteg. Az istenit neki! Utolértek! – ezek voltak az utolsó szavai. És nem véletlenül! Az a Ford üldözött bennünket – de miért?! Miért lőtték le Mr. Willyst és miért akartak engem is megölni? Vagy énrám Mr. Willys lőtt, ahogy először gondoltam, és ők csak megvédtek engem? Esetleg épp Mr. Willys védett meg és ŐK akartak lelőni?

Semmit se értettem.

A gyomrom azonban lezárta töprengésemet. Olyan elemi erővel tört föl belőlem a tegnapi vacsora, hogy mindent elsöpört, ami az útjába került. Csak nagy sokára tudtam visszatérni a jövőmről kirajzolódó, egyre sötétebb gondolatokhoz.

22.

– Milyen a véletlen, hadnagy úr! Pont ma látogat meg bennünket, mikor ez a… dolog történt! Máskor hétszámra nincs mifelénk semmi…

– Hát igen. Mikor fedezték fel a holttestet?

– Nem olyan régen. Miss Pearce értesített…

– Ki az a Miss Pearce?

– Monica Pearce, a könyvtárosunk.

– Látott valamit?

A széles arcú, izzadó őrmester megrázta a fejét.

– Teljesen sötét volt. Az egész szárnyon kiment a villany, Miss Pearce éppen átszaladt Bunnyért…

– Bunnyért?

– Bunny amolyan ezermester a faluban. Neki vannak szerszámai, ért is mindenhez! Egy pillanat alatt megoldotta volna a dolgot! A múlt héten a feleségem régi vasalójában ment ki a fűtőszál, nem mintha nem tudnék újat venni neki, de tudja, az asszony ragaszkodik a megszokott holmijaihoz, a mosógépünk is tavaly múlt harminc éves, de komolyan mondom…

Orson kétségbeesetten kereste az alkalmat a közbeszólásra. Úgy érezte, vészesen fogy az ideje. A borítékot tényleg abban a faluban adták fel, de semmiféle előadástól nem hallott senki!

A hadnagy kezdte igen kellemetlenül érezni magát. UFO-król, idegenekről meg paraszimpatikus jelenségekről kérdezősködött az utcán, és a járókelők bizony nem egyszerűen tanácstalanul csóválták a fejüket. Némelyikük ki is mondta, amit gondolt.

Orson végül inkább bement érdeklődni az őrszobára. Vesztére. Az őrmester nem volt sehol, ám az ügyeletes sugárzó arccal közölte, gyilkosság történt a faluban! Amikor megtudta, hogy a látogató maga is gyilkossági szakértő, azonnal értesítette a főnökét. Innen már egyenes út vezetett a könyvtárba. És egyre több idő veszett kárba.

– Tudja-e ez a Miss Pearce, ki tartózkodott az épületnek abban a részében, ahol a gyilkosság történt?

– Hát persze! – felelt egy női hang az egyik polc mögül.

– Merre van?

– Már jövök!

Orsonnak kifejezetten csinosnak tűnt a szemüveges Monica Pearce. Egy rakás dossziéval a hóna alatt bukkant elő.

– Hé, Monica! Nekem miért nem mondta az előbb, hogy tudja, ki a gyilkos?!

– Mert nem tudom. Az úr azt kérdezte…

– Brian Orson hadnagy vagyok, a Gyilkossági Csoporttól!

– Monica Pearce – kezet ráztak. A lány keze kicsi volt, de erős. Orson kifejezetten utálta, ha valaki csak úgy beleteszi a tenyerét a másikéba. Miss Pearce-re nem lehetett panasza.

– Szóval: ki tartózkodott az északi szárnyban a gyilkosság időpontjában?

– Nem emlékszem a nevére, de ki tudom keresni! Új vendég volt itt nálunk… vagy várjon csak! Ketten voltak! Az egyikük George… George Wyllis, őt régóta ismerem. Minden nyarat itt tölt a faluban. A másik… egy pillanat, mindjárt meglesz… ez az! Plant! Peter Plant!

A hadnagy csak állt, és egyikükről a másikra nézett. Gyűlölte a véletleneket. Ezt a színjátékot csak szándékosan találhatták ki a számára! Itt áll, egy vadidegen faluban, vadidegen emberek között, egy újabb gyilkosság színhelyén, és a második név, ami a gyilkossággal kapcsolatban elhangzik, Peter Planté!

– Megismételné, kisasszony?

– Tessék, itt van! Olvassa el! A saját keze írása!

Amíg Orson a kitöltött űrlapot bámulta, Strawbs őrmesternek megszólalt a telefonja. Kicsit félrehúzódott, és lehalkított hangon tárgyalt valamiről.

– Mondja, felismerné azt az embert, aki ezt az űrlapot kitöltötte, és aki az elmondása szerint a gyilkosság időpontjában azon a helyen tartózkodott? – előremutatott, a könyvtár északi szárnya felé.

– Hogyne, ezer közül is!

– Nézze meg ezt a három fényképet! – tartott a tárcájában két Jolly Jokert, két olyan fotót, amiről azt se tudta, kit ábrázol, ám hasonló helyzetben mindig jó szolgálatot tettek. E kettő közé tette be azt a képet, amelyiket indulás előtt sokszorosíttatott, és amelyik a körözésben is szerepelt.

– Ez az! – bökött rá a lány. Csöppnyi bizonytalanság sem volt a mozdulatában.

– Rendben van, kisasszony. Meg tudná mondani, mikor…

– Elnézést kérek, felügyelő úr! Kérdezhetek én is valamit?

– Kérdezzen nyugodtan!

– Honnan volt magánál ez a fotó?! Mindig előre tudja, ki a gyilkos?

– Sohase tudom. Ez most csak véletlen. Valami fatálisan nagy véletlen!

– Ugyan, ne vicceljen már! Én imádom a krimiket! Agatha Christie-n nőttem fel, tudom, hogy a detektívregényekben nincsenek véletlenek!

– Tartok tőle, hogy ez nem detektívregény, Miss Pearce! Látta a halottat? Kettéhasították a koponyáját! Az agyveleje a vérével keveredve folyt szét a padlón, kíváncsi vagyok, miféle romantikus izgalmat talál ebben a borzalomban.

Az őrmester érintette meg a könyökét.

– Ráérne egy percre?

Ha lehet, most még jobban izzadt, mint az előbb. Az arca falfehér volt, az ingén tenyérnyi nedvességfoltok kezdtek növekedni.

– Parancsoljon, őrmester! Valami baj van?

– Közlekedésiek hívtak a szomszéd faluból. Segítségre lenne szükségük…

– Miféle segítségre?

– Két autó rohant egymásba, hárman meghaltak.

– Szomorú tragédia.

– Nem a baleset következtében haltak meg!

– Nem?

– Főbelőtték őket. Mind a hármat. Az egyiküket George Wyllisnek hívták…

– Akit Miss Pearce említett az imént?!

– Igen! Feltehetőleg együtt távoztak innen azzal a másik férfivel, a baleset helyszínéről ugyanis valaki elmenekült. Több szemtanú is látta.

– És miből gondolja, hogy épp a mi emberünk volt az?

– Ahogy kiugrott a kocsiból, elveszített pár holmit…kicsúsztak a zsebéből!

– Mondja már, ne csigázzon!

– Az egyik a könyvtári űrlap másodpéldánya volt… Peter Plant névre kiállítva…

Orson csak állt és nézett. Brandon őrmester cédulája jutott az eszébe. Négy újabb nevet lehetett volna felírni rá. És attól tartott, hogy még egyáltalán nincs vége.

23.

– Kérlek Frank, ne kérdezősködj! Remélem, leszek még abban a helyzetben, hogy mindent elmagyarázhassak! Az is lehet, hogy nem lesz szükségem a segítségedre! De ha mégis történne velem valami, Annie-t és a gyerekeket olyan helyre kell vinned, ahol hosszú időre elrejtőzhetnek, érted? Tudom, hogy számíthatok rád…

– Hát persze, hogy számíthatsz, de mi ez az egész?! Mibe keveredtél?! És egyáltalán: merre jársz? Annie már nyilván égen-földön keres!

– Tudom, és hidd el, ez a legszörnyűbb az egészben! Fogalmam sincs, hogy léphetnék vele kapcsolatba! A lakást figyelik, a telefonunkat lehallgatják! Ha felhívom, azonnal megtalálnak! De nemcsak magamat féltem! Ezek kíméletlenek!

– Kicsodák, Peter?! Kicsodák?!

– ŐK! Többet nem mondhatok, de nem is igen tudok! Egyetlen lehetőséget látok a túlélésre, ha sikerül megjátszanom ezt, tudni fogsz róla! Addig is; kérlek, nagyon vigyázz rájuk! Ne telefonálj nekik, személyesen nyugtasd meg Annie-t! Mondd meg, hogy jól vagyok, és minden rendbe fog jönni! Ígérem… De ha mégse jönne…

– Tudom, azonnal viszem őket…

– Meg ne mondd, hová! Olyan helyet találj, amire senki sem bukkanhat rá! Sajnálom, Frank, hogy ennyi év után ilyesmivel találtalak meg, de olyasvalakire van szükségem, akit senkinek sem jutna eszébe kapcsolatba hozni velem…

– Jól van, Peter, ne mentegetőzz! Minden úgy lesz, ahogy akarod, de ígérd meg: az első adandó alkalommal beavatsz!

– Már megígértem. Most le kell tennem! Csókolom Annie-t… és köszönöm, Frank!

Nem mondhatnám, hogy megnyugodtam. Kialvatlan voltam és ideges. Szinte minden éjjel a gyerekekkel társalogtam félálomban, hol Annie-t láttam szembejönni az utcán, hol Danielt. Egy ízben Rebeccának néztem valami áruházi próbababát… Tudtam, hogy nem sokáig bírom már ezt a hajszát. Az utolsó szalmaszál, amibe kapaszkodtam, nagyon is vékonyka volt, szinte már a rögeszmével határos, bebeszéltem magamnak, hogy az elméletem nyilvánosságra hozatala véget vet majd az egész rémálomnak!

Úgy gondoltam, csak addig lehetek értelmes célpont, ameddig velem együtt minden felismerésemet is el lehet tüntetni! Ha viszont közzé tudnám tenni, már értelmetlen dolog lenne rám vadászni!

Ezért jöttem Thomas után Budapestre. Talán nyomomat is veszítették ezzel a váratlan, kelet-európai fordulattal, de reméltem, hogy itt végre nyugodtan beszélhetünk!

Biztos voltam benne, hogyha beleolvasott a nála hagyott kéziratomba, megértett mindent! Segítenie kellett, mert ez volt az egyetlen esélyem!

De előbb még egy kézzelfogható bizonyítékra volt szükségem.

– Hé, uram! Nem hallja?! Felszabadult egy gép!

– Köszönöm, bocsásson meg, el kellett intéznem egy telefont! – a vadonatúj készüléket már itt vettem, Budapesten. És bár Frank rég nem volt a vonalban, még mindig úgy szorongattam a kis műanyag szerkezetet, mintha most is beszélgetnénk.

– Hetes boksz, ott hátul! De figyelmeztetem, a winchesterbe nem piszkálhat bele!

– Eszemben sincs, mindössze egy CD-t szeretnék kipróbálni! Milyen jelszóval tudok belépni a hálózatba?

– Majd meg fogom mondani, nem?! El van mentve, automatikusan belépteti, csak indítsa el valamelyik keresőprogramot!

– Oké, jól van, nem kell úgy felkapni a vizet! Sosem jártam még efféle helyen! Fogalmam sincsen, mi a rendszer…

Megkerestem a hetes bokszot. Mindegyik ketrecben megszállott billentyűpüfölés folyt, óránként ezerért. Nem tudtam felmérni, ez sok vagy kevés. Minden alkalommal el kellett telni egy kis időnek, mire a helyi pénznem arányait be tudtam helyettesíteni, hiába számoltam át.

A hetes boksz ugyanolyan volt, mint a többi. Szűk és sötét. Máskor ez talán zavart volna, de most kifejezetten tetszett. Felélesztettem a gépet, és beraktam a CD-t az olvasóba. Rögtön közölte, hogy a winchester írásvédett, és nem tudja felinstallálni magát.

Puff neki. Ha most visszamegyek ahhoz a mérsékelten ellenszenves teremfőnökhöz, hogy oldja fel a tiltást, nyilván a szemembe röhög! Nélküle viszont nem lehetett megoldani a problémát. Legalábbis azt hittem.

A képernyőn azonban a következő, ártatlan kérdés jelent meg.

Kívánja-e feltörni a tiltás kódját?

Kívántam. A dolog nem tartott tovább három percnél.

Egy ideig mozdulatlan feketeség nézett velem szembe, majd, némi céltalannak tűnő villódzás után, a CD fel is installálta magát. Ennyi volt. Már csak be kellett lépnem a hálózatba.

Kezdtem megsejteni valamit Miss Blase képességeiből. Már azon kívül, amivel első látásra is tisztában voltam.

Közel harminc percen keresztül élveztem a különféle bonyolult számsorok és drámai hangú üzenetek váltakozását a képernyőn. Szöveges és rajzos szemléltető ábrák segítségével hozta tudomásomra a program, hogy az előttem fekvő computer-hálózatba lépésünk első pillanatától kezdve tételesen feltérképezi és továbbítja a saját winchesterén tárolt adatokat, az Interneten keresztül valahová.

Megmutatta az operációs rendszernek azokat a sorait, amelyek erre utasították a gépet. Felhívta a figyelmemet rá, hogy ezt az operációs rendszert több millióan használják a világon, és bíztatott, tegyek próbát a többi szoftverrel is. Biztosított róla, hogy ugyanilyen eredménnyel fogok járni.

Igazság szerint nem sok újat tudtam meg. Miss Blase nagyjából ugyanezeket a dolgokat mesélte el néhány mondatban, és nagyobb bizonyító ereje ennek a kis demonstrációnak sem volt számomra. Tőlem akár szemfényvesztés is lehetett az egész. Nem voltam elég jártas a programozásban.

Hozzájutottam viszont egy tárgyi bizonyítékhoz, ami egy szakember kezében többet jelenthetett az én minden spekulációmnál! Véget vetettem hát a program futásának. Kiléptem a hálózatból, és megnyomtam a CD-lejátszó eject gombját. Egyszer, majd még egyszer. Aztán még hétszer. De nem történt semmi. Illetve a lemez helyett egy üzenet jelent meg a képernyőn:

Kérem, várjon! A szoftver megsemmisíti önmagát.

Először nem értettem. Miképpen lehet szoftveresen megsemmisíteni egy CD-t?!

Aztán, a hangokat hallva rájöttem, szó sem volt szoftveres megsemmisítésről! Közönséges, barbár fizikai töröm-zúzom kezdődött odabent!

Hogy miképp lehetett erre rábírni egy számítógépet, arról fogalmam se volt! Csak annyit tudtam, hogy ezt meg kell akadályoznom!

Próbáltam feszegetni a CD-lejátszó lemeztartó tálcáját, de nem engedett. Tehetetlennek éreztem magam. Felugrottam a helyemről, és odaszaladtam a teremfőnökhöz.

– Tudom, nem vagyunk igazán jóban, de megtenné nekem azt a szívességet, hogy kihalássza a CD-met a megvadult gépe gyomrából? Életbevágóan fontos!

– Azt elhiszem! Tudja, hogy a gépnek semmi baja sem volt, amíg maga oda nem ült mellé?

– Miért mondja ezt?

– Mert ha bármit tönkretett, meg kell fizetnie az…

– Jó, jó, mindent megfizetek, csak siessen, kérem!

– Hát persze, sietek… – és olyan komótosan ment előttem, ahogy csak bírt. – Miért sötét a képernyő?

– Fogalmam sincs, az előbb még tele volt feliratokkal! – tulajdonképpen örültem, hogy a legutolsó üzenetet nem kellett megosztanom vele.

Leült a helyemre. Mustrálgatni kezdte a gépet, és a fejét csóválta. Neki sem tetszettek a hangok.

– Mit csinált ezzel a szegény masinával?!

– Én semmit, de ő mit csinál most a CD-lemezemmel?!

Olyan zörejek érkeztek odabentről, mint amikor szörnyecskék csócsálgatják a vízvezetékrendszert.

A teremfőnök egy váratlan mozdulattal akkorát csapott a gépre, hogy a monitor is beleremegett. De más egyéb nem történt. A szörnyecskék tovább rágcsáltak.

– Végig itt fog állni a hátam mögött?! Majd szólok, ha megvan!

– Csak gyorsan, hogy maradjon is belőle valami!

– Azért imádkozzon, hogy a gépből maradjon! Nagyon sokba fog ez kerülni magának!

– Csak nekem?! Ha ilyen erővel veri szét szegényt, beszállhatna a költségekbe!

De azért hátrébb mentem. Visszasétáltam a recepciós pultig, és nekitámaszkodtam a széles könyöklőnek. Úgy festett a dolog, mintha én lennék a teremfőnök.

– Merre találjuk a hetes bokszot? – kérdezte kedvesen az egyik középtermetű, szűk konfekcióöltönybe préselt izomköteg a kettő közül. Épp akkor érkeztek, amikor én rákönyököltem a pultra.

– Hát erre történetesen tudok válaszolni. Ott hátul, a bankos plakát alatt, látja?

Nem válaszolt, csak bólintott. Hátramentek. Néhány perccel később, amikor már visszafelé jöttek, régi ismerősként üdvözöltem őket. Hadd érezzék, hogy ez egy családias hely. Ide bármikor visszajöhetnek.

Szerencsére nem tértek vissza. Egy negyedóra elteltével én mentem hátra. A teremfőnök arccal a billentyűzetre borulva feküdt. Nem mozgott és nem lélegzett. Az asztalról vékony vércsík csordogált a földre.

Ugyanazt éreztem, amit Mr. Willys holttestének láttán. El kellett forduljak, hogy egy kicsit összeszedjem magam.

Ahogy kezdett kitisztulni a kép, észrevettem, hogy valami megcsillan a földön. Lehajoltam, és akkor láttam, hogy két töltényhüvely meg egy célt tévesztett golyó fekszik a lábaim előtt.

Fogalmam sincs, miért tettem zsebre a golyót. Talán némileg a sajátomnak éreztem – végül is nekem szánták…

24.

– Ó, hát ismét maga az? Annyira hiányzott már…

– Kérem, asszonyom, ne csukja be az ajtót! A férjét keressük…

– Még mindig? Helyes! Ha megtalálják, mondják meg neki, hogy akár haza se jöjjön! Annyira megszoktuk már, hogy nem tudjuk, hol van!

– Sajnálom, ha nem tudják, akkor is be kell engednie! Házkutatási parancsunk van! Ha nem enged be önként, erőszakot kell alkalmazzunk!

Orson felmutatta a hivatalos papírt, Annie elkerekedett szemekkel nézte. Aztán kitárta az ajtót. Nem mintha az irat tartalma győzte volna meg, fel sem fogta a hivatalos szöveget. A hadnagy akár egy tőzsdei letéti igazolást is tarthatott volna az orra elé. A rendőrök fellépése volt az, ami hatott rá. Érezte, hogy a dolog most komoly.

– Köszönöm, asszonyom. Kérem, a gyerekeket hozza ki a konyhába! Maradjon ön is itt velük, ha bármire szükségünk van, szólunk!

– Hát persze. Érezzék magukat otthon! Csak tessék…

A nyomozók munkához láttak. Öt percen belül csatatérré változott a lakás. Amikor a mosógépet kezdték el szétszerelni, Annie mégiscsak bement.

– Mondja, hadnagy, mennyit kell szó nélkül eltűrnöm? Nem gondolja, hogy a kárt, amit okoznak, valakinek meg kell térítenie?

– Ha a férje ártatlannak bizonyulna, a rendőrség automatikusan meg is teszi! De erősen kétlem, hogy így lenne!

– Erősen kétli?! Tulajdonképpen mivel vádolják Petert?

– Ne tegyen úgy, mintha nem tudná! Mr. Plant a legveszélyesebb ámokfutónak tűnik, akivel valaha is találkoztam! Nyolc ember meggyilkolásával vádoljuk, csak az alatt a rövid idő alatt, mióta a látókörünkbe került! Elég indok ez, asszonyom?

Annie nem akart hinni a fülének.

– Biztos, hogy az én férjemről beszél?!

– Amennyiben ön Mrs. Plant, akkor igen!

– Peter, mint többszörös gyilkos?!

– Méghozzá nem akárkiknek a gyilkosa! A legveszélyesebb nehézfiúkkal végzett játszi könnyedséggel! Gyanúnk szerint az alvilág egyik nagy hala…

Úgy tört fel Annie-ből a nevetés, mint egy gejzír a szétcsúszó kéreglemezek közül. Képtelen volt megakadályozni.

– Bocsásson meg, felügyelő! – szólalt meg nagy sokára, még mindig görcsös nevetéshullámokkal küszködve. – Elképzeltem azt az alvilágot, amelyiknek Peter az egyik vezére…!

– Sok ilyen eset fordult már elő a praxisomban, asszonyom!

– Milyen eset?

– Amikor a család nem tudott semmiről! A kétlaki lét a legjobb álca, ezt higgye el nekem!

Annie csak tovább nevetett. Orsont kezdte idegesíteni ez a felhőtlen jókedv. Nem hagyta elbizonytalanítani magát, de azt megállapította, hogy az asszony jól játssza a szerepét.

25.

Sokféle variációval találtam szembe magam. Amelyik készülék vonalat adott, annak nem volt mikrofonja. Amelyiknek mikrofonja volt, abba nem lehetett begyömöszölni az érmét. Amelyikbe viszont mégis sikerült, az nem adta vissza. Persze, ez nem lett volna baj, ha történetesen sikerül vele telefonálnom – de idáig egyszer se jutottam el. Kénytelen voltam visszamenni a szállodába, és a szobámból kérni egy hívást.

– Halló, tessék. Thomas Perkins.

– Thomas? Peter vagyok! Sürgősen találkozni szeretnék veled!

– Az most picit bajos lenne! Pillanatnyilag Budapesten tartózkodom…

– Hülye! Ha nem tudnám, hogy hívtalak volna fel?!

Pillanatnyi csönd.

– Ne haragudj, mekkora ökör vagyok! De a dolog akkor sem egyszerű! Két óra múlva indulok Frankfurtba, fél tízre a reptéren kell lennem…

– Nagyszerű! Veled megyek!

– Megőrültél?! Egyáltalán, honnan beszélsz?!

– Innen, Pestről, de most nem tudok többet mondani! Muszáj beszélnünk! Hová szól a jegyed?

– Várj, megkeresem!

Végtelenül hosszúnak tűnt az a néhány perc, amíg megtalálta. Felírtam, és letettem a telefont. A portáról rendeltem taxit.

26.

– Ha kirúgnak miattad az állásomból, kikaparom a szemed!

A férfi megcsókolta a lány homlokát.

– Ne félj, nem fogják megtudni! Csak egy ártatlan kis telefonbeszélgetésbe hallgattunk bele – nem olyan nagy ügy az egész!

– Hát persze! Csak aztán holnap kiderül, hogy megint valami mocskos disznóságban vagy benne! Mit gondolsz, ki lesz az első, akit megtalálnak?!

A lány kezei, valami kifürkészhetetlen okból, sebesen ütögették a billentyűzet gombjait. Lehet, hogy tényleg dolgozott, de az is lehet, hogy csak a férfi előtt akarta nagyon elfoglaltnak mutatni magát. Mindenesetre föl sem nézett az elfoglaltságából.

– Túlságosan felfújod a dolgot! Senki sem fog érdeklődni semmi után – lassan a lány háta mögé sétált.

– Biztosan nem! Éppen csak az utcán találom magam egyik napról a másikra!

– Ugyan, ugyan! – benyúlt a belső zsebébe, és nyugodt mozdulattal előhúzta a revolvert. – De még ha így is lenne, ügyes kislány vagy te, az utcán is feltalálnád magad!

A billentyűkopogás elhallgatott. A lány továbbra sem nézett hátra.

– Még egy ilyen megjegyzés, és belemászok a képedbe!

– De érzékenyek lettünk egyszerre! – a férfi komótosan dolgozott. Az oldalsó zsebéből egy ezermárkásba csavart csövet húzott elő. Óvatosan lefejtette róla a pénzt, így már látszott, hogy egy hangtompítót tart a kezében. Az ezermárkást félig begyűrte a felső zsebébe, a hangtompítót pedig nagy műgonddal a csőre illesztette – Persze, megértem, hogy aggódsz az állásod miatt! Még egy ilyen zsíros bulid nem lesz! – bántóan felröhögött – Kolosszális ötlet! A telefonközpontból strichelni! Sajnálhatod, hogy nincs Kiváló K érdemérem! Biztosan megkapnád…

A lány megfordult, és egyazon lendülettel vágta szájon a férfit.

– Takarodj innen!

Az ezermárkás, mint valami falevél, szép lassan lehullott a földre. A férfi nem nyúlt utána. Megfogta a lány csuklóit, és egyik hatalmas tenyerével egymáshoz szorította őket. Nagy, rubinköves gyűrűje mélyen belenyomódott a szoláriumban edzett bőrbe.

– Milyen kár, hogy így felvágták a nyelved! – a lány csak most vette észre a revolvert. A férfi szemébe nézett, és végre igazán megrémült.

– Ne, ezt nem gondolhatod komolyan…

– Hát persze, hogy nem! Az egész dolog nem komoly… – meghúzta a ravaszt. A golyó apró, sötét lyukat ütött a lány homlokán. – Egyszerűen csak jobb megelőzni a bajt.

Óvatosan elengedte az élettelen testet, ami új támaszt keresve, elnyúlt a földön. Aztán körülnézett. Pár apróságot megigazított, felvette a pénzt a földről, leszerelte a hangtompítót, majd visszacsomagolta eredeti ruhájába. A fegyver is meg a cső is a helyére került.

– Hát, ennyi volt… – mondta csöndesen. Eloltotta a lámpát, és kiment a szobából. Nem hívott liftet. Leszaladt a lépcsőn, és egyenesen a portáshoz sietett.

27.

– A reptérre! – mondtam a taxisofőrnek, még mielőtt beültem volna. Beemelte a csomagjaimat a csomagtartóba.

– Melyiket szeressük?

Kellőképpen nem értettem.

– Hogy mit csináljunk?!

Rágógumizott, viszont egész jól beszélt angolul.

– Melyik reptérre szeretne menni?

– Hogyhogy melyikre? Több is van?

– Kettő.

– Várjon, mindjárt eszembe jut…Ferihegy! Jól mondom?

Röhögött.

– Jól. Csak az a bökkenő, hogy mind a kettőt így hívják… Na, mindegy. – beült és én is beszálltam. – Elindulunk, és majd útközben eldönti!

Belelépett a gázba. A motor felbőgött, majd olyan gyorsulásba kezdtünk, mint egy kerti fűnyíró maximális fokozaton. Szédítő volt.

– Hé, most melyik felé indult el?!

– Mind a kettő felé. Egy helyen vannak.

– Akkor meg miért kettő?!

– Mert nem egy helyen kell bemenni. Meg a kifutópályák is mások – felgyújtotta a világítást. – Addig nézze meg a jegyét, melyikre szól!

– Nincs nálam. Most rendeltem telefonon.

– Az más – újra sötétet csinált. Arra azért volt időm, hogy megszemléljem az autó belső kiképzését. Pazar volt. Még szivargyújtót is láttam, meg apró, zöld kartonfenyőfát a visszapillantón himbálódzva. Minden lengéssel újabb, elsöprő erejű gáztámadást intézett ellenem – a WC-illatosítók jellegzetes, szúrós szagú modorában.

– Milyen légitársaságnál rendelte a jegyet?

– A helyinél…várjon, ezt felírtam…– előkotortam a zsebemből a cetlit. – Megvan! Malév.

– Akkor Ferihegy-2.

Na, ettől mindketten megnyugodtunk. Én hátradőltem, behunytam a szemem, ő pedig lassított és megállt. Kikapcsolta a motort, és hátrament a csomagtartóhoz. Úgy éreztem, indokolt némi érdeklődés.

– Most tulajdonképpen mit csinálunk?

– Tankolunk – felelte röviden.

– Az más – végül is érthető. Vaksötétben, az út mentén. Hol is tankolhatnánk másutt? – A kutak már bezártak, ugye?

Kihajolt a felnyitott csomagtartó mögül. Csodálkozva nézett rám.

– Már mér’zártak volna be?!

– Akkor feltehetőleg nem mérnek benzint…

– Hát mi a fenét mérnének?!

– Bocsásson meg, nem akartam felbosszantani…

– Nem bosszantott fel.

– De látom, nagyon el van foglalva…

– Mondtam: tankolok.

– Aha. A csomagtartóban…

– Itt a kanna.

– A kanna?

Most már határozottan ingerültnek látszott.

– Nézze, sose fogunk odaérni, ha nem hagyja, hogy végezzek…

– Dehogynem hagyom, csak dolgozzon tovább! Ne zavartassa magát… – kisvártatva azért mégiscsak megkérdeztem. – De ugye, ha már az utolsó kannát is beleöntötte a csomagtartóba, elindulunk?

Már elő sem dugta a fejét. Úgy válaszolt, mint az Úr hangja a színfalak mögül.

– Mondja, tudja, mi az a szőkített benzin? – úgy beszélt velem, ahogy csak egészen hülye gyerekekhez szokás. Éreztem, most már nem célszerű tudatlannak mutatkoznom.

– Gondolom, olyasmi lehet, mint az ősz petróleum vagy a kopasz olaj. Ha ezek megjelennek, mindent rá kell önteni a csomagokra! Késedelem nélkül...

– Készen vagyunk – lecsapta a csomagtartó fedelét.

Beült, és többet nem szólt hozzám. Átvágtunk a városon – nem is akármilyen tempóban. Olyan mozdulatokkal irányította a szerencsétlen szerkezetét, mint Sylvester Stallone a rövidcsövű gépfegyvert, amikor a gonosz kis vietnami ördögöket kellett a forgatókönyv szerint megtizedelnie. Hamar megérkeztünk. Még segített kiszórni a csomagjaimat az úttestre, de az ötven dollárból, amit a kezébe nyomtam, már nem adott vissza. Annyira nem voltunk jóban. Mormogott valami köszönetfélét, és legyintett egyet felém. Talán üdvözlésképpen. Mindenesetre összeszedtem a csomagjaimat. Nehézkesen vonszolni kezdtem őket a bejárat felé, és egyre a kisujjára húzott gyűrűt láttam magam előtt, ahogy megcsillan az erős neonfényben. Szép, piros rubinköve volt.

28.

– Jó ötlet volt kierőszakolni az Interpol körözést, uram! Már meg is van a fickó!

– Elfogták?! – a hadnagy keze megállt a levegőben. A kávé illata teljes erővel bombázta az érzékeit, az első korty azonban késni látszott.

– Még nem, viszont van két újabb áldozat! Mindkettő Budapesten, az egyik egy negyvenkét éves férfi valami bevásárlóközpontban, ő teljesen tiszta, a másik egy prostituált, neki voltak már kisebb összeütközései a törvénnyel…

– És mi van Planttal?

– Szemtanúk felismerték mindkét gyilkosság helyszínén! Látták beszélni a megölt férfivel a bevásárlóközpontban, a nőt pedig annak a szállodának a telefonközpontjában lőtték fejbe, ahol Plant lakott!

– Ezek szerint már tíz áldozat van!

– Legalábbis tízről tudunk… de van még valami! A szállodából repülőjegyet rendelt, és négy perce útban van Frankfurt felé, a Malév 901-es járatával!

– Mutassa a jelentést!

– Parancsoljon, uram!

A kávé az asztalra került, egyre távolabb attól a lehetőségtől, hogy igazolhassa az illat és az ízanyagok közti szoros összefüggést. Orson gyorsan átfutott a nem egészen egy oldalnyi tájékoztatón.

– Most megvan, Charles! Csak azt sajnálom, hogy a nagy pillanatra nem érünk oda…

– Lesznek ott elegen, uram! Látta, milyen készültséggel vonulnak ki? Egyébként nem sokat fogunk veszíteni! Már megrendeltem a jegyeket, mindössze két órát késünk!

– Nagyszerű! Mikor kell indulnunk?

– Még megihatja a kávét… útközben!

29.

– Te nem vagy egészen normális! – Thomas bájos volt és közvetlen. Mint mindig. Egyetértően bólogattam.

– Meg felelőtlen és elmebeteg! – próbáltam siettetni a dolgot a szokásos forgatókönyv szerint, miközben becsatoltam a biztonsági övét. Persze, tudtam, hogy fölösleges erőlködnöm. Így is, úgy is lefutja a bevezető köröket.

– Mindig meg tudsz lepni a rajtaütésszerűen hülye akcióiddal!

– De mindennek van határa!

– Hát igenis van! Nem elég az a múltkori ügy a közleménnyel meg a szélütöttek áradatával…

– Jaj, ne! Ezt ne!

Mint a ragadozó, aki szimatot kapott.

– Csak nem fájó pontra tapintottam? Utolért a népszerűség átka? – más se hiányzott, mint ez a téma! – Netán üldöznek a rajongóid? A szerkesztőségben izzanak a vonalak a cikk megjelenése óta! El nem tudod képzelni, hányan akarták megkapni a címedet! – elvigyorodott – És azt is telibe találtad, hogy egyiknek sincs ki az összes kereke!

– Nagyon szépen kérlek! – könyörgőre fogtam a dolgot, de aztán gyorsan váltottam. Vannak pillanatok, amikor csak a határozottság segít, ha egyáltalán van segítség, és tudunk négy értelmes mondatot váltani. Gyanítottam, hogy nem fogunk tudni. – Nem erről akarok veled beszélni!! Idefigyelj! Elolvastad a matematikai részt?

– Nem, ne haragudj, nem volt rá időm…

– Akkor most már ne is olvasd el! Van új. Átdolgoztam az egészet, és elképesztő eredményre jutottam!

– Kiszámítottad, hogy a jövő héten megválasztanak a Nemzetközi Ufonautikai Bizottság alelnökévé?

– Rosszabb. Sokkal rosszabb. Rájöttem, hogy ki tudom számítani a társadalmi instabilitás mértékét! Meg tudom adni annak a valószínűségét, hogy élünk-e a történelem során először kínálkozó lehetőséggel, és mind egy szálig kiirtjuk egymást, vagy sem?

– Szívmelengető téma!

– Hát, még ha elmondom, hogy ez az esély csaknem a bizonyossággal egyenlő!

– Hogy micsoda egyenlő a micsodával?!

– Ki fogjuk irtani egymást, Thomas! El fogunk pusztulni! Érted?! Még a mi életünkben egészen biztosan bekövetkezik a katasztrófa! Ez nem egy esély a sok közül, ez az egyetlen lehetőség!

Thomas kíváncsian mustrálgatni kezdett.

– Varázsgömböd is van, vagy valami modernebb, tranzisztoros készüléket használsz a jövőbelátáshoz?

– Hiába próbálkozol, nem fogsz kihozni a sodromból. A leghülyébb kérdésre is válaszolok: nincs szükségem jövőbelátásra! Anélkül, hogy sejtelmem lenne a hogyan és mikéntről, biztosan tudom, hogy végünk van! Olyan szakadék tátong a technikai és értelmi színvonalunk, fegyvereink ereje és megosztottságunk között, hogy ezt az ellentmondást lehetetlen feloldani! Ebből az alagútból nem lehet kijönni! – egy szép, nagy ívű mozdulattal kimutattam az ablakon – Ez az út a pokolba vezet!

Thomas csettintett a nyelvével.

– Milyen érzékien hátborzongató hasonlataid vannak! Írhatnál szlogeneket thrillerek beharangozó kampányához…

Nem válaszoltam. Jegyzetlapot vettem elő, és megpróbáltam legalább az alapösszefüggésekkel megismertetni. Hiába. Nem akarta érteni.

– Mondd inkább az eredményt – a többibe majd beleásom magam máskor…

– Oké. A dolog roppant egyszerű: ez, ami most van, nem fog sokáig tartani! Törékeny egyensúly körül billegünk, a perceink meg vannak számlálva! Ezt be tudom neked bizonyítani!! És ami még ennél is érdekesebb: vajon törvényszerűen jutottunk-e idáig?

– Na és úgy-e?

Határozottan bosszantott ez a hangvétel, szerettem volna drámaibb tónusban lefolytatni életem legkomolyabb beszélgetését. Tudtam azonban, ha meglátszik rajtam az ingerültség, az csak olaj a tűzre. Így hát mosolyogva folytattam:

– A helyzet az, hogy a világ, amelyben ma élünk, teljességgel kizárt! Egyszerűen lehetetlen.

– Hogy micsoda?

– Lehetetlen! Önmagától nem jöhetett létre. Az elmélet pontosan megadja egy ilyen helyzet kialakulásának a valószínűségét.

– És?

– És az gyakorlatilag a nullával egyenlő! Kisebb, mint bármilyen ismert jelenségé az Univerzumban…

– Drága Plant doktor! Nem gondolja, hogy legalább minimális súllyal illenék figyelembe venni azt a tagadhatatlan tényt, miszerint ez a világ mégiscsak létezik?

– Ez igaz – és mégis! Az elmélet hibátlan!

– Azt mindjárt gondoltam…

– Csak egyetlen megoldás létezik! – igyekeztem figyelmen kívül hagyni a megjegyzéseit – De mielőtt rátérnék, szeretném elmondani, hogy jutottam el idáig…

Bátorítólag bólogatott.

– Rendben van. Kezdjük a hányatott gyerekkorral… Szegényes körülmények, szerető család, apró, de meleget árasztó családi tűzhely…

A megfelelő pillanatban kezdték el szétosztani a tálcákat – a stewardess előtt mégis nehezebben szánja tettlegességre magát az ember. Megkaptam az adagomat, és a légikisasszony kedvesen rám mosolygott:

– Hogy tetszett a felszállás?

Még csak ez hiányzott! Lázas igyekezettel próbáltam mosolyt faragni az arcomon ragadt vicsorgásból.

– Ó, nagyon tetszett! Nem is tudom, szálltam-e már fel ilyen jól? – fogalmam se volt, mikor emelkedtünk a levegőbe. Azt is elfelejtettem, hogy repülőgépen vagyunk.

– Nos? – már Thomas is mosolygott rám. Mindannyian mosolyogtunk. Nagyon szerettem volna valamit összetörni. Valamit kicsike, apró darabokra.

30.

– Az ég szerelmére, ne verd már olyan erővel azokat a billentyűket!

– Miért? Lesz valami bajuk tőle?

– Mit tudom én! De mindennek ez a Gép a lelke, ha lerohad, végünk van!

Vincent Petterstone megfordult a guruló székével, és a háta mögött álló férfire nézett.

– Ugye, nem gondolod komolyan, hogy attól bedöglik a Gép, ha ütöm a billentyűket?

Charlton komolyan gondolta. De nem akart újabb veszekedést.

– Nézd, Vincent, úgy érzem, az utóbbi időben túlhajszolod magad! Többet kéne pihenned…

– De okosakat tudsz mondani! Amióta apa meghalt, minden összezavarodott. Semmi sem megy úgy, ahogy kéne!

– Tudom, én is így érzem. Azzal is tisztában vagyok, hogy egyre kevesebb az időnk. Mégsem az a megoldás, hogy mindennapossá tesszük az idegőrületet! Állj fel szépen, menj le a hálószintre, és két napig ki se gyere a szobádból! Érted?

Mindketten összerezzentek, ahogy kivágódott az ajtó.

– Megvan, a Gép megtalálta! – még sosem látták Hermitst ilyen izgatottnak – Engedjetek, hadd szálljak be! Most nem szalaszthatjuk el!

Vincent azonnal felállt, és átadta a helyét. Hermitsnek óriási volt a tekintélye közöttük.

Annakidején, már az első két ötletével fenekestül felforgatta a Barlang rendjét. Húsz év munkáját kellett egyik napról a másikra szemétre dobni miatta! Sokáig azt hitték, az öreg Petterstone nem is fogja megtűrni az új dudást a csárdában! De nem így történt. Pete Petterstone sokkal jobb politikusnak bizonyult ennél.

Felismerte, hogy Hermits tehetségét a saját szolgálatába állíthatja! Mindenki előtt kijelentette, hogy ez a Henry fiú – mert egész haláláig így nevezte – ez lesz a megmentőnk! Eljön majd a nap, amikor nem az amerikai Szabadság-szobor lesz az emberiség legismertebb emlékműve!

Ez persze, amilyen blőd párhuzam volt, olyan hatásos. Petterstone ismerte az emberek lelkét. Tudta, hogy egy kis demagógia időnként nagyon hatékony tud lenni! Mindenesetre azt elérte, hogy Hermits apjaként tisztelje, a többiekben pedig fel se merüljön a hatalomváltás gondolata.

Pedig ennek a Henry fiúnak az első felismerése éppen arról szólt, hogy mindaz, amit ő húsz éven keresztül csinált, katasztrofális félreértésen alapult! Olyan hibát követett el, amiről nem lehetett tudni, jóvá tehető-e valaha is!

Petterstone zsenialitása éppen abban állt, hogy ezt képes volt földolgozni! Nem szállt harcba az igazáért – tudta, hogy tévedett.

De még csak ő tudta. Meglett volna rá a lehetősége, hogy boszorkányüldözésbe kezdjen Hermits ellen! Hatalmi szóval szőnyeg alá söpörhette volna az érveit, hogy megőrizze a saját tekintélyét. De nem ezt tette. Annak ellenére sem, hogy tisztában volt vele: soha, senki nem kérné számon a tévedését, hiszen egytől egyig ennek a tévedésnek köszönhették az ottlétüket!

Mégis másképp döntött. Egyszerűen fogta magát, és attól a naptól kezdve minden erejét Hermits ötleteinek megvalósítására fordította.

És azt viszont elképesztően jól csinálta! Szervezésben mindig is utolérhetetlen volt.

Nem csoda, hogy amikor meghalt, mindannyian úgy érezték: az egész jövőjük bizonytalanná vált nélküle!

– Több, mint két órával ezelőtt köpte ki a Gép, hogy helyet foglaltatott a Budapest-Frankfurt járatra! – közölte Hermits drámai hangsúllyal – Sajnosképp senki nem volt a vezérlőben, így csak most tudtam meg, mikor beszaladtam a szemüvegemért.

Charlton őszintén dühös lett.

– Hová tűnt Helen?!

– Úgyse hiszed el, ha megmondom! – a kezei olyan tempóban táncoltak a billentyűkön, hogy alig lehetett látni az ujjait. – Valami brazil sorozat ment az RTL-en, és azt nem lehet fogni odalent! Ezért megkérte Corát, hogy helyettesítse, de végül Cora is azt nézte, mert ez volt a százharminckilencedik rész, amikor Monica megmondja Cezarionak, hogy igenis tudott Bonio és Aletta viszonyáról, és ha nem úgy állt volna épp Romarióval… – a képernyő vadul villódzott, majd egy nyolc – tíz soros feliraton állapodott meg. Hermits megállt, és elolvasta. Aztán elsápadt. – Jézusom!

– Mi a baj?

Nem válaszolt azonnal. Az állán végighúzódó, régi forradást simogatta, és újra meg újra elolvasta a képernyőn világító mondatokat.

– Nemcsak mi tudjuk, hogy a gépen van!

– Nemcsak mi?

– Nem. A rendőrség is tudja… és még valaki… – nem fejezte be azonnal – ŐK is tudják…

Az utolsó szót olyan különös hangsúllyal ejtette ki, ahogy mindannyian szokták.

ŐK. Ez volt a legbaljóslatúbb kifejezés, amit a Barlang lakói ismertek.

31.

– Epedve várom a folytatást! Szóval? – Thomas arca ártatlan volt, érdeklődő és őszinte. Mindig ilyennek képzeltem Júdást, az előtt a bizonyos csók előtt.

– Szóval… a helyzet az… hogy sikerült igen prózai okokra visszavezetnem a fejlődésmenet torzulását – elhatároztam, hogy mindenképp elmondom, amit szeretnék. Bármit csináljon is közben.

– Éspedig?

– Éspedig: a múlt század közepétől kezdve hirtelen, csapatostul jelennek meg olyan felfedezések, amelyek tudományos értelemben váratlanok, hatásuk a mindennapi életre óriási, ugyanakkor kifejezetten egy-egy tudós zseniális munkásságához kötődnek…

– Na, és akkor mi van?! Mindig voltak olyanok, akik megelőzték a korukat…

– De nem ennyien – egyszerre! Sohasem fordult még elő, hogy komoly, befolyásos tudósok egész légiója kezdi el hirtelen, módszeresen felforgatni a kialakult világképet!

– Ez tán csak nem baj?

– Baj?! Tragédia! Katasztrófa!

– Aztán miért? Felgyorsult a fejlődés – ennyi az egész! Ennek igazán csak örülhetünk…

– Hát ennek örüljél te! Képzelj el egy 1905-ös Daimlert egy 1995-ös Ferrari motorral! Amíg egyenesen fut az út, élmény a kétszázas tempó – de mi van, ha kanyarodni kell? Netán fékezni? A futómű és a fékrendszer harminc kilométeres sebességre lett tervezve – gondolod, hogy lesz esélyünk bevenni a kanyart?

– Hát majd átépítjük az autót! ABS-t szerelünk bele meg strapabíró futóművet…

–…és mindezt menet közben, még az első hajtűkanyar előtt! Értsd meg: a jelenlegi, katasztrofális helyzetnek az az oka, hogy túl sokat tudunk ahhoz képest, ahol tartunk a társadalmi fejlődés kaptatóján! Még cromagnoni vicsorgás ül az arcunkon, de már nukleáris töltettel tudjuk ellátni az interkontinentális rakétáinkat!

– Én kérek egyet! – mondta Thomas tűnődve.

Jó néhány másodpercig eltartott, amíg rájöttem, hogy az éppen kávét felszolgáló stewardesshez szólt, nem hozzám. Most kezdjek el kiabálni? Nagy levegőt vettem, és a jobbomon ülő, ötvenesnek látszó úrral együtt én is kértem egy kávét. Nagyon jó illata volt. Arra gondoltam, olyan ez a beszélgetés számomra, mint valami lelkigyakorlat. Az önfegyelem iskolája.

– Odanyújtaná az úrnak a kávét? – a stewardess nem ért el a belső ülésig.

– Persze – feleltem. Egyszerre köszönték meg. A légikisasszony kiejtése is hagyott maga után kívánnivalót, szomszédomé azonban leginkább egy súlyos hörghurut és egy kezdődő, asztmatikus roham sajátos keverékére hasonlított.

– Brzlntrx nvrramlankrac nhowwr? – kérdezte felém fordulva. Barátságosan visszamosolyogtam rá. Sajnos, megismételte a kérdést, így elkerülhetetlenné vált, hogy válaszoljak. Gondoltam, a legkisebb bajt azzal okozom, ha bólintok egyet. Tévedtem. Látható örömmel nyugtázta a válaszomat, majd fogta a húshoz kapott barbecue szósz apró, ovális dobozát, és váratlanul beleöntötte a kávéjába!

Fogalmam sincs, hogy később rájötte a tévedésre vagy sem, de amit ezután művelt a kávéjával, az maga volt az akaraterő diadala! Meggyőződésem, hogy a képződött elegyet élő ember nem lett volna képes lenyelni! Neki arcizma se rándult közben. Sőt! Mint egy kínzócölöphöz láncolt kajova törzsfőnök, nem adott lehetőséget ellenségeinek a szánalom gyönyörűségére. Mosolyogva ennyit mondott csupán.

– Brrzlinix nashron uvagyev!

Thomas szerint ez annyit tett, hogy Mi így szeretjük! Sejtelmem se volt, kik lehetnek ezek a titokzatos mi, de hittem, hogy ezzel a dologgal nem lehet egyedül! Közeli rokonai bizonyosan képesek hasonló teljesítményekre, hiszen egy ilyesfajta készség csak genetikus örökség lehet! Elképzelhetetlennek tartottam, hogy tanulás útján sajátította volna el!

– Mi van még?

– Egy kis ketchup, majonéz meg a kéztörlő kendő. De nem hiszem, hogy az menne a kávéhoz…

– Belőled mennyi van – mit kell még végighallgatnom?!

– A javát. Máris folytatom…– gyorsan megittam a kávét, és megtöröltem a számat. – Na szóval, hamar rájöttem, hogy az én felfedezésem számos, korábbi felfedezés következménye, olyanoké, amelyek ismeretében már csöppet sem váratlan a megszületése! Csak a kortól idegen, ezektől nem! Hogy mire gondolok?

– Na, mire gondolsz? – igazán ártatlan kérdés volt. Kedves, bátorító és érdeklődő. Újabb nagy levegőre volt szükségem. Amint hozzájutottam, már éreztem is a jótékony hatást – a vérnyomásom 200-250-re esett vissza.

– Módszeresen kutatni kezdtem a saját korukban forradalmian új felfedezések után. Rájöttem, hogy nagyjából a múlt század közepére tehető a pillanat, amikor váratlanul, csapatostul kezdenek megjelenni! Csupa olyan felfedezés, ami teljesen valószínűtlen és hajmeresztő, a kor…

– Már megint ezzel jössz! Bele kéne törődnöd, hogy mindig is voltak zsenik, akik jóval megelőzték a korukat…

–…és akiket mindig volt mód még idejében máglyára küldeni, elhallgattatni, akiknek eredményei csak évtizedek vagy évszázadok múlva épülhettek be a köztudatba! Egy fecske nem csinál nyarat – a magányos farkasoknak sosem volt esélyük megforgatni a fejlődés kerekét!

Erőteljes, szuggesztív mozdulattal próbáltam szemléltetni, ahogy a magányos farkasok nekifeszülnek a fejlődés kerekének. Nagyon meggyőző voltam.

A stewardess épp az üres tálcákért hajolt be az ülések közé. Az első, amire a fejlődés kereke lecsapott, a szomszédom megmaradt paradicsomos szardíniája volt. A tálca megemelkedett, és egy bravúros duplacsavart követő dugóhúzóval egyenest az ölembe zuhant. Igazán szép jelenet volt! Ahogy az ölembe pillantottam, meg kellett állapítsam, hogy a szomszédom épp csak csipegetett. A majonézes gombához például hozzá sem nyúlt, a hagymás bab pedig egyenesen érintetlen volt! Sőt, valamiféle egzotikus mártás is nagy mennyiségben képviseltette magát.

Szegény légikisasszony! Pironkodva kapkodta fel az edényeket, az ölemből – mintha ő lenne a hibás! Pedig hát csak magamat okolhattam azért a szép, skarlátvörös foltért, amit a paradicsomos szardínia hagyott az egyetlen ingemen! Senki mást. De becsületemre legyen mondva, tudtam a dolgom! Annie mindig azt mondta, hogy ilyen esetekben fő a gyorsaság! A paradicsom könnyen beeszi magát az anyagba, és – ha nem siet az ember! – az Isten se robbantja onnan ki többé… Fogtam hát a műanyag kést, és – ahogy mesterem tanított odahaza – egyetlen, határozott mozdulattal alányúltam az egész halnak. Gyors voltam, mint a villám! A kés megemelkedett, és – lapján hősiesen egyensúlyozva – egyszerűen magával ragadta az egész undok halkupacot! Nem akarok szerénytelennek tűnni, de a művészi kivitelezés maximális pontszámot érdemelt! Volna. Csak a kés recés éle akadt bele a középső gombok valamelyikébe. Így a hirtelen megtorpanó evőeszköz az egyébként ügyesen felkapott szardínia adagot, egészen éles szögben – hogy minél nagyobb felületet boríthasson be –, a nadrágomhoz csapta. Most már tetőtől talpig paradicsomos voltam.

A stewardess elnézést kért, és egy vizes szalvétával gyorsan beledolgozta az egészet a szövet mélyebb rétegeibe. Azt hiszem, így, ketten együtt, szép munkát végeztünk…

32.

– Mit jelent az, hogy ŐK tudnak róla?

Charlton hangjában csöppnyi ijedtség sem volt. Éppen ez lehetett az alapja vezetői alkalmasságának. Sohasem esett pánikba. Gyakran ismételgette kedvenc mondását, hogy pókerezni csak nyugodtan lehet! Aki izgul, az veszít. És ő sohasem izgult.

Amit Hermitsről már kevésbé lehetett volna állítani.

– Hogy mit jelent? A legrosszabbat! A gép egy órája levegőbe emelkedett. Rajta van a mi emberünk, százhárom másik utas, és egy bőrönd…

– Egy bőrönd?

– Igen, egy bőrönd, annyi robbanóanyaggal, ami az Empire State Buildinget is a levegőbe röpítené!

– Értem. És ezt ŐK tették oda?

– Odatetették! Ahogy szokták. És már késő bármit is lépni! A bombán magasságérzékelő van! Amint ötezer méter alá süllyed a gép, az időzítő szerkezet kiold…

– Világos. – Charlton a tarkóját vakargatta. – Mi lenne, ha kérnénk egy esélyszámítást?

– Kimeneteli analízist? Teljesen fölösleges! A gépnek egyszer le kell szállnia… és akkor úgyis vége!

– Azért csak próbáld meg!

Hermits vállat vont.

– Nekem mindegy! De ebből semmi nem fog kisülni! Elkéstünk…

Az eredmény mindössze néhány másodpercig váratott magára. Hamar megjelent a képernyőn, de Charlton egy szót se értett belőle.

– Mik ezek a krikszkrakszok?!

– Valószínűségi elágazások. Különféle előfeltételekből különféle túlélési valószínűségek adódnak… látod? A piros vonalak a nullához közeli értékek, a kékek a kilencven százalék felettiek!

Az egész képernyő szinte vöröslött a piros vonalak tömkelegétől.

– Ez itt egy kék! – kiáltott fel némi vizsgálódás után Charlton.

– Szó szerint EGY kék! Nincs is több…

– És az nem elég?! Számunkra tökéletesen elegendő, ha az emberünk egyféleképp éli túl a katasztrófát!

– Csakhogy ez tiltott út! Ezt a megoldást nem választhatjuk!

– Nem választhatjuk?! Miért nem?!

– Mert ez az az eset volna, amikor közöljük a pilótákkal, hogy gond van! Akkor valaki lemehetne a csomagtérbe, és nagy magasságból kidobhatná a bombát! Az valahol öt ezer méter táján, a levegőben robbanna, és nem sérülne meg senki!

– Nekem tetszik ez a megfejtés!

– Hát hogyne! Nekik is tetszene! És tudod, hogy ŐK mit tudnának meg az üzenetből, amit a pilótáknak küldenénk?! – Hermits egyre ingerültebb lett – Hogy létezünk! Már egyáltalán nem érdekelné ŐKET a repülőgép! Sokkal nagyobb fogás akadna a hálójukba: a Barlang!!

– Nem lehetne úgy üzenni, hogy csak a pilóták értsék?

– Ezt ennyi itt töltött év után kérdezed?! Talán elfelejtetted, hogy mindenről tudnak, ami az éterben megjelenik?! Nincsenek titkok előttük! Egyébként, ha nekem nem hiszel, nézz a képernyőre! Ott, a kék vonal végén, látod azt a két betűt?

– Azt hiszem… I.S., nem?

– Invalid Step. A gép nem engedélyezi ezt a megoldást! El se tudnánk küldeni az üzenetet!

– Aha. Értem. Akkor nézzük meg a kevésbé kék vonalakat!

– Te látsz ilyet?

Mindhárman a képernyőhöz hajolva vizsgálgatták a piros vonalakból szőtt, sűrű pókhálót. Vincent Petterstone vette észre először.

– Ott, a képernyő aljánál, mintha indulna egy!

Hermits nem szólt egy szót sem, csak elkezdte lefelé görgetni a képet. Egy kis jóindulattal tényleg lehetett sejteni némi kék árnyalatot az egyik vonalban.

– Ez egy tíz százalék körüli túlélési esély, de csak néhány utas számára!

– Néhány? Melyik néhány? – Charlton úgy csapott rá a matematikus mondatára, mint vadászkutya a forró nyomra.

– Ez attól függ!

– Mitől?! Élvezed, hogy szavanként kell kihúzni belőled a megfejtést?!

– Ha nem haragszol, nekem is időre van szükségem, amíg megértem, mit látok! – lejjebb szaladt a képen, és beütött pár értelmetlen kifejezést a gépbe. A kusza vonalakból felépülő háziszőttes azonnal megváltozott.

Most már határozottan kéknek tűnő szakaszok uralták az ábrát.

– Na, mit csináltál? Kezd bekékülni az egész!

– Kinagyítottam Vincent vonalának a környezetét. Ez annak az előfeltételnek a hatástere, hogy a gép a szükségesnél fél órával korábban kezd süllyedni! Akkor ugyanis olyan, kis nyomású zónában lesz éppen, ami becsaphatja a bomba magasságérzékelő szenzorait!

– Miért, azok légnyomást mérnek? – Charlton kérdése teljesen őszinte volt.

– Hát persze. Ebben az esetben a robbanást követő zuhanás akár kétezer méterre is csökkenhet!

Vincent megütközve nézett rá.

– És az jó?

– Hát jobb, mint az öt! De ezzel még nincs vége! Attól függ minden, hogy a gép milyen szögben lesz a robbanás pillanatában! Ez dönti el ugyanis, hol szakad ketté! Nézzétek! A mi emberünknek valami ilyesmi volna a legjobb… – ismét leütött pár billentyűt a tasztatúrán, aminek hatására a repülő vázlatos rajza jelent meg előttük, meredeken égnek emelt orral.

– Vagyis nem elég, hogy indokolatlanul korai süllyedésre volna szükségünk, a pilótának kétezer méter táján még hirtelen fel is kéne kapnia a gép orrát! – Charlton elgondolkodva próbálta értelmezni Hermits mondatait.

– Pontosan! Ebben az esetben a repülő úgy szakadna ketté, hogy a mi emberünk ülése viszonylag jó eséllyel vitorlázna a földig! Alattuk erdő lenne, ami szintén szerencsésnek tűnik a végső fékezés szempontjából… de hát így is túl sok a kiszámíthatatlan tényező! Be lesz-e szíjazva? Nem szabadul el üléssel együtt? Nem fordul-e ki az egész vitorlázó roncsdarab még idejekorán, és nem fúródik-e meredek dugóhúzóval a földbe? Ezek a részletek egyszerűen megjósolhatatlanok!

– Még a computer számára is?

– Ez a gép nem mindenható! A fizika törvényei őt is korlátozzák! De hogy ne becsüld le túlzottan az eredményt, tudnod kell, hogy egy ilyen esélyszámítást egyetlen ember alkotta számítógép sem tudna elvégezni! Még ezred ilyen pontossággal sem!

– Jó, ne húzd fel magad, megértettem! Hány százalék a valószínűsége, hogy az adott előfeltételek mellett az emberünk megmenekül?

– Hát… annak, hogy a földet érést követő percekben még életben legyen, közel ötven! De ez még nem jelenti azt, hogy megmenekült! Késhet a mentő, a kinti kórházak felkészületlenek, és ŐK is figyelni fognak! Ha kiderül, hogy a merénylet nem sikerült, nagyon hamar próbálkoznak majd, ebben biztos vagyok!

– Ó, bár már itt tartanánk! Csak nem gondolod, hogy átengedem nekik, ha egyszer élve földet ért?! Mind a három mentőnk a helyszínen lesz, hamarabb, mint bárki! Kiviszik a három szarkofágot magukkal! Ha még egyet is ver a szíve, mikor odaérnek, az Isten se menti meg attól, hogy túlélje! És ha behoztuk, már ŐK is bottal üthetik a nyomát!

– Ez mind nagyon szép – szólt közbe csöndesen Vincent – de hogy vesszük rá a pilótát az idő előtti süllyedésre? És mitől fogja hirtelen felkapni a gép orrát – épp a megfelelő pillanatban?

– Pontosan ez a gond! Ha minderre megkérjük, ugyanúgy járunk, mintha kihajíttattuk volna velük a bombát – leleplezzük magunkat! Az meg, hogy mindez véletlenül bekövetkezzék, szinte kizárt dolog! – Hermits elkeseredetten ingatta a fejét – Ezért mondtam, hogy elkéstünk! Hiábavalóan tornáztatjuk a computert… – olyat csapott a tasztatúrára, hogy Vincent betűpüfölése rögtön szolid simogatássá minősült vissza. A gép képernyőt váltott, és visszatért az eredeti esélygörbék kusza hálózatához. Charlton elnevette magát.

– Lám, lám! Minő véletlen! Az értő kezek alatt még az értelmetlen dühkitörés is értelmes utasítássá változik!

– Nem véletlenül! Az utolsó pillanatban előretoltam a középső ujjam, hogy az enter gombot érjem el először! Tudtam, hogy attól csak visszaváltunk az előző állapotra…

– Vagyis nekünk véletlennek tűnt, de mégsem volt az!

Hermits értetlenül méregette Charltont.

– Miféle hülyeség ez?! Feltétlen filozófiai elemzést igényel, hogy dühömben rácsaptam a billentyűkre?

– Attól tartok, igen! Gondold csak végig! Pontosan ilyen módszerre volna szükségünk: az történjen, amit mi szeretnénk, de úgy, hogy a külső szemlélő számára véletlennek tűnjön! – Charltont most már nem lehetett megállítani. – Meg tudjuk nézni, létezik-e ilyen módszer?

Hermits úgy nézett rá, mint valami kinövésre a kedvenc dísznövényén.

– Mégis, hogy képzeled?! Mit nézzünk meg?

– Ha akarsz, tudsz nagyon értetlen lenni! Le tudjuk-e kényszeríteni a gépet a megfelelő helyen és a megfelelő pillanatban anélkül, hogy észrevennék a beavatkozásunkat?

– Már hogy tudnánk?!

– Hát éppen ezt szeretném megtudni!

– Zseniális! És kitől?

– Na, vajon kitől…? – megkocogtatta a billentyűzet peremét.

– Ilyen kérdést nem lehet föltenni neki! Ez számítógép, nem javasasszony!

– Teszerinted! Nekem ugyanolyan értelmetlen hókuszpókusznak tűnik minden, amit csinál, mint a halottlátó asztaltáncoltatása… De ha te nem vagy hajlandó, megkérdezem én! Engedj ide!

Charltonon kívül senki nem merte volna fölállítani Hermitset a computer mellől. Leült, és egyszerűen begépelte a kérdést: Le tudjuk-e kényszeríteni a gépet a megfelelő helyen és a megfelelő pillanatban anélkül, hogy észrevennék a beavatkozásunkat?

Szokatlanul hosszú idő telt el várakozással. Aztán egyszercsak a következő mondat jelent meg a képernyőn: Van közöttetek egy pilóta, aki repült már Boeing 767-essel.

Várták a folytatást, de nem jött.

– Mit akar ez jelenteni?! – Hermits bámulatos könnyedséggel tette túl magát a tévedésen, miszerint nem lehet a computernek ilyen kérdést föltenni. Charlton sem élt a győztes jogával.

– Nem értem! Egyáltalán: van köztünk pilóta? Nem is emlékszem rá…

Megnyomta a kommunikátor gombját. Helen arca jelent meg mosolyogva.

– Igen, Mr. Charlton?

– Mi van Cezarroval? Úgy hallottam, hogy Bonio és Aletta… – akárhogy tornáztatta az elméjét, nem jutott eszébe a többi név. De ennyi is elég volt. Helen a füle tövéig elvörösödött.

– Bocsásson meg, Mr. Charlton…

– Szóra sem érdemes. Lehet ugyan, hogy elveszítettünk egy Kiválasztottat Romario miatt – végre eszébe jutott még egy szereplő neve! –, de rá se rántson, Helen! Végül is időnk, mint a tenger!

– Ígérem, nem fog többé előfordulni! Miben segíthetek?

– Keresse ki, van-e közöttünk pilóta! Lehetőleg olyan, aki repült már Boeing 767-est!

– Nem kell keresnem! Az egyik Kiválasztott, Mr. Norton, utasszállítókat vezetett! Akarja, hogy megkérdezzem, ismeri-e a 767-est?

– Nem Helen, egyből küldje ide! Nincs sok időnk!

– És ha ki van kapcsolva?

– Nem érdekel! Azonnal jöjjön! Ha a WC-n ül, akkor is hagyja abba!

– Értettem, Mr. Charlton! Öt percen belül ott van!

A kommunikátor képernyője elsötétült. Egy ideig szótlanul bámulták a lassan megszokottá szelídülő esélygörbéket.

– Hogy képzeled? – kérdezte Hermits nagysokára. Charlton a fejét ingatta…

– Fogalmam sincs. De pilótát akart, hát megkapja! – aztán kis szünet után hozzátette – Csak legalább ne lenne ez is Kiválasztott.

A matematikus nem válaszolt a célzásra. Igaz, nem is igen lett volna rá ideje.

A szoba sarkában álló, üres asztal lapja váratlanul hátrahúzódott, és két monitor, egy millió kapcsolóval telezsúfolt műszerfal, meg egy botkormány jelent meg a helyén.

– Mi ez?! – kérdezte Vincent meglepetten.

– Egy Boeing 767 műszerfala. – Hermits lassan odasétált, és szórakozottan simogatni kezdte az állát – Kezdem sejteni, mire készül…

33.

– Most már biztos vagyok benne, hogy, nem érdemtelenül kapnád meg az ufonautikai emlékérmet! – Thomas tudomást sem vett az egész szardíniás incidensről. – Kezd rémleni előttem, hová szeretnél kilyukadni!

– Igazán? Érdeklődve hallgatlak! – Az igazság azonban az volt, hogy a nadrágomon folyamatosan átszivárgó nedvesség nemigen hagyta, hogy a különleges recept szerint pácolt, enyhén füstölt haldarabok kikerüljenek az érdeklődésem homlokteréből! Már csak a szaguk miatt sem...

– Amit le akarsz nyomni a torkomon, az a Kirk kapitány és a melegszívű égi vándorok legújabb epizódja: a titokban leszálló idegenek, akik tudásuk folyamatos beinjekciózásával segítik az emberiség előrehaladását a megismerés fáradságos, ámde termékeny ösvényein...

– Aha – próbáltam erőt venni magamon – És Kirk kapitány bátor legényei annyira ostobák is egyben, hogy hagynak minket beledögleni az erőltetett menetbe!!

– Jó, akkor Kirk kapitány törölve, maradnak a Piszok Űrdisznók, akik úgy akarnak megszabadulni tőlünk, hogy jól meglódítják a fejlődés szekerét! Hátha beleborulunk az árokba…

Most már nagyon dühös voltam. Különösképpen az bosszantott, hogy még a felét se mondtam el a dolognak, és már mindent értett.

– Semmit sem hagysz normálisan elmagyarázni! Idefigyelj! Bármilyen hihetetlenül is hangzik: ennyi zseni egy időben teljesen valószínűtlen! Egyszerűen lehetetlen! Gondold csak végig: Becquerel, Curie, Planck, Rutherford, Einstein, Heisenberg, Schroedinger, Fermi, Dirac… Itt nem egy zseni elszigetelt munkásságáról van szó! – Ez egy csapda! Egy szigorúan megtervezett, halálos csapda! Iszonyatos dolognak jöttem a nyomára! Azok a felfedezések, amelyeket BIZTOS, hogy nem a saját erőnkből tettünk, határozott irányt jelölnek ki a számunkra: utat a teljes pusztulás felé...

– Az előbb sokkal szebben mondtad: utat a pokolba, nem?

– Oda, bizony...

– Arany pofa vagy!

– Te meg egy hülye! Olyan világos az egész, amilyen csak lehet: a társadalmi stabilitás jelenlegi mértéke minimális – gyakorlatilag biztos, hogy ebből a helyzetből nincs kiút! Rágd át nyugodtan a matematikai elemzést, ha nekem nem hiszel! Biztosíthatlak, nem fogsz hibát találni benne!

– De hát az előbb azt mondtad, hogy a fenébe a levezetéseiddel?!

– A régiekkel! Egyébként azok is helytállók, csak már messzebbre jutottam! Az új számításokat tegnapelőtt adtam fel a címedre...

– Milyen drága vagy!

– Te vagy drága nekem – tudod, mibe került?! Majdnem ötven fontot fizettem érte!

– Mért, hol adtad föl? Bangkokban?

– Kicsit arrébb. Canberrában…

– Mi az ördögöt kerestél te Canberrában?!

– Amit Budapesten. Menekülök, Thomas! Három hete, éjjel-nappal!

– De hát ki elől menekülsz, az ég szerelmére?!

– Ha én azt tudnám! Az az ostoba cikk váltotta ki az egészet – pontosan tudod, miféle reakciókra számítottam! Ehelyett majdnem halálra gázoltak! Akkor még nem gyanakodtam, sőt, még a másodiknál is azt hittem, egyszerűen pechem volt! De hamar kiderült, hogy szerencsém – kis híján leszakadt velem a lift, el akartak rabolni, és egy ideje folyamatosan lövöldöznek rám! Ezt már nehéz másként magyarázni, mint szándékos, durva udvariatlanságot, nem gondolod? – Megmutattam neki a tegnapelőtti lövedéket. – Olyanná vált az életem, mint egy véres akciófilm hajrája! Csak valami isteni szerencse tart életben! – Hagytam egy kis időt, hogy megemészthesse a hallottakat. Ezalatt én is kicsit kifújtam magam. – Megpróbáltalak felhívni, a titkárnőd mondta, hogy Pesten vagy. Gondoltam, elég extrém ötlet utánad jönni, hátha elvesztik a nyomom...

– Kicsodák?!

– Hát ŐK… nem tudom… fogalmam sincs róla!

– Gondolkodj, Peter! Kell legyen valami értelmes magyarázat!

– És nem a cikk, mi?

– Kizárt dolog, hogy tíz mondat a Tudomány és Technika rovat legalján ekkora sorstragédiát idézzen elő!

– Nem az a tíz mondat, Thomas, hanem ami mögötte van! Pontosan tudják; hogy aki írta, ismeri a megfejtést! Felfedezte, hogy ez a jelenlegi társadalmi alakulat nem lehet természetes képződmény! Hogy sohasem jöhetett volna létre, ha nem kapunk olyan, gondosan megtervezett, elszórt ismeretmorzsákat kívülről, amelyek erre a tévútra vezettek bennünket! Érted? Veszélyessé váltam számukra! Veszélyessé, mert befolyásolhatom a végkifejletet! Mert észrevettem, hogy olyan eszközök birtokába juttattak bennünket, amikkel nem tanultunk meg bánni! Amikre nem vagyunk felkészülve! Figyelmeztethetem a többieket, hogy mindez végzetes következményekkel fog járni!

– És ettől mindenki összerezzen, kihúzza magát, és azt mondja majd, hogy na, ebből elég! Fogjunk össze, gyerekek!

– Te egyszerűen sültbolond vagy! Nem érted, hogy talán a történelem legfontosabb felismeréséről van szó?!

– Hát már hogyne érteném! Valamit tennünk kell, Peter, kezünkbe kell vegyük a dolgokat! – minél serényebben bólogatott, annál meredekebb ütemben emelkedett a vérnyomásom. Különösen az a feszült érdeklődés csípte a szememet, amivel az arcomba nézett. – Szerinted mivel kéne kezdenünk?

– Szerintem egy jobb csapottal, majd rögtön utána egy olyan gyomrosnak kellene következnie, amitől még az emlékét is elfelejted ennek az ájtatos pofavágásnak! Meg akarnak ölni, Thomas! Felfognád végre?! Veszélyt jelentek számukra, mert tudom, miben mesterkednek! Meg kell szabadulniuk tőlem, ki kell iktatni a zavaró tényezőt…

–… hogy aztán tőlünk, többiektől, már a maguk ízléses és elegáns módján vehessenek búcsút, nem holmi csúnya tömeggyilkossággal! Igazam van? Élesre töltött revolvert adnak a gyerekek kezébe, hátha játék közben lemészárolják egymást…

– Pontosan így gondolom! – remegett a hangom a méregtől.

– A módszer tehát roppant egyszerű: közénk hajítanak néhány, egyelőre időszerűtlen tudományos igazságot...

– Nem néhányat, hanem egy csomót! Néhány ezek közül nem volna veszélyes, de így, ilyen jólfésült csokorba gyűjtve csak az nyomhatta a kezünkbe őket, aki tudta, mire valók!

– Ezek szerint Einstein, Heisenberg és a többiek egy, az emberiség elpusztítására szerveződött, világméretű konspiráció részesei voltak, ugyebár…

– Nagyon viccesnek tetszik lenni, de a dolog nem ilyen blőd! Ezek az emberek nem lehettek tudatában, milyen célt szolgálnak a munkásságukkal! Olyan módon kellett segítséget kapniuk, amiről fogalmuk sem lehetett!

– Aha. Értem. Esténként, az aszpirinnel vették be a tudást: egy pirula relativitáselmélet, egy pirula kvantum-mechanika...

Legalább annyit megtudtam, hogy igen komoly pszichikai nyomás hatására sem választom az erőszakot. És azért ez nem kis dolog!

34.

– Egész jó játékot talált ki nekem, Nagyvezér!

– Kérem, Mr. Norton, ha egy mód van rá, ne hívjon engem nagyvezérnek!

– Mért, komplexusai támadnak tőle?

Charlton dühösen csóválta a fejét. A pilóta nem nézett rá, minden figyelmét a képernyőre összpontosította. A beszéd eközben olyasmi volt számára, mint másoknak a rágógumi vagy a lábdobolás. Így vezette le a feszültséget.

– Tudja-e, hogy maga a Barlang legnépszerűbb embere? – persze, nem várt választ a kérdésre. – Mint Incsu Csunna délceg fia… mindannyiunk Winnetouja – és jót nevetett a száján kiszaladó, véletlen rímen. Charlton nem lett boldogabb az idétlen tréfától.

– Vajon mért van az, hogy maguk kiválasztottak mind olyan iszonyú jópofák akarnak lenni?! Állandóan és szünet nélkül! Sokszor már azt sem tudom, melyikükkel beszélgetek éppen, annyira egyformák!

– Milyen igaza van a mi Nagyvezérünknek! – Norton most sem fordult el a képernyőtől, de érezhetően Hermitshez intézte a szavait – Pont úgy nézek ki, mint Marylin, nem? Vagy mint Miss Blase...

– Nem a külsejéről beszéltem, maga agyalágyult! A stílusáról, a modoráról… bár mondhattam volna modortalanságot is!

A pilóta majdnem felszisszent egy hirtelen mozdulatot követően. Nem is tudott azonnal visszavágni.

– Bocsásson meg, Mr. Charlton, borzasztóan sajnálom, hogy ilyen kellemetlen kérdést kell feltennem önnek, de nyugodtan javítson ki, ha tévednék: ugye, nem én neveztem magát agyalágyultnak az imént? Pusztán a jólneveltség jegyében, persze...

Újabb korrekcióra volt szükség, ezért Charlton hagyta a pilótát dolgozni. Meg az első ingerültségét lecsillapodni.

– Nézze, Mr. Norton, én nem vicceltem az előbb, amikor azt mondtam, hogy maguk kiválasztottak tök egyformák, ahányan csak vannak! Néha már fárasztó, milyen kínos, menetrendszerű pontossággal akarnak jópofák lenni! Egyedül Marylin Minkovsky kivétel, ő tényleg nem a maguk fajtája, de a többiek… Miss Blase-t is nyugodtan összeköthetném magával!

– Ez jó ötlet, Mr. Charlton! Ha neki nincs kifogása ellene, én benne vagyok egy ilyen kötözésben! Roppant izgalmasnak tűnik...

– Látja?! Épp erről beszélek! Hihetetlen fárasztó magukkal a társalgás!

– És ki kényszeríti rá?

– Az élet, Mr. Norton, az élet! Ha szegény Pete élne, eszembe nem jutna a helyére pályázni! A kényszer vitt erre a döntésre, de már többször bántam meg, mint ahány nap telt el azóta!

– Na látja, ezt bírom magában a legjobban! Ezt az önzetlen alázatot, ahogy képes meghajolni a Sors akarata előtt! Nem maga döntött így, hanem a Végzet! A Nagy Előd szellemének kellett megfelelni! – és átlényegülten sóhajtott egyet, mint a nagy nemzeti eposzok főhőse az egész nép sorsát eldöntő pillanatban. – Annyi a bibi mindössze, hogy a Petterstone-legendát maga teremtette a semmiből! Csak azért kreálta, hogy mögé bújhasson, és mintegy Isten akaratának engedelmeskedve, mindannyiunk szolgáló Nagyvezére legyen! Az öreg Pete sosem szenvedett ilyen kínos rangkórságban...

– Vigyázzon a szájára, Mr. Norton!

– Sajnos, munka közben nem megy! És szeretném figyelmeztetni, hogy a kiválasztottak rigolyáit még maga is kénytelen tiszteletben tartani! Túl kevesen vagyunk ahhoz, hogy csak úgy...

– Vigyázz, nem figyelsz eléggé! – Hermits nem reagált a felek pengeváltására. – Ha ilyen durván avatkozol be, észre fogják venni!

– Tudom, tudom...

– Csak nagyon finoman irányíthatod őket! Úgy, mintha maguk korrigálnák a hibákat!

– Hiszen értem én, de akinek a kezében van a kormány, túl jól repül! Valamit megérzett a csábításból!

– A csábításból? – Vincent Petterstone hosszú ideje nem szólt egy szót sem – Az mit jelent?

– Hát csak azt, hogy észrevette, a véletlen áramlatok gyanúsan egy irányba terelik a gépet! Ilyenkor még idejekorán illik leszakadni róluk!

– És ő most ezt tette?

– Igen, ezzel próbálkozott! És ha azt akarjuk, hogy úgy nézzen ki, mintha rendben mennének a dolgok, muszáj időnként engedni, hogy szabadon manőverezzen! El kell altatnunk az éberségét…

Az egész rendszer tényleg olyan volt, mint egy játék. Az egyik képernyőn a pilótafülke műszerfala látszott, a másikon az ablaka. A hangszórók szorgalmasan közvetítették, ami odafönt hallatszott, úgyhogy Charles Norton akár át is vehette volna a gép irányítását! Ha a computer engedi…

Persze, nem engedte. Két, állandóan változó görbe folyamatosan mutatta, mi az esélye a sikeres manőverezésnek és mi a lelepleződésnek. Ha az utóbbi túlságosan kék elágazások közelébe keveredett, a számítógép azonnal letiltotta a Norton előtti, az igazival tökéletesen egyező vezérlőpult utasításait. Húsz perc alatt ez mindössze egyszer fordult elő.

– Egyébként, ugye tudja, Mr. Charlton, hogy a mi lelki egyformaságunk egyáltalán nem a véletlen műve?

– Más dolog tudni, és más dolog együtt élni ezzel az őrültséggel!

– Már nem kell sokáig kínoznia magát! Willys számításai szerint maximum egy év, de lehet, hogy még annyi sem, és itt hagyjuk magának ezt a szemétdombot…

– Szemétdombnak nevezi a Földet?! Hogy tud így beszélni a szülőbolygójáról?!

– Csak azért neveztem így, hogy megnyugtassam: ha elmentünk, maga lesz a kakas rajta! – Norton szép lassan visszavette az irányítást. Ha lehet, most még finomabban, még észrevétlenebbül működött, nehogy újra letiltsa a komputer. A műszereket figyelte, és apró, tizedmilliméternyi mozdulatokkal próbálta eljátszani az alattomos légáramlat szerepét. Nem is csinálta rosszul. A túlélési valószínűséget jelző görbe szemmel láthatóan egy erősen kékülő zóna felé tartott. – Egyébként biztos benne, Mr. Charlton, hogy ez az én szülőbolygóm? Vagy akár a magáé? Mert minden attól függ, mit tart a születésünk pillanatának: az első levegővételt? Az első önálló lépést? Netán a genetikai tervrajzunk megszületését? Mert ha ez utóbbit, komoly bajban van a hazafíúi érzelmeivel...

– Kérlek, Charles, most nagyon koncentrálj! Előttünk van az utolsó, nagy kék leágazás...

– Vagyis most kell jól navigálnom ahhoz, hogy megmaradjanak az esélyeink, igaz?

– Igen, de nem egyszerűen megmaradjanak! Ha lejutunk, óriásira nőnek! Közel ötven százalékos átlagú a zóna, amire lecsatlakozhatunk! Több ilyen nem lesz!

Hermits a valószínűségi görbék kusza hálójában bolyongott a tekintetével. Elméleti esélyzónák egyik csoportjából akart lejutni a másikba.

Norton szemei előtt a műszerfal értékei táncoltak. Neki egész mást jelentett a lejutás és az áhított zóna! Ugyanarról beszéltek, mégis, egész mást láttak maguk előtt.

– Merre van?

– Négy fokkal északra! Hengerszerű, függőleges folyosó, a repülőgép műszerei nem mutatják! Nézd a kiegészítő monitort!

– Oké, azt nézem! Megvan!

– Ez az alacsony nyomású zóna! Ebbe kell belenavigálnod a gépet!

– Isteni szót gyúrtál! – csettintett a nyelvével – Belenavigálnod. Ezt tanítják valahol?

– Talán nem tetszik?

– A négy fok nem tetszik! Túl sok! Nagyon közel vagyunk, észre fogják venni, ha ekkorát rántok az irányon!

– Kerülhetünk jobb pozícióba is, a folyosó mozgásban van! Folyamatosan változtatja a helyzetét!

– Meg tudod mondani, mikor látszik a legkisebb szög alatt?

– Nem! Teljesen kiszámíthatatlan! Század fokonként közelíts felé, három-négy másodperccel tudom előre jelezni az alkalmas pillanatot!

– A fickó gyorsít! El akarja hagyni a zónát! Már emelkedik is!

– Ne hagyd emelkedni! Tartsd lenn!

– Hogy a fenébe tehetném?! Teljesen logikus, amit csinál! Én is megpróbálnám kirántani a gépet innen!

– Akkor is tartsd lenn!

– Észre fogj a venni!!

– Elég néhány másodpercre megfogni! Ha elkezd durván beleemelni, már elengedheted! A computer szerint a gép megbillen, és előrebukik! Szinte belezuhan majd az alacsony nyomású zónába! Ez a legalkalmasabb pillanat! Ha szerencsénk van, egész a kritikus magasságig fognak süllyedni!

– Szemét trükk! – Norton dühösen fújtatott, nem tudni, hogy a számítógép iránti ellenszenvből, vagy egyszerűen csak azért, mert nem neki jutott eszébe az ötlet. De azért szót fogadott. Apró rántásokkal elkezdte lefelé pofozni a gépet.

– Jól van, jó felé haladunk!

– A fenét haladunk jó felé! Kínlódik a szerencsétlen, nem látod? Azt hiszi, hogy valami légáramlat szorítja le!

– Az a jó! A kimeneteli görbe máris a kék zónában van!

– És a másik? – Charlton férfiasan küzdve próbálta kibogozni a képernyő vad krikszkrakszait.

– A lelepleződésünk valószínűsége? Egyelőre minimális!

– Nézzétek, mit csinál! Fel akarja rántani...

– Nagyon jó, már csak egy kicsit kell kibírni!

– De meg fognak halni! Ha most elengedem, olyat pördülnek, hogy az isten sem fogja meg többé a gépet!

– Közelebb jött a folyosó! Már csak két fok alatt látszik! Már csak másfél! Fordulj rá! Most fordulj rá!

Norton módosította az irányt. A computer hagyta. Egyenest az alacsony nyomású zóna felé tartottak.

– Itt a pillanat, Charles! Engedd el őket!

– Nem tudom, Henry!

– Engedd el!

– Képtelen vagyok rá! Mind meg fognak halni!

– Akkor is meghalnak, ha ezt most megússzák! A bomba ötezer méteren kiold! Akarod, hogy onnan zuhanjanak le?! Így legalább háromezer métert nyernek!

– Egy frászt nyernek!! Most hatezer-ötszázon vannak! Ha elengedem őket, innen zuhannak le!

– Hát hogyne, de két és félezernél fölkapod az orrát!

– Azonnal kettétörik a gép!

– És robban a bomba! De legalább lefékeződnek! Gyakorlatilag nulláról indul majd a zuhanásuk! Lesznek túlélők, csak csináld már! Mindjárt túlszaladunk!

– Nem tudom megtenni!

– Meg kell tennie! Ez parancs! – Charlton olyan határozott hangot ütött meg, amilyet csak bírt. – Egyetlen túlélő sem lesz, ha nem most nem engedi el őket! Csinálja!

– Már csak négy másodperc! Távolodunk a zóna közepétől! – Hermits szinte üvöltött – Már csak háromig vagyunk fölötte! Már csak kettőig! Az Isten szerelmére...

35.

– Sajnálom – feleltem megdöbbentően nyugodt hangon –, de nem ismerem a módszert, ahogy meghamisítják a tudományt! Csak találgatni tudok. Talán nem mind igazak a múlt század tudományos eredményeiről őrzött emlékeink… talán némelyik soha meg sem született! Végül is nem nehéz elhelyezni pár könyvtárban néhány utalást, hitelesnek álcázott beszámolót, ami később törvényszerűen vezet bizonyos felismerésekhez! Egyik a másikhoz, egyre több és egyre szédítőbb távlatokat nyitva! Olyan tempóban, hogy a társadalom szerkezete képtelen legyen alkalmazkodni a tömérdek új ismeret következményeihez! Érted? Az egyik veszélyes felfedezés láncreakciószerűen váltja ki a másikat, míg valamelyikbe bele nem pusztulunk...

– Mondjuk, a te elméletedbe?

– Éppenhogy nem! Az Ő szempontjukból az én elméletem a beinjekciózott ismeretek nem kívánatos mellékterméke! Megismerteti az ellenséget mindenkivel, és veszélyes összefogási hullámot gerjeszthet közöttünk! Az ilyesmit művi úton, azonnal el kell távolítani!

– Aha. Mr. Plant, az elsőszámú közellenség! Az űroperett bonvivánja! Egyedül a galaxis ellen!

– Nem én vagyok az egyedüli célpont – próbáltam kimért és fegyelmezett maradni. – Egy ilyen torz társadalmi képződmény számtalan vadhajtást szül! Az én elméletem csupán az egyik nem kívánatos eredmény, aminek kiszűrésére megvannak a módszereik!

– Mint a mellékelt ábra mutatja...

– Mint a mellékelt ábra mutatja! És nem én vagyok az első kiszemelt áldozat – csak a többiről nem tudsz! Sokáig én sem tudtam...

– Ez mind szép, de ŐK... honnan tudnak rólad? A Tudomány és Technika rovatból?!

– Vagy már az Ismeretterjesztő Társaság programfüzetéből! Nem tudom. Mindenesetre a cikk megjelenése után szabadult el a pokol! – Sajnos, éreztem, hogy kezdem végképp elveszíteni a türelmemet. – Hiába nézel rám ekkora szemekkel – igenis, meggyőződésem, hogy a tömegkommunikáción keresztül tartják rajta a kezüket a társadalom vérkeringésén! Amíg otthon, a munkahelyeden, a barátaid és ismerőseid körében terjeszted csupán az igét, nem jelentesz veszélyt a számukra. Minden elgondolás csakis a tömmegkommunikáció csatornáin keresztül tud hatni… és veszélyessé válni…

Meghajolt felém, mint a japán gésaház bejárata előtt a portás.

– Megtisztelő, hogy ekkora jelentőséget tulajdonítasz a lapomnak és a benne leközölt tíz mondatnak – de végiggondoltad egyáltalán, mit állítasz?!

– Igyekeztem.

– Akkor azt meséld el nekem, ha ŐK minden bulvárlapot, minden társasági közleményt és apróhirdetést, tévé-és rádióadást, lemezt, kazettát és mozifilmet végigböngésznek, elolvasnak, megnéznek és meghallgatnak, ami csak megjelenik valahol a világon – szerinted hányan kell lenniük erre a feladatra?! Szerintem legalább annyian, mint mi vagyunk!!

– Egy frászt!

– Egy frászt? Tudod te, mekkora feladat ez?!

– Nagy. És te tudod, hogy működik ma már a legegyszerűbb sajtófigyelő-szolgálat is? Számítógépes szövegelemzéssel! Persze, az általunk használt szoftverek nyilván nagyon kezdetlegesek az övéikhez képest – mert bárki áll is a dolgok mögött, technikailag messze előttünk kell járjon! De meg tudod-e ítélni, hogy egy hatékony adatbeviteli rendszer és egy árnyalt elemzőprogram mellett hány emberre van szükség a gondos felügyelethez?

Thomas a szája szélét rágva ingatta a fejét.

– Ezek találgatások, Peter! Puszta feltevések...

– Lehet. De mi bennük a lehetetlen? Egyáltalán nincs szükség ügynökök millióira – csak elég hatékony számítógépes rendszerre! A tévé-és rádióadások vétele mindenki számára nyitott lehetőség, az újságok hozzáférhetőek – ŐKET pedig kizárólag a nyilvánosságra kerülő információk érdeklik! Azok, amelyek befolyásolhatják a dolgok alakulását! A homokba dugod a fejed, Thomas! A történelem kezdete óta a legnagyobb veszedelem leselkedik az emberiségre, és te nem akarsz tudomást venni róla!

Elismerően csettintett az ujjával.

– A történelem kezdete óta, meg leselkedő veszedelem – csinos kis kifejezések! Hajlamos lennék továbbra is a Star Trek produkciót javasolni, ha nem volna ez a golyó… – kivette a kezemből a lövedéket, és közelebbről is megszemlélte. Kíváncsi lettem volna, tulajdonképpen mit néz rajta, mert ballisztikából egy helyen doktoráltunk. – Érdemes lenne még egyszer átgondolnod, hátha lehet más oka is ennek a lövöldözésnek!

– Mert így agyrémnek találod, nem?

– Hát… lehetek őszinte?

Megrémültem.

– Ne, az Isten szerelmére, most már ne! Ennyi év után kár lenne belekezdened! De kíváncsi vagyok, megváltozik-e a véleményed, ha végigolvastad az egész elméletet… most nem tehetek többet, mint istenbizonyra állítom neked: semmi más ok nincs, amiért lepuffanthatnának! Semmi! Olyan vagyok, mint egy ma született bárány!

– Vagy inkább mint egy szép, vörös foltos merinói...

Volt benne igazság. Az a rohadt nedvesség csak nem akart megszűnni a lábamnál, sőt, egyre terjedni látszott. Tüntetően az ablak felé fordultam. A szomszédom barátságosan a képembe vigyorgott, és megfejthetetlen mondatainak egyikével próbált közeledni hozzám. De nem talált igazán jókedvemben.

– Gésneltécsneresz rápkérek rotom! – torkoltam le ellentmondást nem tűrő hangon, és ez hatott. Lesütötte a szemét, és igyekezett nem alkalmatlankodni többet. Lehet, hogy túl szigorú voltam hozzá – de hát szóból ért az ember! Ez pedig igazán szép szó volt: motorkerékpárszerencsétlenség. Csak visszafelé. Azt hiszem, húsz éve játszottam utoljára hasonló játékot.

36.

– Ezt nem én csináltam... – Norton mozdulatlanul bámulta a megbénult irányítópultot. – Pilóta ilyet nem tesz…

– Megtette a Gép. – szólalt meg csöndesen Hermits – Reméltem, hogy így lesz!

– Remélted?! – Norton majdnem sírt – Ha meg tudta csinálni egyedül is… akkor mért kellettem én?!

– Mert a pilóta minden védekező manőverére emberi nézőpontból szimulált válaszokra volt szüksége! Tudnia kellett, mi az, amit a gyakorlott szem se vesz észre, milyen mozgások tűnhetnek véletlennek! Elrejteni a beavatkozást – erre csak egy másik pilóta lehetett képes! Ami a te számodra természetes gondolkodás kérdése – az neki egy bonyolult, szimulációs probléma!

– És akkor mi van?!

– Gyanítom, hogy túl nehéz lett volna a feladat! Ha figyelted, megállás nélkül esélyszámításokat végzett, hogy mindig egy lépéssel a dolgok előtt járjon! Minden pillanatban tudnia kellett, hová vezet, és milyen lelepleződési kockázattal jár egy-egy beavatkozás! Óriási adattömeggel birkózott...

– Vagyis nem tudta volna a kétféle számítást egyszerre elvégezni. – Charlton elgondolkodva nézegette a körmeit. Amikor még élt a felesége, naponta tette szóvá ezt a rossz szokását. Pedig igazán nem ártott vele senkinek.

– Azt hiszem, nem. Ezért bízta Nortonra a felét! Az az érzésem, hogy először mutatta meg nekünk a korlátait...

– De mért én? – a pilóta csüggedten ingatta a fejét. – Mért pont én?!

– Mert olyasvalaki kellett, aki megérti a pilóta reakcióit! Aki észrevétlenül tudja maga után csalogatni... akitől elég az utolsó pillanatban elvenni a döntés jogát... amikor már egyértelmű, hogy mit kell tenni!

A műszerek vadul táncoltak az egyik monitoron. A másikon csak felhőket lehetett látni, a harmadikon pedig egy zegzugos, kéklő vonalhálózatot – a túlélés halvány esélyeit.

37.

Mindig rühelltem ezt az érzést. Mint amikor a hullámvasút lejtős szakaszba ér. Az ember végtagjai elveszítik a súlyukat, és hiába az ülések biztos támasza, ostoba, bizonytalan érzés keríti hatalmába az embert.

Kibámultam az ablakon. A szinte mozdulatlan felhőfoltokat néztem. Begerjedt népitánc csoportra emlékeztettek. Vagy egy öreg fridzsiderre – virágcsokorral a tetején.

Vajon hogy lehet ennyiféleképp látni ugyanazt a dolgot? Aztán hirtelen szétesett az egész. Szinte berobbantunk a felhők közé, és soha többé nem tudtam összerakni ugyanazt a képet.

Már láttam az itt-ott feltünedező német falvakat. Nem lehettünk messze.

38.

Három napig volt címoldalon a katasztrófa. Oldalas beszámolókat közölt róla minden jelentősebb napilap, és egy Alex Harvey nevű fotoriporter képei közül egyet szinte az összes újság átvett; azt, amikor a gép földbe fúródott orrészéből kiemelik a két pilóta összegabalyodott holttestét.

Hét túlélő maradt: egy német zeneműkiadó két tulajdonosa, egy Chang Liu névre hallgató kínai diák, egy Stefan Leichman nevű, müncheni tőzsdeügynök, két mexikói diáklány és egy angol újságíró.

Százharmincöt holttestet bányásztak ki a roncsok közül, huszonöt utast pedig eltűntnek nyilvánítottak.

A tragédiát – mint a szakértői vizsgálat később megállapította – kétezer méter magasságban, a csomagtérben bekövetkezett robbanás okozta. A gép maradványai száz négyzetkilométernyi területen szóródtak szét a környék lakói még évek múlva is találtak letört szárnyvégeket és méteres törzsdarabokat. Sok holttest sohasem került elő.

Ahogy annak a bőröndnek a maradványai sem, amelyben – egy Peter Plant nevű utas személyes holmijai között – egész úton valami időmérő szerkezet számolta a másodperceket.

II.rész

39.

Olyan piszok alattomosan lüktetett a feje, ahogy csak egészen piszok, alattomos fejfájások szoktak lüktetni. A jobb halántékától indult ki, és a szeme is majd kiugrott tőle.

– Ha rákezdi, nekem is mindig így szokott fájni! Pont így.

Kathrin ott ült vele szemben – vajon miért nem látta eddig?

Zavartan köhécselt néhányat, miközben hiábavalóan próbálta belepni magát a takaróval. Olyan volt, mint egy számmal kisebb télikabát. Vagy itt lógott ki alóla, vagy ott.

– Nem kéne megigazítani a huzatot? – a lány segítőkészen felpattant, és Thomas kétségbeesetten belekapaszkodott az ágyneműbe. Ingerültség öntötte el és düh. Vajon miért lett ennyire ideges? Talán mert szégyellte magát ebben az átizzadt, csíkos pizsamában, és nem akarta, hogy a lány így lássa?

– De akkor miért van ez rajtam?! – rettentően meglepődött, hogy hangosan tette fel a kérdést. – Mi folyik itt?! És hol vagyok egyáltalán?!

– A sternlitzbergi tartományi kórházban – az ápolónő kimért volt és hideg, viszont meglepően ellenszenves – Most beszéljük meg tizedszer, Mr. Perkins. Helmut doktor szerint önnek permanens amnéziája van…

Kathrin dühösen fordult feléje.

– Maga mindig ilyen kíméletlen a betegekkel?!

– Nem, kisasszony – az ápolónő le nem vette a szemét az ujjai között kialakuló pulóverről – de a maga kollégája különös szívóssággal veszi el mindannyiunk kedvét a hivatásától…

– A pulóverkötés magasztos szenvedélyére gondol? – Thomasnak igen nagy erőfeszítésébe került a vigyorgás. Furcsán rángatózó mimikával próbálta elkerülni a folyamatosan érkező lüktetéseket.

– Kezdesz magadhoz térni. – állapította meg a lány. – Hogy érzed magad?

– Istenien. Baromi jó a hely. Hol vagyok?

– Ez a tizenegyedik, Mr. Perkins…

– Az ég szerelmére, Eutanázia nővér, magának olyan hosszú már a füle, mint a Moszkva-Washington forródrót…

– Vilma a nevem, Mr. Perkins. Vilma Stahler.

– Szép neve van. Kár, hogy nem hallgat rá!

Vilma nővér nem értette. Még a kötőtűi is megálltak egy pillanatra.

– Mit akar ezzel mondani, Mr…

– Hogy hallgasson már, az ég szerelmére! – Kathrin olyan méregbe gurult, mint mikor a korrektor hibákat talált a kéziratában. Ez pedig elég gyakran előfordult. Thomas érezte, hogy egy picit oldania kell a feszültséget.

– Kedves Eutanázia nővér! A permanens amnézia nagyon súlyos betegség ám! Megértőbbnek kéne lennie…

– Felőlem hív, ahogy akar, az mindenesetre jó jel, hogy legalább a betegség nevét meg tudta jegyezni! – visszafordult a kötni valójához – Ráadásul már vagy negyven másodperce nem kérdezte meg, hogy került a sternlitzbergi kórházba…

A próbálkozás hiábavalónak bizonyult. Vilma nővér nem akarta elásni a csatabárdot. Így is jó – gondolta Thomas – Ha harc, hát legyen harc! A lányhoz fordult.

– Édes Kathrin, te azért, ugye, elmondod, hogy kerültem a sternlitzbergi kórházba? Ez – a fejével a nővér felé bökött – úgysem mondaná meg soha!

– Repülőszerencsétlenség. Kétezer méterről zuhantatok le, mint a nyeletlen balta. Bele a földbe. Heten maradtatok életben – az Isten óvott benneteket…

Aki nem érti a nyelvet, meglepődött volna a hirtelen támadt csöndön. Pár percre hallhatóvá vált a sternlitzbergi tavasz, a nyitott ablakon át elemi erővel rontott be a helyi fauna gyógyító erejű, délelőtti zsongása. Thomast valószínűleg gyerekkorára emlékeztették volna az ismerős illatok. Ha megérzi őket. De nem érezte meg. Lázas igyekezettel keresett valami töredéket, valami apró emlékfoszlányt, de hiába. Bármerre kutatott is, nem találta a megfelelő fiókot.

– Milyen hülye érzés – krákognia kellett, hogy visszanyerje a hangját – nem emlékszem semmire…

– Pedig komoly tűzijáték volt!

– Úgy érted… felrobbantunk?

– Méghozzá nem véletlenül! Akkora bomba kellett legyen a csomagtérben, ami a Selfridges-t is levegőbe röpítette volna! Kész csoda, hogy ti heten, az első két sorban, életben maradtatok!

Thomas végre újból elvigyorodott.

– Akkor címoldalra kellett kerülnöm!

– De még hány helyen! Idenézz! – a lány a táskájába túrt, és egy négyrét hajtogatott Daily Review-t húzott elő

– A múlt csütörtöki szám!

– Múlt csütörtöki? – Thomas meglepődött – Tulajdonképpen mennyi ideje vagyok itt?

Kisimította az újságot, és szembenézett magával. Hat vadidegen arc társaságában bámult valahová a háta mögé, a sternlitzbergi messzeségbe.

– Tizenhét napja boldogít bennünket, Mr. Perkins – a nővér hangját érzelmek fűtötték. Sokféle érzelem. Csak néhány hiányzott közülük, olyanok, mint kedvesség, megértés, együttérzés.

– Tizenhét napja?! Mit csináltam itt ennyi ideig?!

– A fiziológiás részt leszámítva, kiszekírozott két orvost, négy ápolónőt és a takarítószemélyzetet. Nem volt eseménytelen időszak, Mr. Perkins!

Thomas belemerült az olvasásba. Az első hasáb a mentést részletezte. Összeégett roncsok, felismerhetetlen tetemek – a közönségesség határát súroló, naturális leírásból azonnal ráismert Kathrin stílusára.

– Worren a nekrológomat is rád bízta, vagy azt meghagyta Slimnek?

– Ugyan, Thomas! Csak nem képzeled, hogy már eltemettünk?!

– Bocsáss meg, igazad van! Hogy is képzelhettem ilyet? Azt írod:…a hét túlélő állapota válságos. Mindannyian kómában vannak, az orvosok szerint nem sok remény van a gyógyulásukra… Igazán megható! Különösen az a finom, árnyalt mondatvezetés, ahogy reményt csepegtetsz a hozzátartozókba! Tiszta szerencse, hogy nincs családom!

A következő rész a bombát taglalta. Festői látomásban ecsetelte, mi lett volna, ha a szerkezet az Oxford Streeten robban, vagy a Heathrow várócsarnokában. Esetleg a Liverpool-Nottingham Forest kupadöntőn.

– Ha megbocsátasz, átugrom a lírai részeket. A lényegre koncentrálnék!

– Milyen kár! Pont kihagyod, amikor előkerül a kínai fiú lába alól a…

– Ne! Meg ne próbáld elmondani, mi kerül elő!

– És még én vagyok kíméletlen! – Thomas most az egyszer osztotta Vilma nővér felháborodását. Áttért a lehetséges tettesek latolgatására – múlt hét csütörtökig négyféle terrorszervezet is magára vállalta az akciót majd a várva várt rész következett. Egy hősi eposz az újságírói önfeláldozásról; az elkötelezett, hivatásának élő század-hírnökéről, akinek életénél is fontosabb az újságja, az olvasók tájékoztatása, a hír igazsága…

– Istenem... – Thomas a könnyeit törölgette – kár, hogy nem haltam meg…

A lány szomorúan bólogatott.

– Még annyi ötletem lett volna…

– És én, érzéketlen barom, magamhoz tértem!

– Hát… – Kathrin széttárta a karját – ilyen az élet…

A következő hasábot a már azonosított áldozatok és az eltűntek listája töltötte ki. Thomas szórakozottan futotta végig a neveket, majd lapozott, mert a lista a túloldalon folytatódott. Fel sem nézett, úgy mondta.

– Azért szép tőled, hogy eljöttél.

– Szép. – bólintott a lány.

– Tényleg szép! – erősítette meg Thomas. – Eljöttél, hogy segíthess! Hogy segíthesd kollégád hősies küzdelmét az életéért… a hivatása visszaszerzéséért… – a hangja fátyolos lett a meghatottságtól – meg egy rövid interjúért, gondolom, igazán csak pár mondatos, amolyan drámai ébredés stílusúért… épp, hogy csak el ne veszítsem a kapcsolatot a nyilvánossággal! Hogy erőt merítsek a mosolyból, ahogy majd visszavigyorgok magamra a Daily Review címoldaláról! Istenem! De szép lesz! – Kathrin már elő is vette a fényképezőgépet, A pizsamás hős, aki visszatért odaátról, Interjú a pokolból, A dráma nem ért véget…

– Melyiket szeretnéd? – a lány az élességet állította.

– Nem is tudom…- Thomas elgondolkodva böngészte tovább a listát. Ekkor ért el a P betűhöz. Peter Plant – olvasta. Az egész nem tartott soká. Túl hosszú ideje keresgélt már, és ingerültségében talán túl erősen húzogatta a fiókokat. A legerősebben éppen akkor, mikor rátalált.

Olyan erővel öntötték el az emlékképek, hogy képtelen volt rendet teremteni közöttük. Elveszítette az eszméletét anélkül, hogy egyetlen szót is szólhatott volna. Órákig feküdt öntudatlanul. Mire magához tért, már mindenre emlékezett. Arra is, amire egyáltalán nem szeretett volna…

40.

– Ez a rohadt szemétszag mindenbe beleissza magát!

– Ugyan, Mrs. Purse, nem kell úgy mellre szívni!

– Hát akkor hová szívjam?! Maga talán gyomorlégzéssel üzemel?!

Thomas elővigyázatosan megkerülte a két asszonyt, és szinte besurrant a lépcsőházba. De elkésett. Mrs. Purse aurája messzire elért.

– Csak nem Mr. Plantet keresi?

A másik asszony valószínűleg hálás volt neki, amiért megszabadította a házmesternő fogságából. Sietve elköszönt, és egy…szegény ember jelentésű, sajnálkozó pillantást küldött Thomas felé. Gyors távozásával megakadályozta, hogy a spontán találkozó háromfős konferenciává terebélyesedjen. Mrs. Purse teljes egészében Thomasnak szentelhette magát.

– Attól tartok, Mr. Plantet már hiába keresi nálunk. Nagyon messzire költözött…

Az átélt áhítat olyan természetesnek tűnt az arcán, mint kerékpáron a kipufogó.

– Tudom, Mrs. Purse. Együtt voltunk a gépen.

– Ó, hát persze! Hogy is felejthettem el! – egy pillanatra sem felejtette el, természetesen – Hiszen az összes lap a maga fényképével volt tele…

– A családot keresem, Mrs. Purse, úgyhogy, ha megbocsát…

A házmesternő megrémült, hogy egy ilyen zsákmány kicsúszhat a kezéből.

– Őket se találja meg, Mr. Perkins! A rendőrségnek se sikerült…– feltehetőleg a legerősebb aduját játszotta ki, de a célját elérte vele. Thomasnak földbe gyökerezett a lába.

– Hogy mi nem sikerült a rendőrségnek?!

– Megtalálni Mrs. Plantet és a gyerekeket! Pedig nagyon akarták, nekem elhiheti…négy nagy autóval jöttek, és mindenkihez becsöngettek! De nem találtak semmit.

Thomas-szal forogni kezdett a világ.

– Azt akarja mondani ezzel, hogy Annie eltűnt?!

– El bizony, Mr. Perkins! Bár én nagyon keveset tudok…

A mondat egész pontosan azt jelentette, hogy Remélem, felfogtad: én vagyok az egyetlen, akitől bármit is megtudhatsz! Úgyhogy ehhez tartsd magad! Thomas értett a szóból.

– Kérem, mondjon el mindent, Mrs. Purse! Peter és Annie a legjobb barátaim voltak…

– Együtt jártak egyetemre, ugye? – a házmesternő félreérthetetlenné tette, hogy itt egyvalakinek van joga kérdezni. Ő majd akkor felel, ha a kapott válaszokkal meg lesz elégedve.

– Inkább azt mondanám, egy egyetemre jártunk. Csak nem egy időben…

– És maga hogy élte túl a katasztrófát?

Erre a kérdésre legalább százhetvenszer kellett válaszolnia az elmúlt hetekben.

– Óriási szerencsével, Mrs. Purse! – és az volt benne a legszörnyűbb, hogy mindannyiszor úgy érezte, valami fontos dolog nem jut eszébe róla! Valami nagyon fontos, amit még Kathrin említett a kórházban, és amit, úgy látszik, menthetetlenül elsodort a visszatérő emlékek áradata.

– És az amnézia? Olvastam, hogy két hétig semmire se emlékezett!

– Így igaz – Thomas egyenest gyűlölte az olyan kérdéseket, amikre nem lehet válaszolni! És az amnézia? Kedve lett volna azt felelni rá, hogy Szerintem is úgy van! vagy Máskor még korábban sötétedik… De nem ásta elő a csatabárdot. Egyrészt, mert szüksége volt a házmesternő jólértesültségére, másrészt, mert hirtelen megértette beszélgetésük valódi célját. Mrs. Purse-nek nem információkra volt szüksége! Délután négy körül járt, és a lakók sorra érkeztek haza a munkából. Udvariasan köszöntötték a házmesternőt, és elkerekedett szemekkel meredtek Thomasra. A sok fényképes cikk, úgy tűnt, megtette hatását. Már hazafelé, a repülőn sejtette, hogy valami nem stimmel. A stewardess nevén szólította, a vámos meg csak mosolyogva intett, hogy mehet. Most pedig Mrs. Purse szeretett volna megmártózni a tragédia keltette hullámokban. Világossá vált, hogy bátran kérdezhet. A házmesternőnek csak arra volt szüksége, hogy mindenki lássa a beszélgetést. Elterelő hadműveletei az időhúzást szolgálták. A lehető legnagyobb szeletet akarta kikanyarítani az ölébe hullott tortából.

– És mikor tűnt el Mrs. Plant?

– Nem olyan régen. Csütörtök délután még láttam boltba menni… beszéltünk is pár szót, de nagyon apatikus volt. Azt hiszem, csak a gyerekek tartották benne a lelket. Ha ők nincsenek, már rég feladta volna. Nagyon szerette a férjét…

– És aztán?

– Aztán jöttek értük.

– Hogyhogy jöttek értük?! Kicsodák jöttek?!

– Azt én nem tudom. De nem kicsodák, hanem kicsoda! Egy férfi egy sötét Lexussal. Fölment, és tíz perc se telt bele, már jöttek is vissza…

– Jöttek?!

– A férfi, meg az asszony és a gyerekek. Együtt szálltak be az autóba. Azóta nem láttam őket.

– A férfi kényszerítette őket?

– Fogalmam sincs, Mr. Perkins! Kocsonyát főztem, a konyhaablak egészen be volt párásodva. Csak annyit láttam, hogy ők azok. De hogy nem önszántukból mentek, arra nem gondoltam. Csak amikor visszajött…

– Ki jött vissza?!

– Gondolom, a férfi. Már elég késő volt…

– És miből gondolja, hogy ő volt az?

– Hát a kocsiból!

– Látta a rendszámát?

– Egy fenét! Mondom, már tíz óra is elmúlt! De ez is valami nagy, sötét kocsi volt…

– Nem is biztos, hogy Lexus?

– A rendőrök is ezen lovagoltak! Idefigyeljen! Két hete nem tudok ablakot nyitni a konyhában, mert az erkélyajtóm úgy megvetemedett, hogy a huzat szabályosan leviszi a fejemet! Én meg azt nem bírom! Azonnal hasogatni kezd a migrén, és a nyakamban megindul az ideg…

– A kocsonya meg továbbra is bepárásította az ablakot…

– Be. Csak éjfél után lettem kész vele, akkor még szét kellett porciózni. Fél egy is elmúlt, mire kiszellőztettem. De akkor már bementem a szobába, és becsuktam a konyhaajtót. Tudja, ilyenkor a tányérokat az asztalon hagyom, és reggelre megdermed az egész… a férjem nagyon szereti…

– És miből támadt az a gyanúja, hogy erőszakkal vitték el őket?

– Az úgy volt, hogy beültem a tévé elé, kicsit kifújni magam. Tudja, sokat kivesz belőlem az egész napos álldogálás. A visszereim nem bírják, már kétszer műtötték, de mindig csak rosszabb lett! Úgyhogy már inkább csak kenegetem, meg ha tudom, felpolcolom. Most is épp elhelyezkedtem, amikor meghallottam a lábdobogást. Rettentő dühös lettem. Ki csaphat éjszaka ekkora lármát?! Nagy nehezen felkászálódtam, és kimentem, persze, későn. Már csak azt láttam, ahogy a kocsi elhúz. Az emeletről fény szűrődött le, és ez felkeltette a gyanúmat! Nem gyújtottam villanyt, csak felsettenkedtem. Meglehetősen be voltam ijedve, pláne, mikor észrevettem, hogy Mr. Plant lakása tárva-nyitva van! A villanyok égtek, odabent óriási felfordulás! Én nem mondom, hogy Mrs. Plant maga volt a háziasszonyok mintaképe, de azért az evőeszközt nem tartotta a földön! A fiókok kirángatva, a könyvek szertehányva – tudja, volt ott annyi, hogy az Isten se tudná tisztán tartani! Szállt is náluk állandóan a por, de hát én nem szólok bele az ilyesmibe…

Újabb hazaérkező lakó adózott csodálattal Thomas népszerűségének. Mrs. Purse fürdött a boldogságban. Csak úgy dőlt belőle a szó.

– Na, gondoltam, itt az idő elhúzni a csíkot! Még visszajönnek, és itt találnak – akkor nekem végem! A múlt héten egy szegény nyugdíjast öltek meg pár fillérért a szomszédban! Ezeknek ma nem kell sok! Lerohantam, betoltam az összes reteszt – tudja, a fűszeres fiával csináltattunk ilyen biztonsági zárakat! Ő nagyon ért a dologhoz, a nagybátyjának volt is valami találmánya…

Mielőtt rátérhetett volna, a találmány részletezésére, Thomas közbevágott:

– És a rendőrség mikor ért ide?

– Ó, néhány perccel azután, hogy kihívtam őket! Először csak egy autó jött, aztán még kettő. Végül vagy fél órára rá megérkezett egy negyedik is – úgy vettem ki a szavaikból, hogy valami szakértőfélét hozattak, de hogy milyet, arra nem emlékszem.

– És mit kerestek?

– Szerintem ők se tudták.

– De- csak mondtak valamit?

– Mondani nem sokat, inkább kérdeztek. Hogy nézett ki a férfi, milyen volt az autó, mi volt a rendszáma… ilyesmiket.

Thomas megértette, hogy többet nem tudhat meg Mrs. Purse-től. Gyorsan megköszönte a segítséget, és elvágandó a beszélgetés további fonalát – a házmesternő ízléses, vékony aranyláncára mutatott:

– És azt mondta nekik, hogy odabent is járt?

Az asszony a füle tövéig elvörösödött.

– Ezt meg hogy érti, Mr. Perkins?!

– Ha megfordítja a medált, talál rajta két nevet meg egy dátumot. Az egyik név az enyém, Annie az én mennyasszonyom volt. Jó lesz, ha vigyáz rá! A tulajdonosa keresni fogja… – majd kisvártatva hozzátette – ha visszajön!

Azzal sarkon fordult, és elindult a kocsija felé. Kellemes, kora nyári délután volt, egyáltalán nem olyan, mint amilyen hangulat szorongatta éppen. Zavaros gondolatok kergették egymást a fejében, és egyetlen, csalhatatlannak tűnő megérzésben olvadtak össze: azért a láncért senki sem fog visszajönni. Soha többé.

És ebben a dologban nem is tévedett.

41.

Nem ment messzire. Megkerülte a házat, és az épület mögötti parkolóban megállt. Szüksége volt egy kis csöndre. Leállította a motort, és homlokát a kormányra döntve gondolkodni próbált. Sehogy sem értette Annie eltűnését! Mit követhetett el Peter, amiért az egész családnak kell bűnhődnie? Micsoda őrültség ez?! Rebecca nyolc, Daniel mindössze tizenegy éves volt. Két gyerek, akik együtt nem tesznek ki húsz teljes évet – vajon mit tudhatnak egyáltalán?! Érthetetlen az egész, hacsak…

És ekkor hajszál híján ölébe hullott a megoldás. Majdnem megvolt! Egészen váratlan ugrással Kathrin mondata jutott eszébe. Az a mondat; amire három hete hiába próbált visszaemlékezni! És ez a két, látszólag távoli töredék, Annie eltűnése és Kathrin mellékes megjegyzése hirtelen ragyogó, éles képpé állt össze! Talán minden másképp alakul, ha sikerül megőriznie ennek a pillanatnak a világosságát. De nem sikerült. Váratlan esemény zavarta meg töprengésében.

A parkoló épp a Plant lakás konyhai frontjával nézett szembe. A vékony, horgolt függönyön át jól látszott, ahogy nyílik az előszoba ajtaja, és a folyosóról beszűrődő világosságban valaki belép a lakásba. Thomasnak elakadt a lélegzete. A lábai remegni kezdtek, és az egész teste elgyöngült. Serdülő kora óta így reagált minden izgalomra. Az első lány, akit megcsókolt, azt hitte, valamiféle epilepsziás roham bontakozik ki a szemei előtt. Később, az egyetemen, amikor egy otthon kidolgozott megoldással kiszólították az évfolyam elé, még elolvasni sem tudta a saját írását. A professzor végül már csak arra volt kíváncsi, kinek a révén jutott hozzá ilyen frappáns levezetéshez? Hirtelen beálló dadogása nem segített igazolni zsenialitását. Évekig úgy érezte, ekkor tört ketté matematikusi karrierje. A többiek úgy húsz évvel korábbra tették ezt az időpontot…

Most mindenesetre hosszú másodpercekbe telt, míg végre ki tudott kászálódni a kocsiból. Halkan betette az ajtaját, és megpróbálta bezárni. Hiába, persze. Alig talált bele a zárba, és mikor végre sikerült, képtelen volt elfordítani a kulcsot. Nem egyszerűen félt. Minden porcikája remegett az izgalomtól. Végül, elfogadva a sors akaratát, nem kínlódott tovább. Nyitva hagyta az autót. Megkerülte az épületet, és megkísérelt nyugalmat erőltetni magára. Ökölbe szorította a kezét. A slusszkulcs nagy, fekete feje a tenyerébe támaszkodott, hegye pedig a középső és a mutatóujja közül kandikált kifelé. Mint egy bokszer. Majdnem olyan éles és fájdalmas. Hasznos fegyver gázpisztoly vagy hangtompítós revolver ellen. Megnyugtatta kissé. Most már csak annyira remegett, mint békacomb a drótkötélen. Négyszer vétette el a lépcsőt felfelé menet.

Mikor a liftakna mögé, a lépcsőforduló legeldugottabb kanyarulatába ért, lejárt a három perc. Az automata ennyi időnként oltotta el a világítást. Kapcsoló csak fél emelettel feljebb, a Peter Plant feliratú névtábla közelében volt. Vagy a földszinten. Visszamenni nem akart, tovább meg nem vitte a lába, úgyhogy inkább káprázatos gyorsasággal izzadni kezdett. Pillanatokon belül úgy nézett ki, mint a Chicago Bulls bedobója a kupadöntő szünetében.

Nem baj, Thomas Perkins, most az egyszer nem futamodsz meg! Üssenek inkább agyon, de O-D-A F-O-G-SZ M-E-N-N-I, és szembenézel az ellenséggel! Harcolni fogsz, életre-halálra! Na jó, halálra! Egyszer már megúsztad:…

Erre a mondatra megjelent előtte a harmadik mozaik. Külön, a többitől függetlenül, mégis pontosan tudta, hogy újra a megfelelő fiókba nyúlt. Egész biztos volt benne, hogy utolsó mondata a közelben csapódott be! Egyszer már megúsztad… Annie eltűnése és Kathrin minduntalan felbukkanó megjegyzése…érezte, hogy összetartoznak! Talán rá is jön, miért, ha nem hallja meg a zajt. Valaki kifelé jött a lakásból.

Hirtelen eltűnt a bénultsága. Nekilódult. Kettesével szedte a lépcsőfokokat – muszáj volt előbb odaérnie! Csak a meglepetés erejében bízhatott. Rohant felfelé! Pár lépés választotta el az emelettől, amikor szép lassan lenyomódott a kilincs. Thomas Perkins szinte úszott a levegőben! Úgy szállt el az utolsó öt lépcsőfok fölött, hogy egyiket sem érintette a lábával! Az ajtó résnyire kinyílt. A Daily Review túlélő tudósítója szenzációs ütemben érkezett: az ugrás lendületét szinte maradéktalanul bele tudta adni az ütésbe! A kulcscsomót kiejtette ugyan a kezéből, összeszorított ökle azonban kíméletlen pontossággal csapott le! Épp állcsúcson vágta a kilépő házmesternőt. Mrs. Purse egyetlen szó nélkül terült el a földön. És sokáig úgy is maradt.

42.

– Az ég szerelmére, térjen már észre!

Thomas kétségbeesetten rázta az asszony vállát – Mi történt magával?!

A házmesternő végre kinyitotta a szemét.

– Még kérdi?! A jobbegyenesénél csak ez a rángatás kínosabb érzés! Nem hagyná abba? Kirázza belőlem a lelket…

– Bocsásson meg, azt hittem, komolyabb baj van!

– Miért, a haldoklókat ezen a módon szokta átsegíteni a túlvilágra?! – aztán ijedten körülnézett – Micsinált velem?! Visszahozott a lakásba?!

– Hát, gondoltam rá, hogy levonszolom a földszintre, csak nem tudtam, tetszene-e a fejének ez a másfél millió lépcsőfok! Picit közvetlen formája lett volna az eutanáziának…

– Akkor most menjünk innen gyorsan – megpróbált feltápászkodni a rendőrök bármelyik pillanatban visszajöhetnek! A lakás le van pecsételve!

– Nocsak! Mintha ezt eddig kevésbé szívta volna mellre!

– Csak azt a pár vasat hoztam vissza! Még feljelent a végén, pedig nem érnek sokat, nekem elhiheti!

– Csak keményen, Mrs. Purse, egy becsüs nem lehet szívbajos!

– Ugyan már, a lánc olyan vékony, mint a lehelet, a gyűrűk meg mind tizennégy karátosak… a karkötő se ér többet egy százasnál! –

– Egész szép zsákmánytól fosztottam meg, ahogy így tételesen végigvesszük…

– Senki se viheti a holmiját a sírba, Mr. Perkins!

– Picit korán temeti el őket, nem gondolja?!

– Bánom is én, mondjon amit akar! Visszaraktam az egészet, most már menjünk innen!

– És mi lesz a pecséttel?

– Azt csak bízza rám!

– Ezer örömmel, de ha már bejöttünk, körülnéznék egy kicsit!

– Megőrült?! Villanyt akar gyújtani?! Elég, ha egyvalakinek feltűnik!

– Hát bizony, nem kockázatmentes a dolog! De hát maga tört be ide, nem én… Majd behúzzuk a függönyöket!

Azzal az ablakhoz lépett, és meg is tette. Csak akkor gyújtott villanyt, mikor már minden függöny a helyére került.

– És most mit keresünk, Mr. Perkins?

– Hát a maga nevében nem beszélhetek, én mindenesetre nem tudom! Fogalmam sincs, mit szeretnék találni. Csak azt látom, hogy akik előttünk itt jártak, tudták. Nagyon módszeresen szedték elemeire a lakást!

– Csak a felét, ha jobban megnézi!

– Hogy érti ezt?

– Nézze, a könyvespolc és az íróasztal romhalmazzá vált, a szekrények viszont sértetlenek! Látja? – kihúzta az egyik fiókot – Még a törülközők alá se nézett be senki! Ezen a fronton minden érintetlen!

– Aha…

– Ez pedig csak két dolgot jelenthet: vagy megzavarták őket, vagy megtalálták, amit kerestek! És ahogy elnézem ezt a felfordulást, azt hiszem, az utóbbi igaz!

– Miért is?!

– Az összes fiók mellett ott hever a tartalma! Látja? – beletúrt az irományokba – Ezek itt valami készülő regény oldalai…ezek számlák és csekkek…ezek meg iskolai bizonyítványok…csak a második fiók mellett nincs semmi!

– Na és? Hátha eredetileg is üres volt!

– Akkor miért van a földön? Ha nem volt mit kiborítani belőle, miért nem hagyták a helyén, mint ezt a legalsót?

Thomas elgondolkodott.

– Azt hiszem, hiba volt önt állon vágnom, Mrs. Purse. Mit gondol, mi lehetett a fiókban?

– Tudni nem tudom, de ha kiszedjük a fiók aljából azt az odatapadt indigót, talán okosabbak leszünk…

Óvatosan lehámozták az indigót a fiók aljáról, és a fény felé tartva olvasni kezdték: A CSAPDA. A kulturális evolúció autogenetikus modellje és kudarca. Beavatkozás-elmélet. Írta: Peter Plant. Több nem szerepelt az oldalon. Ennyi maradt egy fióknyi irományból.

– És most hogy érzed magad, Thomas Perkins?!

A házmesternő sehogy sem értette a fennhangon feltett kérdést.

– Hozzám szólt?

– Nem, Mrs. Purse, ne haragudjon! Csak eszembe jutott valami, és most szeretném a fejem jó erősen a falba verni!

– Tehát megtaláltuk, amit kerestünk?

– Meg. Bár ne találtuk volna!

– Akkor menjünk, Mr. Perkins! Nehéz lesz megmagyarázni, mit keresünk itt, ha visszajönnek a rendőrök!

Szó nélkül mentek ki a lakásból. Thomas elgondolkodva nézte végig, ahogy a házmesternő visszavarázsolja az ajtóra a pecsétet. Igazán szép munka volt. Egy profinak is becsületére vált volna.

43.

– Sajnálom, de muszáj valamelyest értenem, mibe ugrunk bele!

Thomas nagyot sóhajtott.

– Nincs is ezzel semmi gond, Mr. Formes, ha csak az nem, hogy én se értek semmit.

– Ahhoz képest eléggé fel van zaklatva!

– Talán éppen ezért, nem gondolja? A legjobb barátaimat veszítettem el – feltehetőleg a saját hibámból! A felületes, érzéketlen hozzáállásom miatt – akarja, hogy részletesebben megindokoljam a lelkiállapotomat?

– Szó sincs róla! Azt szeretném, ha még egyszer elmesélne mindent – hátha találunk valami kapaszkodót… valamit, amin elindulhatnánk…

– Hát jó. Kezdjük előről: a barátom megtalál, hogy hallgassam meg az elméletét, mert roppant érdekes! Meghallgatom. Kezembe nyom egy levezetést, ami a részleteket tartalmazza. Elteszem. Egy hét múlva már semmire sem emlékszem az egészből.

– És a levezetés?

– Kitettem a lejárt számlákkal és elgépelt piszkozatokkal együtt az íróasztalomra. A titkárnő dobta ki néhány nap múlva.

– Vagyis nem maradt semmi – se a táskájában, se a fejében…

– Majdnem semmi. Általánosságokra emlékszem, de a levezetések például olvasatlanul kerültek szemétre.

– Amikor is újból előbukkant a barátja.

– Igen, de akkor már üldözték.

– Kicsodák?

– Akik veszélyt láttak az elméletében!

– És kik láttak veszélyt benne?

– Erre csak egészen vad feltevésekkel tudnék válaszolni, úgyhogy inkább nem teszem. Már csak azért sem, mert éppen ez lenne az önök feladata! Rájönni, hogy ki áll a dolog mögött! Kinek állhat érdekében családostul meggyilkolni egy tíz mondatos, ártalmatlan közlemény szerzőjét?

– És ön, Mr. Perkins, biztos benne, hogy ennyi az ok? Egy tíz mondatos, ártalmatlan közlemény?

– Ma már igen. De ebben nem kell az én meggyőződésemre hagyatkoznia! A tervem éppen az, hogy rekonstruáljuk a szituációt, újból bedobjuk a csalit, és ha előbújik a szörnyeteg, lecsapunk rá!

– Nagyon westernesen hangzik, Mr. Perkins.

– Naivnak találja az elgondolásomat?

– Nem minősíteni szeretném, csak érteni. Ha jól veszem ki a szavaiból, újból meg akarja jelentetni a közleményt, csak most más név alatt?

– Nem pont ugyanazt a közleményt! Hasonló tartalmú és hangvételű tíz mondatokat bármikor tudok szerkeszteni a foszlányok alapján, amikre emlékszem…

– Vagyis blöffölni készül?

– Igen. Azt a látszatot szeretném kelteni, mintha a birtokomban lenne az elmélet…

– Ezek szerint a saját neve alatt akarja megjelentetni?

– Mindenképpen!

– Tisztában van a lehetséges következményekkel, Mr. Perkins? Ha tényleges a veszély, fölöslegesen sokat kockáztat, ha meg nem, lejáratja magát…

– Lejáratni akkor járattam le magam, amikor nem vettem a fáradságot, hogy elolvassam azt a pár oldalt! Most már nincs más választásom. Ez a blöff csak akkor jöhet. be, ha én csinálom – én vagyok az egyetlen hiteles csali! Az egyetlen, aki elvileg mindent tudhatna!

– De nem tud!

– Nem, ezt viszont csak én tudom…

– Vagyis úgy gondolja, magáról a legkönnyebb elhinni, hogy tudja a titkot, mert igazából csak maga tudja, hogy nem tudja…

– És most már Ön is, Mr. Formes!

– Na igen… – a férfi elgondolkodva vakargatta az állát.

– Már én is tudom. Csak maga nem tudja.

– Mit nem tudok?! Amit maga tud, azt én is tudom!

– Azt igen, de amiről ŐK azt hiszik majd, hogy tudja, azt valójában nem tudja…

– De ezt csak mi ketten tudjuk majd – ők nem!

– Ők nem. De igazából mi sem…

– Mit mi sem?!

– Mi sem tudjuk majd…

– Micsodát, Mr. Formes?!

– Hát amit maga nem tud!

– Már hogyne tudnám?!

– Az ég szerelmére, ha tudná, miért kéne úgy tenni, mintha nem tudná?! Elég lenne, hogy tudja! De valójában csak azt tudja, hogy nem tudja…

– Pontosan! De maga az imént azt mondta, hogy azt sem tudom, hogy nem tudom, pedig…

A férfi megadóan széttárta a karját.

– Oké, Mr. Perkins, tud, amit tud, lényeg, hogy ŐK nem tudják!

– Hát… valójában én sem tudom…

– Ne! Könyörgöm, ne kezdjük előről! Mindketten tudjuk, hogy mit tud…

– Bár tudnánk!

– Akkor azt, hogy mit nem tud! Teljesen mindegy! Most inkább azt mondja el, mit szeretne tenni…

– De hát én csak segíteni akartam…

A detektív kezdte úgy érezni magát, mint egy nagyon elcsigázott hosszútávfutó, akinek könnyítésképpen súlyos homokzsákot fektetnek a vállára.

– Kegyelmezzen, Mr. Perkins! Mindent értek, csak lépjünk már tovább!

– Maga milyen türelmetlen!

– Gondolja? Másfél órája reménykedem, hogy elhangzik négy olyan mondat, amiből végre kiderülne, mit vár tőlem! Ez olyan lehetetlen kívánság?

Thomas arckifejezésére a legjobb szó a duzzogó lett volna.

– Rendben van. Akkor szorítkozzunk a tényekre. Én egy drámai hangvételű írásban közzéteszek a barátom hagyatékából néhány kedvcsináló szemelvényt – nem mulasztva el a tragikus körülmények felemlegetését! A meggyilkolt tudós, a felrobbantott repülőgép, az eltűnt család – az emberek harapnak az ilyesmire! Interjúkat is adhatnék, és ezekben nem hagynék kétséget afelől, hogy bizonyos további dokumentumok is a birtokomban vannak…

Formes rosszallóan csóválta meg a fejét.

– Ajtóstul ront a házba! Nem volna elég először csak a barátja elméletéből csipegetni?

– Mért gondolja?

– Mert így túlságosan kilóg a lóláb! Megérezhetik, hogy csak provokálni akarja őket…

– De hát valahogy ki kell ugratni a nyulat a bokorból!

– Azt mondta, hogy a barátja egy ártatlan, tízmondatos közleménnyel indította el a lavinát. Miért nem elég elsőre ennyi? Először úgy vettem ki a szavaiból, Ön is ezt akarja! Miért nem marad meg ennél a változatnál? Ráér bekeményíteni, ha a szörnyeteg nem bújik elő magától! Jól idéztem, Mr. Perkins?

– Gúnyolódjon csak, én felül tudok emelkedni a rosszindulat mérgezett nyilain…

– Ez igazán megindító! Akkor, ha majd visszaereszkedett a földre, mesélje el, hogy képzeli a továbbiakat? Ott tartunk, hogy megjelent a közlemény…

– Jó, tehát attól kezdve, hogy a cikk megjelent, az Ön emberei minden lépésemet figyelik! Éjjel-nappal! Állandóan a sarkamban lesznek, mindent látnak, mindenről tudnak! Tanúskodnak, ha kell, fényképeket, filmfelvételeket készítenek, és ha velem bármi történne, gondoskodnak róla, hogy ŐK – bárkik legyenek is! – ne ússzák meg szárazon! Érti, Mr. Formes?

A férfi bólintott.

– Azt hiszem, értem, Mr. Perkins. Ön meg akarja öletni magát, és ezt velem szeretné dokumentáltam!…

– Csak végső esetben, ha nem sikerül megvédeniük!

– Már miért ne sikerülne? Ön úgy beszél, mint aki meg sem akarja próbálni!?

– Félreértett, Mr. Formes! Én nem akarok meghalni. Eszem ágában sincs! De ha ŐK tényleg olyan profik, mint gondolom, fel kell készülni erre az eshetőségre is! Valami okból rettegnek a nyilvánosságtól, és én ezt a gyönge pontjukat szeretném célba venni! Azt akarom, hogyha engem sikerül is eltenni az útból, magának szolgáltasson ez az attrakció annyi bizonyítékot, hogy bátran hidegre lehessen tenni ŐKET!

– Sajnálom, Mr. Perkins, de magának temetkezési vállalkozóra van szüksége, nem védőőrizetre!

– És temetést vállal, Mr. Formes? Mert én, valami érthetetlen okból, csak magában bízom…

– Igazán megtisztelő, de nem a megfelelő helyen kopogtat!

– És ha megfizetem? A pénz nem lehet akadály, az egész bankszámlám a rendelkezésére áll!

– Anyagiakról egyelőre nincsen szó…

– Akkor viszont kénytelen vagyok emlékeztetni bizonyos szívességekre…

– Nem kénytelen, Mr. Perkins, nem vagyok feledékeny természetű! Pontosan tudom, mennyi hálával tartozunk önnek a Gates-ügyben nyújtott segítségért! Ma már az egész Formes & Eshmer ügynökség nem létezne, ha maga nincs. Éppen ezért nem akarok olyan őrültségben segédkezni önnek, mint amilyenre most készül!

– Akkor mit tanácsol, Mr. Formes? Tisztában van vele, mit szeretnék: megtudni, ki áll a barátaim halála mögött! Magához fordultam segítségért, most várom a javaslatát!

– Helyes, idáig legalább eljutottunk! Nos, ha elfogadom az ötletét a csali-szerepkörrel, elsősorban ahhoz ragaszkodom, hogy semmit ne tegyen a beleegyezésem nélkül! Semmit, Mr. Perkins, világos? Az első lépés egyetlen közlemény lehet, szigorúan az elméletre szorítkozva! Semmiféle drámai felhang! A megjelenés napjától kezdve négy ember fogja követni éjjel-nappal, de ebből csak kettőnek lesz a feladata a megfigyelés – a másik kettő kizárólag az ön biztonságával lesz elfoglalva! Nem törődnek semmiféle bizonyítékkal, semmiféle fotózással és filmfelvétellel! Az egyetlen feladatuk annak megakadályozása lesz, hogy Thomas Perkins mártírt játsszon valami félreértelmezett lelkifurdalásból kifolyólag…

– Muszáj magának állandóan a magánéletemben turkálnia?

– Csak ha megkér rá, Mr. Perkins.

– És maga szerint megkértem?

– Attól tartok, igen. A megbízásának csak akkor tudok eleget tenni, ha pontosan ismerem a részleteket. Sajnálom.

– Ezek szerint vállalja, Mr. Formes?

– Amennyiben a feltételeim megfelelnek…

– Áll az alku!

– Akkor itt az ideje, hogy rátérjünk a konkrét teendőkre!

– Mit szólna hozzá, ha leülnénk?

– Az ötlet nem rossz. Tulajdonképpen miért álltunk idáig?

Kölcsönös udvariaskodás után helyet foglaltak. A csupakróm, hihetetlenül kényelmetlen székek komótos lengéssel őrizték a leülés lendületét. Hosszú percekig úgy tűnt, mintha mérleghintán beszélgetnének. A forma-tervező ilyenkor elégedetten dől hátra kényelmes fotelében, és csak ennyit mond: klassz.

44.

– Mi ez a rettenetes kupleráj az asztalomon?!

– A levelei, Mr. Perkins.

– A leveleim?! Egy nap alatt ennyi postám érkezett?!

– Én ilyet nem mondtam.

– Akkor meg mi ez itt?!

– Mondom, a levelei! Nem tárolom őket tovább az iratgyűjtőben, mert mozdulni sem tudok tőlük!

Thomas odasétált a titkárnő asztalához, és egészen közel hajolt hozzá.

– Segítsen nekem, Deborah! Mikor is kértem, hogy az iratgyűjtőben tárolja a leveleimet?

– Nem maga kérte, hanem Miss Bullock. Amíg maga kórházban volt. De most már, hál’ istennek jól van, dolgozik, úgyhogy én nem őrizgetném tovább őket!

– Hát ez érthető, kedves Deborah, nagyon is érthető. Megmondaná nekem, miért két hónap elteltével jutott erre a nagyszerű elhatározásra?

– Miféle két hónap?

– Ennyi ideje dolgozom újra. Tudja, igazán nem kötekedni akarok, de mondjuk, ha nyolc héttel ezelőtt ideadja őket, néhányra netán még válaszolnom is érdemes lett volna.

– Nincs nekem időm állandóan a maga levelezésével bajlódni! Azt hiszi, nincs más dolgom?! Miss Bullock is csak átpasszolja nekem a problémát, mintha ő nem tudta volna megoldani! Persze, amilyen trehány, mára már egy levele se lenne meg!

– De most mind megvan!

– Hát afelől biztos lehet, Mr. Perkins! Ha én egyszer elteszek valamit, az el van téve!

– Akár két hónapra is, igaz?

– Mit akar ezzel mondani?!

– Ó, igazán semmit, csak ha kisebb elszántsággal őrizte volna őket, legalább párat megkaphattam volna időben…

– Ha ennyire kényes a leveleire, akkor vegyen fel egy titkárnőt!

– Bocsásson meg, Deborah, nekem az a nyilvánvalóan téves információm van, hogy maga a szerkesztőségi titkárnő…

– A szerkesztőségé, de nem a magáé! Amióta kicsípte ezt a szaftos kis balesetet, megőrülök a levelezésétől! Gondolja, hogy van nekem időm napi ötven Mr. Perkinsnek címzett küldeményre?!

– Bevallom őszintén, azt gondoltam. Persze, tisztában vagyok vele, hogy ez akár mintegy tíz percét is elrabolhatja naponta…

– Tíz percemet?! Magának fogalma sincs arról, mennyi időbe telik minden egyes küldeményt átvenni, iktatni, szortírozni…

– Nyilván nagyon sokba. Annyira sokba, hogy átadni már nem is marad ideje őket. De ne búsuljon, Deborah! Én megértem magát. Én is mindig ilyen ingerült leszek, ha elbaltáztam valamit! Jól leteremtem a másikat, nehogy rájöjjön, hogy igazából bocsánatot kellett volna kérnem tőle.

És még mielőtt a titkárnő bármit felelhetett volna, Thomas sarkon fordult, és visszasétált az asztalához.

Ahogy gondolta, a levelek közül több tucat már hetekkel korábban aktualitását vesztette. Néhányat bár meg se kapott volna, néhány pedig teljesen érdektelen volt. A többi viszont pontosan beleillett abba az áradatba, ami, szép lassan lecsengve bár, de azóta is folyamatosan érkezett:

Tisztelt Mr. Perkins! Aggódva figyeljük az Önről szóló híradásokat. Nem tudjuk, megkapja-e levelünket, de ha igen, merítsen erőt belőle! Mi szorítunk Önért!

Drága Thomas! Bocsásd meg, hogy keresztneveden szólítlak, bár még sose találkoztunk. A képed ott lóg a szobám falán, az ágyam fölött, és minden nap arról álmodozom, hogy egyszer majd találkozhatok veled! Engem az sem zavarna, ha tartós károsodásod maradna (láb, kéz nem mozog, furcsa tartás, tolószék, stb.), mert úgy érzem, a bennem kavargó érzések nem ismernének akadályt!

Kedves Mr. Perkins! Az Isten adjon erőt a gyógyulásához! Ne haragudjon, hogy ilyen ismeretlenül zaklatom levelemmel, de mélyen együttérzek a bajával. Én a fiamat veszítettem el repülőszerencsétlenség következtében, és már milliószor elképzeltem magamban, milyen lehet egy ilyen halál…

Thomas kezdte úgy érezni, hogy Deborah amilyen csúnya, olyan remek titkárnő! Kifejezetten jót tett vele, amikor nem adta oda a leveleit. Már csak azt sajnálta, hogy most eszébe jutottak.

Kitartás, fiam! – lapozott bele a következőbe. – Négy évet húztam le a fronton, de mondhatom, a lelkierő az, ami minden nehézségen átsegíti az embert! Nincs az a helyzet, amiben… – egyre rövidebb bekezdéseket olvasott át:

Örömmel értesítjük, hogy a Hős Kiscserkészek Országos Egyesülete…

Egy ország izgul Önért…

Tisztelt Mr. Perkins! Kérjük, hogy az alábbi űrlapot gondosan kitöltve juttassa vissza a következő címre: Légikatasztrófában Sérültek Alapítvány…

Thomas! Itt küldöm az elméletem „kipucolt” matematikai megalapozását. Az előző változatot nyugodtan dobd el, ebben minden benne van! A régi okfejtés nem volt rossz – gondolom, fel sem tételezted, hogy a saját irományomról ilyesmit állítanék! – csak sikerült sokkal általánosabb megvilágításba helyeznem az egészet!

Mondhatom, hátborzongató következtetésekre jutottam sokkal hátborzongatóbbakra, mint valaha is gondoltam volna…

Képtelen volt tovább olvasni. Annyira ostobának érezte magát, hogy legszívesebben üvölteni szeretett volna! Hisz mindvégig itt volt! A keze ügyében! Emlékeznie kellett volna a repülőn elhangzott mondatra:…az új változatot tegnap adtam fel a címedre! Csakhogy az a cím a szerkesztőségi címet jelentette! Hát persze! És ez egyszerűen nem jutott eszébe! Nem is kereste az új kéziratot, beletörődött, hogy a régi elveszett!

Istenem! – gondolta – Micsoda erőfeszítésembe került azt a látszatot kelteni, mintha lenne valami a birtokomban! És közben kezdettől nálam van a négy ász, csak nem néztem meg a lapjaimat!

– Valami baj van, Mr. Perkins? Olyan furcsán néz ki!

– Semmi, Deborah, semmi. Csak van itt egy fontos levél… szabad a fénymásoló?

– Senki sincs itt rajtunk kívül, amint látja, én meg nem másolok éppen…

– Nem is akar?

– Semmi köze hozzá, mit akarok és mit nem! Egyébként épp indulni készültem, egy órája letelt a munkaidőm!

– Bájos, amikor ilyen segítőkész – mivel tudtam ennyire a bizalmába férkőzni?

– Jó éjszakát, Mr. Perkins! A kulcsot ne felejtse el leadni, a világítást kapcsolja ki, a riasztót meg fordítsa éjszakai állásba!

– Igyekezni fogok.

– El tudom képzelni. – mondta még búcsúzóul a titkárnő, és becsapta maga mögött az ajtót.

Thomas várt egy darabig. Miután meggyőződött róla, hogy Deborah már nem jön vissza, fogta a kéziratcsomót, és a fénymásolóhoz ment. Bekapcsolta a gépet. Megvárta, még bemelegszik, majd a lapokat óvatosan behelyezte az adagolóba.

– Nem tudom, hogy értelmes dolog-e az irományod, Peter Plant, de Valakik nagyon félnek tőle! Hát most megkapják!

Először csak két másolatot kért. Az egyiket visszatette a fénymásolóba, és a gépet folyamatos üzemmódba állította. Telepakolta az üres lapadagolót, és megnyomta a start feliratú gombot.

– Reggelre bokáig fog itt állni a Plant-féle evolúciós elmélet – és ez csak a kezdet!

A másik kópiával a faxhoz ment. Tizenöt fontos napilap, hírügynökség és televíziós hírműsor számát kereste ki a memóriából. Úgy állította be a gépet, hogy két óra múlva kezdje el hívni őket. Ennyi időt hagyott magának. Aztán gondolt egyet, és tizenhatodikként a saját telefonszámát is beütötte, majd az asztalához ment. Megírta a cikket, amire két hónapja készült. Egyszerű cikk volt. Él és humor nélkül. Tudta, hogyha holnap megjelenik, nem lehet többé visszafordítani a dolgokat. Fogalma sem volt ugyan, milyen dolgokat, de ezen már nem is törte a fejét.

– Tied a szó, Peter Plant! Meglesz, amit akartál.

A fénymásolóhoz ment, és összeszedett egy teljes példányt a már elkészült másolatok közül. A cikket odatűzte az elejére, és az egész paksamétát lefektette a főszerkesztő asztalára. Ezután komótosan visszasétált az íróasztalához, kikapcsolta a nyomtatót, a szövegszerkesztőből azonban nem szállt ki. Beszkennelte az eredeti kéziratköteg lapjait, majd végigfuttatott rajta egy szövegfelismerő programot. Gyorsan átnézte az eredményt, majd úgy döntött, inkább meghagyja képként, az eredeti változatban. Elébiggyesztette a cikkét, majd az egészet átmásolta a Postázandók mappába. Itt is beállította a két órával későbbi időpontot, címzettként pedig megjelölte az összes meglévő E-mail címet, plusz a Válasz mindenkinek kategóriát, és a gépet alvó állásba helyezte. Aztán gondosan eloltotta a villanyt, bekapcsolta a riasztót, és – hóna alatt az eredeti kéziratcsomóval – kilépett az ajtón.

– Hello, Mr. Atkins! Itt vannak a kulcsok.

A portás bólintott. A háta mögött lévő faliszekrénybe akasztotta őket.

– Köszönöm, Mr. Perkins. A riasztót, ugye, bekapcsolta?

– Persze!

– És a villanyok?

– Mondja, nem Deborah a maga keresztneve?

A portás elvörösödött.

– Bocsásson meg; tényleg Miss Hoover hívta fel a figyelmemet…

– Semmi baj! Nincs miért mentegetőznie… Jó éjszakát, Mr. Atkins!

Thomas kilépett az utcára, és fütyörészve indult el a parkolóház felé. Régen érezte ilyen felszabadultnak magát.

A parkolókártyáját sokáig keresgélte a belső zsebeiben, de hiába. Egyszerűen eltűnt. Mire rájött, hogy a hátsóba tette, az őr már rég bólintott. Akkor is megismerte volna, ha nincs hetekig tele minden újság a fényképeivel.

A kissé megviselt műanyagtokot visszagyömöszölte a farzsebébe, és nekivágott a csigavonalban tekergő emelkedőnek. Sose emlékezett rá, hol hagyta az autóját. A saját helyét mindig elfoglalta valaki, így nap mint nap izgalmas dominójáték alakulhatott ki a parkoló újrafelosztásáért.

A Ford elmebeteg tempóban közeledett. Először csak a hangját hallotta meg, de ügyet sem vetett rá. Mire meglátta, már késő volt. Épp felért a második szintre. A Mondeo a harmadik szint irányából érkezett, s egyenesen felé tartott. Olyan váratlanul érte a dolog, hogy nem is próbált menekülni. Csak állt a két vakító reflektorral szemben, és nem mozdult.

Hirtelen azonban váratlan dolog történt. Egy öreg Plymouth vágódott ki a háta mögül, és keresztbe állt közte és a Mondeo között. A Fordnak nem maradt esélye a megállásra. Olyan erővel csapódott bele a Plymouthba, hogy az öreg hajó az oldalára fordult. Ha átbillen, biztos maga alá temeti Thomast. De nem billent át. Megrekedt egy holtponton.

Egy ideig semmi sem történt, majd hirtelen kinyílt a Mondeo ajtaja. Kiugrott a sofőrje, és Thomasnak épp csak annyi ideje maradt, hogy lehasaljon a Plymouth mögé. A golyó a feje fölött süvített el.

Innentől már villámgyorsan zajlottak az események. Egyszerre ketten ugrottak elő a felbillent autóból, az egyikük azonnal tüzelt is. A Mondeo sofőrje elejtette a revolverét.

– Csak a lábára! Élve kell nekünk! – hallotta Thomas a háta mögül Jonathan Formes hangját. Ettől kicsit megnyugodott, mert legalább értette, ki kivel van ebben a hangulatos, parkolóházi ütközetben. A sebesült futni kezdett. Felfelé próbált menekülni. Mielőtt azonban felért volna a harmadik szintre, egy metálkék Oldsmobile jelent meg a lejáratnál. Teljesen elállta a menekülés útját. Ketten szálltak ki belőle, mindketten revolvert fogtak a férfira.

– Nincs értelme, Mr. Odds! Innen nem lehet menekülni!

– Mit akarnak tőlem?! – egyik kezét vérző vállára szorította, de a seb komoly lehetett, mert pillanatok alatt kis vértócsa gyűlt össze a lábainál.

– Mindössze egy nevet, és már jöhet is a mentő!

– Nincs szükségem mentőre!

– De rövidesen lesz, ha nem válaszol szélsebesen a kérdésemre! – Formes egyik embere komótosan odasétált a férfihoz. Falhoz szorította, és átkutatta a zsebeit. – Nincs nála más fegyver!

– Oké, Mr. Odds – Formes is odasétált. – Halljuk, ki bízta meg Mr. Perkins meggyilkolásával?

– Nem tudom, miről beszél!

– Milyen kár! Pedig esetleg hajlamosak lettünk volna futni hagyni… látja? Már érkeznek is a bámészkodók! Még egy perc, és itt a rendőrség…

A férfi kétségbeesetten nézett körül.

– Nem akarhatják, hogy beszéljek! Akkor nekem végem!

– Ez mélyen megrendít bennünket, Mr. Odds, de, sajnos, az az igazság, hogy erre így is minden esélye megvan! Hatan tanúsítjuk a gyilkossági kísérletet, és még egy videófelvételünk is van róla… no meg az eltelt napokról, amióta csak ráállt Mr. Perkinsre. Döntse el, melyik esélyt választja, csak gyorsan…

Mickey Odds azonban, akit barátai általában csak Egérnek hívtak, nem döntött. Döntöttek helyette. A lövés hangját nem lehetett hallani, csak a homlokán hirtelen megjelenő, sötét nyílás tanúskodott arról, hogy Mr. Odds már nem fog beszélni. Szép lassan összecsuklott.

– A párkányhoz! Máshonnan nem lőhettek!

De Formes emberei elkéstek. Már csak az alsó szintre beugró alakot látták, amint eltűnik a betonkorlát takarásában. Hiába vették üldözőbe, egyikük sem tudta, kit üldöznek valójában? Fogalmuk sem volt, hogy néz ki. A hajsza mindössze néhány percig tartott. Formes bosszankodva érkezett vissza a második szintre.

– Jöjjön, Thomas, üljön be a kocsimba! Beszélnünk kell, amíg megjön a rendőrség.

– Muszáj megvárnom őket?

– Muszáj. De már értesítettem dr. Eshmert, amíg ő ide nem ér, egyetlen kérdésre sem kell válaszolnia.

Beszálltak az autóba, és kényelmesen elhelyezkedtek.

– Thomas, nem akarok kertelni, egyenesen megmondom: vissza kell adnom a megbízását.

– Maga viccel, Jonathan! Most, amikor sikerült totális életveszélybe sodorni magam, most maradjak egyedül?! Ezt nem mondhatja komolyan!

– Sajnos, egészen komolyan mondom. Velünk vagy nélkülünk – ugyanannyi esélye van!

– Vagyis semmi?

– Egy hajszálnyi se! Olyan ellenféllel került szembe, akinek mi a lábujjáig se érünk fel! Előbb vagy utóbb sikerrel fognak járni – én nem tudom megvédeni tőlük!

Thomas elkeskenyült szájjal préselte ki magából a szavakat.

– Megmondtam előre, Jonathan, hogy nem ez az elsődleges szempont! Nyilvánosságra kell kerülnie, hogy ki és miért ölte meg Peter Plantet – és engem is, ha úgy alakul! Ehhez kell a maga segítsége, nem az őrzésemhez!

– Pontosan értem, de még ezt az egyszerűsített programot sem tudom végrehajtani. Hogy megértse: a maga ellen indult hajszában olyanok vesznek részt, akik csak megbízottak az ügyben…

– Megbízottak?

– Bérgyilkosok, méghozzá a legdrágább fajtából! Ezt az Oddsot is napok óta nyomozzuk már – amióta csak maga után szaglászik. Tudja, ki ez? Minden bizonnyal a burmai elnökgyilkosság és a tavalyi, chicagói vérengzés tettese – de még csak fel sem merült a neve a gyanúsítottak hivatalos listáján! Mit gondol, miért?

– Hát… a chicagói leszámolásban sok mindenki érintve volt… odafönt is…

– Ahogy mondja, Thomas. És el tudja képzelni, milyen összegért mozdul meg egy ilyen kaliberű bérgyilkos?

– Nem mindegy? Már nem kell kifizetni!

– Ahogy téved! Ebben a műfajban előre szokás elszámolni… hátha a megbízó később mossa kezeit!

– Na és? Mi következik ebből?

– Gondolja végig, Thomas! Benne állt egy vagyon – mégis szó nélkül lelőtték! Annak ellenére, hogy most majd még egyszer fizetni kell valakinek a maga fejéért!

– Milyen kedves, hogy ilyen gazdasági alapokra fektet!

– Nem én, hanem ŐK!

– De kik, Jonathan?!

– Éppen erről van szó: fogalmam sincs! Viszont akkora pénzek cserélnek gazdát egy nem létező dokumentum eltussolása érdekében, hogy ideje megijedni! Én nem jutok előbbre egy tapodtat sem, ŐK meg előbb – utóbb telibe találják magát! A mai műsor se volt biztos happy end – tudja, milyen kicsin múlott az élete?!

– Nem érdekel, Jonathan! Ha maga fél is, én nem!

– De nincs esélye, Thomas!

– Miért nincs?

– Hát jó, megmondom. A közleményeit nem mindig akkor és ott szellőztettük meg, ahol és amikor maga akarta. Volt, hogy először a szerkesztőségi telefonvonalán beküldtük a személyes E-mail boxába, volt, hogy az otthoni faxáról átküldtük egy barátom faxára… minden esetben csak egy-két napos késéssel került el a sajtóba, rádióba, vagy ahová éppen kívánta…

– Igazán izgalmas lehetett ez a játék, de mi értelme volt?

– Tudja, Thomas, én az első közlemény megjelenése előtt nemigen hittem magának! Ártatlan tíz mondat egy érdektelen témáról milyen hatást válthat ki? – Formes tartott egy kis hatásszünetet – Ugye, emlékszik az első gázolási kísérletre?

– Még igen, bár most, hogy ilyen gyakran foglalkoztatott áldozat lett belőlem, már halványulnak az egyes esetek…

– Nagyon humoros. Szóval, akkor ŐK… nagyot hibáztak! Ágyúval lőttek egy jelentéktelen, ázott kis verébre…

– Ez lettem volna én?

– Elég szemléletes voltam, nem?

– Dehogynem. Csak az ágyút nem értem.

– Az autó rendszáma és a fotók alapján sikerült azonosítani a sofőrt. Mond az a név magának valamit, hogy Larry Graham?

– A gengszter, akit pár hete holtan fogtak ki a…

– Pontosan. Ez a Larry Graham a világ legdrágább bérgyilkosa volt! Sohasem kapták el – ami nem csoda, mert nem is üldözték! Csak a holttest azonosítása után derült ki, hogy ennek az arcnak és ujjlenyomatnak a tulajdonosa több mint egy tucat sikeres merénylet elkövetője lehetett az utóbbi tíz évben! Érti már, Thomas, kiket küldenek magára? Vagyonokat ér meg, hogy biztosra menjenek! És ha mégis balul üt ki a dolog, egyszerűen kihajítják az ablakon a befektetésüket! Mintha ebben a játszmában a pénz nem számítana – de miért nem?! Miről van itt szó?! – Formes az újságíró szemébe nézett – Kíváncsi voltam, meddig ér el a kezük! Ezért sakkoztam a cikkeivel…

– Még most sem értem!

– Nem? Nos, akkor mondok valami meglepőt: sohasem a sajtóból értesültek az írásairól! Érti? Soha! Mire azok megjelentek, ők már mindig tudtak mindent! És nem én mondtam el nekik – maga szerint melyik az a szervezet, amelyik gond nélkül lehallgathatja a telefonját, turkálhat az E-mail-jében, és egyúttal képes eltakarítani az útból még a legnehezebb fiúkat is, ha feleslegessé váltak számára?

Dr. Eshmer ült be váratlanul a hátsó ülésre.

– Jó estét, Mr. Perkins! Jonathan emberei tájékoztattak a történtekről. A rendőrség épp most zárta le az épületet, rövidesen itt lesznek. Kérem, senkinek ne mondjon semmit, irányítsa őket hozzám! Nekem még meg kell néznem a videofelvételt, mielőtt átadjuk nekik a kazettát, aztán majd együtt válaszolunk a kérdéseikre – megértett, Mr. Perkins?

– Nehéz volt, de úgy érzem, sikerült megbirkóznom a feladattal.

– Milyen szellemes a barátod. – vetette oda Formesnak az ügyvéd, miközben már szállt is ki a kocsiból. Nem úgy festett, mint aki nevetni készül.

– Picit katonás ügyvédet fogadott nekem!

– Ne aggódjon, érti a dolgát! Bár én állnék ennyire a helyzet magaslatán…

– És miért nem áll?

– Mert kevés vagyok a maga problémájához, Thomas! Ennyi pénz és egy ilyen szervezet ellen nem lehet harcolni! Eddig lépéselőnyben voltunk, mert Thomas Perkinst magányos farkasnak hitték. De most kiderült, hogy pártfogói vannak, és az már tényleg csak idő kérdése, hogy minket kikapcsoljanak a képből! Mert ha nincs is az az összeg, amiért megvásárolhatnák az embereimet, azért gyanítom, hogy mégis van. Meg hát léteznek más módszerek is. Eljött az utolsó pillanat, amikor még kiszállhat, Thomas! Most még tudom a következő lépésüket – de ilyen helyzet nem lesz többé! Már velem is számolnak, így nem tudok zavartalanul szaglászni! Ez az utolsó esély!

– Micsoda?

– Elmondom, de jól figyeljen! Nincs sok időnk. Négy ember reggel óta dolgozott a liften…

– Ki dolgozott és hol?!

– Négy szerelő, a házban, ahol lakik!

– Ahol én lakom?

– Igen.

– És akkor mi van?

– A lift tegnap romlott el…

– Hátborzongató!

– Az embereim látták, ki rontotta el! Fel is vették videóra…

– Na, és ki?

– Az egyik azok közül, akik később javították!

– Ugye, nem baj, hogy egy szavát se értem?

– Egyáltalán nem, ha azt csinálja, amit mondok! Először is túl kell esnie a kihallgatáson, aztán hazaviszem. Beszáll a liftbe, és megnyomja a hetedik emelet gombját…

– Eddig tudom követni – de nem lesz túl összetett ez a feladat a számomra?

– Én is attól félek! Ahogy a lift eléri a hatodik emeletet, a felfüggesztő dobra szerelt plasztikbomba felrobban…

– Halló, halló, itt álljunk meg egy pillanatra! Mi fog történni?!

– Felrobban a bomba, és a lift lezuhan.

– Velem együtt?!

– Én felteszem, hogy ez a célja a műveletnek. A robbanószerkezet távirányítású, a szerelők egyike most is ott ül a ház bejáratával szemközti oldalon, a kocsijában.

– Ott ül? Minek?

– Vár.

– Vár?! Mire vár?

Formes Thomasra mutatott.

– Énrám?! Hát arra várhat! Ma nem alszom otthon!

– Akkor elkapják holnap! Vagy holnapután – értse meg, Thomas, nem lesz több alkalmam előre tudni, hogy mire készülnek!

– Hát ez igazán remek, Jonathan! Mit remek?! Egyenesen nagyszerű! Meg vagyok győzve! A’sszem, mégis hazamegyek, és sutty! szörnyet halok a liftaknában! Milyen más érzés lesz így, hogy maga előre tudta…

– Változtatna valamit a mi kettőnk meleg, baráti viszonyán, ha most lehülyézném? Nem gondolhatja komolyan, hogy hagyom meghalni! Megvizsgáltuk a robbanószerkezetet – nem túl intelligens jószág! A hatodik emelet előtt nem kapcsol be. Maga beszáll a liftbe – az ellenség ezt remekül fogja látni a bejárati ajtó üvegén keresztül…

– Az utca túloldaláról?

– Ne izguljon, van távcsöve. Láttam. Szóval maga beszáll, ő pedig megnyomja a távirányító gombját. A robbanószerkezet ettől kiélesedik, és várja, hogy a lift felérjen a hatodikra. Csakhogy maga nem megy a hetedikig!

– Tudom, a hatodikról lezuhanok!

– Nem zuhan le sehonnan, a negyediken kiszáll! Az egyik emberem fogja ott várni. Maga odaadja neki a felöltőjét, a táskáját, és bemegy abba a lakásba, amit két hete bérlünk a házban, ott, a negyediken…

– Ott bérelnek egy lakást? És erről én miért nem tudok?

– Kellett volna tudnia róla?

– Azt hiszem, igen.

– Én meg azt hiszem, nem. Szóval, bemegy a lakásba, és átöltözik. A szakállát leborotválja, tarka, rövid ujjú inget meg kalapot vesz – minden oda lesz készítve.

– De én sosem hordok tarka, rövid ujjú inget!

– Most fog. Ezalatt az emberem – a maga jelmezében – lemegy a lifttel a pincébe, majd benyomja a hetes gombot, és kiszáll. Mikor a lift felér a hatodikra, a robbanószerkezet bekapcsol…

– És a lift egyenest a maga emberének fejére esik!

– Ennyire nem vagyok hülye! Gondos környezettanulmányt folytattunk a pincében – van hely, ahová behúzódhat a csim-bumm cirkusz idejére. Aztán, amikor minden elcsöndesült, előjön, és a maga – időközben gondosan megtépett – ruhájában odafekszik a romok közé. Ott várja meg a mentőket.

– Fel fog fázni szegény – a pincében baromi hideg van!

– Ki fogja bírni. Ez a dolga. Ott lesznek nála a maga iratai, mindenki látja majd, hogy a hordágyon fekvő férfi úgy van öltözve, mint maga, ugyanolyan szakálla van…

– Szóval, a távcsöves meg lesz nyugodva.

– Remélem, igen.

– És a mentőorvos? Neki nem piszkálja majd a csőrét, hogy a pasasnak semmi baja?

– Miért kéne azt tudnia?

– Tán, mert orvos.

– Egy orvos is tévedhet!

– És ha nem fog?

– Fog. Ebben az egyben biztos lehet.

– Aha. Értem. Nagyon izgalmas! Úgy érzem magam, mint a Vörös Pimpernel!

– Pedig még csak most jön a java! A legnagyobb káosz kellős közepén egy férfi, csíkos, rövid ujjú ingben és kalapban kisétál a főbejáraton. Egy csinos, szőke nő lesz vele, aki már második hete ott lakik, a negyediken. Taxiba ülnek, ami már az ön megérkezése előtt is ott fog várakozni a kapu előtt. A repülőtérre hajtanak. Útközben maga megkapja az új személyazonosságiját és a repülőjegyét New Waridge-ba!

– Milyen mozgalmas napom van ma! Sok gondja lehetett a programom összeállításával…

– New Waridge-ban el se hagyja a repülőteret. Bemegy a mosdóba, átöltözik, és a hetes kapu várakozó helyiségében csatlakozik egy üzleti ügyben Budapestre utazó küldöttséghez. Maga lesz a hivatalos magyar tolmács. Senki sem fogja felismerni szakáll nélkül, csak viselkedjen természetesen!

Thomas várt egy darabig, majd amikor megbizonyosodott róla, hogy Formes nem folytatja a monológját, megkérdezte:

– Ennyi az egész?

– Majdnem. Ezek után már csak annyi dolga lesz, hogy Budapesten találkozzon egy Festő névre hallgató pasassal. Ne kérdezze, ő kicsoda, régi lekötelezettem. A legjobb a szakmában…

– A festő szakmában?

– Ma különösképpen nehéz magával szót érteni! A Festő az eltüntetés mestere. Olyan végleges személyazonosságot és búvóhelyet fog kapni tőle, hogy soha többé, senki se tudja megtalálni! Még én se.

– És ez jó nekem?

– Ez minden, amit tehetek. Ha itt marad, meghal.

– Értem. Tehát maga már mindent elrendezett: amíg az embere szótlan tetszhalottként utánoz engem a romos pincében, én félkegyelmű turistának öltözve kisétálok a repülőtérre, egy csinibabával a hónom alatt! Beállok magyar tolmácsnak egy gazdasági küldöttségbe, ahol nemhogy senki se ismer, de azt sem veszik majd észre, hogy se a gazdasághoz nem értek, se magyarul nem tudok…

– Nem tud magyarul? Értesüléseim szerint az édesanyja magyar volt…

– Anyám tíz éve meghalt. Azóta senkivel sem beszéltem hosszabban ezen a nyelven.

– Vannak dolgok, amiket nem lehet elfelejteni. Egyébként úgy tudom, többször nyaralt Budapesten, sőt, néhány ízben odaküldték tudósítani is…

– Tán háromszor.

– Oké, ennyi elég. A nyelvet és a várost ismeri, a többi a leleményességén múlik.

– Nagyszerű. Akkor indulok is!

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és úgy tett, mintha ki akarna szállni.

– Mit csinál?! Megőrült?!

– Hogyhogy mit? Indulok.

– Hová?!

– New Waridge-ba.

– Na ne szórakozzon velem Thomas! Az életéről van szó!

– Az enyémről? Eddig azt hittem, a magáéról – olyan otthonosan rendezkedett benne…

– Úgy látom, nem értett meg: egyszerűen nincs más lehetősége az életben maradásra!

– Maga nem értett meg, Jonathan: én nem megyek sehová! Tudni akarom, mi történt a barátommal! Ki ölte meg, és miért?

– Sajnálom, Thomas, de erre a célra a mi kis nyomozásunk nem a megfelelő módszer! Így maximum megöletheti magát, de kideríteni nem fogunk semmit! A kérdésére a választ kizárólag abból az irományból tudhatná meg, amit annakidején a szemétre hajított!

– Gondolja? – Thomas előhúzta a hóna alól a kézirat-köteget, és Formes kezébe nyomta. – Tessék. Meg van elégedve?

– Mi ez?!

– Az iromány, amit emlegetett. A szerkesztőségi iratgyűjtőben feküdt hetek óta.

– Jézus Máriám! Ezt miért nem mondta idáig?!

– Kérdezte?

– Tudja, hogy a saját halálos-ítéletét tartja a kezében mindaddig, amíg nyilvánosságra nem hoztuk az egészet?!

– Már megtörtént.

– Micsoda?!

– A nyilvánosságra hozatal. A fénymásoló most is dolgozik a szerkesztőségben, faxon és E-mailen pedig – az órájára nézett – épp negyed órája, hogy útnak indult a bomba…

– Faxon és Interneten akarta szétküldeni?!

– Már szét is küldtem…

– És másolat? Van magánál másolat?

– Nincs. De a szerkesztőségben szerintem már térdig állnak a kópiák! A főszerkesztő asztalán pedig ott a cikkem…

– Maga gyógyíthatatlanul naiv, Thomas!

– Ezt meg hogy értsem?

– Most nincs időm bővebben kifejteni! – a kéziratot gyorsan a zakója alá gyűrte. – Ott jön dr. Eshmer a rendőrökkel! Erről a mellére bökött – egy szót se! Majd megkapják, ha már van belőle másolatunk! Most nem adhatjuk ki a kezünkből – gyanítom, sose kerülne elő… – a rendőrök már csak pár lépésre voltak az autótól – Az a lényeg, hogy ne mondjon nekik semmit az okokról! Mondja el, mi történt, és hagyja, hogy ők találgassanak! A legegyszerűbb alapállás, ha fogalma sincs, miért vadásznak magára, érti, Thomas? Majd én elmondom nekik utólag, mint a saját megfejtésemet – némi befejező töprengés után még egyszer a belső zsebére mutatott – Biztos benne, hogy ez itt… mindennek a kulcsa?

– Nem. Egy sorát se olvastam. De egyszerűen nem lehet másképp!

– Milyen kár! Azt hittem, vége a pókernek…

Dr. Eshmer lépett elsőként az autóhoz, és kinyitotta a Thomas oldalán lévő ajtót:

– Kérem, Mr. Perkins, szeretném bemutatni Orson hadnagyot a gyilkossági csoporttól!

Thomas kikászálódott, ami nem ment könnyen. Sokszor gondolt már arra, vajon miért nem gyártanak olyan autót, amiből európai módon lehet előkerülni?

– Üdvözlöm, Mr. Perkins!

– Részemről a szerencse, Mr. Orson.

– Szeretnék néhány kérdést feltenni önnek – velem tudna fáradni, kérem?

– Természetesen. Hová megyünk?

– Kölcsön kaptunk egy irodát, itt a földszinten… – a nyomozó behajolt a kocsi hátsó ablakán – Mr. Formes, ön is velünk jönne?

– Én, sajnos, nem láttam semmit, de az embereim között két szemtanú is akad, ők készséggel állnak rendelkezésére…

– Én mégis azt szeretném, hogy maga is velünk jöjjön!

– Ez kérés, vagy hivatalos felszólítás?

– Én csak kérek, Mr. Formes. Mindig csak kérek…

– Ebben az esetben megbocsát, de nem élnék a szíves meghívással!

Dr. Eshmer jó érzékkel lépett közbe.

– Mr. Formes az ügyfele érdekében kénytelen távozni, persze, csak ha ezzel nem akadályozza a nyomozást!

– És ha igen?

– Akkor az a kérése, hogy ezt hivatalosan is hozza a tudomására, mert ellenkező esetben kénytelen a megbízója érdekeit előbbre valónak tekinteni! Mr. Perkins ugyanis feltehetőleg továbbra is életveszélyben van! Ismereteim szerint a mai volt a harmadik, ellene elkövetett merénylet, és számítani lehet egy negyedikre is, akár még a nap folyamán! Mr. Formes ezt szeretné megelőzni, többek között Mr. Perkins hazatérésének biztosításával…

– Szabad megtudnom, miből jutott ilyen messzemenő következtetésekre, Mr. Formes?

– Természetesen! Amint megtettem a szükséges óvintézkedéseket, állok rendelkezésére!

– Gondolom, tisztában van vele, hogy a bizonyítékok eltitkolása az igazságszolgáltatás elől…

Dr. Eshmer gyorsan közbevágott.

– Puszta feltételezésről van csupán szó – mondhatnám gyanúról, nem bizonyítékról! Mr. Formes ügyfelének biztonsága azonban megköveteli, hogy az ilyen halvány gyanút is komolyan vegye! Nem szeretné viszont alaptalan találgatásokkal félrevezetni önt!

– Azért csak próbálja meg! Kezdhetnénk azzal, hogy közösen átvizsgáljuk az iratköteget, a felöltője alatt, amit az imént vett át Mr. Perkinstől! Hátha közösen könnyebben döntünk a bizonyításban való felhasználhatóságáról…

Thomas láthatóan elsápadt, Formes azonban nem jött zavarba.

– Miből gondolja, felügyelő, hogy az említett papíroknak bármi közük van az ügyhöz?

– A sietségből, ahogy zsebre vágta őket!

– Csakhogy én még nem olvastam belőlük egy sort sem – honnan tudjam, mihez van közük egyáltalán?

– Hát csak rajta, olvassuk el együtt! Szerintem el fogjuk tudni dönteni.

– Ismét meg kell kérdezzem: ez kérés, vagy hivatalos felszólítás?

– Mondtam már: én csak kérek. Persze, ha megtagadja az együttműködést, lehet, hogy változtatnom kell a taktikámon…

Dr. Eshmer megint közbelépett.

– Megengedi, hogy négyszemközt váltsak pár szót Mr. Formes-szal?

– Persze. Csak siessenek! Még rengeteg dolgom van.

Az ügyvéd megkerülte az autót, a nyomozó pedig karon fogta Thomast, és elsétált vele a parkoló túlsó végébe.

– Miféle papírok ezek, Jonathan?!

– Nem tudom biztosan, de könnyen lehet, hogy a megoldás kulcsa van a zsebemben! Ha viszont most átadom nekik, félek, sosem látjuk viszont! Érted, Karl? Semmiképp sem kaphatják meg! Elúszhat az utolsó esélyünk is!

– Pedig innen nem fognak elengedni, amíg oda nem adtad nekik! Látod azt a két rendőrt, ott, a lejáratnál? Orson most szólt nekik, hogy tartsanak szemmel, nem akarjuk-e megsemmisíteni a bizonyítékot!

– Honnan tudod?

– Megérzés. Mindenesetre ne nyúlj a szivargyújtó felé – előbb érnének ide, mint ahogy a szádhoz emelnéd a cigarettát!

– De akkor mit tegyünk? Látnunk kell, mi van benne, mielőtt megkapják!

– Elég, ha elolvassuk előbb?

– Nem! Ha ez az iromány tényleg az, aminek hiszem, akkor Perkinsen csak az segít, ha minél előbb nyilvánosságra kerül!

– Vagyis egy kópiára van szükséged?

Formes bólintott.

– Legalább egyre. És szeretném, ha ők nem tudnák, hogy lemásoltam a papírokat!

– Oké. – bólintott az ügyvéd, és sarkon fordult. Elébe sietett a hadnagynak. – Mr. Orson! Volna egy kérésünk!

– Éspedig?

– Mr. Formes szeretné egyedül átolvasni a papírokat, mielőtt átadja őket önnek!

A felügyelő elgondolkodott.

– Mi ennek az értelme?

– Roppant egyszerű: szeretne először maga meggyőződni a bizonyíték… hogy is mondjam… bizonyíték voltáról! Szeretné mérlegelni, hogy önként vagy csak a maga utasítására adja át a rendőrségnek!

– Még most sem látom a dolognak más értelmét, mint hogy zavartalanul megsemmisíthesse az egészet!

– Ebben az esetben ön számos kellemetlenséget okozhat egy magánnyomozó irodának – és egy ügyvédnek is, ugyanis én személyesen kezeskedem az iratok biztonságáért!

– És én honnan fogom tudni, hogy a megfelelő iratokat kapom meg? Nyugodtan lapulhat Mr. Formes zsebében egy egészen más iromány is, amit az igaziak megsemmisítése után a kezembe nyom!

– Semmi kifogásunk nincs egy előzetes motozás ellen, sőt, ha szavát adja, hogy nem olvas bele a papírokba, akár alá is írhatja a lapokat egyenként!

A hadnagy sokáig gondolkodott.

– Rendben van, dr. Eshmer! De ha bármilyen trükkel próbálkoznak, örökre búcsút mondhatnak az engedélyüknek! Mind a ketten!

– Emiatt ne fájjon a feje! A szavamat adtam.

– Éppen ez aggaszt a legjobban! Egy ügyvéd szava…

– Nos, ha lehet, valami nyugodt helyet szeretnénk kérni – amennyiben ragaszkodik az általam felajánlott, előzetes motozáshoz!

– Már hogyne ragaszkodnék?! Jöjjenek utánam, az iroda kitűnően megfelel a célnak! Kérem, maradjanak végig mellettem – nem szeretném fölöslegesen kockáztatni Mr. Perkins biztonságát!

Dr. Eshmer intett Formesnak, és a kis csoport rendőrök gyűrűjében sétált le a földszintre. Az irodában szakavatott kezek végezték el a motozást, majd a felügyelő kézjegyével látta el az iromány minden egyes lapjának hátoldalát.

– Mennyi időre van szüksége?

– Talán tíz perc az egész… vagy tizenöt.

– Tíz percet kap.

Azzal sarkon fordult, és kiment a szobából. Formes elfordította a kulcsot a zárban. Mire a tíz perc letelt, már a szoba sarkába állított fotelben ült, és az utolsó oldal tanulmányozásába mélyedt. Éppen befejezte, mikor kopogtak az ajtón.

– Letelt az idő!

– Oké, hadnagy, bejöhetnek! – persze, nem tudtak bejönni. – Ó, ezer bocsánat! A zár!

Felugrott, és előzékenyen kitárta az ajtót.

– Parancsoljanak!

– Nos, Mr. Formes, hogy döntött? Széna vagy szalma?

– Ítélje meg ön! Tessék. Én nem lettem okosabb tőle!

A felügyelő mohón nyúlt a paksamétáért. Először leellenőrizte az aláírását minden oldalon, és csak azután kezdte tanulmányozni az iratokat…

– Mi az isten ez?! – kérdezte nagy sokára – Egyetemi értekezés?! Egy szót se értek belőle!

– Ahogy én sem – felelte Formes. – Az ügyfelem azonban ezt tartja minden baj okának! Szerinte valakik ezt szerették volna megszerezni, csak nem tudták, hogy a szerkesztőségi iratgyűjtőben kell keresni, és nem nála!

– És maga szerint is ezért vadásznak Mr. Perkinsre?!

– Miért, maga szerint?

– Őszinte leszek: nem tartom valószínűnek! Valami más oknak kell lennie!

– Akkor visszaadja?

– Erről nincsen szó. Még ha kicsi is az esélye, hogy bizonyítékot tartok a kezemben, kizárni azért nem lehet! Majd a szakértők eldöntik. Addig, fájdalom, magamnál kell tartsam! Köszönjük az együttműködést, Mr. Formes! A viszontlátásra!

– Ezt nem teheti meg velem!

– Már hogyne tehetném! Dr. Eshmer, kérem, világosítsa fel az ügyfelét!

– Megteheti. – bólintott az ügyvéd Formes felé – Mint ahogy azt is, hogy jegyzőkönyvbe veszi, miszerint Jonathan Formes önként adta át a szóban forgó iratokat a nyomozást végző Orson hadnagynak!

– Készséggel! – vigyorodott el a hadnagy. – Mr. Hoggins! Kérem, írja meg az ügyvéd úr által kért papírt Mr. Formesnak, aztán nem is tartóztatjuk tovább! Úgy tudom, igen fontos teendők szólítják el…

Formes nem válaszolt. Általános sértődöttséget varázsolt az arcára, és hátat fordított a hadnagynak. Amíg az írás elkészült, félrehívta Thomast:

– Semmiképp se induljon haza nélkülem! Két emberem itt marad magával, egy órán belül én is visszajövök!

– Mit csinálok én itt egy órán keresztül?!

– Nem fog unatkozni, arról biztosíthatom! Orson hadnagy gondoskodni fog az elfoglaltságról!

Átvette az elkészült írást, majd köszönés nélkül távozott. A rendőrtiszt mosolyogva fordult Thomas felé.

– Talán üljünk le, Mr. Perkins! Mégiscsak kényelmetlen lenne állva társalognunk egymással…

– Köszönöm, hadnagy, én egész nap ülök. De maga nyugodtan leülhet!

– Amíg maguk itt udvariaskodnak, nem kaphatnám meg azokat a papírokat? – kérdezte az ügyvéd, és a fénymásolóhoz lépett. Bekapcsolta a masinát. A szerencsétlen gép bánatosan nyögve igyekezett felpörgetni nemrég leállított forgó alkatrészeit. A szobát kellemetlen ózonillat terítette be.

– Sajnálom, dr. Eshmer, a szakértői vizsgálat befejezéséig nem adhatok át önnek semmiféle bizonyító iratot!

– Én nem az eredetit akarom elvinni, csak egy kópiát!

– Fog kapni belőle, de nem most! Előbb szeretnék tisztán látni az ügyben, úgyhogy nyugodtan kikapcsolhatja azt a középkori kínzóeszközt! – tüntetően befogta a fülét, mint aki képtelen elviselni a fülhasogató sivítást, amivel a készülék ünnepelte sikeres újraindulását. Nem sokáig örülhetett. Az ügyvéd, némi habozás után, kikapcsolta.

– Ezért lesz még pár szavam önhöz, hadnagy!

– Állok elébe! Most viszont szeretném, ha Mr. Perkins válaszolna néhány kérdésemre!

– Kérdezzen!

A felügyelő körülnézett, majd, mintha a szoba sarkának látványa juttatná hirtelen eszébe a kérdést, Thomas felé fordult.

– Miből gondolja, hogy ezért az irományért akarják megölni önt?

– Hát, a barátomat már meg is ölték érte!

– Peter Plantre gondol?

– Elég gyakran.

– Ez most vicc akar lenni, ugye?

– Nem. Peter a legjobb barátom volt.

– Aha. Nem tudom, jól vagyok-e értesülve, a maga Peter barátja abban a repülőszerencsétlenségben halt meg, amit ön túlélt?

– Feltehetőleg igen.

– Feltehetőleg?

– Sohasem találták meg a… holttestét. Eltűntnek nyilvánították.

– Másik huszonnégy utassal együtt. Az efféle baleseteknél előfordul az ilyesmi…

– Nem baleset volt! Bomba robbant a csomagtérben, ezt, gondolom, elég nehéz balesetnek tekinteni!

– És maga szerint ezért a pár oldalért robbant a bomba?

– Tiltakozom, hadnagy úr! Találgatásokra kényszeríti Mr. Perkinst. Nem az ő dolga eldönteni, hogy a magánál lévő papírok elegendő okot szolgáltattak-e a merénylethez!

– Én nem kényszerítettem senkit semmire. Én csak kérek… mindig csak kérek!

– Szerelmes ebbe a mondatba, hadnagy? Felhívnám a figyelmét, hogy Mr. Perkins áldozata ennek a merényletnek, nem gyanúsítottja!

– Bármilyen meglepő, de én is így gondolom.

– Akkor ne tegyen fel neki keresztkérdéseket! Szorítkozzon a tények megismerésére!

– Nem a tárgyalóteremben vagyunk, dr. Eshmer! Ez még csak nem is hivatalos kihallgatás. Pusztán egy baráti beszélgetés…

– Melyikünk itt a barátja?

– Mr. Perkins! Beszélt önnek Peter Plant a halála előtt arról, hogy meg akarják ölni?

Thomas az ügyvédre nézett. Dr. Eshmer bólintott felé.

– Igen, beszélt.

– Említette a merényleteket? Hogy rálőttek, el akarták gázolni…

– Igen.

– Feltűnt-e önnek, hogy ezek a módszerek hajszálra megegyeznek az ön ellen bevetettekkel?

– Igen, feltűnt.

– Mióta folyik ön ellen a hajsza?

– Mióta megpróbáltam azt a látszatot kelteni…

Az ügyvéd gyorsan közbevágott.

– Az időpontot jelölje meg, ne próbálja összefüggésbe hozni más eseményekkel! Hagyjunk valami agymunkát a hadnagy úrnak is!

– Az ügyvéd úr nagyon lekötelez, de én mégis megkérdezném, miféle látszatot akart kelteni az ügyfele?

– Nem hiszem, hogy válaszolnia kéne erre a kérdésre, lévén az elszólásra irányul, és mint ilyen, keresztkérdésnek minősül!

– Mr. Perkins! Úgy gondolom, nem túl jó színben tüntetné fel önt az igazságszolgáltatás előtt, ha ennyire nem akarna segíteni nekünk! Fontolja meg, milyen mélységig hajlandó magáévá tenni dr. Eshmer ellenséges hozzáállását!

Thomas töprengett pár másodpercig, aztán elmosolyodott.

– Eszem ágában sincs ellenségesen viselkedni magával, de tudja, egy ügyvéd olyan a számomra, mint egy orvos!

– Mint egy orvos?! Hogy jön ez ide?

– Magának eszébe jutna vakbélműtét közben felülbírálni az operáló sebészt? Hogy mondjuk ne itt vágjon inkább, hanem kicsit arrébb? Ez nem az én szakmám, Mr. Orson, kénytelen vagyok segítséget elfogadni!

– Hát fogadja el az én segítségemet! Mindkettőnk érdeke azonos ebben az ügyben: minél előbb megtalálni a merénylőit!

– Ez lehet, hogy így van, de a maga hitelét alaposan kikezdte a szememben ez a hókuszpókusz a kéziratokkal! Időm sem volt elolvasni őket, és nem hiszem, hogy az én érdekeimet szolgálná, hogy nincsenek nálam!

– Rendben van, Mr. Perkins, akkor csak arra szeretném felhívni a figyelmét, hogy bizonyítékok eltitkolására egy áldozatnak sincsen joga!

– Már feltéve, hogy életben van! – felelte az ügyvéd Thomas helyett. – Gondolom, tisztában van vele, hogy ügyfelem élete ma is egy hajszálon múlott! A Formes iroda a védelmét igyekszik biztosítani, de ez nem könnyű, ha még a bizonyítékokat sem ismerhetjük meg!

– Módot kaptak a betekintésre!

– Tíz percre!

– Ennyit kértek.

– Vagy nem!

– A szavakon lovagol, ügyvéd úr! Tizenöt helyett kaptak tizet – nem hiszem, hogy bármi is múlott azon az öt percen! Azt hiszem, így is nagyon gáláns voltam – cserébe viszont elvárom a konstruktív együttműködést!

– Igen? Nos, ügyfelemnek az az álláspontja, hogy ha ez kihallgatás, akkor természetesen hajlandó a lehető legkonstruktívabban együttműködni, de ha nem az, akkor kénytelen mérlegelni az eljárást, ahogy az eddigi legfontosabb bizonyíték elkobzását a rendőrség foganatosította! Ezzel ugyanis alaposan megnehezítették a védelmét!

– De hát miből gondolják, hogy ez az iromány ilyen sorsfordító jelentőségű?! Olvasta netán? – fordult Thomas felé a hadnagy.

– Említettem már, hogy nem.

– Mr. Plant mondott ilyesmit önnek?

– Igen, de én nem hittem neki.

– Miért?

– Azt gondoltam, valami más van az ellene elkövetett merényletek mögött.

– No, végre helyben vagyunk! Mi másra gondolt, Mr. Perkins?

– Tiltakozom! Megint következtetésre kényszeríti az ügyfelemet!

– Jó, akkor másképp teszem fel a kérdést: van-e tudomása bármiről, ami alapja lehetett a Peter Plant ellen elkövetett merényleteknek?

– Igen, van.

– Éspedig miről?

– Peter evolúciós elméletéről! Ma már egészen biztos vagyok benne, hogy ez volt a merényletek kiváltó oka!

– És ameddig nem volt benne biztos? Addig mit gondolt?

– Mindenfélét. De egyiknek sem volt alapja.

– Mégis, avasson be, Mr. Perkins! Mik voltak az alaptalan feltevései?

– Utoljára kérem, hadnagy, a tényeket firtassa, ne ügyfelem feltevéseit! Ha még egyszer ebbe az utcába téved, kénytelenek leszünk véget vetni a beszélgetésnek!

– Véget vetni, ügyvéd úr?! Mitől ilyen magabiztosak?! A maga ügyfelére még rá sem lőttek, de már ott nyüzsögtek körülötte a város legnagyobb nyomozóirodájának emberei! Még meg se érkezett a rendőrség, de máris az állam legdrágább védőügyvédje vette szárnyai alá – miből fedezi mindezt, Mr. Perkins?! Talán a négyezer dolláros fizetéséből?! Valakik vagyonokat fizetnek a maga meggyilkolásáért, egy egész repülőgépet röpítenek a levegőbe, hogy kicsinálják a barátját – és maga azt állítja, mindennek az oka egy tanulmány a világ legunalmasabb témájáról! Hülyének néz engem, Mr. Perkins?! Mivel foglalkoztak maguk – maga, meg a barátja?! Az igazat akarom hallani végre!

– Már hallotta, Mr. Orson, de az ügyfelem szívesen el is ismétli, amint megkapta a hivatalos idézést a kihallgatásra! Most azonban nem tudunk több időt szakítani önre. Egyébként úgy gondoljuk, nem a megfelelő hangnemet választotta ehhez a beszélgetéshez. A viszontlátásra.

Dr. Eshmer az ajtóhoz ment, és szabályosan kitessékelte rajta Thomast.

– Azért ne siessenek annyira! Szeretném, ha Mr. Perkins nem hagyná el a várost az elkövetkező napokban!

– Erről módja lesz hivatalosan is értesíteni az irodámban. Egyelőre nem látok rá okot, hogy figyelembe vegyük a kérését, hadnagy!

– Ez nem kérés volt, dr. Eshmer!

– Hogyhogy? Hiszen ön csak kér – mindig csak kér, nem igaz? Ügyfelem ebben a pillanatban se nem gyanúsítottja, se nem tanúja ennek az ügynek! Tartózkodási helyét egyelőre kizárólag a biztonsági szempontok határozzák meg – ha Mr. Formes úgy látja jónak, marad, ha nem, elutazik!

Azzal finoman behúzta maga mögött az ajtót. Szó nélkül indultak el a lépcsőház felé. Már a másodikon jártak, mikor Thomas észrevette a két férfit maga mögött.

– Ezek kicsodák?

– Ne izguljon, Jonathan emberei! Az én autómmal megyünk, ők biztosítják majd az utat előttünk! Nagyon óvatosnak kell lennünk! A park bejáratánál fogjuk bevárni Jonathant. Szerintem perceken belül ott lesz!

– Mintha azt mondta volna, hogy itt várjuk be!

– Igen? Magának azt mondta?

– Úgy emlékszem!

– Akkor később változtatott a döntésén. Nézze! – Thomasnak eddig fel sem tűnt, hogy az ügyvéd szorongat valamit a kezében. – A személyi hívóm! Három perce hagyott üzenetet.

– Igen? Akkor jó. Menjünk!

Viszonylag gyorsan vágtak át a városon. Útközben még két ember csatlakozott hozzájuk, így már négyen biztosították őket egyszerre. Ketten előttük, ketten mögöttük egy-egy autóval. A menet, így az éjszaka közepén, csak annyira volt feltűnés mentes, mintha egy indiai maharadzsa elefántháton vágtatott volna végig a West Streeten. Ennek ellenére minden baj nélkül odaértek. Formes már várt rájuk. Pár szót váltott az első kocsi sofőrjével, majd beült dr. Eshmer mögé, a hátsó ülésre. Már indultak is tovább.

– Na, hogy boldogultatok a hadnaggyal? Sikerült belopni magatokat a szívébe?

– Azt hiszem, igen. – felelte az ügyvéd – Meleg, baráti viszonyt alakítottunk ki egymással. Én például egyszer se ütöttem meg.

– Hát ennek szívből örülök! Érdekes híreim vannak, Thomas!

– Éspedig?

– Hány órára állította be a szerkesztőségi faxot?

– Hát… úgy két órával ezelőttre!

– Jó, ilyesmire emlékeztem én is. Nos, egyetlen üzenetét sem küldte el sehová! A készülék délután 17.32-kor kezdeményezett utoljára hívást – azóta nem!

– Micsoda?!

– Nem küldte el a kópiákat – egyiket sem!

– Jóságos ég! Nyilván rosszul állítottam be valamit!

– Nem hinném! A számítógépéhez, sajnos, nem tudok hozzáférni – megpróbálná elérni telefonon?

– Nem értem, mit szeretne, Jonathan?

– Itt a laptopom meg a rádiótelefonom! Nézze meg az E-mail boxát!

– Na, ne vicceljen! Csak nem képzeli, hogy…

– De, képzelem! Nagyon is azt képzelem!

Thomas átvette a gépet, és tárcsázott. Pár percig csak a billentyűket ütögette. A három autó közepes tempóban haladt, némi kerülővel, a negyedik kerület központja felé. Vagy tíz perc telt el ebben a feszült hallgatásban.

– Képtelenség… – szólalt meg végre. Szinte remegett a hangja. – Ez sem küldött el semmit! A Postázandó könyvtár is üres, de még a cikkem eredetije is eltűnt a dokumentum-file-ok közül!

– Ahogy sejtettem! Thomas, ezek mindent tudtak abban a pillanatban, ahogy felvitte a gépére a dolgot! Ne kérdezze, hogy csinálják, mert fogalmam sincs róla, de elképesztő dolgokra képesek!

– De hát kik ezek?! Kikkel harcolunk, Jonathan? Két hónapunk ráment, és még csak nem is sejtünk semmit?!

– De, sejteni sejtünk, csakhogy ettől még nem lett könnyebb a helyzet! Olyan szervezettel állunk szemben, amelyik sokszorta erősebb nálunk!

– És most majdnem elveszítettük az utolsó adunkat is! Ha nem állítom be a fénymásolót folyamatos üzemmódra, most egyetlen kópiánk sincs – azonnal menjünk be a szerkesztőségbe!

– Csak lassan a testtel, Thomas! Veszélyes lehet odamennie, és nem is hiszem, hogy volna értelme!

– Nem hiszi?!

– Igaza van, pontatlanul fogalmaztam: tudom, hogy nincs értelme odamennie! Egy órával ezelőtt tűzriadó volt az épületben! A szerkesztőségi szoba tűzjelzője riadóztatta a tűzoltókat, de a portás szerint vaklárma volt az egész! Azt üzeni, nyugodjon meg, minden a legnagyobb rendben van! – a zsebébe nyúlt, és rágógumit vett elő – Kér egyet? – nagy üggyel-bajjal megnyúzta a csomagot, majd kisvártatva világra segített egy drazsét. Thomas nem kért belőle. – A bibi csupán az, hogy egyedül a Tűzoltóság nem tud a kivonulásról! Érti? Járt ott egy szép, nagy, piros autó, voltak sisakos emberek, poroltók meg miegymás, csak tűz nem volt meg riasztás! A portás emlékei szerint vagy húsz percet töltöttek a szerkesztőségi szobában az állítólagos tűzoltók a nem létező lángnyelvek után kutatva – megítélésem szerint már semmiféle kópia nincs ott! Nem fekszik a főszerkesztő íróasztalán a cikke, a földön nem hever egy oldalnyi evolúciós elmélet sem, a fénymásoló pedig csöndesen pihen. Mérget vehet rá, Thomas, hogy alaposan kipucolták a helyszínt! És ha eddig veszélyben volt az élete, hát most ötször akkora a veszély! Azt hiszik, még magánál van az eredeti…

– Istenem, mekkora ökör vagyok! Hogy miért nem hoztam magammal legalább egy másolatot!

– Hát, megkönnyítette volna a helyzetet…

– Megkönnyítettem volna?! Hiszen most egyenesen kilátástalan – hogy adhatták oda ilyen könnyen a tőpéldányt?!

– Úgy érzi, könnyen adtuk oda?

– Igen, dr. Eshmer, úgy érzem! Maga csak látszatra viselkedett keményen azzal a tetű rendőrrel – valójában nagyon is könnyen engedett neki! Mért nem ragaszkodott legalább egy másolathoz?

– Mert úgy ítéltem meg, magának sokkal jobbat tenne, ha nem tudnák, hogy van plusz kópiánk! Ha a láthatatlan ellenség keze valóban olyan messzire ér, mint ahogy Jonathan feltételezi, akkor hamarosan náluk lesz az eredeti!

– De jó ez nekünk!

– Jó bizony! – vette át a szót Formes – így talán lesz egy hajszálnyi esélye! Talán leszállnak magáról!

– Egy másolatom lenne inkább!

– Minden kívánsága így teljesüljön! – a magánnyomozó a kabátja alá nyúlt, és egy dossziét nyújtott át. – Nincs két órája, hogy maga lepett meg ugyanezzel. Most szeretném viszonozni!

Thomas egészen megdöbbent.

– Mi ez?! Hogy került magához?!

– Van itt nem messze egy éjjel-nappal nyitva tartó fénymásoló!

– De hát mit másolt le?! Az orrom előtt adták át az eredetit…

– Maga milyen naiv, Thomas! De azt hiszem, ezt már mondtam. Mit gondol, miért zárkóztam be abba az irodába – olvasgatni?

– Azt mondta…

– Mondani mondtam… el is olvastam az utolsó oldalt – de csak amikor már az ingem alatt pihent a friss másolat!

– Egyszerűen nem értem! Honnan tudta, hogy lesz az irodában fénymásoló?

– Én sehonnan. Dr. Eshmeré az érdem! Ő már járt bent, felfelé jövet. Ott mutatták be neki Orson hadnagyot.

– És én hogy bevettem ezt a színjátékot!

– Színjátékot? Miféle színjátékot? – kérdezte ártatlan arccal az ügyvéd.

– Hát ahogy követelte a másolatot… meg ahogy megsértődött a bizonyíték elkobzása miatt…

– Az előbb mintha azt mondta volna, nem voltam elég határozott!

– Ünnepélyesen visszavonom! Határozottan jól csinálta! – majd váratlanul idétlen vihogásba kezdett. – Amikor bekapcsolta a fénymásolót, egészen dühösnek látszott…

– Nem véletlenül. Tartottam tőle, hogy Orsonnak is feltűnik az a hülye ózonszag, amit Jonathan hagyott maga után…

Formes meghökkent.

– Én ózonszagot hagyok magam után?!

– Az az ócska fénymásoló termelt ózont működés közben! Hál’istennek, előbb éreztem meg, mint a hadnagy úgyhogy gyorsan bekapcsoltam, és abban a pillanatban olyan illatfelhőt lövellt ki magából, hogy teljesert elmosta a működésed nyomait!

– Minden nagyrabecsülésem az öné, dr. Eshmer! És most hogyan tovább? Hazamehetek végre, vagy további tervek is vannak?

– Azt hiszem, Thomas, nincs okunk bármin is változtatni! A menetrend továbbra is ugyanaz: hazagurulunk, lift, mentők, repülőtér, New Waridge, Budapest…

– Muszáj ezt, Jonathan?! Nyilvánosságra hozza Peter irományait, ahogy jónak látja, én addig meghúzom magam valahol, megvárom a hatást, aztán, ha már elcsitult a vihar, előjövök és kész. Ez így nem jó?

– Nagyjából ez fog történni. De a meghúzom magam valahol nagyon egyszerűen hangzik, csakhogy ezek elől nem könnyű elbújni! A nyilvánosságra hozatal sem lesz egyszerű dolog, mert, amint a mellékelt ábra mutatja, minden csak személyesen működik, elektronikus útvonalat nem használhatunk! Szerencsés lenne egyszerre több hírügynökséget, újságot, rádió és tévéműsort megtalálni – ez pedig igényel némi szervezést! És ha már minden szerencsésen lezajlott, még mindig nem lehetünk biztosak benne, hogy Thomas Perkins nyugodtan hazatérhet! Nem fognak egyik napról a másikra leszállni magáról – a megbízottak útján való gyilkolászásnak mindig van némi tehetetlensége! Hetek fognak eltelni még, mire valóban tiszta lesz a levegő!

– Hetek?!

– Igen, Thomas, ne is számítson másra! És még az is lehet, hogy a nyilvánosságra hozatal kevés. Könnyen megeshet, hogy marad még valami ok, ami miatt maga továbbra is nemkívánatos személy lesz!

– Ha már sikerült közzétenni Peter elméletét?

– Igen!

– De hát mi?

– Fogalmam sincs! Ez az ügy annyira nem átlátható a számomra, hogy nem merek jósolni! Majd ha a magára szabadított hiénák mind eltűntek a közelből, talán akkor…

– És én ezt honnan fogom megtudni? Felhívjam időnként telefonon?

– Isten őrizzen! Eszébe ne jusson!! Azonnal megtudnák a tartózkodási helyét, bárhol is legyen!

– Akkor maga hívjon!

– Ennek ugyanaz lenne az eredménye – ráadásul én sem fogom tudni, hol bujkál! Kizárólag a Festő ismeri majd a rejtekhelyét, ő viszont senkivel sem tárgyal! Így szól a megállapodásunk.

– Még magával sem?

– Még velem sem.

– Akkor patthelyzet van! Nincs megfejtés…

– Dehogyis nincs! Bárhol is lesz éppen, minden csütörtökön szerezzen egy New York Times-t! Ha az apró-hirdetések Állást keres rovatában Gyakorlott nyomozó, megbízás hiányában sütödei állást vállalna! tudni fogja, hogy hazajöhet!

– Gyakorlott nyomozó, megbízás hiányában sütödei állást vállalna? Isteni! Sokat törte rajta a fejét?

– Ha tényleg kíváncsi rá, nem, azért lett ilyen! De most van még pár megbeszélni valónk, és mindjárt a házhoz érünk, úgyhogy kérem, figyeljen! A hölgyet, aki az emeleti lakásban várni fogja, Helennek hívják. Megkapja tőle az okmányait, átöltözik, és ahogy megbeszéltük, kimennek a repülőtérre! Helen ott elválik magától, New Waridge-be már egyedül repül…

– Milyen rövid frigyünk lesz – remélem, nem fogok túlzottan beleszeretni!

– Kérem, Thomas! Csak néhány percig próbáljon komoly maradni! Ha már a saját életéért nem aggódik, legalább vegye figyelembe, mennyi előkészítő munkám veszne kárba a maga halálával!

– Na látja, Jonathan, ez egy remek érv! Most már tudom, miért élek…

– Nagyszerű, akkor talán képes lesz néhány percet figyelni is rám! Szóval, New Waridge-ben átöltözik, és komoly, tárgyalóképes úriember külsejét öltve, elsétál a hetes várakozó csarnokig! Ott megkeresi Miss Davenportot, és a repülőn betanult, új személyazonosságának megfelelően bemutatkozik neki. Idáig tudott követni?

– Remekül! Csak az nem világos, mibe öltözöm át? Megtámadjak valakit a New Waridge-i repülőtér mosdójában, vagy…

–…vagy inkább előveszi a csomagot, amit Helentől kapott még itt, indulás előtt! Szóval, Miss Davenport már várni fogja! Bemutatja a küldöttség tagjainak, és együtt utaznak Budapestre. Mindaddig hitelesen kell betöltse a szerepét, amíg a Festő nem jelentkezik magánál! Attól kezdve már ő a főnök – csak azt tegye, amit ő mond! Világos, mi a dolga?

– Hát hogyne! Helen, Miss Davenport, a Festő, New Waridge, Budapest, lift, robbanás, mentők… lehet valami ennél is világosabb?

Formes nyelt egyet.

– Kell magához türelem! Pedig egy fontos dolog még hátra van: a pénz!

– A pénz? Mondtam, Jonathan, ami a számlámon van, azzal szabadon rendelkezhet! Adtam is egy meghatalmazást…

– Ki is vettem mindent, az utolsó fillérig! Aztán átváltottam az egészet, hogy a bankjegyeket ne lehessen azonosítani, és most itt van, tessék! – jókora köteg készpénzt nyomott Thomas kezébe. – Szüksége lesz rá! Nem használhat se csekket, se kártyát – semmit, aminek nyoma marad!

– De hát… én úgy gondoltam, hogy szabadon használja fel… a költségeire…

– Azt teszem.

– Szó sincs róla, Jonathan, ingyen nem dolgozhat nekem!

– Nem is dolgoztam ingyen. Volt egy kiegyenlítetlen számlánk egymással – eddig az volt a fedezet. Mostantól viszont egész más okom van az ügyön dolgozni…

– Ne kíméljen, magyarázzon bátran, mert szokás szerint egy szavát sem értem!

– Olvasta a barátja irományát?

– Tudja, hogy nem!

– Akkor felolvasnék pár sort az utolsó oldalról, ha megengedi! – egy újabb példányt húzott elő a táskájából, és a végére lapozott –…néha önkéntelenül is az eget böngészem, és azon töprengek, honnan jöhettek? Megbízottakkal dolgoztatnak, és valójában senki sem látta őket még! – Gyanítom, nem véletlenül: semmi okunk sincs feltételezni, hogy bármiben is hasonlítanának ránk! És nincs az a bérgyilkos – legalábbis azt hiszem, hogy nincs! –, aki egy nyolckarú, kocsonyás svábbogár megbízásából hajlandó lenne embereket ölni – hacsak nem egy személytelen, ismeretlen bankszámláról érkező összeg helyettesíti a megbízó arcát! Érted, Thomas? Rajta tartják a „kezüket” – már ha van nekik ilyesmijük…– az elektronikus hálózatokon, és így irányítanak mindent! Nem mutatkozhatnak meg fizikailag, mert azonnal felismernénk a veszélyt! És ettől ők tartanak – ne kérdezd, miért! Nem tudom. Csak látom, milyen erővel irtóznak a nyilvánosságtól! Egymás ellen játszanak ki bennünket, halálos ismereteket fecskendeznek a tudományos vérkeringésbe, és kegyetlenül leszámolnak azzal, aki mindebből egy kicsit is megszagol – de mindezt titokban, anélkül, hogy egyetlen pillanatra is megjelennének bárhol! Érted? Az egyetlen fegyverünk a nyilvánosság! Mindent nyilvánosságra kell hozni, hátha így életben tudunk maradni – bár fogalmam sincs, hogy aki ekkora tudásbeli fölényben van, miért nem képes egyszerűbb módon végezni velünk? Nem tudom, de nem is akarom törni rajta a fejem! Azt akarom, amit ők nem engednek! Egyszerűen azért, mert tudom, hogy sokkal okosabbak nálunk! Ha valamitől ennyire tartanak, annak meg kell legyen az oka!

Csakhogy a nyilvánosságra hozatal nem túl egyszerű történet. Már eddig is több próbálkozásba tört bele a bicskám, és csak annyi tapasztalatot sikerült szereznem, hogy kizárólag személyesen járhatok el, sem a telefon, sem a számítógépes továbbítás nem járható út! Ráadásul a hitetlenség falait is át kell törnöm – és ez levelezés útján nem megy! Legalábbis eddig egyszer sem sikerült! Személyes befolyás kell, nem elég, hogy igaz, amit írok! Ezért van szükségem rád! Ha már idáig jutottál az olvasásban, tudnod kell, hogy igazat beszélek! Muszáj segítened, egyedül kevés vagyok hozzá!

Sajnos, mivel a nyomdai folyamat is tartalmaz számítógépes lépéseket, a rádió és a tévé adása elektromágneses hullámok útján jut el az emberekhez – igazából csak akkor van esély a nyilvánosságra jutásra, ha egyszerre(!) több helyről tudunk támadni! Ehhez pedig sok ember kell! Egyetlen újság megjelenését meg lehet akadályozni, egyetlen rádió vagy tévéműsort meg lehet zavarni! Ez senkinek sem tűnne fel. De ha mindenütt ugyanaz a hír akad el, ha minden újságból ugyanaz a közlemény marad ki – az már másoknak is szemet fog szúrni! Futótűzként terjed majd el az Idegenek beavatkozásának híre!

Sajnos, én egymagam, képtelen vagyok ezt megszervezni! Megpróbáltam, de nem megy! Csak annyit értem el, hogy minden eddiginél nagyobb erővel vadásznak rám!

Még az is lehet, hogy mire ezt a levelet megkapod, már túl vagyok mindenen… Nem tudom. Mindenesetre megpróbállak személyesen is elérni, ez a levél csak a biztonság okáért íródott. Ha viszont mégsem találkoznánk többé, az Isten óvjon benneteket! Peter.

Thomas sokáig képtelen volt megszólalni. Formes folytatta helyette.

– Tudom, mi jár a fejében. Hogy a levél megírása után még találkoztak, és maga mégsem hitt neki! Hogy Peter Plantnek azt a bizonyos falat még a legjobb barátja irányában sem sikerült áttörnie! Igazam van?

Thomas bólintott.

– Akkor most figyeljen ide: mit ért volna, ha hisz neki? Őt már nem lehetett megmenteni! Maga is csak hajszál híján úszta meg a dolgot – az a gép így is, úgy is lezuhant volna… akár hisz a barátjának, akár nem! Peter Plant sorsán semmit sem tudott volna változtatni, ezt kell megértenie! A magáén viszont még tud! Mostantól minden szál az én kezemben van. Ha nem is olvastam a barátja elméletét – valószínűleg nem is érteném meg! –, mégis hiszek neki! Engem nem tudományos tények győztek meg – pusztán egyszerű hétköznapiak! De amit sem maga, sem ő nem tudott megszervezni, arra én képes vagyok! A maga szerepe véget ért, Thomas! Húzódjon félre, és adja át a terepet nekem! Egy héten belül minden újság a barátja elméletével lesz tele! Nem pontosan, nem szakszerűen – valójában senki sem fogja megérteni! De az Idegenek jelenlétéből szenzáció lesz! Az emberek el fognak hinni mindent, amit a barátja mondott, anélkül, hogy értenék! Csak bízza rám a dolgot, én beteljesítem Peter Plant végakaratát! – Kis szünet után hozzátette. – Persze, hogy aztán mi lesz, nem tudom. Hogy is mondta a barátja? Az Isten óvjon bennünket…

45.

A New Waridge-i repülőtér pontosan olyan volt, amilyenre Thomas számított. A gyalogos kijárók közül minden második átépítés alatt állt, a tax free üzletek hihetetlenül alacsony árai pedig alig huszonöt-harminc százalékkal voltak magasabbak az átlagos áruházi áraknál.

Egyetlen igazi probléma izgatta: hol szabaduljon meg a ráadott idióta jelmeztől? Formes instrukciója roppant egyszerűen hangzott: bemegy a mosdóba, és átöltözik! Mi lehet ebben nehéz? Eddig négy mellékhelyiséget látogatott végig, mindegyikben legalább öten tartózkodtak egyszerre. Feltehetőleg nagyon furcsán néztek volna rá, ha az ölében kinyitott bőröndből egyszercsak öltözködni kezd. Nem merte megpróbálni.

Csak rótta szorgalmasan a folyosókat, és reménykedett, hogy talál valahol egy olyan igazi mosdót, ahol külön zuhanyzófülke van.

– Keres valamit, uram?

Annyira megrémült, hogy nem is tudott azonnal válaszolni.

– Valami baj van?

– Nem, semmi. Igazán semmi baj nincsen.

– Talán keres valamit?

– Igen, keresek – csak most vette észre, hogy a férfi a biztonsági őrök egyenruháját viseli. Még csak ez hiányzott! – gondolta, és gyorsan izzadni kezdett.

– Tudok segíteni a… keresésben?

– Nem, köszönöm, én inkább magamban szeretek… keresgélni!

– Akkor, ha megkérhetem, megkeresgélné az iratait?

– Hát hogyne… – a zsebébe nyúlt, és közben lázasan igyekezett felidézni a repülőgépen órákon keresztül bemagolt személyi adatokat. Majdnem mindenre emlékezett. Csak a nevére nem. Előhalászta az útlevelét, és megpróbálta kinyitva átadni. Addig ügyeskedett, amíg el tudta olvasni végre: Thomas Perkins.

– Jézus Mária!

A biztonsági őr megütközve nézett rá. Átvette az okmányt, és figyelmesen tanulmányozni kezdte.

– Szóval ön újságíró!

– Szóval igen.

– És hová lesz az út? Merre tartunk?

Thomas előre mutatott.

– Arra.

Az egyenruhás férfi fel sem nézett, úgy kérdezte.

– És mi van ott… arra?

– A vizelde.

– De milyen vicces ember maga! Csak tudja – felnézett, és a tarkójára tolta a sapkáját –, én nemigen kedvelem a vicces embereket!

– Megértem. Van néhány dolog, amit én sem kedvelek!

– Rám céloz talán?

– Szó sincs róla! A pirított borjúvesére gondoltam. Azt például ki nem állhatom!

– Na, akkor itt az ideje, hogy megmutassa a repülőjegyét! Tudni szeretném, honnan hová tart, Mr. Perkins!

– Tudni szeretné? Én, higgye el, igazán sajnálom, hogy nem adhatok felvilágosítást!

– Nem adhat?! Aztán miért nem?

– Hát, egyfelől, mert mi köze hozzá, másrészt, ha húsz másodpercen belül nem találok alkalmas helyet a dolgom elvégzéséhez, menthetetlenül összevizelem magam! Kielégítőnek találja az érvelésemet?

– Hát az első felét semmiképp sem! De tudja mit? Jóindulatom jeléül elkísérem egy mellékhelyiséghez, és így a második problémáján túltesszük magunkat!

– Így együtt?

– Nem, a dolgát egyedül végzi el, én majd odakint megvárom! De az útlevele nálam marad – ha nem haragszik…

– Már hogyne haragudnék! Csak a rendelkezésemre álló rövid idő alatt képtelen vagyok részletesen kifejteni az érveimet – hol az a WC?

– Jöjjön, megmutatom!

Meglehetősen sietős léptekkel jutottak el a mosdóig.

– Megérkeztünk. Gondolom, tudja használni a szanitereket?

– Ha még sok kérdést tesz fel, nem lesz mire!

Thomas bement, és már egyáltalán nem zavarta, hogy nincs öltözködésre alkalmas hely odabent. Átkozta magát, amiért nem törődött bele ebbe már korábban. Hogy lehetek ekkora állat?! Miért nem szabadultam meg a régi útlevelemtől?! A bosszankodás, persze, nem akadályozta a kezét a szélsebes ruhacsere végrehajtásában. Ketten voltak még odabent, de ügyet sem vetettek rá. Helen pontosan elmagyarázta, mit kell tennem – még öngyújtót is adott! Én meg, mint aki jól végezte dolgát, zsebre vágtam, és azzal a lendülettel el is felejtettem az egészet! És nem elég, hogy nem égetem el azt a nyomorult levelet, de az első ellenőrzésnél oda is adom! Ha most megnézi a jegyemet, rögtön látni fogja, hogy más névre szól! A nadrágcsere fél lábon azért nem volt akármilyen mutatvány. Kiérdemelt vele néhány lapos oldalpillantást kisszámú közönségétől. Aztán jön egy zaftos kis motozás, előkerül a másik útlevél is – azt hiszem, tárgyalás nélkül főbelőnek, itt, a helyszínen! Szerencséje volt. Éppen, mikor végzett, kiürült a mellékhelyiség. A nyakkendő kötése ugyan nem volt maga a tökély, a kézitáskába gyűrt, levetett ruhái is megéltek már komfortosabb napokat, de a jelmezcsere megtörtént. Most már csak ki kellett jutni valahogy.

A bejárat mellől nyíló takarítófülke ajtaján múlott minden – ha az zárva van, nemigen tudott volna mit kitalálni. De nem volt zárva. Óvatosan beosont, és behúzta maga mögött az ajtót.

A helyiség pici volt, még egy ember már nemigen fért volna el benne. Három ajtajából az egyik a férfi, a másik a női mosdóba nyílt, a harmadik viszont kifelé. Lehajolt, és megpróbált kilesni a kulcslyukon. Sokáig meresztgette a szemét, mire felismerte, amit lát: a biztonsági őr oldalfegyvere szorult az ajtónak, ahogy háttal nekidőlve, éppen telefonált.

– Nem tévedek, Mr. Norton, itt az útlevele! Egyértelműen ő az!

Puff neki. Tehát nem egy egyszerű biztonsági őrbe botlott! Lehet, hogy nem is volt biztonsági őr… Hiába a konspiráció, hiába az átöltözés, egyszerűen lebukott! A torkában dobogott a szíve.

– Tudom, hogy ezen a néven nem utazhatott, de mégis itt van! Azt szeretném tudni, mit csináljak? – kis szünetet tartott, nyilván a Norton nevű megbízóját hallgatta. Thomas azonban nem várta meg a választ. Volt elképzelése arról, hogy Mr. Norton mit fog javasolni. Nekirugaszkodott, és teljes erejével meglökte az ajtót.

A támadás váratlan volt. A biztonsági őr felemelkedett, egy ideig lebegni látszott, majd gyönyörű, széles ívű pályát futva be, egy elegáns csavart szaltóval földet ért. Becsapódása az egész folyosót megrázta.

Thomas azonban csak a hangokból következtethetett a történtekre. Az őr még a levegőben volt, amikor ő már maga mögött hagyta az emeletet. Leviharzott a lépcsőn, és egy szinttel lejjebb beugrott a gyorsliftbe. Ezzel egész a teraszig utazott, majd onnan a mozgójárdán igyekezett vissza a másodikra, az induló járatok szintjére. Rövid keresgélés után megtalálta a hetes kaput. Az utasok többsége már odabent várakozott.

– Szabad az útlevelét és a beszállókártyáját?

– Persze – most nem tudott hibázni. A régi útlevele ugyanis a biztonsági őrnél maradt.

– Köszönöm, uram. Látja azt a hölgyet, ott a csokoládé-automata előtt?

– Látom. Miért?

– Az Miss Davenport. Kérte, ha megjön, irányítsam hozzá.

– Köszönöm, kisasszony.

– Kérem, uram. Kellemes utazást!

Miss Davenport feltűnően csinos jelenség volt. Szűk farmernadrágot viselt és fekete garbót. Épp egy szelet Bountyt próbált kirángatni az automatából, amikor Thomas odaért hozzá.

– Miss Davenport?

– Igen?

– Engedje meg, hogy bemutatkozzak…

– Teljesen fölösleges! Maga Anthony Bursteen, a tolmács, nem?

– De igen, de...

– Ért a csokoládé-automatákhoz?

Thomasnak picit gyorsnak tűnt a tempó.

– Hát, bevallom, szívesen nevezném magam reptéri automata szakértőnek – de az igazság az, hogy súlyos hiányosságaim vannak ezen a területen…

– Mégis, mit javasol? Hogy rángassam ki a szájából ezt a rohadt csokoládét?!

– Az ajtót feljebb húzni… próbálta már?

– Kétszer is! Mindkétszer megharapott az a markolószerkezet, amelyik a csokoládékat emeli ki a helyükről!

– Akkor viszont ismerek egy általános, mechanikus módszert – ez minden, kellően bonyolult elektromos készüléknél beválik…

– Azt hiszem, tudom, mire gondol! – Miss Davenport hátrált pár lépést, nekifutott, és szolidan vasalt bakancsával akkorát rúgott az automata oldalába, hogy az négy Bountyt köpött ki egyszerre. Kis szépséghibája volt a dolognak, hogy valami üdítőt is adott hozzá – pohár nélkül, de hát annak kell örülni, ami van. – Köszönöm, maga egy zseni! – mosolygott Thomasra, és egy papírzsebkendővel igyekezett szétkenegetni a ragacsot a csokoládékon. – Jöjjön, szóljunk Andrewnak, hogy itt van! Már nagyon aggódott…

– Értem? Hiszen nem is ismer!

– Éppen azért! Félt, hogy nem talál ide.

– Hát, volt egy kis problémám útközben… – a szirénák, mintha végszóra üvöltötték volna el magukat. Thomas elvörösödött. – De már nincs semmi gond!

– Igazán? Őszintén sajnálom… illetve örülök, hogy megoldódott a problémája! Ez itt Mr. Molnár.

– Üdvözlöm, Mr...

– Bursteen. Anthony Bursteen.

– Bursteen? Úgy tájékoztattak, hogy ön magyar…

– Anyai ágon. – Thomas gyorsan magyarra váltott. – Apám kulturális attasé volt Budapesten, éveken keresztül. Ott ismerkedtek meg egymással!

– Rendben van, úgy látom, nyelvi nehézségei nem lesznek! – Andrew kifogástalan magyarsággal válaszolt.

– Nem tudom, tájékoztatták-e utazásunk céljáról?

– Nem – a szeme cikázva követte az odakint sűrűsödő eseményeket – de megenged előbb egy kérdést?

– Persze, tegye fel bátran!

– Miért van szüksége tolmácsra? A nevéből és a kiejtéséből kiindulva ön nemcsak félig magyar származású, mint én!

Az üzletember elmosolyodott.

– Hamar meg fogja érteni, Mr. Bursteen! Számomra nagyon fontos ez a tranzakció – első lépésként egy szállodát szeretnék vásárolni Budapesten. Nem akarom elszalasztani a lehetőséget, és az előzetes elemzés szerint sokkal nagyobb az esélyünk a sikeres megállapodásra, ha nem hangsúlyozzuk magyar származásomat!

Két biztonsági őr majdnem egymásnak rohant a mozgójárda végénél – egy rikító holmikba öltözött mozgássérültet próbáltak felállítani a tolószékéből. Thomasnak egyáltalán nem ment könnyen a kötetlen hangvételű csevegés.

– Ha jól értettem önt, úgy szeretne sikeres üzletet kötni Magyarországon, hogy nem hangsúlyozza magyar származását?

– Pontosan.

– Ne haragudjon, de mi ennek az értelme?

– Nézze… – A biztonságiak elnézést kértek, és a tolókocsit előzékenyen visszahelyezték a mozgójárdára. A mozgássérült férfi kiabálva követelte, hogy vegyék le róla, mert épp ide igyekezett, és esze ágában sincs tovább körözni. – Ez az ország pillanatnyilag a külföldi tőkebeáramlás lázában ég. Alapos vizsgálatokat folytattunk, és minden jel arra mutat, amit mondtam! Az eddig megkötött üzletek több, mint hetven százaléka tisztán külföldi érdekeltségű, noha több esetben is magyar származású üzletemberek vannak a háttérben! Úgy tűnik, ez a konstrukció a legszerencsésebb, ezért szeretnék én a magyar tudásommal háttérben maradni! Érti, Mr. Bursteen? Külön örülök, hogy ön jól, de erős akcentussal beszél. Pontosan ez az, amire szükségünk van!

A szirénázás hirtelen abbamaradt, és a hangosbeszélő ismételten felhívta a figyelmet egy rikítóan öltözött turistára. Állítólag fegyver is volt nála. Ez a bejelentés láthatóan eléggé felkavarta a már amúgy is összevissza rohangáló biztonságiakat. Thomas olyan kicsire szeretett volna zsugorodni, amilyenre csak lehet…

– Nem állítom, hogy pontosan értem a gondolatmenetét…

– Én sem hiszen, hogy túl könnyű megérteni, de vegye figyelembe, hogy Magyarország egy viharos átmenet kellős közepén álló ország! A változások itt a leggyorsabbak egész Kelet-Európában – és itt a legkisebbek a társadalmi konfliktusok is! Idáig szinte minden feszültséget a demokrácia csatornái vezettek le, ami természetesen alaposan megterhelte a gazdasági viszonyokat… Mr. Bursteen, tud követni?

Thomas ijedten kapta el a tekintetét a bejáratról. Az egyik biztonsági őr épp az útleveleket ellenőrző, szimpatikus hölgynek mutatott valamit. A nő a fejét rázta.

– Nem igazán…

– Oké, majd a gépen folytatjuk, úgyis indulnunk kell! Mindenesetre örülök, hogy itt van velünk! Meglátja, nagyon izgalmas lesz ez a kirándulás!

Efelől Thomasnak nem voltak kétségei. Sőt, gyanította, hogy a várhatónál jóval kevesebb izgalommal is beérné. A beszállás mindenesetre megváltásnak tűnt számára. Abban a pillanatban semmi másra nem vágyott, mint hogy végre kiengedhessen, és hosszú hetek óta először, megszabaduljon a szüntelen feszültségtől.

Megkereste a helyét. A jegye az ablak mellé szólt, közvetlenül a szárny mögé. A csomagját sietősen begyűrte az egyik rekesz hátsó sarkába, majd leült, és becsatolta magát. Nem sokáig kellett várniuk.

A gép nekilódult, és Thomas kitágult pupillákkal nézte a kifutópálya lassan süllyedő betonját. Még ott motoszkált benne valami sötét, megfoghatatlan szomorúság, aminek egy ideig kutatta az okát, aztán, mint amikor egy majdnem meglelt emlékfoszlányt hagy kisiklani az ember – a kezéből, elengedte magát. Mély, hosszú álomba merült. A fáradtság minden feszültséget feloldott benne.

46.

A csöngő a Für Elise-t játszotta, hangulatos sivítással. Sokáig senki sem nyitott ajtót

Brian Orson türelmetlenül topogni kezdett, majd elengedte és újra megnyomta a csengőt. Épp az első öt hang után váltott. A Für Elise érdekesen megváltozott. Hogy újra hallja, ismét megszakította a sort az ötödik hang után.

Próbálkozott más változatokkal is, hol a második, hol a negyedik hangot követően kezdte előről a dallamot, végül egy olyan, viszonylag összetett kombináció mellett maradt, amikor kétszer öt, majd kétszer három hangot engedett megszólalni, ezt követően pedig a teljes dallamot, és így tovább. Egészen megfeledkezett Mrs. Cheersről.

Nem csoda hát, hogy amikor az idős asszony feje megjelent a kukucskáló-ablakban, a hadnagy kis híján szívszélhűdést kapott.

– Jól szórakozik, fiatalember?

Néhány másodpercig nem tudott válaszolni.

– Hú, nagyon rám ijesztett, Mrs. Cheers!

– Én? Bocsásson meg! Szeretné, ha hagynám játszani egy kicsit? Engem nem zavar, csak nyomkodja bátran!

Azzal az ablak becsukódott.

– Hé, Mrs. Cheers! Várjon! Magával akarok beszélni!

– Tudom – felelte az asszony, már a nyitott ajtóban állva. – Fáradjon be!

– Tudja? Honnan tudja?

– Nem azért csöngetett be?

– De, de...

– Régen várom magát. Jöjjön már be, az ég szerelmére!

A hadnagy zavartan besétált.

– Régen vár, Mrs. Cheers?! De hiszen még a feleségem se tudja, hogy idejöttem!

Enyhén dohos illat lengte be az előszobát. A falakat mindenütt fekete-fehér fotók borították, a szoba bejárata fölött egy kitömött gatyás ölyv merevedett idétlen, repülést imitáló pózba.

– Nem is azt mondtam, hogy a felesége várta! Én vártam!

– Na de hát azt sem tudja, ki vagyok!

– Már hogyne tudnám? Te Orson vagy, Brian Orson, ha nem haragszol meg a tegezésért... nekem már örökké gyerekek maradtok! Furcsa dolog a fiam barátait magázni!

– Hogy emlékezhet rám, Mrs. Cheers?! Vagy harminc éve nem találkoztunk...

Az asszony arca ezer ráncba futott össze, de még így is kedves mosolya volt.

– Tudom, Brian, de nekem másképp múlik az idő!

– Másképp?

Az asszony bólintott.

– Nem akarsz bejönni? Olyan kényelmetlen itt az előszobában álldogálni!

Beléptek a nappaliba. A falakat ugyanúgy képek borították, mint az előszobában. Mindössze egy festett tölgyfaszekrény takart ki némi hasznos felületet.

– Nézz körül! Látod? Ez itt mind Billy! Akarod, hogy téged is megmutassalak? – Mrs. Cheers odasétált a szemközti falhoz, és az egyik fotóra bökött. – Itt hétévesek vagytok, az edmontoni kiránduláson! Gyere, nézd meg! Ez itt az apád, ez pedig az elálló fülű, vörös Rosefield húga, a kis Ronnie!

Brian Orson a meglepetéstől szóhoz sem jutott. A legnagyobb titokban jött Franciaországba. Egy nappal korábban még maga sem tudta, hogy jönni fog! És akkor kiderül, hogy várták!

– Zavarban vagyok, Mrs. Cheers!

– Ne legyél! Tudom, hogy furcsa itt – egy könnyed mozdulattal körbemutatott –, de ez az én világom! Billy és az apja halála óta nincs más a számomra! Nem maradt senkim... El kellett jönnöm Londonból, mindent elárvereztek a fejem fölül! Ez itt anyám háza, ő is abban az évben halt meg! Engem nyilván csak tévedésből felejtett itt a Teremtő! – Elmosolyodott. – Egész álló nap ezeket a képeket nézegetem! Mindenkiről tudom, kicsoda, jól az elmémbe véstem az arcotokat...

– De hát harminc év rettenetesen nagy idő! Hihetetlennek tűnik számomra...

– Hogy felismertelek? Nagyon jellegzetes vonásaid vannak! Nézd itt ezt a képet! Látod? Az utolsó edzőtábor, ahol együtt voltatok! Szakasztott úgy nézel ki, mint most!

A hadnagy csak állt, és teljesen hülyének érezte magát.

– Mrs. Cheers! Azt mondta nekem, hogy várt rám! Csakhogy egy nappal ezelőtt még én sem tudtam, hogy jönni fogok!

– Nem is úgy értettem, hogy pont téged vártalak! Azt tudtam, hogy valaki jönni fog! – félrebillentette a fejét. – Billy megmondta!

– Billy megmondta?!

– Meg. Azt is előre tudta, hogy ha vele valami történik, fel fogják dúlni a londoni házat! Arra kért, olyan helyre dugjam el a dolgot, ahol senki élő ember meg nem találhatja! – ismét mosolygott – Tudta, hogy én rejtegettem Freddy bácsit a háború alatt! Nem is találták meg a németek! Hmm! Milyen furcsa, hogy neked is Freddy bácsinak nevezem! Billynek mondtuk így, de hát Freddy velünk egyidős volt! Tudod, Henry – Billy apja –, Freddy meg én szinte az egész gyerekkorunkat együtt töltöttük! Nagyon jó barátok voltunk! Aztán jöttek a németek. Az első zsidótörvényeket Freddy szülei nem vették komolyan. Nem próbáltak elmenekülni, így az egész családot elvitték! Freddy a húgával együtt leugrott a vonatról, de elsodródtak egymástól. Soha többé nem találkoztak! A szülőket állítólag Dachauban ölték meg, alig néhány héttel a háború vége előtt. Freddyt én bújtattam el. Még anyám se tudott róla! Henry lopta neki az ételt hazulról, én mostam rá titokban, és együtt csináltuk azt a kis bunkert a kert végében lévő veremből, ahová apám mindig a krumplit vermelte el télire! A sors tréfája, hogy az életem végén ugyanide tértem vissza, és ugyanott rejtettem el mindent, ahová annakidején Freddyt!

– Mit rejtett el ugyanoda, Mrs. Cheers?

– Hát amiért jöttél! Gyere, odaadom!

A szekrényhez ment, és egy óriási elemlámpát veti elő. Kivezette a vendéget az udvarba.

Brian Orson hadnagy úgy lépkedett a nyomában, mint aki álomban jár. Átvágtak a filagória felé vezető, keskeny sétányon, és megkerülték a házat. Nem csoda, hogy senki sem talált rá a krumpliverem lejáratára. Teljesen benőtte a fű, egy pár lépéssel arrébb álló, száz éves tölgyfa odván át kellett leereszkedni az alig három méteres mélységbe. Mindössze néhány percet vett igénybe a keresés.

Brian Orson valamivel fél tíz előtt kezdte szentségtörő módon kicsavarni a Für Elise-t. Negyed tizenegykor már nála volt, amiért jött. Csak azt nem tudta megfejteni soha, miért volt olyan biztos benne Mrs. Cheers, hogy pont az ő kezébe kell adnia?

47.

– Sajnálom, Mr. Norton! Ügyetlen voltam…

– Túl erőszakosan fogott hozzá! Hagyta, hogy gyanút fogjon…

– Gyanakszik ez már mindenképpen! Ráadásul olyan ereje van, mint egy bivalynak…

– Igazán? Az én információim szerint nem egy erős fizikumú ember!

– Nem tudom, magának mi az erős, de engem úgy vágott földhöz, hogy alig maradt ép csontom! – Látványosan végigsimította felkötött karját és sajgó csípőjét. – Ráadásul gyors is, mint a nyúl! Mire feltápászkodtam, már nem volt sehol!

– Sajnos, nemcsak maga nem látta, merre menekült, egyetlen szemtanú sem akadt! Most aztán bottal üthetjük a nyomát!

A biztonsági őr elvigyorodott.

– Annyira azért nem eszik forrón a kását! – előhúzta Thomas útlevelét, és középen kinyitotta. – Látja, amit én látok?

– Sajnos, igen. Ez a régi útlevele! Ebből csak az nem derül ki, ami bennünket érdekelne, hogy most milyen néven utazik – és hová?

– Gondolja, Mr. Norton? Talán vegye ki azt a cédulát, innen középről!

A mellettük álló nő gyorsabb volt. Széthajtogatta a jegyzetlapot.

– Na, ne csigázzon, Miss Minkovsky! Mondja már, mi van ráírva!

– Anthony Bursteen… egy brooklyni lakcím, születési adatok, meg még valami, csak nem tudom kibetűzni… bu…dapes…ti találko…zó a… micsoda?! a Festővel’?

– Ellenőriztem az adatokat. Minden egyezik! A Belügyminisztérium útlevél-nyilvántartásából lekértem ennek a Bursteennek a fényképét – nincs semmiféle tévedés! Thomas Perkins Anthony Bursteen néven elrepült Budapestre, a 17.18-as Pan Am járattal! A Holiday Economy Holding utaslistáján szerepel. A küldöttség vezetője egy Andrew Molnár nevű üzletember, aki valami szállodavásárlás miatt utazik Magyarországra. Az ügylet létező, és teljesen legálisnak tűnik…

– Magyarország?! Nem Romániának hívják azt az…

– Nem, asszonyom, utánanéztem! Nekem is úgy rémlett, de Budapest Magyarországon van, ez egészen biztos!

– És ki az a Festő?

– Sajnos, ezt nem sikerült pontosan megtudnom!

– Pontosan? Ezek szerint némi pontatlan információval azért rendelkezik?

– Talán, de nem vagyok biztos benne! Rajtunk kívül a fél világ rendőrsége keres egy Festő fedőnevű fickót – a biztonsági őr széttárta a karját – de hogy ez azonos-e azzal a Festővel…

– Mért keresik azt az embert?

– Elsősorban terrorista kapcsolatai miatt. Állítólag ő az elsőszámú eltüntető ember!

– Az elsőszámú micsoda?!

– Eltüntető ember. Az Interpol feltételezése szerint ő látja el új személyazonossággal azokat a terroristákat, akiknek forró lett a lába alatt a talaj…

A Norton nevű férfi az állát simogatva szólt közbe.

– Vagyis, ha tényleg ő az emberünk, akkor sietnünk kell, hogy megelőzzük… nehogy Thomas Perkinst is eltüntesse!

– Illetve Anthony Bursteent!

– Ahogy mondja, Mr. Hedges! Remek munkát végzett. Senkinek sem szúrt szemet az ügyben tanúsított aktivitása?

– Csak egyszer kellett felmutatnom az FBI igazolványt – tessék, vissza is adom –, amikor a számítógépes lekérdezéshez kerestem a kódot!

– És a gépteremben senki sem csodálkozott?

– Az igazolványon? Senki. Vagy legalábbis nem mutatták. Persze, azt hiszem, kicsit nagyobb lesz ezentúl a tekintélyem… – Mr. Hedges elvigyorodott. – Nekik nem kell tudniuk, hogy az az igazolvány csak ideiglenesen volt nálam!

– Nem bizony! De az ügyről senkinek egy szót sem! A Cég nagyra becsüli a neki nyújtott segítséget, de nem szereti a túlzottan beszédes természetű embereket! Csak az várhat újabb megbízásokat, aki nemcsak ügyesen végzi el a feladatát, de hallgatni is tud! Ért engem, Mr. Hedges?

– Hát hogyne érteném, Mr. Norton! Bízhat bennem. Már csak egy dologról szeretnék…

– Gondolom, a pénzről.

A biztonsági őr bólintott.

– Nos, a megbeszélt összeg már ott van a számláján. Mindvégig bíztunk önben.

– Nagyon köszönöm! Önnek is, asszonyom!

– Nincs mit köszönnie! Megdolgozott érte.

Azzal mindketten sarkon fordultak, és köszönés nélkül faképnél hagyták a férfit. Nem volt több beszélnivalójuk vele. Mindent megtudtak, ami érdekelte őket.

48.

– Nyuszikám, megfognád a picit? Benéznék Renihez a fitnessbe…

– Itt van Renáta?

– Itt, édesem. Az előbb futottunk össze, a szaunánál.

– Adjad!

A férfi a vállára tette a gyereket. Épp a színes sárkány-orgia és a stilizált Harley Davidson kormány közé. Két másik tetoválás már egészen olvashatatlan volt a mellén. Az egyiket kissé el is takarta a nyakából lógó, vastag aranylánc.

– Csak aztán kerüljetek elő!

– Tíz perc, nyuszikám!

A nő kényelmesen elindult a Fitness Center feliratú helyiség felé. Vékony tangája bevágott a fenekén, de ezzel együtt, így hátulról, nem mutatott rosszul. A csípője stabil tempóban utazott először jobbról balra, majd visszafelé. A haját csinos kis szökőkútba fogta össze, mint azokban a filmekben, ahol az ábrándos szemű hegesztőlányból lesz a helyi balett üdvöskéje.

– És itt van az uszodafront! Három medencénk üzemel, a gyógyvizet a szigetről hozzuk át, vezetéken. A leghátsó a pezsgőfürdő, azt szoktuk masszázzsal kombinálni, de azt hiszem, Mr. Andrew, erről inkább Hornyai doktor tudna beszélni önnek, ő a szakember ebben a kérdésben…

Mr. Andrew mosolyogva fordult Hornyai doktor felé. Elégedetten nyugtázta, hogy az igazgató következetesen Mr. Andrewnak nevezi, holott tudnia kell, az a keresztneve – az is inkább András. Egyszerűen csak Mr. Molnárnak kellett volna hívnia. Az üzletember nagyon elégedett volt magával. Úgy érezte, épp a megfelelő taktikát választotta. Nem mérte fel rosszul a helyzetet.

Rezzenéstelen, mosolygó arccal nézett Hornyai doktor szeme közé, miközben egyetlen szót sem értett a magyarázatából. Nem is érdekelte igazán. A lényegről már úgyis döntött.

A küldöttség szép, kényelmes tempóban sétálta körül az uszodát. Hornyai doktor beszélt, Molnár úr atyai jóindulattal mosolygott, az igazgató pedig segítőkészen oldalazott közöttük. Thomas egyfolytában az emberét kereste.

Már három napja rostokolt a szállodában, de a Festő még nem jelentkezett. Vajon miért? Talán hiba csúszott a szervezésbe? Vagy csak egy profi óvatosságáról volt szó, aki meg akart győződni róla, tiszta-e körülötte a levegő? Akkor lehet, hogy most is itt van! Lehet, hogy éppen őt figyeli – türelmesen, alaposan. Kivel beszél, kitől kér italt, követik-e, meg ilyesmik…

Megpróbálta szemügyre venni az uszoda közönségét. A bárpulthoz legközelebb eső asztalnál zselézett, festett, barna hajú férfi ült, itt-ott feketedő fogsorral és ujjnyi vastag döglánccal a csuklóján, ami mélyen belenyomódott a karján tartott gyerek popsijába.

Közvetlenül mellette, az ablaknál, vidám arab társaság beszélgetett. A derekukra csavart törülközőn ott virított a szálloda kék-sárga emblémája – egy magára valamit is adó bíróság százötven évet látatlanban szétosztott volna közöttük.

– Jobbra van a Fittness Center, a legmodernebb segédeszközökkel felszerelve! – A küldöttség csapatostul befordult az alig harminc négyzetméteres helyiségbe. Mr. Andrewnak fogalma sem volt, mikor vette vissza a szót az igazgató Hornyai doktortól. – Minden lehetőséget szeretnénk megteremteni a vendégek teljes fizikai feltöltődéséhez. Jó napot, Szlávik úr!

A kövér, izzadó férfi csak bólintani tudott. Lába alatt többé-kevésbé állandó sebességgel futott a mozgójárda, a falra szerelt műszer pillanatról pillanatra mutatta a tempót. Látszott, hogy óriási igyekezettel próbálja tartani a lépést. Nehezen vette a levegőt. Verejtékező combjai jellegzetes hanggal súrlódtak egymáshoz, az egyik füléből lógó, rövid fülbevaló végei halk csilingelőssel verődtek össze.

– Nagyon jó, drágám, borzasztó ügyes vagy! Hogy irigyellek érte!

A már nem egészen fiatal, gyanúsan hollófekete hajú nő gyermeki lelkesedéssel tapsikolni kezdett, amitől a nyakában himbálódzó, Renáta feliratú medál hiába próbált visszatalálni egyensúlyi helyzetébe. A barátnője türelmetlenül folytatta az előbb megkezdett történetet.

– Na, és akkor Giorgi azt mondja nekem, hogy én felvarrattam a melleimet, és hogy Tinának egyáltalán nincs szüksége ilyen…

Renáta felkapta a fejét.

– Még hogy nincs szüksége?! Egy ház ára van beépítve abba a nőbe! Gondolod, hogy magától nőtt ki mindene olyan hirtelen?!

– Hát ezt magyarázd el Giorginak! Én egy gyereket is szültem közben, és még mindig inkább játszhatnám a bombázót…

– Mennyi van még? – lihegte Renáta felé a férfi.

– Tíz perc! Csak ilyen ügyesen tovább, mucikám! – és visszafordult a barátnőjéhez. – Te, Geri mit szólt hozzá?

– Mihez? Hogy nem az övé a gyerek? Nem tudja. Azt hiszi, Giorgi az unokatestvérem!

Renáta kuncogni kezdett.

– Gusztinak meg – a férfi felé bökött – arról nincs fogalma, hogy Rolandkának Geri az apja! Azt se tudja, hogy lefeküdtem vele!

Az igazgató köhintett.

– Bocsánat, Mr. Andrew, mondjam tovább?

– Persze, persze, figyelek, csak ismerkedem a környezettel. Nagyon szép az egész belső kiképzés!

Az igazgatónak csillogott a homloka.

– Köszönöm, Mr. Andrew, a tervezők érdeme…

Zsebkendőt vett elő, és felitatta vele a nedvességet.

– Melege van?

– Egy kicsit.

– Persze, a klímaberendezés nem állig felöltözött emberekre van beállítva!

Ezen mindannyian nevettek. A leghátul állók akkor sem értettek volna egy szót sem Molnár úr válaszából, ha hallják. De azért ők is nevettek.

Thomas közben folytatta a vizsgálódást. A medence felé fordult, és a kisfiút nézte, aki a hajánál fogva próbált egy kislányt lerángatni a víz alá.

– Engedd el szépen – kérte az anyja, inkább évődve, mint haragosan. Megfogta a fiú kezét.

– Ne nyújjá’ hozzám! – a kisfiú eltorzult arccal üvöltött, és azzal a selypes, aranyos beszédhibával, amit a felnőttek olyan imádnivalónak szoktak találni. Különösen, amikor egészen kis gyerekek használnak olyan igazán felnőttes fordulatokat. – Tűnj innen!

– Ugyan, Villő! Engedd el szépen a kislányt! – a mama szelíden próbálta lefejteni a gyerek kezét a kislány hajáról.

A fiú érezte, hogy alulmarad, ezért elengedte a szőke tincseket. Dühösen az anyja felé csapott. Egyik ujja beleakadt a fürdőruha felső részének pántjába, és a hirtelen mozdulat lerántotta az egyébként is zsebkendőnyi melltartót róla.

– Na, Villő! – az édesanyja olyan kemény szülői szigorral csattant fel, mintha azt mondta volna: Nos, kicsim, kérsz még egy süteményt? Fölállt, szép lassan körbefordult, és ügyetlenül próbálta visszaszerezni az elvesztett ruhadarabot. A fiú fröcskölve menekült előle.

– Aki pedig egy egész napon át nem kívánja elhagyni, az uszoda területét, annak módja van az egészséges, kulturált étkezésre itt, az Eating Comer-ben, ahol diétás szakorvos által összeállított, pontos kalóriatáblázattal ellátott menük közül válogathat, ízlése szerint.

Molnár úr mosolyogva bólintott. Hornyai doktor tűnődve latolgatta, vajon tud-e mást is?

Az igazgatót ez kevésbé érdekelte. Ő inkább a végeredményre lett volna kíváncsi.

– Tudják, zseniális helyre épült ez a szálló! Nincs messze a város szívétől, ugyanakkor, ha kinézek az ablakon, csak zöldet látok mindenfelé! Zöldet, és vizet – nem is tudják, milyen rendkívüli adottságok ezek!

– Örülök, hogy tetszik, Mr. Andrew! Meghívhatom önöket egy italra?

– Köszönjük!

– Mit szabad hozatnom?

– Én egy dzsúszt kérek, jég nélkül! Nagyon könnyen belobban a torkom…

– Anita, két dzsúszt, az egyiket jég nélkül, egy…

– Kólát! – mondta Hornyai doktor.

– Egy kólát…– az igazgató várakozóan nézeti Thomasra.

– Egy ásványvizet!

– Egy ásványvizet, igen… – a küldöttség tagjai sorra leadták a rendelést. Anita szaporán jegyzetelt. – Addig is foglaljanak helyet! Remélem, van elég szabad asztal!

Volt. Mindössze kettőt borított művészi összevisszaság, a többi üresen várta a nedves átdörzsölést. És Anita dörzsölt. Egyik asztalt a másik után. Mindegyik szép, finoman csíkozott, szúrós szagú bevonatot kapott egy meglehetősen bizonytalan múltú és színű konyharuhától. Csak azok az asztalok maradtak ki, amelyeknél már eddig is ültek, no meg a két telepakolt díszpéldány.

Ezek mellett nem ült senki. Csak egy megkezdett sütemény, összetúrt salátatál, konyak, hanyagul ottfelejtett slusszkulcs, rádiótelefon, egy mindenféle kövekkel kirakott karkötő, Multifilter dobozok és két ukrán útlevél várta, hogy ismét használatba kerülhessen. A másikon ugyanez lehetett a leltár, azzal a különbséggel, hogy a tartós fogyasztási cikkek és az iratok helyét két ötezres foglalta el. Feltehetőleg számlára és borravalóra szánva.

– Nos, mi a véleménye, Mr. Andrew?

A szemközti asztalnál éppen felálltak. Egy nagyon fiatal, hidrogénszőke lány, és egy fehér köpenyes, jó hatvanas úr mesterkedett közös erővel azon, hogy a köpenyt valahogy összekössék a férfin. Eközben az néha egészen szétnyílt, és a régi műtétek emlékét őrző sebhelyeken kívül az is világosan látszott, hogy a köpeny alatt nincsen semmi.

Molnár úr szívesebben fedezte volna fel ugyanezt a lányon, és ebben alighanem Hornyai doktor is egyetértett volna, ha történetesen megbeszélik a kérdést. De nem beszélték meg.

Az öregúr viszont erotikus csábításnak szánhatta a jelenetet. Minden ilyen alkalommal elvigyorodott, és kaján vihogással hagyta, hogy helyette a lány oldja meg a problémát. A lányt azonban ez láthatólag nem zavarta. Sőt, időnként vette a lapot, és a keze be-becsúszott a köpeny alá.

– Nagyon jók a benyomásaim, különösen Hornyai doktor beszámolója keltette fel az érdeklődésemet! Meg fogjuk beszélni a tapasztalatainkat a kollégáimmal, de nem hiszem, hogy bármiféle akadálya lenne a konkrét tárgyalások megkezdésének!

Renáta édes mosollyal bólogatva törölgette Szlávik úr izzadt hátát.

– Kicsit feljebb is! – kérte a férfi.

– Igen, cicám! Nagyon stramm fiú vagy! – Renáta forró csókot lehelt a férfi verejtékező homlokára.

– Nincs kedvük egy frissítő fürdőzéshez?

Az igazgató kérdése váratlanul érte Thomast. A kölcsönös bemutatkozás óta egy szót sem váltottak egymással.

– De, szívesen, bár inkább Mr. Molnárt kéne megkérdeznie! Ő tudja a további menetrendet!

– A hivatalos program mára véget ért! Mindenki azt teszi, ami jólesik. Én, személy szerint elfogadom az igazgató úr ajánlatát… – röviden angolul is elismételte az oszoljt, aztán ismét Thomashoz fordult. – Van kedve előtte egy kis beszélgetéshez?

– Ahogy kívánja!

– Nem, nem, félreértett engem! Ez nem hivatalos program. Pusztán csak ha önnek is kedve van hozzá! Szerettem volna befejezni a New Waridge-i diskurzusunkat, a repülőgépen nem volt rá mód…

– Miután én olyan udvariatlan módon elaludtam!

– Sose érezze magát feszélyezve emiatt! Nincs jobb érzés, mint mikor az ember nagyon álmos, és végre elengedheti magát! Amikor elkezd zuhanni…

– Hál’isten, ez nem következett be!

– Micsoda?

– A zuhanás!

– Ja, értem. Oké, belátom, hogy egy repülőgépen történő elalvásra talán nem ez a legmegfelelőbb kifejezés!

Az igazgató gyorsan közbevágott.

– Szabad ajánlanom a Pihenő sarkot? Épp nincs ott senki!

Molnár úr Thomasra nézett.

– Nos, Anthony? Ugye, szólíthatlak a keresztneveden? Én vagyok az idősebb…

– Hát persze!

– Leköteleznél, ha ezentúl te is csak Andrewnak hívnál!

Thomas bólintott. Azért nem válaszolt, mert igencsak nehezére esett ez a hirtelen jött tegeződés. Túl bizalmaskodónak érezte. Odasétáltak az üres asztalokhoz, és leültek az egyik mellé.

– Szeretnék kérdezni valamit!

– Igen?

– Mióta megérkeztünk, egyszer sem kellett fordítanom – még a látszat kedvéért sem, ahogy a repülőtéren szó volt róla! És, ahogy látom, már nem is fogok…ebben a küldöttségben semmi szükség nem volt tolmácsra!

– Ez kérdés? Mert inkább megállapításnak hangzik.

– A kérdés, hogy miért? Miért kellettem én ide?

– Mert tartoztam ennyivel valakinek.

Eltartott egy darabig, míg Thomas eldöntötte, hogy nem érti a választ. Megrázta a fejét.

– Ez egy régi történet befejező jelenete, és ma már senki se ismeri a részleteket… rajtam kívül, persze!

– Ez most közelebb vitt a megértéshez?

Az üzletember elnevette magát.

– Nem, még nem. Amikor elhagytam Magyarországot, első utam az Államokba vezetett. Volt ezerötszáz dollárom és egy turistavízumom. Ez csaknem nyolc hónapig kitartott, ami, mai szemmel nézve, nem is rossz teljesítmény! Csakhogy nem akartam politikai menedékjogot kérni, mert féltem, hogy a szüleimet idehaza meghurcolják. Így viszont nem kaptam zöld kártyát… nem tudom, lehet-e követni?

– Hát, ha nem is tudom, hová tartunk, azért idáig értem.

– Helyes. Tehát egy igazoltatás alkalmával fennakadtam a hálón, elkaptak, és már majdnem hazatoloncoltak. Nem kis bajban lettem volna, ha ez megtörténik! És akkor eszembe jutott, hogy az Egyesült Államokban mindenkinek joga van ügyvédet kérni, aki legálisan érkezett az országba – még ha idegen is, még ha le is járt az engedélye… Egyszóval, saját kérésemre, kirendeltek mellém egy kezdő ügyvédet, aki rövid beszélgetés után jótállt értem! Nem tudom, mivel érdemeltem ki a bizalmát, de állást, lakást szerzett nekem, kezességet vállalt értem, sőt, még pénzt is adott kölcsön! Soha nem lettem volna az, aki vagyok, ha nincs dr. Eshmer!

– Dr. Eshmer?!

Thomas őszintén meglepődött. Még a medence túlsó partjáról is odafordultak néhányan.

– Gondoltam, hogy így már érthetőbb lesz a dolog! De az az érzésem, szerencsésebb lenne kicsit visszafogottabb reakciókkal operálni…

– Elnézést, de…

– Nem történt semmi. Szóval, aztán vagy húsz évig nem találkoztunk. Csak nemrég futottunk össze, egy wisconsini fogadáson! Mindenféléről beszélgettünk, többek között a budapesti terveimről is. Pár nap múlva csörgött a telefon. Ő keresett, és azt kérdezte, nem tudnám-e magammal vinni az egyik ügyfelét, aki véletlenül remekül beszél magyarul, és odahaza, önhibáján kívül, nagyon forró lett a lába alatt a talaj?

– Ez voltam én?

– Igen. Úgy éreztem, bármi legyen is a dolog mögött, segítenem kell! Tartoztam ennyivel dr. Eshmernek! Ezért nem is kérdeztem semmit. Még akkor sem, mikor az utóbbi napok eseményei kicsit más megvilágításba helyezték a dolgokat…

– Más megvilágításba? Miféle események?

Az üzletember Thomas arckifejezéséből próbálta kitalálni a gondolatait.

– Ugye, nem komoly a kérdés?

– Dehogyisnem! A lehető legkomolyabb!

– Három napja másról se cikkeznek az újságok!

– Amióta itt vagyunk, nem volt a kezemben újság! Nem is igazán tudok magyarul olvasni…

– Ugyan már, van itt mindenféle lap! Nem muszáj magyarul… meg aztán a CNN is tele van vele…

– Mivel, az ég szerelmére?!

Molnár úr fogta az igazgatótól kapott távirányítót, és bekapcsolta a tévét. A CNN a hatos csatornán volt. Ahogy megtalálta, Thomasnak nyomban torkán akadt a szó: Orson hadnagy nézett vele farkasszemet, elszántan gesztikulálva.

– Sajnos, először egész másra gyanakodtam! Peter Plant különös halála, a Thomas Perkins körül mozgó, méregdrága védőőrizet azt sejtette, hogy itt maffiaháborúról, a piac újrafelosztásáról van szó…

Úgy érezte magát, mintha máris lebukott volna. A homlokán megjelentek az ilyenkor szokásos, kövér, bő hozamú izzadságcseppek, a pulzusa pedig előbb kétszázötvenre, majd onnan egyenest ezerhétszázkilencvenre ugrott.

– Drogokra gondolt?

– Drogokra, fegyverre, bármire! Eszembe nem jutott volna az evolúció…

A tudósító arca nem látszott, csak a mikrofont tartó keze és a mikrofonon díszelgő CNN-logó.

– És mi volt a fordulópont? Mitől változott meg ilyen gyökeresen a véleménye?

– A Formes irodától kapott dokumentumok eltűnésétől!

– A dokumentumok eltűnésétől?

A hadnagy bólintott.

– Ekkor már ugye, Jonathan Formes halott volt?

– Formes is, dr. Eshmer is…

Kész. Thomas megesküdött volna rá, hogy a szívverése ebben a pillanatban megállt.

– És Thomas Perkins?

– Őt már valószínűleg a lift lezuhanása megölte! A mentőorvos még rádión bejelentkezett a Szent Teréz kórház intenzív osztályán, és azt mondta, a sérült nincs eszméletén. Az ügyeletes megkérdezte, kér-e műtéti készenlétet…

– Tudomásunk szerint nem kért!

– Már nem kérhetett. Abban a pillanatban érte a találat a mentőautót!

– A hírügynökségi jelentések szerint egy vállról indítható rakéta csapódott be a közvetlen közelében, ugye?

– Nem a közelében, pontosan telibe találta a járművet. Tizenöten haltak meg körülötte – köztük Jonathan Formes, Karl Eshmer és a Formes iroda öt alkalmazottja! A három mentős és Thomas Perkins holtteste a felismerhetetlenségig szétroncsolódott! Ha a mentőorvos nem olvassa be egy pillanattal korábban a felöltőjében talált útlevélből a nevét, sose tudjuk meg, ki volt az!

– És a dokumentumok? Hová kerültek?

– Annak rendje és módja szerint, a garázsban helyszínelő csoport magával vitte, és Brandon őrmester állítása szerint, leadta az iktatóban!

– Ahol persze, nem is emlékeztek rá!

– Naponta több száz iratot iktatnak, nem is emlékezhetnek mindegyikre! De másnap meg kellett volna lenniük – csakhogy nem voltak sehol!

– Nem is lettek iktatva?

– Nem.

– Lehet, hogy Brandon őrmester le sem adta őket?

– Húsz éve dolgozom együtt Charles Brandonnal! Sohasem kaptam rajta a legkisebb hanyagságon sem, ezt a variációt egyszerűen lehetetlennek tartom!

– Akkor mi történt Peter Plant írásával?

– Az, amitől Mr. Formes és dr. Eshmer tartott: valaki eltüntette a rendőrségi nyilvántartásból!

– Ez nagyon súlyos vád, Mr. Orson! Nincs összefüggésben a maga tegnapi elbocsátásával?

A hadnagy elmosolyodott.

– Arra gondol, hogy nem sértődöttségemben vádolom-e a rendőrséget?

– Arra.

– Nos, távol áll tőlem az ilyesmi, de ezt persze, maga nem tudhatja! Az elbocsátásom természetes folyománya az eseményeknek, nem lepődtem meg rajta! Az én személyes sorsomnál sokkal fontosabb volt, hogy Peter Plant írása nyilvánosságra kerüljön!

– Értem. Tehát önben a modern kor Robin Hoodját tisztelhetjük, aki a saját boldogulásánál sokkal előbbre valónak tartja a köz javát?

– Szemtelenséggel csak azt érheti el, hogy esetleg váratlanul beszüntetem a válaszadást, és hazamegyek. Elég kínos lenne egy ilyen félbeszakadt interjú, nem gondolja?

– Melyikünknek?

– Hát nekem biztosan nem, mert nemigen maradt mit vesztenem! De önnek még van állása. Egyébként pedig, ha belegondol, milyen szakmai karriert féltettem volna egy olyan világban, aminek jó, ha hetei vannak hátra?

– Mr. Orson! Nem gondolja, hogy ez a fajta hisztériakeltés méltatlan egy volt rendőrtiszthez?!

– Nem gondolom, ha ez a hisztéria az egyetlen esélyünk a túlélésre!

– De hát honnan veszi ezt a szamárságot?! Milyen esélyt jelenthet a pánikkeltés?! És egyáltalán: miféle veszélyről van szó?!

– Nézze, Miss Convay! Én biztosan nem tudnám jobban elmagyarázni magának, mint Peter Plant! Olvassa el az írást, megjelent szinte minden napilapban…

– Ez lett volna a következő kérdésem: hogy sikerült elérni, hogy az eltűnt bizonyíték mégis napvilágot lásson?

– Véletlenül! Amikor dr. Eshmer és Thomas Perkins távoztak az első merénylet színhelyén lefolytatott gyors kihallgatásról, úgy gondoltam, lemásolom magamnak a dokumentumot!

– Lemásolja? Miért?

– Hátha odahaza, nyugodt körülmények között találok benne valami fontosat! Volt az irodában egy fénymásoló, a többiek pedig fönt egerésztek az emeleten!

– Mit csináltak?!

– Nyomokat kerestek. Illetve, épp befejezték, és csomagolni kezdtek. Brandon őrmester és Hoggins tizedes is felszaladt segíteni nekik, így senki sem látta, hogy készítek egy kópiát!

– Ez egyébként szabályellenes?

– Egyáltalán nem! Csak nem hiszem, hogy életben lennék még, ha másnak is tudomása van a dologról!

– És mi történt ezután?

– Értesítettek a mentős tragédiáról. Nem minket hívtak helyszínelni, így volt időm gondolkozni a dolgokon. Hazamentem, és megpróbáltam átrágni magam a Plant-elméleten!

Most először mutatták a riporternő arcát, ahogy gúnyosan elmosolyodott.

– És sikerült?

– Távolról sem! Rengeteg fogalmat nem értettem, a számításokat nem tudtam követni – a Thomas Perkinsnek szánt, magyarázó megjegyzések azonban gondolkodóba ejtettek! Másnap utánanéztem pár utalásnak, és legnagyobb megdöbbenésemre számos nyomát találtam annak, hogy mind Peter Plant, mind Thomas Perkins kétségbeesetten próbált nyilvánosságra hozni valamit, ami aztán valamilyen fatális véletlen folytán egyszer sem sikerült nekik!

– És mi volt ebben olyan döbbenetes?

– Nézze, én valójában azt hittem, hogy ez az egész dokumentumdolog humbug – hogy csak az én félrevezetésemre került a képbe, és nincs is semmi értelme! Csakhogy mindketten túl komolyan vették! A nyilvánosságra hozatal nehézségei, amiről Plant írt, valóságosak voltak, és ez szöget ütött a fejembe! Felhívtam egy matematikus barátomat, megkértem, nézze át az írást…

– Hogy hívják a barátját?

– Nem hiszem, hogy a nevének bármilyen jelentősége lenne…

– Én mégis szeretném megtudni!

– Én pedig mégsem fogom elárulni önnek! Feljött hozzám, és két óra elteltével annyit mondott, hogy az elmélet matematikai szempontból teljesen érdektelen, a biológiai részhez ugyan nem tud hozzászólni, de novellaként roppant izgalmasnak találja!

– Vagyis nem tulajdonított neki tudományos értéket?

– Tudja, a matematikusoknak csak a saját tudományuk számít igazán tudománynak! Nem kifogásolta az érvelésben felhasznált matematikát, csak nem talált benne semmi újat! Mindenesetre elmagyaráztattam magamnak mindent, mint valami hülyegyereknek – több, mint négy órát kínlódott velem…

– És akkor már mindent értett?

– Annyit se, mint az elején. Csak az vált világossá számomra, hogy kár próbálkoznom, úgysem fogom megérteni!

– És ettől váratlanul az a meggyőződése támadt, hogy egzisztenciát, személyes karriert, mindent félredobva rohanjon az újságokhoz, és szétkürtölje a világon, hogy itt vannak az Idegenek?!

– Nem, Miss Convay, egyáltalán nem így történt! Elhatároztam, hogy azt a részt járom jobban körül, amihez tényleg értek: megpróbáltam minél többet földeríteni a Peter Plant és Thomas Perkins ellen elkövetett merényletekről! És nagyon érdekes részletekre bukkantam!

– Például?

– Például ott az utolsó nap!

– Az utolsó nap?

– Thomas Perkins utolsó napja… – Thomast olyan köhögési roham fogta el, hogy legalább öt mondatból kimaradt. Semmit sem hallott a saját hangjától. Mire újra fel tudta venni a fonalat, a hadnagy már jócskán benne járt a részletekben. –…a számítástechnikai szakértő szerint több file-t is töröltek Mr. Perkins szerkesztőségi számítógépének winchesteréről, pontosan abban az időpontban, amikor a portás állítása szerint épp a tűzoltósági kivonulás zajlott!

– Miféle tűzoltósági kivonulás?

– Állítólag az egyik iroda tűzjelzője jelzett, ezért érkezett egy rohamkocsi a Daily Review épületéhez. A portásnak azt mondták, maradjon a helyén, a szerkesztőségi szobából jött a riasztás! Vagy fél órát töltöttek odabent, majd közölték, hogy minden rendben, csak a hulladékégetővel volt gond. És elmentek.

– Hátborzongató történet, Mr. Orson! Ennek hatására én is felforgattam volna az életem!

A hadnagy semmi érzelem jelét nem mutatta. Mint egy furcsa bogarat, úgy vizsgálgatta a riporternő arcát.

– Megenged egy személyes megjegyzést, Miss Convay? – a kérdés formális volt, mert eszébe sem jutott megvárni az engedélyt. – Tudja, őszintén sajnálom azt a szerencsétlent, aki egyszer majd feleségül veszi magát! Remélem, tisztában lesz vele, mibe mászik bele!

– Sose aggódjon, igyekezni fogok kárpótolni! De térjünk vissza a tűzoltókhoz!

– Térjünk.

– Szóval, mi is a furcsa egy ilyen abszolút rutinszerű tűzriadóban?

– Talán csak annyi, hogy épp a tűzoltók nem tudnak róla!

– De hisz épp az imént mondta, hogy megjelentek a szép, piros autójukkal, és…

– Hát valakik tényleg megjelentek egy szép, piros autóval, és rutinszerűen le is törölték a nem sokkal később meggyilkolt Thomas Perkins irodai szövegszerkesztőjének winchesterét, de a tűzoltóknál semmi nyoma sincs ennek az akciónak! Ők nem jártak ott aznap éjjel!

– Akkor ki járt ott?

– Ugyanaz, aki a többi esetben is megtett mindent, hogy a Plant-elmélethez hasonló felfedezések ne kerülhessenek napvilágra!

– Ezek szerint több ilyen is volt?

– Ezt maga ugyanúgy tudja, mint én! Minden újság lehozta a névsort, amit Peter Plant állított össze!

– De senki sem olvasta ezeket az állítólagos elméleteket! Még maga az isteni Peter sem!

– Ez nem igaz, Miss Convay, hiszen a Post Global teljes terjedelemben megjelentette például a Cheers-teóriát! Igaz, ezt Peter Plant valóban nem olvashatta, de rajta kívül mindenki!

– Merthogy, ugyebár, maga találta meg…

– Jóval Mr. Plant halála után.

– De az ő utalása alapján, vagy ezt sem jól tudom?

– De igen, ez az értesülése helytálló. Mr. Plant abban a bizonyos, Thomas Perkinshez intézett levélben terjedelmes listát állított össze azokról a kutatókról, akik őt megelőzően foglalkoztak az evolúció matematikai modellezésével, és titokzatos körülmények között eltűntek, vagy meghaltak. Több mint húsz nevet sorolt fel, és ezek között bukkantam rá Billy Cheersére…

– És nem, mondjuk Klaus Obersovskyéra…

– Mr. Obersovsky neve is szerepelt a listán, ez tény, de őt nem volt szerencsém ismerni. Billy Cheers-szel viszont évekig kosárlabdáztam együtt, a családját is személyesen ismertem, így kézenfekvőnek tűnt, hogy megkeressem az édesanyját.

– Aki hanyatt-homlok rohant a ládafiához, és a kezébe nyomta féltve őrzött emlékeit?!

– Majdnem szó szerint így történt. Mrs. Cheersnek egyetlen gyermeke volt, és gyakorlatilag azon a napon szűnt meg érdeklődni a világ dolgai iránt, amikor a férjével együtt elveszítette őt! Az édesanyja nem sokkal korábban halt meg, így senkije sem maradt. Egyetlen vékonyka szál kötötte csupán az élethez: Bill, néhány héttel a halála előtt, egy dossziét adott neki. Arra kérte, ha bármi történne vele, azonnal rejtse el, és ha akárki keresne is valamit, ami tőle származik, hallgasson róla, mint a sír! Amikor Mrs. Cheers visszaköltözött Franciaországba, a szülei egykori házába, kézenfekvően adódott a rejtekhely: volt a hátsó udvarban egy titkos verem, ahol az idősebb Mr. Cheers egyik gyerekkori barátja bujkált még a háború alatt...

– Meglátván azonban Brian Orson hadnagy végtelenül becsületes ábrázatát, Mrs. Cheers úgy döntött, itt az ideje megszegni a fiának tett ígéretét…

– Maga sportot űz abból, hogy nem hallgat végig, Miss Convay!

– Az isten őrizzen ettől! Hallgatok, mint a sír!

– Nos, Mrs. Cheers semmiféle ígéretet nem szegett meg, sőt: Bill legfontosabb kérése éppen az volt, hogy két év elteltével ássa elő a dossziét, és ha még mindig lesz, aki érdeklődik iránta, adja oda neki! Meggyőződése volt ugyanis, hogy más is el fog jutni az ő következtetéseihez, és keresni fogja az elődök nyomait! Igaza lett. Mint ahogy abban is, hogy ŐK szintén jelentkezni fognak! Az egész Cheers házat földúlták, feltehetőleg meg is találták a Bill által csalétkül otthagyott másodpéldányokat, az eredeti azonban akkor már ott pihent a chabroni ház krumplisvermében! Az édesanyja, mint fia utolsó kérését, szóról szóra végrehajtott mindent. Két hetet élt még azután, hogy a kezembe adta Bili dossziéját.

– Á, újabb titokzatos áldozat!

– Szó sincs róla! Mrs. Cheers abszolút természetes halállal halt meg, sőt, azt hiszem, megnyugvással is. Teljesítette a fia végakaratát.

– Hát ez rendkívül megható történet, csak érteni nem értem, mi jelentősége van…

– Nagyon is sok! A Cheers-dosszié volt számomra az utolsó csepp a pohárban: Bill szinte szóról szóra oda lyukadt ki, ahová Peter Plant – csak öt évvel korábban! Sok dolgot, persze, nem tárgyalt, másokra pedig csak ő jött rá, de az engem érdeklő végkövetkeztetések gyakorlatilag megegyeztek! És azt is tudta, hogy meg fogják ölni!

– Rendkívül drámai, amit mond, Mr. Orson! Szinte hallom a zsöllyék recsegését magam körül! – másodszor mutatták a riporternő arcát, de új információhoz nem jutott senki, a gúnyos arckifejezés pontos mása volt az előzőnek – Kedvem lenne belenyúlni a pattogatott kukoricás zacskóba, mielőtt megjelennek a gonosz és alattomos Idegenek!

– Miss Convay! Hiába próbálja elbagatellizálni a dolgot! Valaki megpróbál bennünket módszeresen a pusztulásba kergetni – és ez a valaki csak egy dologtól tart: a nyilvánosságtól! Mit gondol, miért?

– Mert annyira más, mint mi! Mert fél, hogy a nyolc karja meg a tapadókorongos lábai láttán sosem látott egységfrontba tömörülünk ellene, és még a végén palacsintává lapítjuk a hátsó udvarban, ahová elrejtőzött – ilyesmiket akart hallani, nem, Mr. Orson?!

– Hogy én mit akarok hallani, annak semmi jelentősége sincsen! De úgy látom, mégis olvasta Peter Plant írásának bizonyos részeit…

– Nem hiszem, hogy van ember a világon, aki legalább ennyit ne hallott volna róla! Amióta aktív rendőri segédlettel nyilvánosságra hozta ezt a szemetet, szinte minden lap megszellőztetett belőle valamit!

– Ez volt a célom, Miss Convay! Ennél többet nem tehettem.

– A saját exhibicionizmusáért, ezt tegye hozzá! Hogy magáról beszéljen a fél világ! A hős rendőrtiszt, aki egymaga vette fel a harcot a galaxis kalózaival!

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de a beszélgetésünknek vége! Remélem, mindketten megéljük a napot, amikor módja lesz bocsánatot kérni ezért a minősíthetetlen hangért!

– Kétlem, hogy…

– Úgy látom, nem értett meg: vége az interjúnak! Egyetlen dolgot szeretnék még elmondani: gyerekkoromban mindig az Idegenek eljöveteléről álmodoztam! Elképzeltem a napot, amikor először adják majd hírül az újságok, hogy űrhajó közeledik felénk! Éreztem az izgalmat, ami majd hatalmába kerít mindenkit, láttam magam előtt az óriás csillaghajót, amint leereszkedik az Alabama sivatagba – mert valahogy mindig odaképzeltem az első találkozást, nem tudom, miért? –, és ezerszer levetítettem magam előtt azt a néhány másodpercet, amikor felnyílik a zsilipkamra ajtaja, és megjelenik közülük az első… Maga nyilván nem érti ezt meg, túl fiatal hozzá! Nem látta ‘69-ben a holdraszállást, látta viszont az E. T.-t, a Csillagok háborújá-t meg A nyolcadik utas a halál-t, és úgy képzeli, hogy a jövőről való képzelgés csak valami infantilis, ostoba időtöltés a komoly dolgokra alkalmatlan idióták számára! Nem, ne válaszoljon! Nincs szükségem további sértegetésre. Csak azt akartam magával megértetni, hogy számomra a legnagyobb ÁLOM veszett el! Semmiféle exhibicionizmus nem lehetett volna bennem olyan erős, hogy feláldozzam érte! Képes ezt felfogni, Miss Convay? Vártam a pillanatot, hogy megpillanthassam őket, és sejtettem, hogy nem fognak hasonlítani hozzánk – de álmomban sem gondoltam volna, hogy gyilkolni jönnek! Csöndben és észrevétlenül! Én vagyok az utolsó, aki hajlandó ezt elhinni – és mégis én mondom magának: itt vannak! Eljöttek hozzánk, és minden pillanattal fogy az esélyünk, hogy túléljük ezt a találkozást! Köszönöm a lehetőséget.

Azzal Brian Orson hadnagy sarkon fordult, és egyszerűen kisétált a képből. A riporternőnek szüksége volt pár másodpercre, hogy feltalálja magát ebben a szokatlan helyzetben. Nem is jutott eszébe igazán eredeti ötlet.

– Patrícia Convayt hallották, a szó a stúdióé!

Molnár úr újabb szendvicset tett a tányérjára, majd kikapcsolta a televíziót.

– Nos, gondolom, érthető, miért mondtam, hogy a dolgok más megvilágításba kerültek? – egy gyámoltalan bólintás volt a válasz. Thomas fejében a legteljesebb káosz uralkodott. – Dr. Eshmer halála nagyon megrázott. Alig ismertük egymást, mégis szerettem volna, ha tudja, hogy nem maradtam adósa. – felemelte a szendvicset, és beleharapott. – Addig van helyed a küldöttségben, ameddig szükségesnek tartod. Ha pénz kell, Dorothy olyan csekket állít ki a számodra, amilyet akarsz! Ha pedig…

– Elnézést, Andrew, ezt a levelet Mr. Bursteennek küldték!

– Köszönöm, Dorothy!

Nem csak az derült ki egy csapásra, hogy Miss Davenport keresztneve Dorothy, hanem az is, hogy az időközben magára húzott, sötétkék Aréna dresszben legalább kétszer olyan jól mutat, mint felöltözve, és hogy a ruhában látszó méretek nem a ruha számlájára írandók. Thomas azonban mindebből semmit sem vett észre.

– A magáé, Anthony! Nem akarja elvenni? – a lány felé nyújtotta a levelet, és kedvesen rámosolygott.

– Dehogynem. – felelte Thomas. Átvette a borítékot. Kitágult pupillával meredt maga elé, mintha a levél alatt, az asztal lapján és a víztaszító, műanyag padlón is túl, valahol nagyon messze látna valami nagyon fontosat. Valamit, ami váratlanul elérhetetlen, távolságba került tőle. Miss Davenport olyan mozdulatokkal távozott, ami tökéletesen kimerítette a szándékos izgatás fogalmát...

– Olvasd el a levelet, fontos lehet!

Thomas észbekapott. Kinyitotta a borítékot, és kivette belőle a négyrét hajtogatott papírlapot.

Újságból kivágott betűkből állt a szöveg:

EGY TAXI VÁRJA ODAKINT SZÁLLJON BE, ÉS MENJEN EGYENEST A REPTÉRRE LUFTHANSÁNAK JEGY FRANKFURTBA TOVÁBB BAYREUTHBA A VÉGÁLLOMÁS LOCHTFÖLD A FŐTÉREN TELEFONFÜLKE SZÁMA 35-47-23 ENNÉL A FÜLKÉNÉL VÁRAKOZZON HOLNAP FÉL 10KOR VALAKI AZT MONDJA: PACSIRTA GESZTENYÉRE VÁGYIK FELELJE HOGY ÜDVÖZLET PACSIRTÁNAK A GESZTENYÉT MÁRCIUSBAN HÁMOZZÁK ERRE VÁLASZ PACSIRTA KÖSZÖNI A NAGYSZEMŰBŐL KÉSZÜL A LEGJOBB PÜRE HA MEGJEGYEZTE MOSDÓBAN ÉGESSE EL A LEVELET – SEMMIKÉPP SE ÍRJON LE BELŐLE SEMMIT

A FESTŐ

Thomas sokáig betűzte a szöveget. Amikor végzett, csak meredt bambán maga elé, és úgy tűnt, semmit sem ért.

– Úgy látom, tényleg fontos az üzenet!

– Igen, erre vártam… azt hiszem…

– Indulnod kell?

– Igen, úgy tűnik.

– Mikor?

– Most, azonnal!

– Értem. Van valami kívánságod?

– Nem, nincsen… talán csak annyi, hogy szeretném, ha néhány napig még nem jelentenétek ki a szállodából.

– Ennek semmi akadálya! A holmiddal mi legyen?

– Hát… ha kérhetem, őrizzétek meg! Lehet, hogy egyszer még eljövök érte.

– Úgy legyen! Vigyázz magadra! – Molnár úr felállt, odalépett hozzá, és megölelte. – Az Isten óvjon… Thomas Perkins!

Azzal se szó, se beszéd, sarkon fordult, és elindult Miss Davenport után. Többet nem nézett vissza.

49.

– De valójában ki elől menekülünk?

A férfi széttárta a karját.

– Elgondolásom sincs! Amikor Peter felhívott, pár héttel a… dolog előtt…

– A halála előtt. Mondja ki nyugodtan – a gyerekek már alszanak, én meg lassan érzéketlenné válok minden iránt!

– Ne beszéljen így, Annie! Rendbe fognak jönni a dolgok!

– A dolgok?! Miféle dolgok?!

– Hát ez az egész, ami Peter halála óta zajlik…

– De mi zajlik, Frank?! Mi történik körülöttünk?! Üldöznek bennünket – de kicsodák?! Felforgatják a lakásunkat – de miért?! Se most, se korábban nem értettem egy árva szót se az egészből!

– Én sem, Annie! Nagyon sajnálom. Peter nem mondott magának semmit? Valami utalást... felületes magyarázatot…

– Miért, magának mondott? A leghalványabb sejtelmem sincs róla, mibe keveredett! Csak azt tudom, hogy amit eleinte üldözési mániának hittem, abba egyszercsak belehalt! Aztán megjelent ön, Frank, és közölte, hogy Peter magára bízott bennünket! Akkor még annyira kába voltam, hogy nem is értettem, mit mond! Csak sebtében összecsomagoltunk, eljöttünk magával ide… az Isten háta mögé…

– Ugyan már, Annie, én is tudom, hogy ez csak egy koszos kis falu! De talán épp emiatt nem találnak magukra! Emlékezzen vissza, mikor másnap visszamentem Daniel gitárjáért, már az egész lakás fel volt forgatva! És azóta is, egyfolytában kérdezősködnek maguk után – a házmesternő szerint nem telik el nap, hogy valaki ne csöngetne be hozzá emiatt! Az utolsó pillanatban jöttek el…

– Az utolsó pillanatban?! De mihez képest?! Kik és mit akarnak velünk csinálni?! Értse meg, Frank, hiába mondja, hogy rendbe jönnek a dolgok, amikor azt se értem, miféle dolgokról van szó! Honnan tudhatnám, vége lesz-e egyáltalán az egésznek, ha egyszer azt se tudom, miért kezdődött el?!

– Értem, Annie, de akkor sem segíthetek! Ugyanúgy nem értem az egészet, mint maga. Peter a barátom volt, és a halála előtt arra kért, vigyem el a családját valami biztos helyre, ha vele bármi történne! Nos, a bármi megtörtént. Én idehoztam magukat, mert erről a helyről szinte senki sem tud! De hogy miért, és meddig kell itt maradniuk, arról Peter nem mondott semmit! Talán később megmagyarázta volna… de már nincs később!

Annie megfogta a férfi kezét.

– Ne haragudjon, Frank, nem akartam megbántani! Maga tényleg mindent megtett, és ha maga nincs, talán már mi sem vagyunk… de olyan nehéz ekkora bizonytalanságban élni… és közben úgy viselkedni, hogy a gyerekek semmit se érezzenek az egészből! – csak most hatolt el a tudatáig, hogy az a távoli zaj, ami hosszú percekkel ezelőtt kezdett el beszivárogni a szobába, Daniel gitározása. – Jézus Máriám! Ez a gyerek még ébren van?!

– Sosem alszik el tizenegy előtt, emiatt ne aggódjon, Annie! Amióta itt vannak, még egyszer sem oltotta el a lámpát korábban! De ha ez megnyugtatja, gyerekkoromban én is gyűlöltem a korai lefekvést!

– Csakhogy neki holnap iskolába kell mennie, méghozzá új iskolába, és nem szeretném, ha fölösleges késésekkel nehezítené a beilleszkedését…

– Én meg azt hiszem, nem az fogja megnehezíteni a helyzetét, ha most még tíz percet gitározik! – látva azonban, hogy Annie, mit sem törődve a válaszával, elindul a gyerek szobája felé, csöndesen hozzátette – De maga tudja. Maga az anyja…

Daniel nagyon megrémült a hirtelen ajtónyitástól. Épp teljesen átszellemülten váltogatta a harmóniákat, s már a folyosó végéről is határozottan úgy tűnt, nem csak gitárhangok tették kérdésessé a tíz óra után érvényes csendrendelet hatékonyságát. Ettől, persze, még jobban elszégyellte magát, úgyhogy, védekezésképpen, reflexszerűen ráförmedt az anyjára.

– Halálra rémítettél! Nem lehetne kopogni, mielőtt rám töröd az ajtót?!

– Miből gondolod, hogy nem kopogtam? Szerintem egy ágyúlövést se igen hallottál volna meg ebben a hangzavarban!

– Azért megpróbálhattad volna!

– Mint ahogy te is megpróbálhatnál lefeküdni tizenegy óra tájban!

– Jó, jó, mindjárt, csak még megvárom, míg a gép letölti a képeket… addig nem mennétek ki?

– Csak nem azt akarod mondani, hogy még mindig Internetezel?!

– Összesen tíz perce vagyok benn…

– És azt a tíz percet ki fogja fizetni?!

– Nyugodjon meg, Annie, Daniel, nagyon rendesen tartja magát a megállapodásunkhoz! – Frank próbált a lehető legmegnyugtatóbb hangon békíteni. – Tíz óra előtt sosem száll be, ilyenkor meg már nagyon olcsó a tarifa! Abban maradtunk, hogy ezt én állom, ez a kettőnk ügye! Így van, uram?

Daniel bólintott. Annie azonban korholni akart, minden bizonnyal amiatt támadt lelkiismeret-furdalásában, hogy az imént olyasmit mondott, amit a gyerek is hallhatott! Pedig napnál is világosabb volt, hogy Daniel szobája elég messze esett a nappalitól ahhoz, hogy az általa termelt zaj intenzitása eleve alkalmatlanná tegye a körülményeket titkos párbeszédek kifülelésére…

– És ezek a fényképek?!

– Csak a Who is who-hoz kellettek! Frank azt mondta, kipróbálhatom… olyan rég szeretném már…

– Persze, és aztán hat hét múlva is itt fognak kallódni a fotók! – Annie elkezdte összeszedegetni őket. Az egyiken Rebecca volt, a másikon ő, a harmadikon Daniel. Két kép az unokatestvéreiket ábrázolta. – Gondolom, összepakolhatok helyetted?

– Igen, már beszkenneltem mindet.

– Sőt, ahogy látom, el is küldted őket! – a férfi a képernyőre mutatott – Már a választ hívod le éppen…

Daniel megint csak bólintott, miközben a pengetőt tartó jobb kezével gyorsan a biológiafüzete alá csúsztatta az egyik képet. A mozdulat ügyetlen volt. Annie azonnal lecsapott rá, felkapta a füzetet, és a lefelé fordított fotóra mutatott.

– Ez meg miért kell ide?!

Hosszú csönd volt a válasz.

– Nem hallom! Mi ez itt?!

Daniel továbbra sem felelt. Elfordult, hogy senki se tehesse szóvá a szemében alattomosan megcsillanó nedvességet. Anyja a fénykép után nyúlt.

– Ne! – mondta hirtelen. Nagybátyjától örökölt, hosszú ujjai ráfeküdtek a fotó hátuljára. A pengető leesett a földre. – Apa az.

Csak ennyit mondott, és ezt is halkan. Mégis, amit ekkor érzett Annie, azt sokáig nem tudta elfelejteni. Nem szólt semmit, csak magához szorította a fia fejét, és arcát befúrta a régóta növesztett, göndör hajszálak közé. Behunyt szeméből lassan potyogni kezdtek a könnyek. Csak állt a hosszúra nyúlt tinédzser mellett, aki ültében is majdnem olyan magas volt, mint ő, és aki hosszú idő óta először hagyta, hogy huzamosabb ideig dédelgessék.

Egyikük sem vette észre, hogy Frank mikor hagyta el a szobát. Már a konyhában járt, mire a képernyő lassan elkezdte kirajzolni a világ legtávolabbi sarkaiból összegyűjtött hasonmások fotóit.

A winchester hangos küszködéssel tartott lépést a beérkező adatfolyammal. A távolból érkező kilobájtok egyszerre rajzolták át a képernyő világító ponttérképét és a lemez felületét borító adathálózatot.

A férfi egy doboz sört próbált meg kimenteni a húszdobozos kartonra feszített fólia fogságából. Többféle, tapogatódzó jellegű próbálkozás után végül egy hatalmas nyögés kíséretében sikerült a – környezetbarátnak távolról sem mondható, ám kétségkívül bombabiztos – csomagolást olyan irányban felszakítania, ami az áhított doboznak ugyan nem, viszont az összes többinek lehetővé tette a szabadulást. Fülsüketítő hangzavar kíséretében gurultak szét a kövezeten. Épp az utolsó pukkanása jelezte a rohamosan terjedő sörfolyam végső utánpótlásának érkezését, amikor a két fatális véletlen hirtelen összetalálkozott.

Az egyik, ha lehet ilyet mondani, kevésbé tűnt fatálisnak: néhány hónappal korábban még nagyon nagy valószínűsége volt annak, hogy Daniel egyszer felteszi az anyja képét a Who is who-ra. Csakhogy az események váratlan alakulása miatt addig – addig halogatta ezt a lépést, míg majdnem késő lett! Ha csak néhány percet vár, az utolsó esélyük is elúszik az életben maradásra. És Annie sorsa még így is hosszú ideig hajszálon függött.

A másik véletlen is stabil, megbízható alapokon nyugodott: Marilyn Minkovsky kezdettől gyűlölte Charles Norton lompos slendriánságát, örökös késéseit, a veleszületett lustaságból eredő megbízhatatlanságát. Teljesen ki tudott borulni tőle.

A Feladat azonban – átmenetileg – szorosan összekötötte őket. Így aztán, ha a férfi késett valahonnan, késett ő is. Ha elmulasztott valamit, elmulasztotta ő is. Ez pedig különösen nagy feszültséget gerjesztett közöttük, hiszen Marilyn maga volt a kínos pedantéria.

Még életében nem késett el sehonnan – a saját hibájából –, még soha nem vállalt el olyat, amit ne tudott volna teljesíteni, és egyetlen egyszer sem ejtett ki a száján olyasmit, aminek az igazáról ne lett volna meggyőződve. Mindezek a tulajdonságok csaknem teljes miértékben hiányoztak Charles Nortonból.

Neki humora volt. Ellenállhatatlan, csapongó és faragatlan humora. Dőlt belőle a gúny, ami mindannyiszor csontig marta a tréfa mindenféle típusa ellen tartósan beoltott Marilyn gyermeki érzékenységét.

A köztük zajló villongások már-már megütötték azt a mértéket, amikor valamelyik fél megkéri a másik kezét.

Mindenesetre pontosan úgy festettek, mint egy veterán házaspár. Soha, egyetlen szállodában sem szerzett meglepetést a bejelentkezésük. Semmiféle színészkedésre nem volt szükségük a hiteles alakítás érdekében. Magukat adhatták

Azt pedig, hogy a férfi általában a – gardróbszobában aludt, a földön, és hogy beült a WC-be olvasgatni, amíg Marilyn öltözködött, már senki sem láthatta.

Most is a mellékhelyiségben indult útjára a lavina. Norton egy folyóirattal a hóna alatt épp akkor foglalta el az ominózus helyiséget, amikor el kellett volna indulniuk a Találkozóra. És hogy teljes legyen a kép, indulás előtt még a Who is who? lekérdezése is hátra volt, ami teljesen valószínűtlenné tette a pontos érkezést.

– Mr. Norton! – szólalt meg összeszorított szájjal Marilyn, merthogy több hónapos összezártság után is magázódtak. – Vagy egy percen belül előjön onnan, vagy egyedül indulok el!

A WC ajtó átellenes oldalain helyezkedtek el, így a társalgás meglehetősen bensőségesnek ígérkezett.

– Miss Minkovsky! Szeretném felhívni a figyelmét arra a filozófiai alapigazságra, miszerint léteznek bizonyos szubsztanciák, amiknek a materializálódását nemigen lehet siettetni!

– A WC-n való olvasgatás egész biztosan nem tartozik ezek közé!

– Hát, ha már ennyire belemerülünk a személyes vegetációmba, szeretném elárulni önnek, hogy az olvasás – az én esetemben – a pavlovi reflexek kiváltására szolgál!

– Indulás előtt egy perccel?! Ha nem jelentkeztek maguktól a reflexei, nem lett volna célszerűbb megvárni a kiváltásukkal a hazaérkezésünket?! És egyébként, ha nem untatom, elmondanám azt is, hogy még a Who is who? lehívása is hátra van! Addig nem indulhatunk el, mert a kódolás már csak fél óráig él, és legközelebb három nap múlva tudjuk lehívni a legfrissebb listát!

Ez volt az a pont, ahol a véletlenek olyan valószínűtlenül megközelítették egymást.

– Jézusom, ebben igaza van! Megtenné, Marilyn kedves, hogy bekapcsolja a laptopomat, és belép a hálózatba? Mire elkészül vele, én is végzek!

Persze, nem végzett. A következő lépéseket is a nő tette meg, nem kis rutinról téve tanúbizonyságot. Lehívta a legfrissebb belépők fotóit, és elindította az egybevetést azzal a pár tucat képpel, amiről rajtuk kívül alig néhány ember tudott a világon.

A program azonban nem indult el. Kérte a Könyvtár nevét, amiben ezek a bizonyos képek voltak.

– Hol keressem a donorokat?

– Hol van nyitva?

– A második szinten! Alicia Willys jegyzetei, 1969…

– Akkor menjen eggyel feljebb, és jelöljön ki mindent, amit talál!

Ez volt a hibás lépés. Illetve a részben hibás. Ugyanis a donorok képein kívül volt ott még egy. Egy olyan kép, ami nem tartozott közéjük, és Nortonnak álmában se jutott volna eszébe összevetni az aznapi több száz új belépővel! Ahogy azonban Marilyn megnyomta az Entert-t, a dolog mégis megtörtént.

– Nos, talált valamit? – a nőt kifejezetten idegesítette, hogy a férfi örökösen az előszobában kezd csak begombolkozni! Sose értette, miért nem teszi ezt meg már odabent?

– Semmi új… vagy várjon csak! Van itt egy nő! Hihetetlen! Szinte a megszólalásig ugyanaz…

Norton odalépett, és megnézte a két képet. Aztán elsápadt.

– Mit töltött be, Miss Minkovsky?!

– Hogyhogy mit?! Amit mondott! Ezt a könyvtárat! – és rámutatott a képernyő egyik sorára. Norton azonnal felismerte a hibát. Csakhogy most már egyáltalán nem ez volt a fontos.

– És… ha már nem ismeri meg a nőt, azt azért csak látja, hogy ez nem hasonlóság! Ez ugyanaz a kép!

– Micsoda?! De hát… tényleg ugyanaz! A nyaklánc, a frizura…

– Ez Mrs. Plant, Marilyn! Mrs. Annie Plant!

– Annie Plant?! És akkor…

– Ugyanazt a képet töltötte be valaki valahol, tőlünk száz vagy ezer kilométerre, ami nekünk is megvan! Amivel hetek óta hiába üldözzük a fél világon keresztül Mrs. Plantet! Hol történt a belépés?

– Egy pillanat! – mondta a nő, és az ujjai villámgyors táncba kezdtek a billentyűkön. Most olyan programot élesztett fel egy nem túl távoli szerveren, ami egyszerre volt elképesztően gyors, hatékony, illetéktelen és törvénytelen. Alig néhány másodperc alatt megjöttek a kért adatok.

– Név, lakcím, telefonszám: d. Frank Aragon…

– Frank Aragon?! Én ökör! – a férfi színpadias mozdulattal csapott a homlokára, ami viszont akkorát csattant, hogy jókora adag valódi bosszúságot is illett feltételezni a mozdulat mögött. – Az ő autója járt ott az eltűnésüket követő napon! Nyilván visszajött valamiért, én meg azt hittem…

– Hinni a templomban kell! Most viszont induljunk, mert máris negyedórás késésben vagyunk! A nő megvan, és biztonságban érzi magát! Ráérünk vele foglalkozni, ha már végeztünk a másikkal!

– Ebben igaza van! – a férfi kihúzta a telefonkábelt a számítógépből, és lecsukta a fedelét. – A legszívesebben szájon csókolnám ezért a kis tévedésért…

Miss Minkovsky a háta közepéig elvörösödött.

– Inkább gombolkozzon be tisztességesen… az egész inge kilóg!

Ez persze még akkor is így volt, amikor beültek az autóba. Norton gyors és sportos mozdulatokkal ragadta meg a kézifék helyett a rádiótelefon kihangosító aljzatát, és egyetlen rántással kitépte a helyéből.

– Erre miért volt szükség?

A férfi őszinte csodálkozással nézte a kezében lógó roncsokat.

– Sose tetszett a színe! – és némi tétovázás után a hátsó ülésre hajította az egészet. Az ottfelejtett két üveg ásványvíz hangos csörömpöléssel adta meg magát a sors kiszámíthatatlan szeszélyének. Elindultak.

50.

– Jöjjön, professzor, Marilyn az!

– Oké, kapcsolhatja a kettesre! Miss Minkovsky?

– Én vagyok! Úgy fest a dolog, végre sínen vagyunk!

– Felszállt a gépre?

– Mi az, hogy felszállt?! Már meg is érkezett! Épp útban vagyunk a Találkozóra!

– Hála az égnek! Van-e valami akadálya, hogy a Festőt elengedjük?

– Szerintünk semmi. Hadd menjen!

– Rendben van. Maguk pedig, amint végeztek, induljanak vissza! Nem sok időnk van már hátra!

– Tudjuk, és ez aggaszt is kicsit bennünket!

– Merthogy?

– Adom Mr. Nortont, majd ő elmondja, csak most vezet, és az autós szettet valami ismeretlen okból megcsonkította…

A férfi fél kezével elengedte a kormányt, és átvette a telefont.

– James?

A professzor bólintott, holott legalábbis sejthette, hogy az ilyesmi telefonon keresztül ritkán éri el a kívánt hatást.

– Mondjad, Charlie!

– Aggódunk miattad! Nem maradt elég időd…

– Nyugodj meg, az elemzés szerint legalább fél év van még hátra!

– A természetes ciklus végéig! Csakhogy bármibe lefogadom, beavatkozás lesz! Annak az időpontja pedig kiszámíthatatlan!

– Gondolod, hogy megkockáztatják, amikor már csak pár hónapot kéne várniuk? Ráadásul a legtermékenyebb időszakot áldoznák fel! Willys számításai szerint Peter irományának nyilvánosságra hozatala a legjobb irányban befolyásolta a dolgok alakulását! Nincs mitől tartanunk!

– Úgy legyen, ahogy mondod! De azt hiszem, mégiscsak változtatnod kéne a terven! Biztonságosabb lenne, ha minél előbb bevinnéd a barátunkat! Mi nemsokára végzünk vele. Egy nap múlva nálad lesz! Találj ki valamit!

– Fölöslegesen aggódsz, Charlie!

Norton bosszúsan csóválta meg a fejét.

– Sajnos, nem tudok érveket felhozni a megérzéseim mellé, de meg mernék esküdni rá, hogy valami készül! Nem természetesek a reakcióik… a csontjaimban érzem!

– Akkor felejtsd el egy kis időre a csontjaidat! Gyertek vissza, és pihend ki magad! Ez a pár hónap az utolsó lehetőség… hosszú időre!

– Tudom, James, Marilyn vissza is megy… de nekem van még egy kis dolgom!

– Micsoda?!

– Peter családja…

– Szó sem lehet róla, Charlie! Tudod, hogy megpróbáltuk…

– Megpróbálom még egyszer!

– Azt sem tudod, hol vannak!

– Biztos vagy benne?

– Akkor sem lehet! Most már nem! Túl kockázatos a dolog! Bármelyik pillanatban robbanhat a bomba…

– Nocsak, hát még sincs annyi időnk?

A professzor elvörösödött.

– Van, de sosem lehet tudni! Én a közelben leszek, hamar vissza tudok jönni, de te…

– Én sem megyek messzire… van egy forró nyomom!

– Utoljára kérlek, Charlie, gyere vissza!

– Ne izgulj, nem fogok elveszni! Túl sok elszámolnivalóm van velük – nem képzeled, hogy kiegyenlítetlenül hagyom a számlát?! Csak ezt a kis kitérőt kell még megtennem, és már jövök is! Inkább magadra vigyázz!

Marilyn kivette Norton kezéből a kagylót.

– Hagyja, professzor, én igazán ki nem állhatom ezt az embert, és nem szívesen mondok ilyet, de most az egyszer igaza van! Nem akármilyen nyomra bukkantunk, ilyen lehetőségünk nem lesz még egy! A kis hölgy hibázott…

– Annie-ra gondol?

– Mrs. Plantre!

– Hallottad, James, amit az előbb mondott?! – Norton illetéktelen betolakodóként próbált beleüvölteni a nő kezében lévő készülékbe. – Nem akarok hinni a fülemnek, a Tudós Asszony szerint igazam van! – Marilyn azonban nem hagyta magát.

– Csak egyben téved, Mr. Norton: hogy egyedül fogja learatni a babérokat! Ketten megyünk, és ha végeztünk, együtt jövünk vissza!

Norton egyszerűen visszavette a kagylót.

– Ez a sárkány kiborít! Jönni akar!

A professzor nem válaszolt azonnal. Elgondolkodva rágta a szája szélét, majd bólintott.

– Na jó, két önfejűvel nem bírok egyszerre! De nagyon vigyázzatok! Charlton nem fog örülni ennek a partizán akciónak!

– Vigyázni fogunk, ne aggódj! Csak te is vigyázz! Otthon találkozunk!

A vonal szétkapcsolt. A professzor csak állt, kezében a süket telefonnal, és arra gondolt, már önkéntelenül is otthonuknak hívják ezt a helyet. És valami légszomjhoz hasonló, furcsa szomorúság kezdte szorongatni a lelkét.

51.

A nap ugyan teljes erőből tűzött, de a folyópart felől fújó, hideg széllel nem vehette fel a versenyt. A telefonfülke ajtaján át csak úgy süvített a huzat.

Thomas lassan tárcsázott. Nagyon vigyázott rá, hogy az izgalom legkisebb jelét se mutassa. A készülék készségesen kattogott, majd mély, dallamos búgásba kezdett. Hamar felvették.

– Tessék. – hallatszott a kagylóból.

Thomas nagy levegőt vett, és egy szuszra kivágta.

– Üdvözlet Pacsirtának. A gesztenyét márciusban hámozzák.

Hosszú szünet volt a válasz.

– Parancsol?

Aprólékos részletességgel tagolta újra a szavakat.

– Üd-vöz-let Pa-csir-tá-nak. A gesztenyét márciusban hámozzák.

Újabb szünet következett, majd beleegyező hümmögés.

– Ühümm. Van még tovább is?

A kérdés hangsúlya barátságos volt és segítőkész. A türelmetlenség mindenféle jele nélkül.

– Üdvözlet Pacsirtának… – kezdte újra Thomas, majd váratlan elhatározással megszakította a vonalat. Zsebkendőt vett elő, és megtörölte gyöngyözni kezdő homlokát. Aztán újra tárcsázott.

– Tessék – szólalt meg ismét az iménti férfihang.

– Üdvözlet Pacsirtának…

– Tudom. A gesztenyét márciusban hámozzák. Köszönöm szépen.

A lefelé gördülő, kövér izzadtságcseppek vízhozama lassan kezdte felülmúlni a papírzsebkendő szerény nedvszívó képességét. Átázott fecnik kedves, apró tincsei jelentek meg itt is, ott is az arcán.

– Harmincöt-negyvenhét-huszonhárom?

– Legyen annyi.

– Akkor nyilván nem értett jól: üdvözlet Pacsirtának! A gesztenyét márciusban hámozzák!

A férfi próbált minden eddiginél meggyőzőbb hangot megütni.

– Uram! Köszönjük szépen! Én is, és a Pacsirta nevű úr is. Nagyon-nagyon köszönjük, higgye el! Őszinte hálára kötelezett bennünket.

Thomas úgy érezte, mintha kis bogarak kezdenének felfelé kúszni a tarkóján – épp szemben a mindjobban megáradó izzadtsággal.

– Maga félreért engem! Ez nem tréfa!

– Kérem, én ezt egy percig se tételeztem fel! Biztos vagyok benne, hogy az ön véleménye valóban mérvadó a gesztenyehámozást illetően. A jövőben ügyelni fogunk a márciusi határidőre.

Egy ideig csak a vonal sistergése hallatszott. Meg a zsebkendő surrogása, ahogy Thomas egyre őrültebb iramban dörzsölte szét a patakzó verejtéket az arcán. A mindenütt megtapadó, nedves fecniktől kezdett úgy kinézni, mint egy mézes tollba hempergetett Mikulás.

– Maga hülyének néz engem?!

– Hogy mondhat ilyet? Ön az általam eddig megismert, legnagyobb gesztenye-szakértő!

– Ne szórakozzon már! Ugyanúgy tudja, mint én, hogy gőzöm sincs, mi fán terem a gesztenye!

A válasz most is előzékeny volt és udvarias.

– Ön nyilván csak a hámozásban szakember.

– Az édes anyukája szakember a hámozásban! Nem is kell a gesztenyét hámozni!

– Már hogyne kéne! Borzasztó kellemetlen tud lenni a héja! Megakad az ember torkán, és még órák múlva is úgy tűnik, mintha ott lenne, pedig csak a helyét érezni, ahol felsértette a hámszövetet – roppant alattomos dolog ám ez, kicsit olyan, mint a szálka…

Thomas egyszerűen sírni szeretett volna. Ott állt egy idegen város idegen főterének telefonfülkéjében, nem ismert senkit, őt sem ismerhette senki, és az egyetlen szalmaszál, amibe kapaszkodhatott, egy joviális elmebeteg telefonszáma, aki végre felismerte a hasonlatosságot az alattomos halszálka és a lenyelt gesztenyehéj között! Mit lehet itt csinálni?! A kétségbeesés nagyon gyönge kis elnevezés arra, amit érzett.

– Az Isten szerelmére, akár kell hámozni azt a rohadt gesztenyét, akár nem, miért épp márciusban kerülne erre sor?! Hogy vehet komolyan egy ilyen baromságot?! Nem gondolja, hogy egész másról van itt szó?!

– Úgy értsem, végül mégse a márciust javasolja?

Thomas most már végképp elvesztette az önuralmát.

– Pacsirta köszöni. A nagy szeműből készül a legjobb püré. Ezt kellett volna felelnie, maga idióta!!

– Értem, kérem. Ha legközelebb hív, ezt fogom felelni. Ezen ne izgassa fel magát. Minden, pacsirtával kezdődő mondatra pürével felelek. Jó lesz így?

Most már képtelen volt válaszolni. Végre észrevette a kíváncsian bámészkodó tömeget, ami lassanként körülvette a fülkét. De hát nem csoda: pazar látványban lehetett részük! Mindenkinek nagyon tetszett a hófehér piheálarcos télapó, ahogy üvöltve gesztikulál a telefonfülkében. Az összes kis papírszálacska önálló életre kelt az arcán, és megannyi hólepte fácskaként, vidáman integetett a bámészkodók felé. Annak is nagy sikere volt, amikor megpróbált megszabadulni tőlük. Hol az egyik oldalra rendezte át őket, hol a másikra, tagadhatatlan ügyességgel elérve, hogy egy se jöjjön le közülük! Ha kicsit marad még, biztos nyíltszíni tapsot kap.

– Elnézést… szabad lesz… bocsásson meg…

Az őrülteknek kijáró borzongással hátráltak előle. Nem javított a sebtében kialakult kórképen, hogy a kagylót nem akasztotta vissza a helyére. A hallgatóból továbbra is ugyanaz a nyugodt, kellemes férfihang hallózott.

– Uram, ott van még? Feleljen, kérem!

Aztán valaki karon ragadta.

– Nézze csak! – erőteljes, kisportolt testalkatú férfi volt – Nálunk ezt így szokás! – azzal visszahúzta a fülkéhez, és felakasztotta a kagylót a helyére. – Látja? Így mindjárt jobb! – átfogta a vállát, és szelíd erőszakkal kivezette a tömegből. – így legalább más is tudja hívni a turistainformációt!

– A turistainformációt?!

– Hát azt hívta, nem?

– Miből gondolja?

– A kezelő hangjából! Errefelé mindenki ismeri… de törölje már meg az arcát! Nehéz így komolyan tárgyalni magával!

– Komolyan kéne tárgyalnunk egymással? A hír legalábbis meglepő számomra… – Thomas jobb híján a felöltője ujjával próbálta megtisztítani az arcát.

– Pacsirta köszöni. A nagy szeműből készül a legjobb püré.

– Ezt igazán örömmel hallom! Ön tulajdonképpen kicsoda?

– Ez nem tartozik jelenlegi társalgásunk témájához.

– Nagyszerű. De honnan tudjam, hogy tényleg maga az én emberem?! Sajnos, hallhatta is az imént ezt a mondatot…

– Nem én tehetek róla. Maga kis híján bajba sodort mindkettőnket! A harmincöt-negyvenhét-huszonhárom a fülke száma, amelyiknél találkoznunk kellett volna! Maga meg inkább bement, és feltárcsázta…

– A fülkéből a fülke számát?!

– Azt, hogy a mennykő csapna a rövid eszébe! Pontosan a szájába rágták, mit kell tennie! Erre maga elkezd telefonálgatni!

– Bocsásson meg, egy brosúrával lemaradtam…ha tényleg a saját fülkém számát hívtam, és éppen nem voltam foglalt, akkor netán magammal társalogtam?! Mert ebben az esetben igazán leleményesen tettem úgy, mintha nem érteném, mit akarok magamnak mondani…

– Nagyon sajátos humora van. Ebben a városban automatikusan a turistainformáció jelentkezik, ha valaki a saját telefonszámát hívja…– elhagyták a városháza romantikusan ízléstelen épületét, és befordultak egy Lindenfeldner Straße feliratú sarkon. Az ablakokból szinte kibuggyant a rengeteg, színes muskátli. – Mondja, maga tényleg elfelejtett mindent, amit a lelkére kötöttek?!

– Dehogy felejtettem! A telefonszámra is emlékeztem!

– És még mire?

– Most, hogy mondja, eszembe jutott, meg kellett volna várnom, míg valaki odalép hozzám, és azt mondja…

– Pacsirta gesztenyére vágyik.

– Szó szerint! Erre feleltem volna én, hogy: Üdvözlet Pacsirtának! A gesztenyét márciusban hámozzák! És akkor Pacsirta köszöni…meg a többi! Na, mit szól?

– Kolosszális! – egy Sóhajok hídja-szerű muskátlirengeteg alatt haladtak át éppen. – És azt ki mondta, hogy tárcsázza fel a harmincöt-negyvenhét-huszonhármat?!

– Arra magamtól jöttem rá! Kizárt dolog, hogy fölöslegesen tanultatták meg velem!

– Nem is volt fölösleges! Ennek alapján kellett azonosítania a fülkét!

– A Főtéren, ahol egyetlen fülke áll?!

– Ugyan, a maga fajtája szemhunyásnyi idő alatt talál másik Főteret! Ez lett volna a biztos támpont…

– De hát megtalált, nem? Mitől van úgy oda?

Újabb fordulót vettek, de ennek az utcának a nevét képtelenségnek tűnt kiolvasni. Thomas abban sem volt biztos, hogy látott benne magánhangzót.

– Azért, ha a következő háborúban valaki konspirálni szeretne magával, kerek perec tagadja meg! Birodalmak sorsa múlhat ezen!

A férfi nyilván békülésnek szánta a tréfát. Thomasnak azonban sötét gondolatai támadtak a következő háború emlegetésétől. Az ég felé fordult, és összeráncolt homlokkal bámult a magasba.

Érezte, hogy ott vannak. Valahol fönt, a csillagos sötétség határán várnak, és nem mozdulnak. Ki tudja, talán évtizedek vagy akár évszázadok óta lesik türelmesen, mikor érik meg a pillanat? És már nem kell sokáig várniuk. Ebben egészen biztos volt… mintha valaki odafentről megsúgta volna… nem szavakat hallott. Mégis, az értelmüket szinte le tudta volna fordítani: Hiába menekülsz! Úgy sincs hová!

Még jobban összehúzta a szemöldökét. Már csak résnyire volt nyitva a szeme. A szempillák sűrű redőnye mögül próbálta kivenni a vakító égbolt részleteit. De semmit sem látott.

Csak a nap sütött ragyogóan és szemkápráztatóan odafönt. Befordultak egy udvarba, és a hátsó, kissé düledező fészer felé vették útjukat. Furcsa, oda nem illő volt egy ilyen gondozatlan épület ebben a városban. Itt, ahol mindent körülölelt a mézeskalács szívecskék ragadós bája.

– Megérkeztünk – mondta a férfi. Beléptek a fészerbe.

– Tudja, hogy ez volt Hitler kedvenc üdülőhelye?

– Ez a bódé?

– Ez a város, maga szerencsétlen!

Thomas bólintott. El tudta képzelni, milyen üdítő kikapcsolódást jelenthetett ez a hely az egész heti, fárasztó vérfürdő után! Végre csönd, muskátli és kiscicák.

– Volt ízlése, nem? Na jöjjön, mindent elmagyarázok…

Leültek egy asztal mellé, és a férfi papírba csomagolt iratokat húzott elő a kabátjából. Hosszú percekig magyarázott Thomasnak, miközben a szomszéd szobában csöndesen figyelő nő fejcsóválva állapította meg magában, hogy az az ing még mindig nincs betűrve.

52.

A gondolatok gyorsan cserélődtek. Sokkal gyorsabban, mint ahogy az szavakban elképzelhető lett volna.

Többen is részt vettek a társalgásban. Mindannyian egy valakihez címezték üzeneteiket, és Ő volt az, aki aztán az összeset továbbította a többiek felé. Amolyan koordinátori szerepkört töltött be. Összekötötte az egymástól fizikailag nagyon is távol lévő Megfigyelőket. Négy ilyen koordinátor-egység keringett a Föld körül – mind az Ő munkáját segítették. Négyen tökéletesen lefedték a bolygó körüli térrészt, így biztosították a közöttük lévő Megfigyelők számára az állandó összeköttetést.

A Földről azonban láthatatlanok maradtak. Egy olyan technológia rejtette el őket a kíváncsi szemek elől, amiről a lenti humanoid civilizációnak fogalma sem lehetett. Mint ahogy arról sem, hogy ezekben a pillanatokban születik meg a döntés a további sorsáról. És hogy ez a döntés korántsem lesz kedvező.

– Nem értek egyet az Egyes Megfigyelő javaslatával! – az ellenvetés határozott volt. A tizenhetes megfigyelési pontról érkezett. – Semmi sem indokolja az azonnali Beavatkozást! A fedélzeti elemzőm prognózisa szerint akár még kétszáz napunk is lehet!

– Egyetértek! – a Nyolcas Megfigyelő szükségtelenül nagy energiával sugárzott. – Ráadásul nem is akármilyen kétszáz napot dobnánk ki az ablakon! Számításaim szerint több eredmény fog születni a következő három hónapban, mint eddig együttvéve! Nincs az a gazdaságossági számítás, ami indokolhatná az azonnali Beavatkozást!

– Úgy látszik, mindenki figyelmen kívül hagyja a veszélyeket! – az Egyes válaszát határozottan ingerültnek lehetett volna nevezni, ha egy földi beszélgetés részeként hangzik el. A többiek azonban nem tágítottak. A Kilences legalább ilyen indulattal szólt közbe.

– Szeretném felhívni az Egyes figyelmét arra, hogy hat-nyolc hónap múlva a természetes cikluszárás valószínűsége meghaladja a kilencven százalékot, ami azt jelenti, hogy az egyéb előnyök mellett, nagy valószínűséggel megtakaríthatjuk a Beavatkozás költségeit!

–…ami semmiféle hasznot nem jelent számunkra, mert az azt követő Felszínátalakítás legalább annyi energiát igényel, mint a Beavatkozás!

– Igen, de a végső fázis kaotikus szakasza a fedélzeti elemzőm előrejelzése szerint példátlan fejleményekkel szolgálhat! Olyan eredményekre számíthatunk, ami esetleg minden várakozásunkat felülmúlja…

– Esetleg!

– És ha esetleg?! Talán nem ér meg ennyi kockázatot a dolog?! Legrosszabb esetben is ugyanott tartunk majd, mint egy Beavatkozással! Túl nagy az esély a sikerre ahhoz, hogy csak úgy félredobjuk!

– De túl nagy a veszély is!

– Miféle veszély?! Én belátom, merőben szokatlan fordulat, hogy fény derüljön a jelenlétünkre! De most éppen ez az, ami az átlagosnál sokszorta erősebb kooperációs hullámot gerjeszt közöttük, és pont a számunkra legkedvezőbb irányban! Fegyverkezni fognak, méghozzá teljes összefogással! Ha akartuk, sem tervezhettük volna meg jobban a helyzetet!

A Kettes Megfigyelő most szólt közbe először.

– Azt hiszem, némi információhiány okozza a nézeteltérést! Én határozottan az Egyes pártján állok, de nem azért, amiért a Kilences gondolja! Néhány órája volt egy kis zavar a kommunikációs hálózatban, mint ahogy azt nyilván mindenki észrevette! Az aktív napfolttevékenység arra kényszerített bennünket, hogy átmenetileg visszavegyük a térerősség stacionárius értékeit, ezzel azonban a hármas és négyes koordinátor-egység – a rájuk tapadókkal együtt – pár percre leszakadt a hálózatról…

– Ezzel mindannyian tisztában vagyunk, de a Delta kommunikátor szerint semmi érdemleges információról nem maradtunk le!

– Sajnos, ez nem így van! A visszaállás pillanatában indított csomagot az Egyes elküldöttként regisztrálta, a többiekhez azonban nem érkezett meg! Én csak azért tudok róla, mert rajta maradtam a rendszeren. Számomra szerencsés volt a napfolttevékenység térszöge. Meg kell mondjam, nem ártana felülvizsgálni a központi kommunikációs szoftvert! Érzésem szerint több ilyen aknát is tartalmaz…

– Esetleg megtudhatnánk, miről maradtunk le?!

– Hogyne! Az Egyes aggályai egyáltalán nem azon alapulnak, hogy odalent tudnak rólunk! A Plant-dokumentum valóban inkább a malmunkra hajtaná a vizet – ha volna időnk kivárni! De nincs!

– Nincs? Miért nincs?

– Mert van itt még valami!

– Micsoda?

– A Who is who?…

– A micsoda?!

– A Who is who?... Ez egy rohamosan terjedő divat azon a kezdetleges, számítógépes hálózaton, amit Internetnek neveznek!

– Miféle divat?

– A hasonmások keresése. Egy nagyon egyszerű program összevet egymással minden portrét, ami valaha is rákerült a hálózatra! Ma már több milliós adatbázisról válogathat. Így aztán, ha valamelyik humanoid beküldi a saját fényképét az Archívumnak nevezett adatbankba, a rendszer azonnal megküldi a rá legjobban hasonlítók fényképes listáját! Bárhol is éljen, rögtön megtudhatja, hány hasonmása létezik az öt lakott kontinensen…

– Hát ez valóban félelmetes! Talán szedjük is a sátorfánkat!

– Még nem fejeztem be! Az Egyes Megfigyelő fedélzeti elemzőrendszere felfigyelt egy különös dologra: a Who is who?… honlapján megforduló, közel napi ötezer látogató között több tucat kódolt lehívás is szerepel!

– Kódolt lehívás?

– Igen, méghozzá BHR kódolású, ami a számunkra is lehetetlenné teszi a hívó fél azonosítását!

– De hiszen a BHR kód legalább két nagyságrenddel meghaladja a humanoidok tudományos szintjét!

– Éppen erről van szó! Ez tűnt fel az Egyes fedélzeti elemzőjének is, ezért – ha már a hívó felet nem azonosíthatta – átvizsgálta a kódolva lehívott anyagokat! Összegyűjtött minden olyan képet, amihez a BHR kódot ismerő, titokzatos valaki hasonmásokat keresett. És ez az, ami döbbenetes! A gép azonnal szét is küldte az összes Megfigyelőnek ezt a kis fényképalbumot, csak épp szinte senkihez sem érkezett meg, az ismert ok miatt! Úgyhogy, mielőtt túlmagyaráznám a dolgot, újból elküldöm őket mindenkinek – utána ismételjük meg a szavazást!

Csöndes egyetértés volt a válasz. Aztán, néhány perc elteltével, a Kilences Megfigyelő jelentkezett.

– Ez egy teljesen hiteles kollekció?

– Hogy érted ezt?

– Nincs benne semmi machináció? Tartalmazza az összes, kódolva lehívott portrét, és csak azokat tartalmazza?

– Kizárólag.

– Egyszerűen hihetetlen! Valaki mindent tud odalent!

– Úgy tűnik…

– De honnan?!

– A leghalványabb sejtelmünk sincs róla! Ráadásul teljesen előzmény nélküli a dolog, úgyhogy könnyen meglehet, ezután sem kísérnék felismerhető jelek a dolgok alakulását! Ez pedig rendkívül veszélyes lehet!

– Akkor nincs más megoldás. Azonnali Beavatkozásra szavazok!

– Én is.

– Én is. – futott be gyors egymásutánban a Négyes és a Hetes válasza. A többieké sem késett soká.

– Egyszerűen nem értem! Hogy juthattak el idáig? – a mindenkit foglalkoztató kérdést a Tizenhármas Megfigyelő tette fel újra.

– Ismétlem: fogalmunk sincs! – a Kettes határozottan tanácstalan volt. – Kértünk egy K-135-ös elemzést, annak az eredménye azonban még nem érkezett meg…

– De megérkezett! – az Egyes közbevágása annyira gyors volt, hogy leginkább az izgatott jelzőt érdemelte volna ki. – Ebben a percben kaptam meg Otthonról, és nem csoda, hogy kevéssé értjük a helyzetet! A K-135-ös szerint tízezred ezrelék alatti a valószínűsége annak, hogy minderre rájöjjenek!

– Vagyis szinte képtelenség!

– Gyakorlatilag igen. Az elemzés súlyos megfigyelési hibára gyanakszik, ami ránk nézve igen kínos, de, sajnos, maga a Plant-dokumentum létezése is arra utal, hogy fennáll valami rejtett deformáció, amit eddig nem vettünk figyelembe!

– Vagyis a jelenlegi helyzet alacsony valószínűségi értéke pusztán a mi pontatlan megfigyeléseinknek köszönhető?

– Legalábbis az otthoniak szerint! Én azonban biztos vagyok benne, hogy tévednek! Van valami odalent! Valami, amivel nem számoltunk, mert nem tudunk róla! Szívem szerint utánajárnék a dolognak! A K-135-ös azonban nem javasolja az ellenőrzést!

– Nem? Miért nem?

– Mert nem maradt időnk rá! Elképesztő veszélyhelyzet alakult ki! Ezeket a képeket nem válogathatta össze véletlenül valaki! Nem tudni, honnan, de túl sokat tudnak! Több olyan alternatíva is átlépte a tíz százalékos valószínűségi határt, ami katasztrofális következményekkel járhat ránk nézve! Úgyhogy az azonnali Beavatkozás nem egyszerűen javaslat…

Nem egyszerűen javaslat… – futott szét a kommunikációs csatornák bonyolult hálózatán. Ez maga volt a döntés. Az Egyes Megfigyelőállomás vezérlőrendszere elindította a csomóponti generátorok energiaszintjének ellenőrző tesztjét, a többi állomás pedig megkezdte a készenléti pozícióba fordulást.

Olyan volt az egész, mint valami balett. Összehangolt, könnyed és légies. Aztán egy kis zöld lámpácska jelezte az ellenőrző teszt végét.

– Figyelem, helyzetjelentés a csomóponti generátorok energiaszintjéről! A kettes és négyes generátor alig valamivel a maximum alatt áll, az egyes és a hármas azonban a húsz százalékot sem éri el! Aktív töltés nélkül három hétbe is beletelhet…

– Annyi időnk nincsen! Aktív töltésre felkészülni! Figyelem! Minden megfigyelőállásnak! Védőernyőket bekapcsolni, visszaszámlálás központi zónaidő szerint 00.17-kor indul! Az aktív töltés időtartama alatt minden kommunikációs csatorna zárva lesz! A kumuláció várható hossza húsz földi óra. A Beavatkozás közvetlenül ezután, automatikus vezérléssel indul! A megfigyelőállások szinkronba állítását megkezdem!

Több üzenet nem indult útnak. Illetve a gépek még küldözgettek egymásnak pár végeláthatatlan számsort, aztán a védőernyők összezárultak, és mindegyik megfigyelőállomás átmenetileg a saját világának foglyává vált.

Ami most következett, azt már sokmillió fényév távolságról is észlelni lehetett. A Nap furcsa vibrálásba kezdett, majd apró, alig látható fénypontok sokasága jelent meg körülötte. Ahogy ezek fénye erősödött, úgy halványult az övé. A saját körvonalai lassan átadták a helyüket a fénypontok egybeolvadó, fehéres gömbjének, és mindent betöltött a vakító, fehér ragyogás. Az egész jelenet nem tartott tovább három percnél. Amikor az avatatlan szemlélő éppen kezdett volna hozzászokni az új, varázslatos központi csillaghoz, hirtelen minden megváltozott.

A Megfigyelők hajói által kifeszített gömbhéjon belül a Nap visszanyerte eredeti formáját, mintha mi sem történt volna, azon kívül azonban, a távoli galaxisok bármelyikéből nézve, egyszerűen eltűnt! Úgy hunyt ki egyik pillanatról a másikra, mint valami lekapcsolt villanykörte. Egyetlen foton sem hagyta el belőle a Naprendszert. Megkezdődött az aktív töltés.

Irgalmatlan energiák indultak a Föld körül keringő generátorok felé. Mindaz, amit eddig bőkezűen szórt szét a Nap a világűr értelmetlen messzeségeibe, most az energiatárolókba tartott. Emberi elmével felfoghatatlan nagyságú energiafolyam kezdte meg vándorlását a két, belső bolygó pályáján keresztül.

Persze papíron bármelyik fizikus ki tudta volna számolni a másodpercenként útnak induló fotonok számát.

De elképzelni egész biztosan egyikük sem lett volna képes.

Az aktív töltés húsz órája. Ennyi volt még hátra. Ennyi adatott annak az ötmilliárd embernek, aki mit sem sejtve élte odalenn mindennapi életét. Volt, aki már egyébként is az utolsó lépéseket tette – ők nem veszítettek sokat. De volt, aki éppen csak megkezdte az első földi napot. Ők veszítették a legtöbbet.

53.

Sokkal szebb volt, mint egy tűzijáték. Apró csillagok jelentek meg hirtelen, és áttetsző hálót fontak a Nap köré, akár egy láthatatlan pók. A háló sűrűsödött, majd ritkult, a szikrázó káprázat pedig hol gyöngült, hol erősödött. Néha egészen üvegszerűvé változott minden, és úgy eltorzult, mint egy tökéletlen kép a nagyító lencséje alatt. A sárga csillag ilyenkor csak sápadtan világító, ovális gömbnek látszott egy üveggolyó belsejében. Aztán elölről kezdődött minden.

– Charlie bácsi, Charlie bácsi! Ezt tessék megnézni! – Daniel látható zavarban volt a megszólítás miatt. Tegezni nem merte a férfit, a bácsizást azonban roppant gyerekesnek érezte.

– Menjen, Mr. Norton, majd én itt maradok a kislánnyal!

Rebecca felugrott.

– Menjünk inkább mi is, Marilyn néni! Hátha Daniel valami érdekeset lát!

– Jól van, nézzük meg!

Mindannyian kivonultak a kertbe. Odakint döbbenetes látvány fogadta őket.

Nem is az eget vették először észre. Az utcában állt a forgalom. Álltak az autók és álltak a buszok. Álltak a járókelők, és az utcára szaladtak még az eladók is a szomszédos hentesüzletből. Mindenki az eget bámulta.

– Mi lehet ez? – kérdezte Daniel suttogva. A férfi azonban nem válaszolt. – Még sohasem láttam ilyet!

– Még én sem! – mondta Marilyn. Őszinte döbbenet ült ki az arcára.

A férfi a nő felé fordult. Félrehúzta, és suttogóra fogta a hangját:

– Tényleg nem tudja, mi ez, Miss Minkovsky?

– Nem, ha mondom! Még hasonlót se láttam soha!

– Akkor segítek: végünk van!

– Végünk van?! Hogy érti ezt?!

– Úgy, hogy elkezdődött! Hiába beszél James akármit, ez, amit lát, a felkészülés a Beavatkozásra! Lehet, hogy van még néhány óránk hátra, de az is lehet, hogy már nincs! Minden azon múlik, mennyi energiára van szükségük!

– Tehát úgy gondolja, nem fogunk visszaérni?

A férfi bólintott.

– A barlang egy napi autóútra van tőlünk!

– Biztos ebben, Mr. Norton?

– Az egy napi autóútban?

– A hátralévő időben!

– Nem, de megkérdezhetem. A többiek már nyilván tudják a pontos értéket!

Még be sem fejezte a mondatot, amikor megszólalt a mobiltelefonja.

Tessék, Norton!

– Hála istennek, hogy be vagy kapcsolva! Az előbb hívtuk Marilynt, de csak a postafiókja jelentkezett! – Wyillis hangja szokatlanul izgatott volt.

– Azt hiszed jobb, hogy elértél? Semmi esélyünk nincs!

– Ezek szerint ti is látjátok a tűzijátékot?

– Miért, szerinted van, aki nem látja?!

– Jó, azért ne kapd fel a vizet! Lehettetek volna fedél alatt is éppen. Merre vagytok most?

– Egy kis faluban, legalább kétezer kilométerre tőletek!

– Autópálya?

– Majdnem végig!

– Akkor nem kell kétségbeesni! A Gép szerint még húsz óra van hátra!

– Húsz?

– Igen, és még az is lehet, hogy egy kicsivel több! Már dolgozunk a pontos értéken. Ha most azonnal elindultok…

– Nem lehet, még nincs meg a nő!

– Hogyhogy nincs meg?!

– Úgy, ahogy mondom! Vásárolni ment. Amikor megtaláltuk a házat, csak a gyerekek voltak itthon, meg egy bébiszitter! Ő most mélyen alszik odabent…

– És az a Frank Hogyishívják?

– Elutazott valami tárgyalásra, csak a jövő héten jön… jönne vissza!

– Akkor hozzátok a gyerekeket!

– Az ördögbe is, George! Nem egy zsák krumpliról van szó! A gyerekek anyját várjuk!

– Nem érdekel, Charlie! Ez parancs! Nem veszíthetünk el benneteket a nő miatt!

– Hiányoznánk, mi?!

– Egy frászt! Remekül meglennénk nélküled, ha nem lenne olyan kevés a megfelelő ember! Túl sokan vagytok kint! Könnyen a kritikus érték alá kerülhetünk!

– Vagyis szó sincs itt érzelmekről, igaz?

– Egy büdös szó se! Egyszerűen csak muszáj visszajönnötök! Azonnal!

– De…

– Nincs semmi de! Most rögtön indultok, ez parancs!

A vonal megszakadt, és Norton olyan arccal nézett maga elé, mint aki túl gyorsan nyelt le egy fokhagymás lekvárba áztatott, szalonnás barackot.

– Az ég szerelmére, mi van magával, Mr. Norton?! Mit tudott meg?

– Húsz óránk van! Még lehet esélyünk. Tud vezetni, Miss Minkovsky?

– Úgy, mint maga biztosan!

– Az egy kicsit kevés lesz! Most ennél több kell. Alvás nélkül is bírja?

– Ne aggódjon, ha kell, bírni fogom! De miért kérdezi mindezt?

– Mert azonnal indulnia kell!

– Nekem?!

– Magának és a gyerekeknek!

A nő hosszasan méregette Nortont.

– Ezt ők mondták, vagy maga mondja?

– Mért lovagol a szavakon? Ők mondták nekem, és én továbbítom magának! Ha most azonnal elindulnak, biztonságosan odaérhetnek! Én megvárom a nőt, és máris maguk után repesztünk!

– Mit csinálnak utánunk?!

– Sietni fogunk!

– Ja, értem. Milyen más, amikor nem ezt az útszéli szlenget használja! És ha a nő csak délután jön meg?

– Akkor peche lesz, mert már nem talál itt! Maximum három órát vagyok hajlandó várni…

– Nem, Mr. Norton, itt valami nem kerek! Akarja, hogy én is beszéljek a többiekkel?

– Nem!

– Akkor együtt indulunk! Nem kockáztathat mindent egy vadidegen nő miatt! Nem szívesen mondom ki, de sajnos tény, hogy magára szükség van, őrá viszont nincs!

– De a gyerekeknek szükségük van rá!

– Csakhogy valójában a gyerekekre sincsen szükségünk!

– Passz. Erre nincs válaszom – majd némi töprengés után hozzátette. – Eddig abból indultam ki, Miss Minkovsky, hogy maga azért, végső soron, mégiscsak nő! De úgy látszik, tévedtem!

– Aha. És most ezen nekem nagyon meg kéne sértődnöm?

– Csak ha érintve érzi magát.

– Akkor lépjünk túl rajta. Nincs kedvem ehhez a vitához. Gyerekek!

A kislány azonnal odafordult, Daniel azonban továbbra is lenyűgözve bámulta az eget.

– Figyeljetek, nézzük meg, hogy Betty néni alszik-e még, s ha igen, induljunk el kirándulni nélküle!

– Jó, menjünk! Daniel, gyere, megyünk kirándulni!

– Mi van? – Daniel egy percre sem vette le a szemét a látványosságról.

– Megyünk kirándulni!

– Most? De hiszen anya még nincs is itthon!

– Anya majd utánunk jön! – a nő megpróbált nagyon bizalmas hangot megütni.

– Gratulálok! – súgta oda a férfi a fogai közt. – Maga aztán egy álságos kígyó!

– Mért, talán hazudtam?

– De még mekkorát! Ha mi innen a nő nélkül indulunk el, soha többé nem látják az anyjukat!

– Nem értem, Charlie bácsi! Mi a baj?

– Semmi, kicsim. Picit vitatkoztunk Marilyn nénivel! Mit szólnál hozzá, ha kiírnánk anyának, hová jöjjön utánunk!

– Jó, az nagyon jó lenne!

A látványosság, amilyen hirtelen kezdődött, ugyanolyan hirtelen véget is ért. Daniel csatlakozott hozzájuk.

– Majd én megírom! – mondta – Van odafönt egy PC, semmi perc alatt ki tudjuk nyomtatni! – aztán váratlanul lehalkította a hangját. – Charlie bácsi, meg tudja mondani, mi volt ez?

– Hát persze, hogy meg! Azok a hatalmas űrhajók, amik a Föld körül keringenek, a Napból szerzik az energiájukat! Ha már nagyon lemerültek a tartalékaik, rákapcsolódnak a Nap kisugárzására, és ilyenkor jelennek meg azok a furcsa délibábok! De látod, most már minden visszarendeződött!

Miss Minkovsky egyszerre lett rákvörös és halottsápadt. Külön kis szigetek képviselték az arcbőrén a kétféle érzelmet.

– Maga meg van őrülve, Mr. Norton!

– Már miért lennék megőrülve? A gyerekeknek nem szabad hazudni, igaz, Daniel?

– Hát igen, de azért mégse tudom, hogy Charlie bácsi mikor mond igazat…

– Hát éppen ez benne a tudomány!

– De büszke magára!

– Ha tudni akarja, van rá okom! Most bemegyünk a házba, és megírjuk az üzenetet! Ha már ragaszkodik a…

– Miféle üzenetet?!

– Hát amiben megegyeztünk Rebeccával, igaz?

A kislány lelkesen helyeselt. Kezét a férfi óriási lapáttenyerébe csúsztatta.

– Megírjuk anyunak, hová mentünk! Hogy utánunk tudjon jönni!

– Na, akkor szaladjatok előre, és nézzétek meg, Betty néni felébredt-e már!

– Én érek oda előbb! – kiáltotta Rebecca, és nekiiramodott. Persze, sokkal lassabban haladt, mint a bátyja a hosszú lábaival, ezért megpróbált elébe vágni, hogy akadályozza a futásban. Daniel azonban gátlástalanul kihasználta testi erőfölényét, így a verseny kimenetele nem lehetett kérdéses.

– Magának elment az esze, Mr. Norton! Tudja, hogy nem hagyhatunk semmiféle nyomot!

– Eddig nem is hagytunk. Mostantól azonban már semmi sem számít!

– Mi nem számít?!

– Semmiféle nyom! Nem tudnak többé ránk találni! A töltődés periódusában a kommunikációs csatornáik nem működnek, utána pedig maguk fogják elpusztítani a nyomokat! Taktikát változtatunk, Miss Minkovsky!

– Ezt úgy értsem, hogy további ellenkezés nélkül hajlandó velünk jönni, de előbb szeretné pontosan megírni a nőnek, hol találhat meg bennünket?

– És a gyerekeit! Biztos vagyok benne, hogy mindent meg fog tenni értük! Ha két-három órán belül megérkezik,, oda fog érni anélkül, hogy nekünk kéne odacipelnünk! Érti, Miss Minkovsky? Megspórolhatjuk az erőszakot! Aprólékos térképet és részletes magyarázatot szeretnék hátrahagyni, hogy ne legyen nehéz dolga!

Marilyn Minkovsky láthatóan elgondolkodott.

– Tényleg muszáj mindent megírnia? Mi lesz, ha a bébiszitter olvassa el a levelet?

– Miatta ne aggódjon! Ő már nem fog megtudni semmit! Mire magához térne, rég túl lesz a dolgon!

– És még maga tart engem cinikusnak!

– Van, amikor én is az vagyok, beismerem! De most kössünk inkább fegyverszünetet, és foglalkozzunk a problémával! Menjünk be, maga foglalja le a gyerekeket, mondjuk írassa le Daniellel, hogy kirándulni mentünk, gyere utánunk, meg ilyesmiket – nyomtassák is ki! Én addig megírom az igazi levelet! Vérfagyasztó lesz, hogy röpüljön utánunk a nő…

– Azért nem árt, ha arra is gondol, mi van, ha későn érkezik!

– Miért, akkor mi van?

– Meg fog halni. Jó lenne, ha tudná, hogy a gyerekei legalább megmenekülnek…

– Biztos ebben, Miss Minkovsky?

– Ha én vezethetek, akkor igen! Oda fogunk érni!

– És ha odaérünk, az elég? Gondolja, hogy ilyen egyértelmű a jövőnk? Bár én is hinném, amit maga!

– Hát higgye! Ki akadályozza meg benne?

– Pusztán a tények! Tudom, hogy egy nőt az ilyesmi kevésbé zavarja, de jobb, ha tőlem tudja: egy hajszálon múlik minden! Egy olyan vékonyka hajszálon, hogy nem is látjuk, ki van-e feszítve egyáltalán!

– Nagyon költői! És magának vajon jobb, amiért ilyen ködös rébuszokban gondolkodik? Koncentráljon csak a következő feladatra, majd meglátja, mennyivel könnyebb így! Még az is lehet, hogy nemsokára úgy fog viselkedni, mint egy férfi!

– Egyenlíteni akar? Én már rég feladtam a meccset!

– Charlie bácsi, Charlie bácsi! Betty néni nagyon mélyen alszik, egyáltalán nem akar felébredni! Elindulunk nélküle?

– Hát persze, csak megírjuk a levelet anyunak, rendben?

A kislány bólintott.

– Daniel már el is kezdte, de olyan furcsákat ír… a csillagokról meg az űrhajóról, amiről viccből meséltél neki!

– Nem baj, Rebecca, anyu meg fogja érteni! Gyere, segítsünk neki!

Visszamentek a házba, és néhány perc alatt elrendeztek mindent. Több mint tizenkilenc óra állt még rendelkezésükre. Annie Plant csak órák múlva, holtfáradtan érkezett haza a vásárlásból. És legalább húsz percébe telt, mire mindent megértett.

54.

Szinte az egész falu összegyűlt a barlang bejáratánál. Bár zajongtak, egymást lökdösték, a nyakukat nyújtogatták a sötét üreg felé, közelebb menni egyikük sem mert.

– Tessék, Mr. Holland! Itt vagyunk, – alacsony emberke lépett ki a tömegből, s a barlangra mutatott – Ő az.

Az emberek elhallgattak. Lábujjhegyre állva próbálták megtalálni, kinek is szóltak a mindig vidám Hans Friedmansky szavai. De sokáig hiába forgatták a fejüket.

Aztán szinte egyszerre lépett elő két, a falusiak számára vadidegen ember. Hogy melyik volt közülük az a bizonyos Mr. Holland, azt legfeljebb a fogadós tudhatta, akinél megszálltak – más kérdés, hogy sajnos, ő sem volt biztos a dologban. A két nap alatt – ennyi ideje laktak nála – bizony, ki sem mozdultak a szobájukból.

De, persze, a jólértesültségét nem kockáztathatta. A feléje forduló, kérdő tekintetekre egyetlen, határozott mozdulattal felelt. Rámutatott a tekintélyes külsejű, őszülő halántékú férfira, és lám, a körülötte állók egy csapásra megnyugodtak. A fogadóst jóleső érzés töltötte el. A fontosság jóleső érzése. Bujkált benne ugyan némi halovány balsejtelem, de sok éves szakmai gyakorlatát latba vetve úgy döntött, hogy az a fiatalabb, hosszú hajú, kilógó ingű figura semmiképp se lehet Mr. Holland! Bármibe lefogadta volna, hogy helyesen döntött. Elégedett mosollyal hordozta körbe a tekintetét.

– Nincs két órája, hogy rábukkantunk – folytatta közben – Hans Friedmansky, mit sem sejtve a fogadós felelőtlen akciójáról –, és én rögtön arra gondoltam, önnek kéne szólni…

– Tehát még nem jártak odabenn? – kérdezte türelmetlenül a fiatalabbik férfi. Alig lehetett több harminc évesnél. Vagy harmincötnél. Esetleg negyvennél, de akkor remekül tartotta magát!

– Az az igazság, Mr. Holland – a fogadós váratlan köhögési rohama szakította félbe hogy bementünk mi, csak… szóval… majd meglátják! Úgysem tudnám elmagyarázni – majd kis szünet után hozzátette. – Eleinte le kell majd hajolniuk, de nyolc-tíz méter után már bátran kiegyenesedhetnek!

– Köszönjük, Mr…

– Friedmansky. Hans Friedmansky.

– Igen. Szóval köszönjük… minden jót, Mr. Friedmansky…

A két idegen arra számított, hogy a férfi sarkon fordul, és – a többiekkel együtt – visszamegy a faluba. De nem így történt.

Egy darabig álldogált – talán töprengett kicsit? –, aztán hirtelen ledobta a kalapját a fűbe, és melléje heveredett. Tanácstalanul bámultak rá.

Az idősebbik férfi arra gondolt, hátha pénzt vár. Friedmansky azonban mosolyogva hárította el az ötvenest.

– Hová gondolnak? Ráérek, megvárom magukat. Nem hinném, hogy sokáig tudnának bent maradni…

A két férfi összenézett.

– Mit jelentsen ez, Mr. Friedmansky?

– Higgyék el, hiába próbálnám elmagyarázni! Jobb, ha a saját szemükkel látják. Meg aztán… szükségük is lehet még rám…

Nem mondhatni, hogy a minden bizonnyal enyhe pajzsmirigytúltengésben szenvedő férfi szavai bátorságot öntöttek beléjük. Tétovázva elindultak a barlang felé, de a szemük sarkából jól látták, hogy a falusiak nem mozdulnak.

– Valami nagy látványosság ígérkezik! – jegyezte meg vigyorogva a fiatal fizikus – És attól tartok, mi leszünk benne a fő attrakció…

– Magának ez tetszik? Én jobb szeretném, ha hazamennének ezek a jóemberek!

– Ugyan miért, professzor úr? Látni akarják, ahogy az üregi sárkány ránk veti magát, és szétcincálja szerény földi maradványainkat… nincs ebben semmi rossz!

– Maga mindenből viccet csinál, Dave!

– Vicces ez nélkülem is – nézze, hogy bámulnak bennünket! Némelyikük még levegőt is elfelejtett venni! Vajon mire számítanak, mi lesz velünk?

– Fogalmam sincs, de kezd feszélyezni a dolog! Nem tudná rávenni őket valami módon a távozásra?

– Nem hiszem, hogy sikerülhetne! Olyan ez nekik, mint a városlakók hétvégi szappanoperája – ki merné olyankor kikapcsolni a tévét?

– Hát nekem még egyszer sem volt részem ebben a gyönyörűségben!

– A kikapcsolásban?

– Nem, magában az említett műélvezetben!

– És a családja? Ők sem néznek ilyesmit soha?

A professzor elgondolkodott.

– Hát a lányom… talán… meg a feleségem néha… de mi jelentősége van ennek?!

– Ó semmi, igazán semmi. Na jön, vagy marad?

– Legalább egy kísérletet tegyünk, hátha hajlandók elmenni!

– Tehát marad! Én mindenesetre meglátogatom Belzebubot – majd mesélek, milyen volt… Kérem szépen a lámpát!

– Hogyisne! Aztán majd fűnek-fának szétkürtöli, hogy egy vacak erdei üregbe se mertem bedugni a fejem…

– Hát ilyennek ismer engem, professzor úr?

Dr. James Howne komoran bólintott.

– Ilyennek. Bár egy hét nem túl sok idő ahhoz, hogy alaposan kiismerjük a másikat, úgyhogy még az is lehet, hogy a helyzet ennél is rosszabb!

A fiatalember elismerően csettintett az ujjával.

– Milyen igaza van! Én sokkal durvábban fogalmaznék – nem érném be ennyivel!

– Na, jöjjön inkább, ne szavaljon! Lássuk azt a rohadt barlangot!

Átlépve a nyílás száját szegélyező földhányáson, először semmi támasz nem kínálkozott a lábaik számára. Vagy leugranak az üregbe vezető ösvényre, ami – tekintetbe véve a csaknem másfél méteres, borzongató mélységet – nem tűnt túlzottan nagy feladatnak, vagy pedig lábuk és kézfejük között megosztott testsúllyal, mintegy négykézláb ereszkednek alá.

Dave a gyorsabb, s egyben kétségkívül elegánsabb megoldást választotta. A professzor azonban fél térdre ereszkedett, majd testsúlyát lassanként kezeinek engedve át, szép, látványos ívben lebukfencezett a szinte azon nyomban megcsúszandó, porhanyós földhányáson.

– Az ördögbe is! – kiáltott fel bosszúsan, mikor végre sikerült – hason fekve! – egyensúlyi helyzetbe jutnia. Úgy hevert Dave lábai előtt, mint egy kiterült béka.

– Professzor úr, le vagyok nyűgözve! Az a könnyedség, ahogy általbucskázott a fején… egyszerűen ellenállhatatlan volt!

– Csak gúnyolódjon, ahelyett, hogy felsegítene… nem, nem! Isten őrizzen! Hozzám ne nyúljon! Még csak az hiányozna: a hős Dave Holland, aki kiragadta agg professzorát a halál karmai közül! Életmentés a földcsuszamlás alól – fúj! Ne jöjjön közelebb!

Dave most már nem tudta útját állni a nevetésnek. Olyan jóízűen tört ki belőle, hogy a nem messze álló falusiak – bár a földhányástól semmit sem láthattak a történtekből – önkéntelenül is követték példáját.

A professzor nagyokat szuszogva állt föl – ez a legsötétebb rosszallás jele volt nála –, és leporolta magáról a földet. Már amennyire lehetett. A földhányást ugyanis kellemesen nedves sárrögök tették emlékezetessé a csaknem egy hete tartó esőzésnek köszönhetően.

– Ha majd végzett a nevetgéléssel, szóljon! Hátha útnak indulunk. – Dave még mindig rázkódva bólintott.

– Ne haragudjon… roppant mulatságosan festett…

– Minden bizonnyal. Nyilván ők is annak tartják – a falusiak felé bökött a fejével – Mér’ nem mennek haza? Mire számít ez a…

– Friedmansky. Hans Friedmansky. – hallatszott a földhányás mögül. A professzor nyelt egyet. – Ne is törődjenek velem! Elüldögélek itt – most fél kettő. Ha ötig nem kerülnek elő, bemegyünk. Igaz, emberek?

Az emberek bólintottak. A két fizikus ebből persze semmit sem látott. Ők csak a kedélyes kiáltozgatást élvezhették a földhányáson keresztül.

– Az ég szerelmére, Mr. Friedmansky! Mért nem árulják el, mi fog történni?!

– Mert egyszerűen lehetetlen. Meg fogja érteni, Herr Howne! Ne féljen, nem hiszem, hogy veszélyes lenne… csak roppant zegzugos… illetve egyáltalán nem az, csak… hogy is mondjam… szóval, elég könnyű eltévedni benne…

– Ha még csak nem is zegzugos, akkor hogyan?!

– Hát… tudja, mit? Inkább azt mondom, hogy mégis zegzugos. Nagyon is az.

– Lekötelezett, Mr. Friedmansky! Be kell látnom, hogy önnek volt igaza. Sokkal megnyugtatóbb, ha semmilyen felvilágosítást sem ad! Olyankor legalább normálisnak érzem magam…

– Hagyja, professzor úr, ne bántsa! Nem rossz szándékú ember ez. Inkább nézzük meg, mi az, ami így megzavarta ezeknek a falusiaknak a fejét!

Szótlanul indultak útnak. Elöl ment Dave, a professzor négy-öt lépés távolságban követte. Egyikük sem volt gyakorlott barlangász – jószerivel még amatőr barlangjárónak sem nevezhették volna magukat –, így aztán azokról a veszélyekről sem lehetett fogalmuk, amik ilyenkor törvényszerűen leselkednek az emberre.

A barlang sokkal szűkebb volt, mint amekkorára a nyílás méretéből következtetni lehetett. Keresztben még csak-csak kitett egy vállszélességnyit, a magassága azonban nemigen haladta meg egy tízéves gyerek hosszúságát, talpától a fejéig, persze.

– Szép kis nyolc-tíz méter! – kiáltott hátra Dave – Már vagy két perce jövünk, és még mindig görnyedni kell!

– Talán próbáljon meg fölegyenesedni!

A fiatal fizikus nem tudta mire vélni a professzor válaszát. Hátrafordult, és a látványtól alaposan meghökkent: útitársa kényelmesen fölegyenesedve jött utána!

Egy percig habozott, aztán felnyúlt, hogy óvatosan kitapogassa a feje fölött húzódó, alacsony boltozatot. Nem sikerült, persze. Csak a levegőt markolászta. Nyilvánvalóvá vált, hogy ő is régen fölegyenesedhetett volna.

– De hát hová tűnt?!

– Micsoda, Mr. Holland? Neveletlenségnek tartaná, ha most, igazán mulatságos pantomim-bemutatóját követően, egyszerűen hahotára fakadnék? Csak úgy torkom szakadtából. Mintha az ön illemkódexébe beleférne ennyi lazaság – vagy nem jól ítélem meg, kedves Dave?

– Kutya legyek, ha értem – a fiatal fizikus zavartan pislogott. – Az előbb még itt volt!

A professzor elmosolyodott.

– A hasonló bizonytalanságok elkerülése végett nem lenne célszerű bekapcsolni azt a lámpát, ott a kezében – ha már elvette az imént? Akkor talán ön is látná az utat…

– De hát láttam! Tisztán, és világosan, Itt volt a plafon, a fejem fölött…

– Legyen erős: most is ott van! Csak egy kicsit magasabban, mint azt iménti demonstrációjával szemléltetni kívánta.

Dave nem válaszolt.

– Ne higgye, hogy kötekedni akarok, de a lámpa bekapcsolása mégiscsak segítene… tudja, világosban sokkal jobban látni!

– Ahhoz éppen elég világos van még, hogy lássam, amit látok!

– Bizonyára. Mindazonáltal Mr. Friedmansky szerint a barlangnak egyetlen kijárata van, az is a hátunk mögött. Márpedig – figyelembe véve az elemi geometria és optika törvényeit – vagy oly módon lesz sötét, hogy befordulunk valamerre, vagy oly messze hagyjuk magunk mögött azt a, már most is kevéssé idevilágító nyílást, hogy fényereje…

– Persze, persze, máris világítok – bólogatott Dave türelmetlenül és még mindig kissé zavartan. Fölkattintotta a lámpát.

Egyszeriben feltárultak a barlang igazi méretei. Most már akár egymás mellett is haladhattak volna. A szabályos, boltíves formát csak itt-ott tördelték meg apró nyílások, repedések. Elágazást semerre sem láttak. A falak durva, érdes felületéről kevés fény verődött vissza.

Annál több a sima kőpadlóról, amin jártak. Dave képtelen volt visszaemlékezni, mikor váltotta fel a kinti feketeföldet ez a furcsán szabályos talaj. Azon töprengett, vajon mi gyalulhatta ilyen simára ezt a rideg követ? Biztosan folyómeder volt valamikor – gondolta bizonytalanul, s bár nyilván így volt, valahogy mégsem tetszett neki ez a magyarázat. Már vagy ötszáz méterre lehettek a bejárattól, amikor megszólalt.

– Meddig tarthat még ez a nyílegyenes szakasz?

– Nem hinném, hogy soká. Mr. Friedmansky szerint nem kell visszafordulnunk egyszer sem, a járat körbevisz. Namármost, ha elég zegzugos is egyúttal ez a falusi szellemvasút – s hallottuk, hogy így van…

– Meg fordítva. Hans barátunk tájékoztatója bombabiztos alapja lehet bármilyen gondolatmenetnek. Ennek is, meg az ellenkezőjének is!

– No igen. Szóval, azt akartam csak mondani, hogy igen kiterjedt barlangrendszernek kell ennek lennie ahhoz, hogy sokáig haladhassunk benne toronyiránt…

– Bravó! Micsoda magvas topológiai okfejtés! Ha sokáig tudunk benne egyenesen előre menni, biztos nagyon hosszú! Húzós logikája van, professzor úr, egyszerűen magával ragadja az embert!

– Ötletes dolog, fiatal barátom, hogy minduntalan egy szegény öregemberen gúnyolódva szerez kellemes perceket magának! Eljön majd az idő, amikor kamatostul kapja vissza mindezt az élettől!

Persze, azért látszott a professzor arcán, hogy kifejezetten élvezi a Dave-vel folytatott szócsatákat. Ezek elkerülhetetlen velejárói voltak az alig burkolt, vizsgáztató célú kirándulásoknak. A tanszék minden új oktatója átesett ezen a tűzkeresztségen. A professzor, bár már jócskán túl volt a hatvanon, korát meghazudtoló fiatalossággal mászott hegyet, kerékpározott, kirándult. És aki nála akart nekivágni a karrierjének, annak bizonyos rendszerességgel részt kellett vennie ebben a tevékenységben – ha tetszett, ha nem. Ez íratlan szabály volt a tanszéken.

Először pár nap összezárva a professzorral, a hegyek között, egy tó mellett, vagy épp egy erdei turistaházban. Volt, hogy egy-két napig elő sem jöttek, mert a professzor csak mesélt, kérdezett, megint mesélt és megint kérdezett, aztán egyik pillanatról a másikra megelégelte a dolgot, felpattant, és három napig meg sem álltak. Ilyenkor aztán szóba se lehetett hozni a fizikát.

Máskor meg épp hegymenetben, nem kis iramot tartva kellett megvitatni a kvantummechanika vagy a nemlineáris térelmélet bizonytalan kérdéseit. Mire hazatértek az első ilyen vizsgatúráról, a professzor többet tudott új jelöltjéről, mint annak bármelyik korábbi oktatója.

Talán egy váratlan fordulattal most is átváltott volna az iménti eszmefuttatásról valami magvasabb témára, ha nem kerül elébük olyan hirtelen a forduló. Kénytelen volt elhalasztani a készülő szónoklatot.

– A mindenségit! Mintha az imént még elláttam volna vagy száz méterre!

– Ugye?! – bólintott Dave mohón – Épp azon törtem a fejem, mi lehet az a fura, tojás alakú képződmény ott elöl – és tessék! Csoda, hogy nem mentem a falnak!

A professzor szívesen megvitatta volna, miképpen tud Dave figyelni az ő mélyenszántó fejtegetéseire, ha közben különféle, tojás alakú hallucinációk elemzésével foglalkozik – de rövid időn belül másodszor kellett beletörődnie, hogy a barlang szokatlan látványosságaival nem tudja felvenni a versenyt.

Jobbra, mintegy ötven méterre a meredek ívű fordulótól, olyan helyen, ahol Dave az imént semmiképp se láthatta, egy furcsa, ember nagyságú sziklaképződmény állt. Semmivel sem lehetett volna összetéveszteni: jellegzetes, tojás alakja volt.

55.

Miután másodszor is elhúzták a vizsgán, kénytelen volt újabb órákat venni.

Ekkor fogadta fel Bleast, aki fiatal korában komoly rallyfutamokat nyert, és rengeteg hasznos tapasztalatot szerzett az idők során. Sajnos, pedagógiai érzéke és türelme fordított arányban állt a tapasztalatok folytonosan növekvő piramisával.

Pedig Annie határozottan tehetséges tanítvány volt. Mindent meg tudott csinálni, ha hagyták. Csak rá kellett bízni a döntést. Nem szabadott neki előírni, hogy mit tegyen vagy hová menjen. Ezek a dolgok zavarták.

Viszont remekül feltalálta magát minden váratlan helyzetben. Sosem esett pánikba, ami talán a legfontosabb, ha az embernek kormány van a kezében – bár igaz, hogy ez a képessége nem a vezetés során fejlődött ki.

Mindent egybevetve, kellett egy kis idő, amíg vezetői zsenialitása a felszínre törhetett. Negyedszerre sikerült. Attól kezdve viszont ő volt a város legmagabiztosabb sofőrje.

Bármilyen helyzetből kivágta magát. Tán ha két apró koccanás fűződött a nevéhez. Vagy három. Esetleg négy. De ötnél több semmiképp se!

Bárhová eltalált, annak ellenére, hogy sose tanulta meg összekapcsolni az utcák nevét a földrajzi elhelyezkedésükkel. Ráérzésből tájékozódott. Míg másoknak egyik ismeretlen utca olyan volt, mint a másik, neki nem!

Az utcasarkok egymásból következtek, szinte átadta magát a házak és terek egymásutánjának. Képtelen lett volna gondolatban, előre láncra fűzni őket. Látnia kellett mindet! Szép sorban, egymás után. Az egész egy lépésenként fölgöngyölített rejtélyhez hasonlított leginkább, amihez két dologra nem volt szükség: előzetes útitervre és térképre! A közlekedés játszma volt számára, titok és szenvedély dolga.

Egyetlen helyzet idegesítette csak: ha másnak a kezében volt a kormány! Ilyenkor megállás nélkül javasolt, tanácsokat osztogatott, nem létező pedálokkal fékezett és gyorsított, egyszóval mindenkinek az idegeire ment.

Szerencsére ezzel a problémával most nem kellett megküzdenie. Egyedül ült a volán mögött, és életében először próbálta ki, mit csinál az autó, ha huzamosabb ideig hergelik padlógázzal a motorját. A mutató már a 150 mérföldet is elhagyta.

Bleas mindig azt mondta neki, hogy körülbelül 80 mérföldes sebesség a határ. Ez az utolsó érték, ahol még a sofőr dönt az autó jövőjéről.

Annie most a sorsra bízta a döntést.

Mereven nézett előre, és a motor hangját hallgatta. Nem volt szép. A kormány enyhén rázkódott a kezében, és szokatlanul könnyen mozgott jobbra-balra. Szitáló, bizonytalan érzés uralta az egész járművet.

Ilyenkor egy defekt is elég! – meg mert volna esküdni rá, hogy hallja is Bleas hangját. Egyetlen dolgot tudott felhozni a mentségére: A száguldás nagy valószínűséggel vezethetett tragédiához.

A megfontolt, nyugodt tempó viszont biztosan. Ez volt a különbség.

A Norton nevű férfi, aki a levelet írta, az utolsó pillanatban megkapta a percnyi pontosságú időpontot, és odafirkantotta a csaknem négy oldalas iromány aljára. Annie kiszámíthatta, hogy 100 mérföldes átlaggal kell haladnia. Ebben az esetben maradhatott még tíz perce a gyalogútra. Mert az is volt.

Nem lehetett pihenni, enni, tankolni vagy bármi más okból megállni. Csakhogy tankolni kellett! Az így fellépő veszteséget pedig nem lehetett másképp behozni, mint még eszementebb száguldással! Ezért aztán Annie úgy döntött, annyival megy, amennyivel bír. Autópályán vezetett az útja végig – ez legalább adott némi esélyt.

Minden kilométertáblánál ellenőrizte, belül van-e a szintidőn? Sokáig belül volt. Az első tankolásig szerzett húsz perc előnyt.

A másodiknál már csak hét perce volt. Az utolsó autópálya kereszteződésnél sok időt veszített, mert rengetegen akartak átsorolni az északnyugati pályaszakaszra. Ekkor kapcsolta be a zenét.

Először csak Daniel Nirvana lemezeit találta meg. Mintha mind a tíz helyen azok lettek volna. Aztán rájött, hogy a lemezek helyett csupán a számok között léptet. Nagy nehezen váltott, és most valami idegesítő, hetvenes évekbeli progresszív zenére akadt. Zajokkal átszőtt, elborult gitárszóló sivította túl a dobok hangját.

– Drága Peterem! Mindig imádtam a kedvenceidet! Még defektre sincs szükségem, hogy kiszakítsam a korlátot! – a CD – tárat még Daniel kapta ki a kocsiból, sebtében történt távozásuk estéjén. A véletlen úgy hozta, hogy Frank ugyanolyan lejátszót használt, úgyhogy csak bele kellett dugni. Azóta sem cseréltek benne lemezt. Annie emlékezett rá, hogy lennie kell valahol egy Vaya Con Dios-nak. Lehet, hogy volt is, de végül Elton Johnnál kötött ki.

– Na végre, valami tisztességes zene! – nyugtázta magának hangosan, és a hangerőt maximálisra emelte. – Ugye, így szoktad, kedves Peter? Most menni kell, úgyhogy hadd szóljon! – az erősítő dolgozott, ahogy a csövön kifért. Annie dúdolt, és nyomta a gázt. Széles, nagyívű mozdulatokkal előzött. Hamar felismerte, hogy ekkora sebességnél sokkal korábban kell megkezdeni az előzéseket. Irgalmatlan tempót diktált.

A kuplung mellett pihenő lábával ütötte a ritmust, ha valaki az útjában volt, dudált és villogott. Pontosan úgy, ahogy mindig is utálta. (Amikor mások csinálták vele.)

Először azt hitte, hogy a zenében van az a hülye hang. Legalább öt percig próbálta beleképzelni, mire vége lett a számnak. A lárma azonban nem maradt abba. Belenézett a visszapillantó tükörbe, és nagyot káromkodott:

– A szentségit!

Egy rendőrautó villogva és szirénázva próbálta tartani vele a lépést. Nagyon nehezen sikerült neki. Eközben a recsegő megafon folyamatosan üvöltött a tetején, és a rendőr az ablakon kihajolva hadonászott a revolverével. Amikor leálltak az út szélén, Annie-nak nagyjából tíz perces előnye volt. Ezt a drága időt kellett a rendőrre pazarolnia.

A rendőrre, akit most már semmi sem késztetett sietségre. Leállította a motort, és komótosan kiszállt a kocsijából. Annie mellé ballagott, aki azonmód, illendően lehúzta az ablakot.

– Miben segíthetek?

– Kiszállna, hölgyem?

– Hogyne! Már kint is vagyok!

– Szabad a vezetői engedélyét?

– Tessék. A kocsi papírjai is kellenek?

– Igen, legyen szíves! – a rendőr előbb mindent végignyálazott, csak aztán szólalt meg. – Tudja, mennyivel száguldott az előbb?

– Talán 150 mérfölddel? – ezt kérdezte is, meg mondta is.

– 143-at mértem.

– Nagyon kedves!

– Nem hiszem, hogy később is olyan kedvesnek fogja tartani! Tudja, mi jár ezért?

Annie ártatlan arccal nézett a rendőr szemébe.

– Karóbahúzás?

– Elveszem a jogosítványát. Az autót lezárja, és átadja nekem a kulcsokat…

– Nem mondja komolyan! – Nagy szemeket meresztett, és úgy bámult az őrmesterre, hogy attól minden férfinak csak egyféle gondolata támadhatott. – Van magának szíve?

– Az én szívem itt nem szempont. Törvények vannak, amiket mindannyiunknak be kell tartani! Magának is, hölgyem!

– És van olyan törvény – kérdezte Annie nagyon – nagyon lassan, miközben elkezdte kigombolni a blúzát. –, ami arra kötelez, hogy átadjak magának mindent?

A parkoló néptelen volt, magas fák és bokrok takarták el az úttól.

– Tulajdonképpen van – felelte a rendőr, egészen megváltozott hangon. Hirtelen kiszáradt a torka.

– Igen? És mit takar az a… tulajdonképpen? – ez volt a pillanat, amikor kiderült, hogy Annie aznap nem vett melltartót.

– Hát azt, hogy megtagadhatja… – itt egy hosszabb szünet következett –, de akkor feljelentem. Ebben az esetben a büntetése sokkal súlyosabb lesz… mint így…

– Értem. Ezt választom. – megfogta a rendőr kezét, és magához húzta.

– Hogyhogy ezt választja?! – az őrmester már szinte suttogott.

– Úgy, hogy most nem adok magának semmit, de feljelenthet! Jöjjön, aminek jönnie kell!

Ebben végre egyetértettek. Idáig öt, halálosan fontos perc ment veszendőbe.

Még kettőt töltöttek összesimulva, mire Annie-nak sikerült észrevétlenül kikattintania a pisztolytáskát. Megragadta a fegyver markolatát, és hatalmasat taszított a rendőrön. A férfi megbillent. Próbált hátralépni, de a füvet szegélyező, alacsony kerítés nem engedte, hogy a lába is kövesse viharos tempóban távolodó súlypontját. Irgalmatlan nagyot esett.

– Hasra! – üvöltötte Annie. – Hasra! A fegyvert kibiztosítottam, és lőni is fogok! Érti?! Hasra!

A rendőr engedelmeskedett. Érezte, ahogy a hátára térdelnek, és a pisztoly csöve a tarkójának feszül. Mozdulni sem mert. Honnan tudhatta volna, hogy Annie Plantnek elképzelése sincs róla, mi módon kell kibiztosítani egy revolvert? Sose látta a nőt – akárki lehetett! És Stanley Rose őrmester félt. Nagyon félt.

Egyszer már volt hasonló helyzetben. Akkor a társa ellenállt. A szeme láttára lőtték tarkón – neki esze ágában sem volt hasonlóképpen végezni! Hagyta, hogy megmotozzák, és csuklóját a kézi bilinccsel az alacsony kerítéshez erősítsék. Jól hallotta, ahogy becsapódik a kocsi ajtaja, és a jármű csikorgó kerekekkel elszáguld.

Még sokáig nem mozdult. Tudta, hogy ezért nem fogják megdicsérni. Tudta, hogy talán az állásába is kerülhet a dolog. De élt. És pillanatnyilag ezt tartotta a legfontosabbnak.

56.

A professzor nyelt egyet.

– A hallucinációi kezdenek hátborzongatóvá válni…

A fiatal fizikus nem válaszolt – Csak tátott szájjal nézte a megdöbbentő jelenséget.

– Mi lehet ez? – suttogta – Olyan… Uramisten! Látja az alját, professzor?! Nem ér le a földre!

S valóban, a Tojás úgy két arasznyival a föld fölött lebegett. Dave megbabonázott tekintettel elindult felé. Le nem vette róla a szemét – talán attól tartott, eltűnik hirtelen.

De nem tűnt el. Csak az elemlámpa pásztázó kévéje imbolygott körülötte részegen.

– Jöjjön, professzor úr… – halálos csöndben tették meg a hátralévő métereket. Megálltak előtte, és nézték.

Dave lassan leguggolt, és bedugta alá a kezét. Nem ütközött akadályba. Aztán megérintette a padlót, majd lassú, óvatos mozdulatokkal a Tojás oldalát kezdte simogatni.

– Ugyanaz az anyag – tapogatta egy darabig, majd hirtelen felállt – Menjünk vissza a faluba! Hozzunk fényképezőgépet és kamerát! Amit itt találtunk, sokkal több, mint egyszerű szenzáció!

A professzor bólintott.

– Több. Sokkal több.

– Jöjjön! – mondta Dave türelmetlenül – Nincs vesztegetni való időnk!

Megtett pár lépést visszafelé, de sehol sem látta a járatot, amin idejöttek. Szabályos, kör alakú csarnokban álltak, amelyet összefüggő sziklafal vett körül.

– Hol vagyunk?! Nem látom a folyosót!

– Én sem – felelte a professzor.

Dave körbetapogatta a sziklafalat.

– Verje meg az ég! Ez most bezzeg valódi! Valódi és tömör!

A professzor előremutatott.

– Odanézzen! Ott szemben, vállmagasságban, van egy nyílás! Arra elindulhatnánk!

– Mármint hogy másszunk be oda?!

– Mért ne? Talán tud jobbat?

Dave nem felelt. A nyíláshoz ment, és felhúzódzkodott. De nem látott semmit. Az üreg sötét volt. Sötét és hűvös.

– Adja fel a lámpát, professzor úr! – oldalára dőlve próbálta fél kezét szabaddá tenni, hogy lenyúlhasson érte.

– Másszon be! – a professzor hangja halk volt és határozott.

– Meg van őrülve?! Olyan sötét van odabenn, mint a...

Meglátta a pisztolyt. Kis, rövidcsövű fegyver volt, olyan, amilyet a San Francisco utcáin rendőrfelügyelője szokott előrángatni a kabátja alól. És egyáltalán nem remegett a professzor kezében.

57.

– Maga volt a hibás, nem?!

– Talán én álltam meg olyan hirtelen?!

– Miért, mit csináltam volna?! Az a hülye ráejtett a motorháztetőmre egy farönköt! Még jó, hogy nem jött be az utastérbe!

Norton szemei karikásak voltak, és ingerültnek is érezte magát a kialvatlanságtól. Először a dugó, majd az az ostoba defekt, végül ez… alig maradt idejük.

– Én nem tehetek semmiről, érti? Felejtsen el!

– Nézze, nekem feltétlenül tovább kell mennem!

– Ezzel az autóval?! – a férfi jót mulatott rajta. – Az akkumulátora helyet cserélt a karburátorral! Örüljön, ha ez a járgány valaha is mozogni fog! Írja alá a betétlapomat, és már itt se vagyok!

Norton kétségbeesetten nézett körül. A gyerekek, hála az altatóval dúsított kólának, békésen aludtak a hátsó ülésen, Marilyn pedig a korlátnak dőlve telefonált.

– Alig van esélyetek! – hallatszott Willys hangja a készülékben – Azonnal el kell indulnotok! Bármi áron!

– Te nem látod ezt a roncsot! Ha mi nem visszük el a hátunkon, ő nem fog elindulni!

– Akkor vegyetek egy autót! Azonnal!

– Meg vagy őrülve?! A sztrádán állunk, nem egy autószalon előtt!

– Na és?! Van pénzetek elég! Állítsatok meg valakit, és vegyétek meg az autóját! Ígérjetek érte annyit, amennyit csak bírtok! Úgyis mindegy már!

– Komolyan mondod? Nem lesz ez így halálosan feltűnő?

– És ha az lesz? Norton nem említette, hogy ilyenkor már zárva vannak a kommunikációs csatornáik? Nincs ki elől bújkálnotok!

– Jól van, George, te mondtad! Megpróbáljuk!

Marilyn megszakította a vonalat, és elindult a két férfi felé. Meg kellett kerülnie a saját kocsijuk földi maradványait, és ehhez átlépett a leállósávot határoló vonalon. Nem látta a Chryslert. Pontosan úgy érezte, mintha a föld alól ugrott volna elő.

Ha a volánnál ülő nőnek nem olyan jók a reflexei, Marilynnek vége. Így megúszta egy pillanatnyi halálos rémülettel.

A Chrysler majdnem kifarolt, de aztán valahogy mégiscsak visszaállt az eredeti irányba. Legalább 150 mérfölddel száguldott tovább.

– Jézus Máriám! – kiáltott fel Norton. Hiába mondott volna utólag bármit is, az a furcsa, szokatlan szín a hangjában az őszinte aggodalom jele volt. – Ki lehetett ez az elmebeteg?!

A nő arcát egyikük sem látta, ahogy a hanyagul odadobott szolgálati fegyvert sem a szélvédő sötétített üvege mögött – aminek a tulajdonosa kényszerű fogságában már egész kerek kis mesét kanyarított a négyfős rablóbandáról, amelyet kis híján tetten ért.

Marilyn hamar összeszedte magát. Most már alapos elővigyázatossággal nézett körül, majd a csomagtartójuk romjaihoz sietett. Némi keresgélés után egy sportszatyrot húzott elő belőle.

– Nézze, Mr…

– Norfolk. Adam Norfolk, kisasszony!

– Oké, nézze, Mr. Norfolk! Arra hiába vár, hogy bármit is elismerjünk! Semmit sem fogunk aláírni! Viszont megvennénk az autóját! Mennyit kér érte?

Ez a kérdés nemcsak a férfit érte váratlanul. Norton olyan köhögési rohamot kapott, hogy csak hosszas hátba veregetéssel lehetett megmenteni a fulladásos haláltól.

– Hogy mit akar csinálni, Miss Minkovsky?!

– Megvenni az autóját! Ez jó lenne nekünk, nem? – megveregette a Rover metálbordó motorháztetejét, amit csak kissé deformált el az ütközés. Visszafordult a férfihez. – Mondja az összeget, Mr. Norfolk! Nincs időnk alkudozásra!

– Magának elment az esze! Két hónapja vettem, tele van extrákkal, majdnem hatvan ezer márkába került! Éppen elég baj az nekem, hogy a jelek szerint nincs biztosításuk! – leplezetlen utálattal nézett végig a Ford roncsain – Ahogy elnézem az autójukat, a károm megtérítése sem lesz kis gond…

– Úgy érti, nem néz ki belőlünk hatvanezer márkát, mert csak egy tíz éves Fordot nyomoríthatott meg körülöttünk?

– Nem én tehetek róla! Ha ez az ökör – Norton felé bökött – nem megy rá annyira arra a teherautóra, nem kellett volna olyan hirtelen fékeznie, és nem rohantam volna bele ebbe az özönvíz előtti járgányba!

Norton felkapta a vizet.

– És ha a nagymamámnak áramszedője lett volna, ő lett volna a villamos! Nem gondolja, hogy magának is illett volna betartania a követési távolságot?!

Marilyn ingerülten toppantott egyet.

– Nem érdekel ez a vita! Meg akarom venni az autóját, Mr. Norfolk! Mondja az árát!

– Nincs ára, hölgyem! Ha nem fizettek biztosítást, térítse meg a káromat, és ennyi! Az autó nem eladó!

– És ha jól megfizetjük?

– Nincs az a pénz, amiért eladnám!

– Nincs? – Marilyn benyúlt a táskába, és kivett két köteg ötezer márkást. – Ennyi elég lesz?

A férfinak tátva maradt a szája.

– Mi az isten ez?!

– Mi lenne? Pénz! Jófajta német márka! Akarja megszámolni?

Marilynnek úgy kellett beleerőltetnie a pénzt a férfi kezébe.

– Maguk… bankot raboltak?!

– Igen, két alvó gyerekkel a hátsó ülésen! Mondja már, az isten szerelmére! Elég százezer márka... – újból benyúlt a táskába – vagy szeretne még harmincat?

– Mondtam… – felelte szinte suttogva a férfi – nincs az a pénz... – az ujjai remegve futottak végig a három bankjegyköteg szélein persze, ha van az a pénz...

Marilyn bólintott.

– Akkor megegyeztünk! Vegye ki a személyes holmiját, és adja ide a kulcsokat!

– De hát... hagyjon már egy kis időt! Hadd emésszem meg a dolgokat!

– Emésszen, ameddig csak akar, de mi elmegyünk! A kulcsokat kérem!

A férfinek nem volt ereje ellenállni. Norton sem jutott szóhoz. Csak ment, és szinte kábán csinálta, amit Marilyn mondott.

A gyerekeket nagy nehezen átcipelték egyik autóból a másikba. Aztán jöttek a csomagok, meg egy pár személyes holmi. Hamar végeztek.

Mr. Adam Norfolk elhűlve állt az út szélén, és meg sem próbálta zsebre gyűrni azt a rakás ötezer márkást.

– Kell még valami a kocsiból?

Csak ingatta a fejét.

– Az iratok... – suttogta rekedten – a kesztyűtartóban vannak.,..

– Kösz. – felelte Marilyn kurtán, miután ellenőrizte, tényleg így van-e. – Ég önnel!

Még megvárta, amíg Norton beküzdi magát a jobb oldali ülésre, aztán gázt adott, és ahogy lefutott, nagyvárosi krimisorozatokban illik, kipörgő kerekekkel elindult.

Hosszú percek teltek el, mire Norton meg tudott szólalni.

– Ezt hogy merte megtenni... Miss Minkovsky...? – behunyt szemmel próbált menekülni az anyósülésen elé táruló látványtól. A mutató vészesen közeledett a százhatvan mérföldhöz. – Lebukhattunk volna! Ha arra jön egy rendőrautó...

– Hogy volt az a mondás a nagymamájával? – A férfi értetlenül nézett rá. – Nincs esélyünk, Mr. Norton! Egy szemernyi se!

– És maga ettől lett ilyen magabiztos?

– Gyűlölöm, ha valaki megadja magát, érti?! Gyűlölöm! Esélytelenül szép győzni!

– Most mondta, hogy nem lehet!

– Talán tényleg nem! De meg kell próbálni! – egy rágógumit vett elő a szivargyújtó mellől, és fél kézzel megnyúzta. – Meg ne próbáljon dohányozni!

Norton keze megállt a levegőben.

– Cigarettastop van?

– Ameddig én vezetek, igen! Figyelni akarok!

– Gondolja, hogy múlik magán valami?

– Minden, Mr. Norton! A kezemben van!

– Azt maga csak hiszi! Amióta átvette a volánt, mindannyian Isten kezében vagyunk! Te jóságos ég! – Két autó között vágtak utat maguknak, egy nem létező sávban. A három kocsi hat visszapillantó tükréből négynek a darabjai csörömpölve távolodtak tőlük az úttesten pattogva. Norton gyorsan keresztet vetett, persze, a rossz irányban. – Higgye el, nem árt egy kis alázat, mielőtt megorrol ránk az Öregúr!

– Ebben kétség kívül igaza van, Mr. Norton, csak nem igazán világos, melyik Öregúrra gondol! Ebben az irányban legfeljebb pravoszláv szerzetesek hánynak keresztet, és nem tudom, most tévedett-e, vagy eleve rossz keresztelőre ment annakidején?

– Tudtommal vallásszabadság van, Miss Minkovsky! Miért ne lehetnék én görögkeleti pópa?! Egyébként pedig, jut ideje az útra is figyelni, vagy kizárólag az én mozdulataimat lesi?

Talán a szokatlan körülmények tették, hogy Marilyn egyáltalán eljutott idáig egy vitriolos szócsatában. Mindenesetre, bármennyire is úgy tűnt, veszi a lapot, hirtelen elfogyó türelme jelezte, hogy közel sem élvezte annyira a dolgot, mint a férfi. Szótlanul vezetett tovább.

Csak akkor szólalt meg, amikor észrevette a rendőrkordont:

– Még csak ez hiányzott! Már majdnem otthon vagyunk!

– Hajtson tovább, ne álljon meg! Van még két percünk!

– Megőrült?! Azonnal a nyomunkba erednének! Pár száz méter van már csak hátra, ezalatt nem lehet egérutat nyerni! És még a gyerekeket is be kell vonszolnunk valahogy! Ahogy kiszállunk, rögtön elkapnak!

– Ha elöl próbálunk meg bemenni, akkor igen! De kerülje meg a tisztást, a parkoló felé! Ahogy a mentővel szoktunk jönni! Nem fogunk kiszállni! Kocsival együtt megyünk be!

– Magának tényleg elment az esze! A nyomunkban lesznek, és velünk együtt ők is bejutnak! Ez nem történhet meg!

– Nem bizony! Mert most szépen lassítani fog, hadd higgyék, hogy gyanútlan kirándulókkal van dolguk! Csak akkor lépjen a gázra, ha már melléjük értünk! Érti? Mire felocsúdnak, már bent is leszünk! Ha pedig bezárult mögöttünk az erőtér, sose jönnek utánunk...

Vitára nem maradt idő. A kordon alig húsz méternyire volt. Marilyn lassított, és az órájára nézett.

– Még kilencven másodperc!

– Elég lesz, ne izguljon! Csak csinálja, amit mondtam! Mellesleg fogalmam sincs, mi a fenéért vették körül a barlangot!

– Ez aggaszt engem is a leginkább! De elég a napnak a maga gondja!

A kordonhoz értek. A rendőr melléjük lépett, és intett, hogy tekerjék le az ablakot. Marilyn bólintott. Még rámosolygott, mintha megszólalni készülne, majd tiszta erőből rálépett a gázra.

Óriási felfordulás támadt. Mindenki kiabált, dühödten utánuk mutogattak. Ketten már motoron is voltak, hogy üldözőbe vegyék őket.

– Megállni! – kiáltott az egyik, nyilván a rangidős rendőr. – Ez egy zsákutca, nem vezet sehová! Csapdába kerültek! Nem tudom, kik ezek, de lehet, hogy fegyver van náluk! Csak óvatosan, nem hajt a tatár! Mi ráérünk...

Ez volt élete legsúlyosabb tévedése. Alighogy a tűzpiros Rover eltűnt a fák között, megkezdődött az, amit a Megfigyelők Tanácsa húsz órával korábban elhatározott. A Beavatkozás.

Az élő szervezetet alkotó fehérjék számára maximum negyven másodpercen keresztül volt elviselhető az a rohamosan fokozódó, elektromágneses vihar, ami mindenféle külső előjel nélkül kezdte el szétzilálni az összes, gyengébben összeláncolt molekula belső szerkezetét.

És ez csak a folyamat kezdete volt. A senki által meg nem tapasztalható, második negyven másodpercben a talaj felső rétegét alkotó kőzetek következtek.

Aztán mind mélyebbre és mélyebbre hatolt a Megfigyelők láthatatlan fegyvere. Tetszőleges mélységig képesek lettek volna felizzítani a Föld kérgét. De ez nem állt szándékukban. Csak arra törekedtek, hogy az élet minden nyomát eltüntessék a bolygó felszínéről.

Annie azonnal megérezte az első negyven másodperc kezdetét. Nem volt nehéz.

Először az az oktató jellegű, figyelmeztető rajzocska jutott eszébe, amit a mikrohullámú sütők ajtaja felé szoktak tapasztani, és általában áthúzott fémtárgyat, papírtányért, felkiáltó jeles kezet és házimacskát ábrázolt. Egyszeriben el tudta képzelni, mit érezhetett volna egy csirke a mikrosütőben – ha történetesen nem mélyhűtött állapotban kerül oda.

Mintha belülről kezdett volna égni. A rendőrkordon hamar feloszlott. Másodpercek alatt szűnt meg az ok, amiért Annie-nak, Norton térképét szorongatva, a bokorban kellett hasalnia. Felállt, és futásnak eredt. Tudta, hogy csak negyven másodperce van. Benne volt a levélben.

Húsz elment arra, hogy beérjen a barlangba. Tíz kellett ahhoz, hogy megtalálja a pontot, ahová a tenyerét kellett illesztenie, és öt, hogy elérje a hatalmas, tojás alakú képződményt. Már nem látta, hogy tényleg forog-e? A szemei előtt vörös karikák ugráltak, a gyomrából sugárban tört fel valami rosszízű folyadék. Az utolsó másodpercben jutott át az erőtér falán.

Hogy nem a megfelelő helyen, arról már nem tehetett. Nem volt magánál. Végigvágódott a földön, és azzal a megnyugvással veszítette el végleg az eszméletét, hogy megmenekült.

Ami igaz is volt. Megmenekült az egyik életveszélyből, hogy egy másik kellős közepébe zuhanjon.

Persze, haladékot azért kapott. A barlang sötét végéből halvány, kékes villódzással kezdte el feléje nyújtogatni a csápjait egy egészen másfajta halál. Ez akár napokig is eltarthatott. De hogy ne menekülhessen előle, megfosztotta öntudatától, amit saját erejéből már nem is nyerhetett volna vissza soha többé. Teste olyan mozdulatlanná változott, mint a terem túlsó végében vibráló, halottnak tűnő tekintetek.

58.

– Másszon be! – Howne professzor revolverrel a kezében inkább emlékeztetett Mr. Beanre, mint Arnold Schwarzeneggerre, a díszletek azonban kölcsönöztek némi tragikus élt a jelenetnek. Egy másodpercre halálos csönd lett.

Csak most tűnt fel, milyen gyanúsan kevés zaj vette őket körül. Nem csöpögtek távoli vízerek, a falak repedéseiben nem motoszkáltak apró csúszómászók, és nem szűrődött be a közeli autópálya folytonos morgása sem. Egyáltalán semmit nem lehetett hallani.

A fiatal fizikus levegőben lógó lábakkal hasalt az üreg szájában, és nem tudta eldönteni, mitévő legyen.

A helyzet egyszerre volt komikus és idegesítő. A professzor nem mozdult, alakja hosszú, keskeny árnyékot vetett a szemközti falra, s bármilyen nevetségesnek is tűnt az arcára erőltetett harcias elszántságba fegyver várakozóan sötét torkolata kezdte a hátborzongatóbb irányba mozdítani a hangulatot. Dave nem akarta megvárni, amíg a végtagjai remegni kezdenek. Némi habozás után a komikus verzió mellett döntött. Leugrott, és leporolta a ruháját.

– Ha úgy tetszik, lőjön tarkón! – a zsebébe nyúlt, és egy marék töltényt húzott ki belőle – Már a fogadóban sem értettem, minek önnek revolver... ugye, megbocsát, professzor úr? Biztonságosabbnak látszott magamhoz venni őket. Az igazság az, hogy – ha későn is – de feltűnt az ön előzékenysége! Nem nézhetett annyira baleknak, hogy ne is gyanakodjak! Végtére maga az egyik legnagyobb név a szakterületén – tudnia kellett, hogy én nem vagyok fizikus! Esélyem se lett volna átejteni önt – hacsak nem hagyja magát szándékosan megetetni! És ön hagyta. Sőt! Ezen a kis vizsgakiránduláson még egyetlen szót sem ejtett nekem a fizikáról! Gondolja, hogy nem tudom, min mentek keresztül ilyenkor a többiek? Rendesen fel lettem készítve! Másfél tonna szakirodalmat cipeltem magammal, és indulás előtt két álló napon keresztül gyorstalpaló tanfolyamon vettem részt Ronnie-nál, aki eléggé belém gabalyodott ahhoz, hogy ne firtassa, miért vannak ilyen kontinentális méretű fehér foltjaim! És akkor tessék, kiderül, hogy az egész erőlködés fölösleges volt, mert a várva várt, gyilkos kérdésáradat elmarad! A professzor úr egyáltalán nem kíváncsi Dave Holland nevű aspiránsának felkészültségére! De vajon miért? Látja, erre a kérdésre nem tudok felelni!

Rövid szünet következett, de a professzor nem könnyítette meg a dolgát. Továbbra is hallgatott.

– Tudja, az az igazság, hogy a legfőbb motivációm az ön lebuktatására a sértődöttség volt! Legalább tessék-lássék próbára tette volna a tudásomat! Szerzett volna vele némi sikerélményt, és így elhomályosíthatta volna a tisztánlátásomat! Olyan büszke voltam magamra, amiért ilyen rövid idő alatt bele tudtam ásni magam a dolgokba! Volt, ami egészen könnyedén bújt elő az egyetemi emlékeimből – persze, volt olyan is, ami nehezen se! Végső soron én soha nem készültem fizikusnak! Tanár szakon végeztem, és azon is régen, ráadásul tíz éve nem beszéltem fizikáról senkivel!

Kinyitotta a tenyerét, és ujjával gurgatni kezdte a töltényeket ide-oda.

– Mégis, úgy vártam a játszmát! – az egyik golyót feldobta a magasba, majd a másodikat és a harmadikat is. – Annak ellenére, hogy pontosan tudtam: egy fikarcnyi esélyem sincs, nem is lehetett önnel szemben – azt a mutatványt játszotta a lövedékekkel, amit minden artistaiskolában az első nap tanítanak, csak labdákkal – ahogy önnek sincs velem szemben egy ilyen barlangi westernben!

Hagyta, hogy a töltények visszahulljanak a bal kezébe, majd összezárta körülöttük az öklét. Rámosolygott a professzorra.

– Úgyhogy most meséljen! Hadd halljam a részleteket!

A professzor szomorúan nézett maga elé.

– Sajnálom, Dave. Nem akartam becsapni... Egyszerűen nem volt más lehetőségem! Ha mindent elmondok előre, egy szavamat sem hiszi el! Meglépett volna, mielőtt befejezem a mondatot – New Waridge-ban már egyszer elügyetlenkedtük a dolgot! Nem kockáztathattuk meg, hogy még egyszer faképnél hagyjon bennünket!

– Na végre, helyben vagyunk! Most szépen el fogja mesélni nekem, mit ért azalatt, hogy bennünket?! Tudja, majdnem egy éve vadászom a választ erre a kérdésre!

– Így hát éppen itt az ideje, hogy megkapja… Mr. Perkins!

Dave mint a villám fordult hátra. Hárman is álltak vele szembe – három revolvercső mögött. Nem volt esélye.

– Vagy óhajtja továbbra is Hollandnak nevezni magát? Részemről nincs akadálya…

Daniel egy ideig nem válaszolt – próbálta megemészteni az új helyzetet. Aztán megrázta a fejét.

– Fölösleges. Hívjon, ahogy jól esik! Annyi nevem volt az utóbbi időben, hogy lassan olyan leszek, mint egy jólnevelt öleb: mindenre hallgatok…

– Köszönöm. Föltenné a kezét? A barátom átkutatná a zsebeit… nem szeretem a váratlan meglepetéseket.

– Hát persze. Kutassanak át bátran… mintha otthon lennének! – olyan mozdulattal emelte égnek a karjait, mint amikor a tornatanár magas tartást vezényelt diákjainak.

Az egyik gorilla elvégezte a motozást.

– Nincs nála semmi.

– Nagyszerű. Köszönöm, Mr. Perkins, leteheti a kezét.

Thomas nem mozdult.

– Vigyázzon, a samesze nálam hagyta a körömreszelőt! Ha megkötözve bedobnak abba a lyukba, kivágom magam, és megszököm…

– Nincs hová szöknie. Csak a testi épségünket féltettük, azért motoztuk meg. Mostantól nekünk sincs szükségünk fegyverre – mindhárman el is tették a revolvert.

– Ebből a barlangból senki sem távozhat. Egyelőre.

Thomas végre leengedte a kezét.

– Istenien hangzik! Maga milyen magazint járat? Gondolom, nagy, lárvaszemű Idegenek vigyorognak a címlapján…

A férfi a fejét ingatta.

– Ne haragudjon, Mr. Perkins, ha nem köszönne vissza a humora olyan roppant idegesítően a számomra, talán még élvezném is! Kérem, foglaljon helyet!

Thomas körülnézett.

– Gondolom, most illenék az újabb bűvésztrükk felől érdeklődnöm, ahogy idevarázsolta ezt a bájos ülőgarnitúrát! Nos, hogy is csinálta, Mr…

– Charlton. Bobby Charlton.

– Bobby Charlton?! Üdvözlöm, kedves Bobby! Maga volt a gombfoci csapatom legjobb középcsatára – tudja, hány gólt lőttem magával?

– Sosem voltam futballista, Mr. Perkins. Az ön által említett úr csak névrokonom lehet – bár, meg kell vallanom, sose hallottam a nevét!

– Milyen kár! Mennyivel szimpatikusabb lenne úgy…

– Kérdezni akart valamit.

– Igen?

– Határozottan úgy tűnt nekem.

Thomas elgondolkodott kicsit.

– Ezek szerint… tekintsem úgy, hogy a mai kivégzés elmarad, vagy önök egyszerűen csak az ilyen oldott hangulatú ítéletvégrehajtást kedvelik?

A férfi kíváncsian nézett a szemébe.

– Miből gondolja, hogy ki akarjuk végezni?

– Ó, apró jelekből csupán! Kétszer majdnem elgázoltak, egyszer rám lőttek, kis híján velem együtt szakadt le a lift, és nincs tíz perce, hogy Howne professzor is megpróbált lepuffantani! Tudom, hajlamos vagyok elhamarkodottan ítélni, de hát egyikünk sincs meg hiba nélkül, Mr. Charlton!

– Ön rendkívül szórakoztató beszélgetőpartner lehet azok számára, akiknek nem áll fel a hátán a szőr ettől az úgynevezett humortól! – undorodva elfintorodott – Sajnos, én nem tartozom közéjük. Na, de ezt még nem értheti! Látom, mindent tudni akar, úgyhogy válasszunk valami megfelelőbb környezetet a társalgásoz! – Fölállt, és a kezében tartott, apró szerkezeten megnyomott egy gombot. – Azt hittem, elsőre egy rövidebb tájékoztatás is sokkolni fogja, de úgy látom, ön rendkívüli pszichikai alkat! Jöjjön, menjünk át a társalgóba, és fogyasszunk el valami kellemes ebédet! Evés közben sokkal kényelmesebben beszélgethetünk!

Thomas mosolyogva megrázta a fejét,

– Sajnálom, Mr. Charlton, de az a gyanúm, önnek előbb kell eleget tennie az én meghívásomnak, mint nekem az önének! A barlang bejárata előtt Friedmansky rendőrhadnagy negyven, civil ruhás emberével és ugyanannyi falubeli önkéntessel búcsúztatott bennünket – az órájára nézett. – Pontosan negyed órával ezelőtt kezdték meg a barlang átfésülését! A környék le van zárva, kétszáz rendőr ügyel arra, hogy egy esetleges titkos kijáraton át el ne tudják hagyni a helyszínt! – Kis szünet után hozzátette. – Ugye, megérti, hogy inkább itt várnám be a barátaimat?

A professzor hitetlenkedve nézett Thomasra.

– És nekem még lelkiismeret-furdalásom volt, amiért az orránál fogva vezettem!

– Képzelje, milyen lelkiismeret-furdalása lenne, ha sikerül agyon is lőnie, nemcsak úgy tessék-lássék félrevezetnie!

– Eszem ágában sem volt agyonlőni, Thomas!

– Nagyon kedves, hogy ezt mondja, professzor úr! Persze, picit még kedvesebb lett volna, ha rám se fogja azt a revolvert, de így is hálára kötelez…

– Jöjjön csak ide! – szólt közbe halkan a legendás hírű gombfoci csatár. Thomas feléje fordult. A falban – ki tudja, honnan kerültek oda?! – három képernyő látszott. A barlang bejáratát mutatták, háromféle nézetből.

Thomas nem az a fajta volt, aki a könnyeit nyeli, miközben a nézők recsegve forgatják álló helyzetbe a zsöllyék ülőkéit, és a stáblista méltóságteljesen vonul fölfelé a frissen elhunyt főhős nemes arcéle előtt. De amit most látott, attól neki is elállt a lélegzete.

A földhányás körül mindenütt vonagló testek hevertek, a lángtengerben úszó tisztáson nem is látszott az a lepedőnyi terület, ahová Friedmansky hadnagy nemrég letelepedett.

59.

– Látja, Mr. Perkins? – a magát Charltonnak nevező férfi szinte szomorúan mutatott a középső monitorra – Ez van odakint. És ne higgye, hogy csak itt, a közvetlen közelünkben – rákattintott a klaviatúrára, és a kép megváltozott. Nem túlzottan, persze. A borzalom maradt, csak a helyszín lett más. – Ez Tokió – mondta. – De mutathatnám Moszkvát vagy New Yorkot is – teljesen mindegy. Egyetlen hely van a világon, ahová a pusztítás nem ér el – ez a barlang! Minden másnak vége.

Thomas rémült volt és sápadt.

– Hát megtörtént… – suttogta – Tényleg megtörtént! – a szája egy darabig némán mozgott tovább. Szinte rátapadt a monitorokra. Úgy bámulta az Apokalipszis képeit, mintha azzal még valamit megváltoztathatna. – Az Isten bocsássa meg nekem, hogy nem hittem el!

– Mit nem hitt el, Mr. Perkins?

– Hát ezt... – odalépett az egyik képernyőhöz, és az ujjával megérintette a képcsövet. Apró, elektrosztatikus szikrák villantak fel körülötte, mintha ezek is mind részei lennének az odakint tomboló iszonyatnak. – Mindent pontosan megjósolt... és én nem hittem el…

A férfi megcsóválta a fejét.

– Ha Peter Plantra gondol, nos, meg kell jegyezzem, a maga barátja önpusztítást jövendölt – egy mindent elsöprő háborút. De itt nem ez zajlik. Ez egyszerű kivégzés csupán. Nézze! Sehol egy gombafelhő, sehol egy repülő vagy bármilyen harci eszköz – csak tűz van! Mindent fölemésztő, pusztító izzás – mint a Nap felszínén! Tud ilyesmit a földi ember, Mr. Perkins?

Thomasban végképp elszabadult az indulat. Olyan erős düh támadt benne, hogy csak nagy nehezen talált a kifejezésére megfelelő szavakat.

– Maga szemét, cinikus barom! – a többiek felé fordult

– Ti rohadt gyilkosok! Mit akartok tőlem?! Talán tapsoljak a mutatványotokhoz?! – Dühödten verni kezdte egyik tenyerével a másikat. – Tessék, ha csak ez kell! Bravó, bravó! Micsoda kiváló elmék! Igazán nagyszerű, hogy ilyen remek technikával sikerült lemészárolni ötmilliárd embert! – visszafordult a Charlton nevű férfihez. – Ötmilliárdot, érti, maga hóhér?! Érez egyáltalán valami szánalmat – vagy arra is képtelen?! Egyáltalán: mit akarnak itt? Mi a céljuk? És kik maguk? Miért hasonlítanak ennyire ránk?!

A férfi fölemelte a kezét.

– Türelem, Mr. Perkins. Csak sorjában. Mindent meg fog érteni.

– Na persze! Igazán pár pillanat csupán, és a nagyszerű előadás befejeződik! Épp csak az utolsó simítások vannak hátra – ne rontsam el az urak játékát! Még egy kis hókuszpókusz, és hopp! a többiek máris elégtek, elporladtak, szétrobbantak, hamuvá olvadtak… aztán majd beszélgetünk, ugye, Mr. Charlton?! Nyugodtan, kedélyesen, ahogy úriemberekhez illik!

– Csalódnom kell önben, Mr. Perkins? Hát hová tűnt az a remek humorérzéke?

Thomas most már üvöltött.

– Hogy hová? Hát idenézzen! Mutatok valami vicceset! Tudja, milyen az, amikor az orrunk előtt loccsan szét egy agyvelő?! Amikor nem egy képernyő előtt ülve irányítjuk elegánsan, tiszta kézzel a dolgokat, hanem ránk fröccsen az egész mocsok, amit felkavartunk?! – Odahajolt a férfihez. – Amikor ezer csontszilánkkal keveredve röpül széjjel mindaz, ami valaha egy ember volt?! Zavarba ejtené a halál közelsége?! Persze, nem tudom együttérzésre kényszeríteni, hiszen arra képtelen! De a ruháját talán maga is félti?!

És mielőtt bárki közbeléphetett volna, teljes erejével a falnak rontott. Körülbelül tíz lépést tudott megtenni. Aztán nekirugaszkodott, és leszegett fejjel a sziklának ugrott. Lehet, hogy fogvatartói valóban képtelenek voltak az együttérzésre – az utolsó pillanatban a fejüket mégis ösztönösen félrefordították.

60.

Bár látszólag könnyen hatolt át a falon, a dolog mégsem ment olyan simán. Az erőtér nem egyformán engedett mindenütt. Thomas több helyen is összehorzsolta magát. A lendületét azonban nem veszítette el igazán, így szabályosan becsapódott a szomszédos helyiség padozatába.

Hideg kőpadló fogadta, óriási erővel. Percek múltak el, mire meg tudott mozdulni. A tagjait próbálgatta. És semmit sem értett.

– Hol vagyok?

A sötét helyiségben senki sem válaszolt. A hangját elnyelte valami ismeretlen közeg, a rideg kő ellenére sem hallott semmiféle visszaverődést. Mintha bedugult volna a füle.

– Halló, hol vagyok?

Semmi válasz. A professzor, a Charlton nevű férfi, a testőrök – mind úgy eltűntek, mint a kámfor. Egy pisszenés sem hallatszott.

Thomas a falhoz kúszott, és fülét a hideg kőre tapasztotta. Mindhiába. Aztán hirtelen elrántotta a fejét. A kő mintha egyetlen szempillantás alatt felforrósodott volna.

– Mi az ördög történik itt?!

Levette a zakóját, és a kezére csavarva próbált újból a falhoz érni. Ebben a pillanatban látta meg. Ott lebegett előtte, alig karnyújtásnyira. A fal helyén.

– Uram, segíts! – a keze és a térde egyaránt remegni kezdett.

Ha jobban megnézte, a fal még ott volt, a helyén, de áttetsző, üvegszerű képződményként. És a belsejében egy furcsa, tojás alakú valami lebegett! Ugyanaz a valami, ami a barlangba érkezésükkor fogadta őket…

– Ki vagy te? – kérdezte, saját maga számára is váratlanul.

De a valami nem válaszolt. Csak lassú, méltóságteljes forgásba kezdett. És Thomas ekkor úgy érezte, meg kell érintenie. Hiába volt közöttük a fal.

Lecsavarta a kezéről a zakót, és lassan kezdte kinyújtani a kezét.

A fal engedett. Már egyáltalán nem volt forró. Nyúlós mézgaként hátrált az érintése nyomán, majd – előbb a csuklóját, végül az egész alkarját körülfolyva – ismét összezárult körülötte. De a valamit nem tudta megérinteni. A keze áthatolt rajta, mint egy hologramon. És ahogy áthatolt, meghallotta a hangokat. Először a professzorét.

– Ott van! Visszajön!

Aztán a többiekét is.

– Kapjátok el a kezét, nincs sok időnk! Ha újból összezárul…

Az utolsó pillanatban rántotta vissza a karját. A valami azonnal eltűnt.

Thomas csak ült, és nézte a sötét falat.

– Uramisten… ugye, csak álmodom?!

És ahogy meresztette a szemét a sötétbe, lassan felismerte, hogy nincs is olyan sötét. Halvány derengés vibrált az egész helyiségben. Megfordult, és azonnal meglátta a derengés forrását. Helyesebben forrásait.

Vagy húsz, szarkofágszerű kőtömb állt a terem túlsó végében, áttetsző, kékesen világító fedéllel. A fedelek enyhén kidomborodtak, és csepp alakú búraként borultak a szarkofágokra.

Thomas halántéka lüktetni kezdett. Lassan feltápászkodott a földről, de onnan, ahol állt, nem lehetett belelátni a különös tárgyak belsejébe. Elindult hát feléjük.

A lábai azonban nehezen engedelmeskedtek az akaratának. Az egész egyensúlyát bizonytalannak érezte. És ahogy közeledett a szarkofágok felé, mintha egyre erősödött volna ez az érzése.

A halántéka mind elviselhetetlenebbül dörömbölt, a szeme előtt színes karikák ugráltak.

– Azért is megnézlek, bármennyire is nem akarod!

És összeszorított foggal kényszerítette magát újabb lépésekre. A fejében egyre vadabb gondolatok kergették egymást.

– Most megvagytok, sátán fattyai! Bejutottam a szentélyetekbe, mi?! – Behunyta a szemét, hátha az ugráló karikák eltűnnek. De nem tűntek el. Sőt! Mint valami képtelen tűzijáték, ezer darabra bomolva fedték el előle a valódi látványt. – Nem baj, úgysem fogtok ki rajtam!

Most már tudom, hogy jó helyen járok! – eszelősen felnevetett – Ki akartatok csalogatni innen, mi?! Mert itt védtelenek vagytok! – újabb négy lépést sikerült tennie…

– Mindent tudok, értitek?! Mindent! Innen irányítjátok azokat az emberformájú gyilkológépeket, akiket a mi képmásunkra teremtettetek – hogy ne tudjuk felismerni őket! De most meglátom az igazi arcotokat! – Mintha valami láthatatlan erővel küzdött volna minden egyes lépésért. Már szinte semmit sem látott, a fejében pedig ezer gőzmozdony üvöltött versenyt egy stadionnyi vadállattal. – Azt hiszitek, legyőzhettek?! Hát nem! Csak lássam meg az undorító pofátokat! – Még két lépést préselt ki magából. – Csápjaitok vannak?! Vagy kocsonyás szemetek?! – Ismét valami nevetésféle bukott ki belőle – Búcsúzzatok el tőlük! Széttéplek, felaprítlak, szétcincállak benneteket…!!

A derengés lassan erősödni kezdett. Ahogy Thomas közeledett a szarkofágokhoz, mind hangosabban hallatszott egy egészen finom zúgás – leginkább valami elektromos zárlatra emlékeztetett. Beletelt húsz-harminc másodpercbe is, mire igazán fülsértővé vált. Vagy talán nem is a fülsértő volt a legjobb kifejezés rá. Mintha nem is a fülével hallotta volna. A szeme előtt ugrándozó, zavaros képek hirtelen összeolvadtak, és egy váratlan fordulattal belülről kezdték hasogatni az agyát. Térdre rogyott.

– Dögöljetek meg! – hörögte. Négykézlábra ereszkedett, és az utolsó métereket már úgy tette meg, mint valami sebesült állat. De odaért. Körülötte iszonyatos forgatagban keveredtek képek és hangok a fájdalom lüktetéséhez. Megtámaszkodott az első szarkofág talapzatában, és lassan, hihetetlen gyötrelmek árán, megpróbált fölegyenesedni.

Egyetlen dolog adott neki erőt: látni akarta őket! Bármi áron.

Elfehéredő ujjakkal kapaszkodott egyre feljebb és feljebb. Az egyik keze már a szarkofág felső peremét markolta. Szinte odasimult a hideg kőlaphoz, és a másik kezével is megragadta a peremet. Kínos lassúsággal húzta fel magát. A hallucináció kicsit alábbhagyott, és a fájdalom is, mintha gyengülni kezdett volna. Ezt a pillanatot használta ki. Minden erejét összeszedve felegyenesedett.

Nem nézett azonnal a szarkofág belsejébe. Egy darabig csak állt, és biztos támasztékot keresve próbált stabil egyensúlyhoz jutni. Aztán lassan, óvatosan elkezdte lefelé fordítani a tekintetét. Végigpásztázott a vibráló, furcsa árnyékokon, amit a kékesen villódzó fények vetettek a falra, elérte a csepp alakú búra peremét, majd egy hirtelen, határozott mozdulattal az Idegen szemébe nézett.

61.

– Nem hiszem el… – suttogta rekedten. Fogalma se lehetett róla, hogy egyszer majd, sokkal-sokkal később, és főként sokkal-sokkal távolabb, messze ettől az országtól, a bolygótól, de még a Naprendszertől is – ugyanez a mondat szalad majd ki a száján. Ugyanezekkel a szavakkal érkezik el számára a pillanat, amikor végre megérti, ki is feküdt előtte, ott a barlangban.

Most azonban fogalma sem volt róla. Ismeretlen arc nézett vissza rá üres, kifejezéstelen tekintettel, mozdulatlanul. Nem pislogott, nem emelkedett-süllyedt a mellkasa és nem vert az ütőér a nyakán. Csupán egyetlen megdöbbentő vonással rendelkezett: ember volt.

Csápok, kocsonyás szemek és sugárhajtású farhát nélkül – még egy nyomorult lézerágyú sem állt ki a végtagjaiból. Csupán egy fej, két kéz, két láb, egy törzs és egy gondozott szakáll tette ki a leltárt. És ezt Thomas egyáltalán nem értette.

Újból négykézlábra ereszkedett, és sorra odakúszott a többi szarkofághoz. Az út most sem volt kellemesebb. Észrevette azonban, hogy a hallucinációk az egyes szarkofágoktól egy-két méterre a legelviselhetetlenebbek. Amolyan egymást erősítő csomópontokba rendeződött az őket kiváltó hatás, a csepp alakú búrák fölé hajolva pedig szinte teljesen megszűnt. Ilyenkor igyekezett erőt gyűjteni a következő szakaszhoz.

Az Idegenek nem hasonlítottak egymásra. Mindannyian emberek voltak, de egyikük szőke, a másik barna, alacsony, izmos, vagy éppen közepes testalkatú.

– Nem értem… – suttogta Thomas az utolsó Idegen fölé hajolva. – Kik vagytok? Mit kerestek itt?

Választ, persze nem kapott. Érezte azonban, hogy fogytán az ereje, pihennie kell. Lassan újból négykézlábra ereszkedett, és megpróbált távolabb kerülni a szarkofágoktól. A hallucinációk újból felerősödtek. Észrevette, hogy a színes karikákkal együtt a fantáziája is meglódul.

– Beindult a rémképgyár… – lihegte. – Az agyamban piszkáltok, mi, disznók?! – Megállt, és egy pillanatra visszanézett. – Vagy lehet, hogy nem is ti csináljátok az egészet? Lehet, hogy ti is csak ugyanolyan szerencsétlen áldozatok vagytok, mint én? – a gondolattól egészen megrészegült – Igen, így kell lennie! Kiirtották a fajtánkat, de párat megőriztek közülünk. Mi leszünk a Nagy Kozmikus Állatkert díszpéldányai! Istenem, hogy ez eddig nem jutott eszembe! – megfordult, és egyre gyorsabb, idétlen mozdulatokkal ügetni kezdett a barlang túlsó, sötét vége felé – Amint elkapnak, engem is beledugnak egy ilyen pofás kis, világító díszdobozba, aztán hadd szóljon! Pucolás haza! – vadul csapkodta kezét-lábát a földhöz, de ezzel a technikával alig lehetett haladni. Közben egyfolytában üvöltött. – Ott fogok mosolyogni, a rács mögött, és pukedlit csinálok majd egy kiflivégért a nyolckarú bámészkodóknak! Hát ezt érted el, Thomas Perkins, a hülye konspirációddal! Megszervezted, hogy húsz fáklyás paraszt megrohanja a Galaxis legerősebb hadseregét! – nagy ívben a levegőbe köpött, a nyál jelentős része az arcára hullott vissza – Gratulálok! Jól sikerült, mit mondjak!! Porrá égettek mindent, még egy nyamvadt zuzmó sem maradt odakint életben! Ezért igazán érdemes volt – te, te szerencsétlen hülye…

Szabályos önkívületi állapotba került. Már azt sem vette észre, hogy a hallucinációk újból erősödni kezdtek. A gondolatai vadul csapongtak összevissza, akárcsak a végtagjai. Ha egy picit is tud még gondolkozni, rájön, hogy ismét közeledik valami felé. De már nem tudott. Önkontrolját vesztve, őrjöngve keringett egy zsebkendőnyi területen.

Valakik, valahol nagyon messze, csomóponti hatásnak nevezték ezt a jelenséget. Megtanulták szabályozni, és szarkofágszerű, kékesen világító fülkékben az életfolyamatok felfüggesztésére használni. De az ilyen fülkék közvetlen közelében óvatosnak kellett lenni, mert itt, a távolsággal exponenciálisan csökkenő mértékben ugyan, de zabolázatlanul csapkodtak az idegrendszer működését megbénító, elektromágneses hullámok.

Aztán egyszercsak minden alábbhagyott. Thomas megállt. Lihegve meresztette szemét a sötétségbe, és élvezettel adta át magát a fejében hirtelen beállt csöndnek.

Talán vad csapkodása közepette kikerült a csomópontból – vagy talán az került arrébb hirtelen… nem tudhatta. Hiszen arról sem volt fogalma, hogy ilyesmi létezik egyáltalán. Csak azt érezte, hogy mozdulatlanul ülni és mélyeket lélegezni leírhatatlanul jó érzés.

Lassan visszarendeződtek a gondolatai, és most már hideg fejjel próbálta felmérni a helyzetét. A szarkofágoktól jó tizenöt-húsz méter választotta el. A másik irányban nem tudta megbecsülni a távolságot, mert a halvány derengés nem érte el a szemközti falat. Az se látszott, van-e szemközti fal? Tapogatózni kezdett, és – tenyerével módszeresen feltérképezve a terepet – elindult a sötétség felé. Nem kellett sokáig mennie. Talán négy-öt métert tehetett meg, amikor hozzáért. Elrántotta a kezét, de nem ijedt meg igazán. Olyan ismerős volt az érintése. Mélyet lélegzett, és rájött, hogy az illata is az. A szíve gyorsabban kezdett dobogni. Óvatosan a mozdulatlanul heverő test feje alá nyúlt, és arcát a fény felé fordította.

– Jóságos ég! – Kitapogatta a gyöngén lüktető pulzust, bár fölöslegesen. A nő hallhatóan lélegzett. Nem volt magánál, de még nem szállt el belőle az élet.

Ebben a pillanatban a helyiségben vibráló erőtér szerkezete megváltozott. A csomópontok, mint valami dobozban ide-oda verődő golyók, hol erre mozdultak el, hol arra. A hozzájuk legközelebb eső udvara egyszeriben befedte őket. Abban a pillanatban minden kezdődött előről… hangok és képek árasztották el a helyiséget.

Thomas gyorsan kitapogatta a vállakat a sötétben, és a magatehetetlen testet vonszolni kezdte a fény felé. A hallucinációk fölerősödtek.

– Nem, erre nem mehetünk… – Irányt változtatott, de hamarosan ott is falba ütköztek. Bármerre próbálkozott, mindenütt a hallucinációk állták útját. Mintha be lettek volna kerítve. Kétségbeesetten körülnézett, de a sötétségen és a szarkofágok halvány derengésén kívül semmit sem vett észre. Először. Aztán mégis meglátta: alig pár méternyire tőlük, ismét megjelent a Tojás. Ugyanolyan lassú forgással lebegett az üvegszerűvé váló fal mögött, mint először. Ugyanolyan ünnepélyesen és kísértetiesen. Ugyanazzal a hívogató bizsergéssel: gyere, érints meg!

– Jól van. – szólalt meg Thomas fennhangon. Kétségkívül a Tojáshoz beszélt. – Úgy látom nincs más választásunk. De jegyezd meg: magam miatt sose mentem volna vissza!

Azzal újból a lány hóna alá nyúlt, és vonszolni kezdte a hallucinációk láthatatlan falán keresztül. Borzalmas percek következtek. Hiába mondogatta magának, hogy… az egész csak látomás, mindjárt vége… mindjárt vége! – annak csak nem akart vége szakadni. A szeme előtt egyre vadabb villámok cikáztak, a feje lüktetett, a hangoktól úgy érezte, menten megsüketül.

– Győztél, jövök már, csak kérlek, hagyd abba! Hallod?! H-a-gy-d a-b-b-a!

De hiába rimánkodott. Minden eddiginél erősebb hullámban törtek rá a hallucinációk. Már nem csak cikázó geometriai formákat látott, rég elfelejtett arcok bukkantak fel előtte, hatalmas méretben és olyan élességgel, mintha valóban fölötte lebegnének. Némelyikük meg is szólalt, de sosem a saját hangján. Autók húztak el mellette. Egy zuhanó liftben kívülről látta önmagát, ahogy vigyorogva majszol egy kiflit, és a színes karikák is időről-időre keresztülvágtattak a képen.

Már csak nyögni tudott. A keze görcsösen markolta a lány ruháját, és húzta, vonszolta a Tojás felé.

– Nincsen semmi baj. Kijutunk innen… – A hangja nagyon meggyőzően csengett. Bizalmat árasztott, mint egy rozsdás kertkapu a széllel játszadozva. Még szerencse, hogy a lány nem hallott semmit. Talán a hallucinációkat sem érzékelte. Csak tehetetlenül tűrte, hogy Thomas durván ráncigálja jobbra-balra.

Látszólag teljesen céltalanul haladtak. Nem csoda, hiszen az összevissza ugráló képek szinte semmit sem engedtek látni a valóságból. Egyedül a Tojás derengett át mindenen, csak hát ki tudta volna megmondani, hogy Ő mennyire része a valóságnak? Mindenesetre – az összes kitérő és cikkcakk ellenére – egyre közelebb kerültek hozzá.

– Jövünk, látod? Jövünk! Lazíts a szorításon, kérlek… – a könyörgés azonban most sem használt. A látomások újult erővel támadtak, ahogy belegázoltak az utolsó, útjukat álló csomópont kellős közepébe. Thomas most már folyamatosan, fennhangon jajgatott. Észre sem vette, mikor hatoltak be a falba. Nem járt semmilyen különös érzéssel, mint ahogy az sem, ahogy elérték a Tojást.

Abban a pillanatban azonban, amikor keresztülvágtak rajta, minden megváltozott. Szinte varázsütésre megszűnjek a látomások. Az őrjöngő lárma elcsitult, és a sötét barlang helyett egy tágas, világos szoba vette őket körül. Az a szoba, ahonnan Thomas nemrég dühödt faltörő kosként távozott. Csak most nem volt odabent senki.

A monitorok még mindig működtek, megállás nélkül ontották a kinti apokalipszis képeit. Emberek már nem látszottak sehol. Csak összefüggő izzó lávafolyam, és a belőlük itt-ott kiemelkedő, valaha épületté rendezett kőtömegek.

– Halló, megjöttünk! – kiáltotta Thomas, miközben egy székbe kapaszkodva megpróbált fölegyenesedni. Senki sem válaszolt neki, így hát tovább küzdött a szék támlájával. – Halló, tömeggyilkos urak! Merre vannak? – a mutatvány végre sikerült, de látszott, hogy az álló testhelyzet pillanatnyilag nem stabil egyensúlyi állapot a számára – Nem hallják?! Itt vagyunk! Lehet jönni lemészárolni bennünket!

Végre kinyílt az ajtó, és a Charlton nevű férfi lépett be rajta.

– Istenem, Mr. Perkins!

– Ezt most hagyjuk! – Thomas legyintett egyet, és azzal a lendülettel végigvágódott a földön. Hosszú órákig nem is tért magához.

62.

Amikor végre felnyitotta a szemét, aggódó arcok gyűrűjében találta magát. Egy ágyon feküdt, az előbbinél jóval kisebb szobában.

– Milyen helyesek így együtt! Nem húzódnának egy kicsit távolabb? – Nehezére esett a beszéd. Olyan lassan forgott a nyelve, mintha valami ragadós anyagban próbálná mozgatni.

– Kedves Thomas, örülök, hogy magához tért!

A professzor gyorsan felállt az ágya széléről, a többiek is hátrébb húzódtak.

– Nagyon aggódtunk magáért!

– Azt el tudom képzelni! – minden kipréselt szó külön gyötrelmet jelentett – Csak a lőtt vadat szeretik, a magától elhullott tetem mindig gyanús…

– Hogy magának milyen otromba humora van! Mi nem vagyunk emberevők!

– Igazán, Mr. Charlton? Nagyon megnyugtatott! Roppantul örülök, hogy a gyilkolásnak kizárólag a gépesített módozatait kedvelik! Szabad megtudnom, milyen típusú, felemelő befejezésben lehet részem?

– Ha rajtunk múlik, semmilyenben! Legalábbis az elkövetkező húsz-harminc évben. Egyébként őszintén sajnálom, hogy túlbecsültem az ön… hogy is mondjam… pszichikai tűrőképességét. Nem szabadott volna megmutatnom azokat a képsorokat! Legalábbis egyelőre nem.

– Milyen figyelmes magától, hogy aggódik az én lelki nyugalmamért! Az a lemészárolt másik ötmilliárd, az nem kapargatja a lelkiismeretét? Őértük nem kár?!

– De kár, Mr. Perkins, de értük nem tehettünk semmit. Az ő haláluk elkerülhetetlen volt. A maga rohama viszont nem! Hogy kis híján kikészítette magát, az a mi hibánkból történt! Valójában nem is értem, hogy menekült meg…

– Maga nem érti?! Akkor mit szóljak én? Bajban lennék, ha el kéne magyaráznom, mi történt velem az utolsó fél órában…

– Az utolsó fél órában?! Két napot töltött odaát! Negyvennyolc órát – a barlang védelmi vonalán kívül! Ezt semmiféle számítás szerint sem élhette volna túl! – Kis szünetet tartott, majd egészen lehalkítva a hangját, szinte suttogva kérdezte. – Mit csinált odaát?

– Hát mit csináltam volna...? – Thomas döbbenten próbálta megemészteni a két napot. – Fogalmam sincs! Egyszerűen nem emlékszem! – meg mert volna esküdni rá, hogy az egész nem tartott tovább húsz-harminc percnél! Nehezére esett úgy tenni, mintha a negyvennyolc óra nem lenne újdonság a számára. – Nocsak! Milyen furcsán néznek rám! Bekerülök tán a Rekordok Könyvébe? Vagy maguknál nincs ilyesmi?

A professzor az ágyához lépett, és leült a végébe.

– Idefigyeljen! Bármilyen hihetetlenül is hangzik, de egy oldalon állunk! Mi ugyanolyan emberek vagyunk, mint maga! Nem mi pusztítottuk el az emberiséget. Túléltük a katasztrófát, mert szerencsések voltunk. De nem mi idéztük elő.

– Nem-e?!

– Nem, Mr. Perkins – Charlton nagyon határozott hangsúllyal erősítette meg a professzor szavait. – Mi egy csónakban evezünk… a gyilkosok odakint vannak!

Fölfelé bökött a fejével, oda, ahol régebben a kék, hirtelen nagyon-nagyon távolinak tűnő égbolt feszült. Thomas sokáig emésztette a hallottakat.

– Szóval a gyilkosok… odakint vannak. És azok… odaát? – A fal felé mutatott, amin kétszer is keresztülvágott

– Azok kik? Azok is emberek?

– Kicsodák?

– Hát akik odaát fekszenek… olyan furcsa, kékesen világító szarkofágokban… egy szakállas, egy nagyobb termetű, több kisebb… – az egész olyan idétlenül, ostobán és valószerűtlenül hangzott, hogy Thomas el is szégyellte magát. Senki sem értette, miről beszél. Aztán a magát Scorollának nevező férfi elmosolyodott.

– Ezeket az… embereket… a fal mögött látta? Abban a bizonyos negyvennyolc órában?

– Igen.

– És színes karikákat, ugráló ábrákat meg ismerősök házfalnyi torzképeit?

– Ezt is mind! Mind láttam!

– És közben hangokat hallott – iszonyú, dübörgő hangokat! Mintha belülről hasogatták volna az agyát…

– Pontosan, Mr……

– Scorolla. Luigi Scorolla.

– Pontosan, Mr. Scorolla! De honnan tudja mindezt?

– Tapasztalatból, Mr. Perkins. Maga ugyanolyan érzékeny az elektromágneses viharokra, mint én! Nem vagyunk egyformák. Bobby még sohasem hallucinált ilyenkor – én viszont mindig! Ezek a képek a fejünkben keletkeznek – a saját fejünkben! Valóságosnak tűnnek, de nem azok! Csak annak hisszük őket… Érti? Nem fekszik odaát semmiféle szakállas, meg semmiféle kisebb vagy nagyobb termetű férfi! Csak hallucinálta őket, Thomas – ugye, megengedi, hogy a keresztnevén szólítsam?

Thomas sokáig nem válaszolt.

– Hát persze – felelte aztán csöndesen. A torka egészen kiszáradt. – Azt mondja… hogy csak látomás volt minden… minden, amit átéltem?

– A nagy energiájú elektromágneses vihar, ami jó néhány kilométeres mélységben megolvasztotta a földfelszínt, még többszörösen leárnyékolt, megszelídített formában is okoz súlyos idegrendszeri zavarokat! Fogalmunk sincs, mi van ilyenkor a falakon kívül, de nagyon valószínű, hogy a barlang védőernyője nem egyik pillanatról a másikra szűnik meg! Maga, Thomas, feltehetőleg egy határsávba került, ahol a hullámfrontok még csak kevéssé éreztetik hatásukat. Ezért úszta meg puszta hallucinációkkal!

– És Annie Plant? Őt is csak… hallucináltam?

Éreztem, hogy ez a megfelelő pillanat. Megköszörültem a torkom, és előléptem az ajtó mögül.

– Nem, Thomas! Az ő életét valóban megmentetted! Ha még fél órát ott kell feküdnie, biztosan belehal!

Azt hiszem, akkor sem okozhattam volna nagyobb megdöbbenést neki, ha az élő Julius Caesar képében jelenek meg. Csak nézett rám, azzal a hülye, vizenyős szemével, tátotta a száját, és egy árva mukkot sem tudott kinyögni.

Egyetlen egyet sem.

– Hogy kerülsz te ide?! – olyan volt a hangja, amilyennek még sose hallottam – Neked… meg kellett halnod… vagy újból hallucinálok?

– Nem, Thomas, én igazán én vagyok! Szó sincs képzelődésről,..

– De hát nem lehetsz itt! Ott égtél a roncsok között… amikor lezuhantunk…

– Láttad?

– Nem, dehogy.

– Hát akkor?

– Mondták.

– Kik mondták?

– A szavakon lovagolsz! Olvastam.

– Még csak nem is olvashattad! Én az eltűntek listáján szerepeltem, nem a halottakén!

– Igen, ez igaz… – úgy hasított bele a felismerés, hogy szinte felkiáltott. – Jóságos ég! Hiszen tudtam! Mindvégig tudtam...!

– Mit tudtál?

– Hogy túl kellett élned! Kathrin elmondta…

– Ki az a Kathrin?

– Teljesen mindegy! Az újságok is írták, hogy az első két sor üléséhez szíjazott utasok élték túl a katasztrófát! Én marha!

– Te marha. De miért?

– Mert nem tudtam rájönni, mi zavar ebben a dologban! Most már tudom: nyolcan ültünk az első két sorban! Te voltál a nyolcadik! Ott kellett volna lenned, ahová mi zuhantunk – élve vagy holtan, de ott! Érted?

– Nem olyan bonyolult ez. De hátha nem voltam bekötve?

– Be voltál! Pontosan emlékszem, hogy még az öved is piros volt a paradicsomos szardíniától…

– Érdekes! Én meg azt hittem, az egész szardínia dolog elkerülte a figyelmedet!

– Igazán nem akarom megzavarni az urak emelkedett társalgását, de sürget az idő! Rövidebbre kéne fognunk a megbeszélést…

– Igazad van, Bobby – feleltem –, de vedd figyelembe, hogy nagyon sok dolgot kell megemésztenie egyszerre! Valamennyi időt kell hagynunk neki…

– Én értem, de jó esetben sincs több időnk hat-nyolc óránál! És ezalatt még…

– Tudom, tudom. Adj nekem negyven percet, és Thomas indulásra kész lesz! Kezeskedem érte.

– Oké, Peter, te ismered, én már egyszer csődöt mondtam vele! De azért, amennyire lehet, siessetek!

Azzal sarkon fordult, és a többiekkel együtt elhagyta a szobát.

Thomas úgy nézett rám, mint valami kísértetre.

– Mi folyik itt?! És ki vagy te ezek között? – kis szünetet tartott, majd kérdések áradatát zúdította a nyakamba

– Egyáltalán, kik a haverjaid?! Mi ez a barlang, és ki építette? Mi célt szolgál? Hogy kerültél te ide, és hogy került ide Annie? Miért nem vagy mocskosul magadba zuhanva az emberiség pusztulása miatt – és mi a bánatos rossebre kell felkészíteni engem?!

– Csak ennyi?

– Hát így elsőre.

– Oké, akkor magammal kezdeném.

– Mindjárt gondoltam!

Nagy levegőt vettem, és megpróbáltam könnyedén belefogni.

– A gép felrobbanását követő napokra nem emlékszem, ahogy te sem. Én már itt, a barlangban tértem magamhoz…

– Hát ez príma kis magyarázat! Most már mindent értek… Ilyen lesz a többi is?

– Ha megvárnád, amíg befejezem!

– Csupa fül vagyok.

– Szóval. Az első rejtély maga a barlang. Senki sem tudja, hogy került ide! Egy Pete Petterstone nevű ember fedezte fel vagy harminc évvel ezelőtt. Ő volt az első beköltöző. Ő kezdte el a kolónia alapítást is, gyakorlatilag neki köszönhető, hogy közel kétezerötszáz ember túlélte ezt a mostani katasztrófát!

– Kétezerötszáz ember?! Hogy kerültek azok ide?! És kicsodák?! Egyáltalán: mekkora ez a barlang?!

– Meglehetősen nagy. Az embereket pedig eleinte Petterstone válogatta – ma is ennek isszuk a levét!

Thomas csak nézett rám, elkerekedett szemekkel, félig nyitott szájjal. Láttam, hogy semmit sem ért.

– Figyelj! A dolog nem olyan bonyolult, csak érthetetlen! Ezt a barlangot olyasvalakik építették, akik fényévekkel járnak előttünk tudás tekintetében! Olyasmiket tudnak, amit néha fölfogni is nehéz! Az csak egy dolog, hogy ez a barlang képes átvészelni egy ilyen katasztrófát, de szinte minden apró alkatrésze ismeretlen elven működik! Olyan ellátórendszerünk van, ami folyamatosan szolgáltat élelmiszerektől az oxigénig mindent, amire csak szükségünk lehet – csupán azt nem értjük, miből és hogyan?! Vannak orvosi műszereink, mentőautónk, automatikus műtőhelyiségeink, amikhez csak orvost nem szabad közel engedni! Gépek diagnosztizálnak és műtenek! Minden automatikusan történik – csak azt ne kérdezd meg, miért és hogyan! Érted?

Thomas egy ideig csak nézett rám, mintha azt mérlegelte volna, bolond vagyok vagy őrült?

– Hát hogyne! – szólalt meg végül – Mi van ezen érthetetlen? A nagy, kerek erdő közepén egyszercsak megjelenik egy kacsalábon forgó barlang, ahol sültgalambok köröznek a levegőben, és friss bélszínből van a kerítés, s ahová, ha jól értettem, egy Petterstone nevű, elvarázsolt Robert bácsi odahordja a rokonait, barátait, ismerőseit, meg mit tudom én, kicsodáit! Ezt később igencsak rossznéven veszik tőle, mindenesetre a létszám pont betelik, mire eljön a világvége! Így most itt ülünk, közel kétezerötszázan a mézeskalácsházikó pincéjében, és várjuk, mikor jön meg a rettegett Hollófernyiges, hogy kipenderítsen bennünket!

– Hát nem egészen! Ennél azért többet tudunk a dolgokról. Először is, attól még, hogy fogalmunk sincs, hogy kell kolbászból kerítést fonni, a ház azért a miénk! Nekünk építették. Petterstone nem véletlenül talált rá, ez később pontosan kiderült. Ha korábban szán egy kis időt a megértésre, hamarabb rájöhetett volna arra is, kiket kell itt összegyűjtenie! De sajnos, nem tette. Pedig az egész rendszert működtető számítógéphálózat adatbázisában pontos instrukciók vannak erre nézve! Petterstone azonban éjt nappallá téve azon dolgozott, hogy a hozzá közel állókat minél előbb bezsúfolja ide!

– Miért?

– Mert annyit azért megértett, hogy csak az maradhat életben, aki a megfelelő pillanatban a barlang falai közt tartózkodik!

– De hát akkor helyesen cselekedett! Ki ne gondolna először a szeretteire?

– Százasával?! Az azért egy kicsit túlzás! Petterstone Robert bácsit játszott mindenkivel, akit valaha is ismert! Eközben pedig olyanok elől foglalta el a helyet, akikre ma égető szükség lenne! De ő meg sem próbálta felkutatni őket! Ezért aztán most nagyon kevesen vagyunk. Talán a minimálisnál is kevesebben! És lehet, hogy ennek az ára mindannyiunk pusztulása lesz…

– Istenien fel tudod csigázni az érdeklődésemet! Olyan nagy kár, hogy egyetlen szavadat se értem…

– Szokás szerint – nagy levegőt vettem. – Ezt a barlangot nem ŐK hozták létre!

– Nem ŐK?! De hát azt sem tudom, kik azok az ŐK?!

– Akik ezt a pusztítást véghez vitték odakint! A mi hóhéraink! – tartottam egy kis szünetet, de nem a hatás kedvéért. Nem akartam, hogy érzelmek piszkálják meg a hangomat, mert azt hiszem, abban a pillanatban rosszul tűrtem volna a gúnyolódást. – A barlang olyasvalakik műve, akik legalább annyira gyűlölik ŐKET, mint mi! Akik szintén a halálos ellenségeik, de akik azt szeretnék, ha mi végeznénk el a piszkos munkát – helyettük…

– Hűha… – Thomas a füle tövét kezdte vakargatni – ŐKNEKIK az ellenségüknek a barlangjában helyettük, hogy piszkos munkával legyőzni a…kiket is…?

– Elvesztetted a fonalat?

– Egy percig se állítottam, hogy megvolt!

– Na jó, kezdjük előről! Tehát Pete Petterstone talál egy óriási barlangot, amiről senki más nem tud. Ahogy bolyong benne, egyre elképesztőbb dolgokra akad: liftek, monitorok, hatalmas termek és hihetetlen, jövőbeli technika! Ugyanakkor az egésznek nincs gazdája! Nincs lakója, mégis minden működik benne, fűtés, világítás, számítógépek… és a gépek tartogatják a legnagyobb meglepetést! Elmesélik neki, hogy az emberiségre biztos pusztulás vár. Előre megmutatják az Apokalipszist, amit később nekünk személyesen is van módunk átélni – és elárulják, hogy a barlang az egyetlen hely a világon, ahol ezt át lehet vészelni! Petterstone-nek ennyi is elég. Sajnos! Ha tovább faggatja a gépet, megtudja azt is, kiket kellene idehoznia ahhoz, hogy eséllyel vehessük fel a küzdelmet! De ő nem faggatja tovább. Visszamegy a szülővárosába, és megkezdi kolóniaalapító tevékenységét! Már több, mint kétezren élnek itt, mire Petterstone másodunokaöccse, Henry Hermits megtalálja a saját fényképét a számítógép egyik régi alkönyvtárában! Sehogy sem érti, hogy került oda, jóval az idejövetele előtt! Turkálni kezd a gépben – ezt egyébként Petterstone általában senkinek sem engedte meg, mert az információk visszatartásával amolyan mindenhatói szerepkört kreált magának! – és Henry egyszercsak megtalálja a megoldást: rájön, hogy ő az egyik kiválasztott! Hogy neki nem azért kéne itt lennie, mert a nagybátyja unokaöccse, hanem mert szükség van rá! Őrá, és még pár száz másikra…

– Állj, állj meg, az isten szerelmére! Semmit sem értek! Kire van szükség és miért?!

– Van néhány száz kiválasztott, akiket, ha sikerült volna idehozni, megváltoztathatták volna az emberiség sorsát…

– Huhh! Most már mindent értek! Egy pici apróság hiányzik még, ha azt elárulnád, miről is van szó tulajdonképpen?!

– Engedd, hogy befejezzem, és meg fogod érteni! Hermits, amint rájön az igazságra, azonnal hívja a nagybátyját, és elmagyarázza neki, amit a géptől megtudott. Hogy az emberiség egyetlen esélye a túlélésre, ha összeszedik azt a néhány száz embert, akinek a fényképét a gép megadja, és rábírják őket az együttműködésre!

– A fényképét? Mért pont a fényképét?

– Mert ez áll rendelkezésre! Fényképek és filmfelvételek – semmi egyéb információ! Ennek alapján kell felkutatni mindenkit, úgy, hogy közben ŐK Semmit se vegyenek észre!

– De hát kik azok az ŐK?

– Kérlek, ne sürgess! El fogunk jutni odáig is, de előbb el kell magyarázzam a…

– Na jó, akkor azt mondd meg, ki építette ezt a barlangot!

Kétségbeesetten csóváltam a fejem.

– Ez ugyanaz a kérdés, sorban kell haladnunk! Egyelőre elégedj meg annyival, hogy a barlang építői az Ő ellenségeik…

– Akkor most egyszerre kétféle Idegenekkel van dolgunk? Eddig egy se, most meg mindjárt kettő?!

Egy pillanatra elgondolkodtam, aztán odamentem, és kisegítettem az ágyból.

– Gyere, mutatok valamit!

Bekapcsoltam a vetítőernyőt. A világítás automatikusan kialudt, csak a falból kicsúszó tálcán foszforeszkáltak a kezelőszervek gombjai.

– Újabb mutatvány? – Thomas bizonytalan léptekkel odacsoszogott mellém.

– Nem, tévedsz. Semmiféle hókuszpókusz nem lesz. Nézd!

A galaxis képe jelent meg előttünk. A Tejútrendszer olyan távolságból, ahonnan ember még sohasem láthatta.

– Ez nem animáció. Ezek valódi felvételek. Abban a kis hátsó ágban, abban vagyunk mi! Látod? Ezek az elmosódott sávok pedig mind csillagok! Csillagok – milliószámra!

A kép forogni kezdett. Előtűntek az eddig takarásban lévő spirálkarok, a galaxis közepén pedig iszonyú fényességű foltok homályosították el a képet.

– Ez nem trükk? – Thomas egész halkan kérdezett. Majd kis szünet után hozzátette. – Ha egy kamera ilyen sebességgel kerülheti meg a Tejútrendszert, akkor fölösleges volt relativitáselméletet tanulni az egyetemen…

– Nem kerülheti meg ilyen sebességgel! A forgás maga csak játék, de a képek, amikből össze van illesztve, valódiak… Nézd meg! Ha azt mondom, ötmilliárd csillagot látsz magad előtt, biztos nem túloztam! És azt is tudjuk, hogy szinte mindegyiknek vannak bolygói… el tudod képzelni, hogy ilyen irgalmatlan tömegű világon csak egy vagy két helyen létezzen élet?

A galaxis méltóságteljesen forgott tovább. Mögötte számtalan kisebb-nagyobb csillaghalmaz vonult át a képen – az egész látható univerzum tett tiszteletkört a szemünk előtt.

– Tehát vannak mások is…

– Ennek a barlangnak minden porcikája idegen kéz műve! És nem az ÖVÉK… tehát legalább ketten léteznek még… rajtunk kívül…

– De miért van szüksége… bármelyiküknek is… ránk?

– Mert valami oknál fogva egymás ellenségei! Egymással hadakoznak, mi csak tehetetlen sakkfigurák vagyunk ebben a partiban! Nincs más lehetőségünk, mint elfogadni azt a segítő kezet, amelyik nem engedi, hogy lesöpörjenek bennünket a pályáról! Még akkor is, ha mindezt valami számunkra ismeretlen, taktikai okból teszi, és nem miattunk! Hiszen ŐK el akarnak pusztítani bennünket – mi csak azt az oldalt választhatjuk, amelyik felkínálja a menekülés lehetőségét…

– Cserébe a bolhacsípésért, amivel kellemetlenséget okozhatunk az elefántnak?

– Talán igen. De talán többről van szó! Azt gyanítjuk, hogy sokkal komolyabb a szerepünk ennél! Nem véletlenül kaptunk lehetőséget az ellenség minden hadmozdulatának megfigyelésére: a barlang megtervezése és észrevétlen felépítése nem lehetett akármilyen feladat! Ez a hely… egy szabályos kém főhadiszállás! Mindenre volt rálátásunk, amire NEKIK! Mindenről tudtunk, amiről ŐK tudtak! Megfigyelőrendszerek hálózták be az egész bolygót – az Ő megfigyelőrendszereik, amivel szemmel tartottak bennünket! És mi ezeknek az információit loptuk – ne kérdezd, hogy hogyan!

Változott a kép. A galaxis forgása lelassult, és a legszélső spirálkarok közeledni kezdtek felénk. A fénylő foltok sorra bomlottak szét különálló csillagokra.

– Sajnálom, Peter, de valahogy olyan hihetetlen az egész! Egymással küzdő Idegenek, csillagközi háborúk meg kosztümös konfliktusok a galaxis birtoklásáért – ezek egy infantilis űroperett kellékei! Semmiféle értelmét nem látom az egésznek! Sajnálom…

– Pedig van. És nemsokára te is meg fogod érteni…

– Mit? Hogy elképzelhetetlenül fejlett, csillagtól csillagig utazgató lények bérgyilkosokkal üldöztetik a veszélyes nézetek terjesztőit a Földön?! Vagy hogy galaktikus ellenfeleik fondorlatos összeesküvésre buzdítják az embereket?! Kémbarlang, gyilkosságok, politikai konspiráció… ne haragudj, de olyan gyerekes az egész! Nem lehet, hogy ez az igazság!

– Nem is az! Ami a dolgok mögött van, ennél sokkal bonyolultabb, és alig felfogható! Ami viszont megjelent a számunkra belőle, az tökéletesen emberi: gyilkosság, korrupció, összeesküvés – nem véletlenül! Minket akartak befolyásolni, ezért hozzánk kellett igazítani a módszereket! A mi világunk ilyen, nem az övék! A tetteik semmit sem árulnak el a céljaikról, mert azok hozzánk igazodnak és nem hozzájuk! Érted? ŐK sohasem avatkoztak be közvetlenül a dolgokba! Nem intéztek személyesen semmit! Mindig olyan eszközhöz nyúltak, ami nálunk már kipróbáltan működött! Pénzzel és az elektronikus rendszerek fölött gyakorolt irányítással értek el mindent. De nem egyszerűen elpusztítani akartak bennünket. Azt jóval könnyebben megtehették volna. Hogy mégis ez lett a vége, az inkább volt kényszerűség a számukra, mint szabadon meghozott döntés! Sajnos, azt hiszem, akaratunkon kívül bár, de mi kényszerítettük ki ezt a lépést…

– Mi?!

A csillagok egyre gyorsabban közeledtek. Ami távolról ünnepélyes és megfontolt haladásnak tűnt, arról lassanként kiderült, hogy elképzelhetetlen iramú száguldás!

A spirálkarok egyes csillagok millióira hullottak szét. Mintha egy folyton növekvő nagyítású mikroszkóp rohant volna befelé, az anyag feneketlen mélységeibe. Szinte semmi sem tartotta meg addigi formáját – csak egészen távoli alakzatok őriztek meg valamit jellemző körvonalaikból, ezeket azonban óriásira nőtt, közeli részletek takarták el a szemünk elől. Ha nagyon akartam, már láttam a távolban a Naprendszert.

– Igen, részben a mi hibánk, ami történt. De csak részben! Pár hónappal siettettük a dolgot, de ha nem tesszük, akkor is bekövetkezett volna… igaz, egy kicsivel később!

– Óriási! Ha azt hiszed, kicsit is tudlak követni, tévedsz! Csigázol, csigázol, aztán a végén nem mondasz semmit! Milyen hibát követtetek el?!

– Először nem látszott hibának. Sőt! Zseniálisnak tűnt! Amikor Hermits felismerte, hogy a legfontosabb feladat pár száz embert felkutatni ötmilliárd között – azt is látnia kellett, hogy ez reménytelen vállalkozás! Nem maradt rá elég idő! Petterstone éveket pocsékolt el, neki csak hónapjai maradtak. Nem használhatta közvetlenül a nyilvánosságot, hiszen arról ŐK is azonnal tudomást szereztek volna – pusztán fotók és filmrészletek birtokában viszont nem vehette nyakába a világot! És ekkor Henrynek óriási ötlete támadt: a barlangban, többek között, működött egy amolyan sajtófigyelő rendszer is.

– Amit szintén ŐK tartottak fenn?

– Igen, alapjában véve ŐK alkották és működtették az egészet, valahol odafönt! Mi csak titokban lopkodtuk tőlük az információt, óvatosan és vigyázva, nehogy észrevegyenek bennünket! Volt mihez hozzáférnünk, hiszen minden tervük a tömegkommunikáció totális ellenőrzésére épült!

– És ezt te már annakidején megmondtad, hogy csókoljam a nemes arcéledet…

– Kérlek, ne gúnyolódj, azzal nem jutunk előbbre!

– Bár tudnám, te mit értesz azon, hogy előbbre? Mert azokra a kérdésekre egyáltalán nem válaszolsz, amiket feltettem!

– Azon vagyok, hogy válaszoljak! Sajnálom, hogy ilyen hosszadalmas az egész, de hát Ádámnál és Évánál kellett kezdenem…

– Igen, ezt világéletedben kötelességednek érezted!

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Emlékszem, egyszer megkérdeztem tőled, mibe került a walkmaned – tudod, az a lapos, krómszínű…

Meglehetősen türelmetlenül bólintottam.

– Nem azt felelted, hogy Annie-től kaptad karácsonyra, és fogalmad sincs az áráról, nem! Hosszas fejtegetésbe kezdtél az árképzés szabályszerűségeiről, a műszaki szolgáltatások és az esztétikai paraméterek összefüggéseiről, meg még az isten tudja, miről! Vagy fél órába telt, mire kinyögted, hogy tulajdonképpen nem is tudsz válaszolni a kérdésemre! Félek, hogy most is ugyanez a helyzet!

– Rendben van, kérdezz! Ígérem, csak arra felelek, amit kérdezel – de aztán ne rám haragudj, ha a végén semmit se értesz!

– Ez nem nagy kockázat, mert erre így is minden esélyem megvan!

– Ne magyarázz, kérdezz!

– Jó. Hogy kerültél ide?

– Mentőautóval.

– Ennél azért egy picit lehetsz aprólékosabb!

– Rendben van. Mentőautóval, eszméletlenül.

– Ki hozott ide és miért?

– Luigi és Miss Blase.

– Ki az a Luigi és Miss Blase?

– Mindketten orvosok.

– Azon kívül?

– Túlélő társaink, ha akarod, idehívom őket…

– Isten őrizzen! Tehát az itteni haverjaid. Már akkor is ismerted őket?

– Sosem hallottam róluk!

– Akkor mi az ördögnek kezdtek turkálni utánad egy repülőgép roncsai között?!

– Ez volt a feladatuk. Hogy megtaláljanak.

– Téged, akit nem is ismertek?!

– Azt nem mondtam, hogy ők nem ismertek engem – én nem ismertem őket!

– És ők honnan ismertek téged?

– A fényképalbumból. Én is egyike voltam a kiválasztottaknak.

– A kiválasztottaknak?!

– Igen, akikre olyan nagy szükség volt itt, a barlangban…

– És ugyan mivel sikerült kiérdemelned ezt a kiváló státust? Az előadásoddal a Félhülyék Baráti Körében, vagy remek kis show-beli szerepléseddel, amikor térdre kényszerítetted a csillagjóslás helyi nagyasszonyát?

– Nagyon szellemes – gondolod, hogy ezzel nem megy az idő?

– Én csak próbálok színes stílusban társalogni veled – ami nem jelenti azt, hogy a kérdéseimnek ne lenne értelme! Tehát megismétlem: hogy sikerült bekerülnöd a Kiválasztottak Kerületi Válogatottjába?

– A fizimiskám alapján. Említetted a nemes arcélt… – végigsimítottam az államon. – Ez volt az ok. Az elméletemhez mindössze annyi köze van a dolognak, hogy amiatt jelentem meg pár újságban és a tévében! Így akadtak rám…

– Pompás! Igazán nem akarlak megbántani, de amióta… hogy is mondjam, a fejeden és a képeden növő szőrzet aránya elbillent az arcod irányába, a külsődnek inkább mélyen tudományos kisugárzása van, mintsem...

– Honnan tudod, hogy nem erre volt épp szükség?!

– Az előbb mintha nemes arcélt említettél volna…

– Miért ne? A hajam hullott ki, nem az arcélem!

– Hmm. Láttál te már nemes arcélt? – Odaállt a galaxis fehéren izzó magja elé, és oldalra fordított fejével jókora szeletet kitakart a központi csillagok összezsúfolódott tömegéből. Végigsimított az arcán.

Szerintem nagyon rosszul csinálta. Sokkal rosszabbul, mint én. Semmiféle kisugárzása nem volt, de azért nem akartam megbántani:

– Elismerem, hogy a tiéd se rossz! De mit gondolsz, te miért vagy itt?

Apró kis szikla suhant el mellettünk, először, amióta a vetítést néztük. Hirtelen felbukkanása és közelsége mindkettőnket megijesztett.

– Ugye, nem azt akarod azt mondani, hogy…

– De, pontosan azt szeretném mondani: te is egyike vagy a kiválasztottaknak!

Azt hiszem, ez volt a mélypont. Abban a pillanatban kevesebbet értett az egészből, mint addig bármikor.

– Micsoda vagyok én?!

– A kiválasztottak egyike! Egy abból a hatszázötvenből, akinek a képe már akkor az itteni számítógépen volt, amikor Petterstone rátalált a barlangra! Egy azok közül, akik tehettek volna valamit az emberiség elpusztítása ellen… – A száguldás lassulni kezdett. A látvány most pontosan olyan volt, mint derült éjszakákon, az országút széléről nézve. Mikor nem vakítják el a szemet a város fényei, és nem homályosítják el a képet a láthatatlanul ott lebegő, parányi porszemcsék. – Talán még most is van egy hajszálnyi esély... de már csak egy hajszálnyi... Ha az Isten is úgy akarná, ez a kétezerötszáz ember elég lenne egy újra terebélyesedő folyam kiindulópontjául, de…

– Ha az Isten is úgy akarná?

Bólintottam.

– Igen. A genetikai számítások szerint ekkora létszámmal már el lehet kerülni a beltenyésztést, de életben kell maradnunk! És sajnos, nem valószínű, hogy ez sikerülni fog… Mindössze tizenöten vagyunk – hatszázötven helyett! A minimálisnál is kevesebben…

– Tizenöten?! Hogy lett a kétezer ötszázból egyszerre tizenöt?!

– A hatszázötvenből lett tizenöt! A hatszázötven kiválasztottból! – a sok beszédtől egyszerűen elzsibbadt a nyelvem. Muszáj volt egy kis szünetet közbeiktatnom. – A mi feladatunk lett volna megkísérelni a lehetetlent – de tizenötünknek annyi esélye sem maradt, mint egy hangyának megmászni a Mount Everestet! Szinte semmi.

– De azt, ugye, nem fogod elárulni, mi bennünk a különös? Mért őrzött bennünket a számítógép a memóriájában – mitől lettünk mi kiválasztottak?

– Tényleg nem tudod? Nem is sejted?

– Te szórakozol velem! – A kezeit forgatta, mintha abban lenne a titok nyitja. Végignézett magán – már amennyire a csillagok árasztotta, gyér megvilágításban ez lehetséges volt, és tanácstalanul fordult felém. – Mit tudok én? Titkos képességekkel rendelkezem? Vagy elfelejtettem valamit… megbújik valami az elmémben, amiről nincs tudomásom?

– Perceken belül megérted! Ez a vetítés… itt előtted… nem céltalanul zajlik! Valahová tartunk, és amint megérkezünk, mindent meg fogsz érteni! Ígérem…

– Tehát most nem válaszolsz a kérdésre?

– Még nem.

– Jó. Akkor azt mondd meg, miért vagyunk ilyen kevesen – ha egyszer lehetnénk többen is?

– Ezt már megpróbáltam elmagyarázni egyszer, csak nem hagytad!

– Akkor most itt az idő!

– Több lesz két mondatnál… nem baj?

– Mennyivel?

– Semmit sem ígérhetek! Mint már mondtam, Henry Hermitsnek zseniális ötlete támadt: felhasználva a sajtófigyelő rendszer anyagait, írt egy programot a számítógépre…

– Állj!

– Hát ez nem tartott soká! Mi a baj megint?

– Hogy képes bárki is csak úgy egy programot írni egy olyan gépre, amihez még hasonlót sem láthatott soha?!

– Miből gondolod, hogy nem látott?

– Abból, amit a hihetetlen jövőbeli technikáról meséltél!

– Hát igen, még sok minden mást is meséltem volna, ha hagyod! Ezek mindent tudnak rólunk! Nem véletlenül vesznek körül bennünket fotelek, tévék, asztalok meg latin betűs billentyűzetek! Ez a hely a mi számunkra készült! Olyan elemekből, amiket jól ismerünk, hogy akár évekig is otthonosan mozoghassunk itt… mert lehet, hogy évekig fog tartani… A számítógépek pont úgy néznek ki, mint odakint. Ismernek minden programnyelvet, megértenek bármilyen programozási eljárást! Csak azt az egyet nem tudjuk, mi van bennük… legbelül! A sebességük és az adattömegek, amivel játszi könnyedséggel birkóznak meg, arra utalnak, hogy egész más elven működnek, mint amit mi ismerünk! Többen beleásták már magukat a tesztelésükbe, és arra a következtetésre jutottak, hogy nincs az a processzálási eljárás, amivel ilyen rendszergyorsaságot lehetne elérni! Egyszerűen a fizikai korlátok miatt! Bármi történik is odabent, annak elvileg különböznie kell a mi komputer-technikánktól!

– És még senki sem próbálta meg felboncolni őket?

– A gépeket?

– Igen!

– Erre rögtön kétféle válaszom is van. Melyiket akarod hallani?

– Előbb az elsőt!

– Ki merné szétszerelni azt a rendszert, ami feltehetőleg életben tart bennünket? Ami minden bizonnyal irányítja a barlang összes működését?

– Oké, halljam a másik választ!

– Természetesen megpróbáltuk! Illetve többen is megpróbálták. Lehetetlen.

– Mi lehetetlen?!

– Bármit is szétszedni – az egészen egyszerű használati tárgyakon kívül! Tudom, hogy furcsán hangzik, de ez az igazság! Még egy mosogatógépbe sem tudunk belenézni! Hihetetlen szilárdságú itt minden, amiről a pártfogóink úgy akarták, hogy szilárd legyen – és még a falak is átjárhatóvá válnak, ha valami okból erre van szükség! Csak működési teszteket tudunk végezni – a felépítését semminek sem ismerjük!

– Viszont látszatra minden úgy működik, mint otthoni…

– Ahogy otthon működött… Ma már csak lávaszerű, folyékony kőzet hömpölyög odakint! Nem árt, ha ezt mindig észben tartod…

– Jól van, megadom magam. Mondd tovább!

– Szóval, Hermits a következő, igen egyszerű programot írta: a gép automatikusan kiemel minden fotó-, és filmanyagot a sajtófigyelő adatbankjából…

– Minden fotó-, és filmanyagot?! Ez azt jelenti, hogy…

– Pontosan azt! A világ minden újságjának, tévé-, és mozifilmjének, híradóanyagának és műsorának szereplőit, jelenjenek meg akár egyetlen fotó erejéig, folyamatosan összeveti a saját tárolójában őrzött fényképekkel!

– Jó ég! Micsoda feladat ez?! Hamupipőke lencseválogatása ehhez képest rövid rutinmunka!

– Vagy még annyi sem! És tudod, mennyi idő alatt végzett a gép a program beindításának napjáig felhalmozódott, hihetetlen mennyiségű anyaggal? – Thomas megrázta a fejét. – Nem egészen húsz másodperc alatt! Gyakorlatilag elképzelhetetlen, hogyan csinálta, mára azonban még ennél is elképesztőbb adatai vannak a szoftvereseknek, de azok a számok nekem semmit sem mondanak!

– Akkor ne is kezd sorolni őket! Mondd az eredményt!

– Nos, a hegyek egereket szültek! Persze, lehetett rá számítani, mégis letaglózta őket, hogy a program mindössze hármat talált meg az odakint lófráló hatszáznegyvenkilencből!

– Miért lehetett számítani rá?

– Gondold végig! Ötmilliárd között kerestünk hatszáznegyvenkilencet! Szerinted ötmilliárd emberből hánynak a képe jut a nyilvánosság elé?

– Hmmm… néhány ezer?

– Annál azért több, vegyünk, mondjuk, százezret… vagy nem is… vegyünk inkább egy milliót! Hányad része ez a Föld teljes lakosságának?

– Úgy az ötezred?

– Nagyjából igen. Ami azt jelenti, hogy nem több a valószínűsége egyetlen ember megtalálásának, mint egy a nyolchoz! Ehhez képest a három találat egy jó eredmény!

– Aha.

– Ők is így érezték. Petterstone becsületére legyen mondva, azonnal unokaöccse mellé állt! Beszüntette a rokonok és ismerősök bezsuppolását, és azt mondta, meg kell próbálni behozni az elvesztegetett időt! Magára osztotta a gyakorlati kivitelező szerepét, és máris megszervezte a megtalált személyek behozatalát. Ez nem volt olyan könnyű feladat, mint amilyennek első ránézésre gondolná az ember! Megtalálni valakit az egy dolog. De meggyőzni arról, hogy egyik napról a másikra hagyja el az otthonát, szerettei és barátai többségét… gondold csak végig!

– El kellett hagyni a családjukat?

– Nem lehetett más megoldás! A számítógép eredeti javaslata szerint mindenki hozhatta magával a szűk családot – a feleségét, a gyerekeit, ha nem volt házastársa, akkor a szüleit, a testvérét –, a nyugodt pszichikai háttér miatt! Ezért volt eredetileg hatszázötven embernek kétezerötszáz férőhely! Csakhogy ebből addigra már kétezer foglalt volt! A program kudarcánál csak a program sikere lett volna tragikusabb – ha megtalálják mind a hatszázötven embert!

– De nem találták meg?

– Nem. Petterstone mindenesetre összeállított egy csapatot a behozatal megszervezésére. Volt, akinek az első beszélgetés, a meggyőzés feladata jutott, volt aki az utaztatással, megint más a pénzügyekkel foglalkozott…

– Pénzügyekkel?

– Hát igen, erre is szükség volt. Petterstone minden eszközt bevetett. Sokszor épp az bizonyult a legnagyobb vonzerőnek, hogy szinte korlátlan pénzforrások álltak rendelkezésre! Sokan képtelenek voltak megérteni, hogy ennek semmiféle jelentősége sincs itt, a barlangban!

– Pénzzel kellett idecsalogatni őket?!

– Ez egyike Petterstone óriási ötleteinek! Ő tulajdonképpen egy szervező zseni volt, igazi lángelme! Pontosan tudta, hogy hiába értelmetlen dolog a pénzről beszélni ott, ahol semmi nem kerül egy fillérbe sem, az emberek jó része ezt sokáig képtelen lesz fölfogni! Hadd hozzák magukkal a betétkönyvüket, hitelkártyájukat, bankjegykötegeiket – még széfet is csináltatott nekik, a legalsó szinten, csak jöjjenek! Jöjjön, akinek jönnie kell!

– Időt kérek!

– Mi nem világos már megint?

– Ha jól értettem, a kiválasztottak nem mindegyike volt igazán felvilágosult elme?

– De, jobbára értelmesek mindannyian… nézz rám!

– Aha… szerinted normális dolog pénzt kérni az idejövetelért?!

– Ha arra gondolsz, én nem kértem!

– Eszméletlenül, egy mentőautóban!

– Tudod, hogy egyébként sem kértem volna! De ha a véleményemre vagy kíváncsi, hát legalábbis érthető, ha valaki kért!

– Érthető?! Hát persze! Pénzt kérni, amiről tudni lehetett, hogy semmire se lesz jó?!

– Nem lehetett tudni! Egyikük sem hitte el igazán az egész dolgot! Be akarták biztosítani magukat arra az esetre, ha mégis valami maszlagot ettek volna meg! Odáig az egész életük a pénz körül forgott. Ki képes magában átértékelni mindent – egyik pillanatról a másikra? Petterstone nagyon jól számított!

Thomas elgondolkodva nézte a csillagokat. Most már alig változott minden. Fényesen vibráló pontok töltötték be az egész képet, a galaxis ismert körvonalai mind eltűntek.

– Rendben van, tegyük fel, hogy jól számított – de miből számított jól? Honnan volt a pénz hozzá? Honnan eredtek azok a korlátlan források?

– Nos, ez volt a kettes számú zseniális ötlet! Petterstone irányítása mellett Hermits belepiszkált pár nagybank pénzügyi rendszerébe! Megtehette, mert, mint már mondtam, az elektronikus hálózatokhoz szinte korlátlan hozzáférést építettek ki maguknak…

– Kicsodák?! ŐK?

– Hát persze… csakhogy ezen keresztül mi is, hiszen minden információt TŐLÜK loptunk! Hermits annyit változtatott a kiszemelt pénzügyi szoftvereken, hogy a kamatszámításoknál keletkező tört filléreket mindenhonnan egy e célból nyitott, saját számlára utalják át! Apró kis csalás, kinek tűnne fel? Mégis pár nap leforgása alatt hatalmas összegeket termelt!

– Halló-halló! Ezt a történetet ismerem!

– Sajnos, igen, ugyanis a módszer túl jól működött! A Hermitsék számláját vezető banknak feltűnt az ott gyűlő összeg folyamatos és gyanúsan egyenletes növekedése, ráadásul olyan kis tételenként, amire egyetlen más esetben sem volt példa! Finomítani kellett a dolgon, ezért az első kísérletet Petterstone egyik rokonának nyakába varrták! Ő elvállalta a bűnbak szerepét, el is ítélték érte, majd nem sokkal ezután, gyanús körülmények között eltűnt…

– Gondolom, visszajött ide…

– Jól gondolod. És miközben a sajtó vele volt elfoglalva, Hermitsék szépen új számlákat nyitottak, ezekről elágaztatták és folyamatosan mozgatták a befolyó összegeket, majd a világ legkülönbözőbb helyein készpénzre váltva, újabb számlákon helyezték el. Tizenöt ember dolgozott folyamatosan, az utolsó percig a pénzügyi alapok kezelésén – mondanom sem kell, hogy az egész lebonyolítási rendszert Petterstone dolgozta ki!

– Zseniális!

– Ebben egyetértünk. Közben, ezzel párhuzamosan készítette elő a kiválasztottak behozatalát. Nem rontott ajtóstul a házba! Hihetetlen érzékkel szemelte ki az ittlévők közül a legalkalmasabbakat minden feladatra! Szinte semmit sem végzett maga. Feladatból viszont volt elég! Gondos környezettanulmányt folytattak minden személyes találkozás előtt, hogy mindig a legalkalmasabb ember, a legalkalmasabb eszközökkel foghasson hozzá a meggyőzéshez! Az első három próbálkozás kiválóan sikerült: Norton, Willys és Miss Blase néhány napon belül itt voltak! De eközben Hermits sem tétlenkedett: a pénzügyi szoftver kidolgozása után hozzálátott a keresés hatékonyságának növeléséhez. Nem vetette el a számítógépes összehasonlító rendszert. Az eredeti program az utolsó percig működött – engem például így találtak meg, a Nature-ben megjelent fotó alapján, sőt, nálad is a baleset képei vezettek nyomra! –, Henry viszont azt szerette volna, ha nem csak ismert, a nyilvánosság előtt megjelenő személyek között folyik a keresés! Ehhez azonban arra volt szükség, hogy civilek fotói jelenjenek meg tömegesen olyan helyen, ahol a program számára elérhetőek! Szinte kézenfekvően adódott a lehetőség az akkoriban futótűzként terebélyesedő hálózat felhasználásának…

– Az Internetre gondolsz?

– Mi másra?

– Jézusom! A Who is who?..A…

– Ahogy mondani tetszik! A Who is who? volt a megfejtés. Petterstone azonnal megérezte az ötletben rejlő lehetőséget! Óriási összegeket költött reklámra: divatot akart csinálni az új őrületből! És ez hibátlanul sikerült is neki! A végére annyira beindult a dolog, hogy az emberek már óránként ezrével tették fel a fotóikat a hálózatra – önként! Csak le kellett halászni onnan! Pár hónap leforgása alatt több, mint százötven találatot ért el Hermits! Petterstone először megduplázta, majd megnégyszerezte a behozatalban együttműködők számát – de még ez is kevésnek bizonyult! Nem tudott lépést tartani a kiválasztottak gyorsan növekvő névsorával…

– Gyorsan növekvő névsorával?!

– Azzal! Mondom: már százötvenen megvoltak a hatszáznegyvenkilencből!

– De hát akkor miért vagyunk csak tizenöten?!

– A kérdés jogos. Ez a legfájóbb pont mindannyiunk számára! Az utolsó pillanatban minden összeomlott. Petterstone emberei nem bírták az iramot. Volt, akihez el sem jutottak, volt aki még vacillált – a meggyőzés sosem ment gyorsan! Ráadásul a csoportok is felhígultak, már korántsem voltak olyan hatékonyak, mint az első időkben! Kapkodva kellett összeválogatni őket, sebtében lettek felkészítve – és hát a Beavatkozás mindannyiunkat váratlanul ért! Ez volt a legsúlyosabb csapás! Alig húsz órával korábban tudtuk meg, azonnal vissza kellett rendelni a csoportokat! Több, mint ötven kiválasztottat már csak egy lépés választott el a döntéstől, nyolcvanan még csak azután kerültek volna sorra, a többiek pedig egyszerűen kintrekedtek! Túl messze voltak a barlangtól, nem maradt elég idejük a visszaútra! Tizenöten maradtunk. Egyel se többen…

– És vajon miért? Mért alakult így?

– Elszámítottuk magunkat! Minden előrejelzés még hónapokat adott a befejezésig…

– Mintha eddig, arról meséltél volna, hogy ezek a hónapok már az előkészületekkel elteltek, nem?

– Tulajdonképpen igen. Az eredetileg számított időponthoz képest! De volt köztünk valaki, aki folyamatosan elemezte a kinti változásokat. Ő is, de maga az itteni gép is állandóan módosította a világvége várható időpontját!

– Úgy érted, a computer mást jósolt, mint annakidején Petterstone-nak és Hermitsnek?

– Úgy bizony!

– Ezek szerint Ő is tévedett!

– Nem tévedett senki! Ma is úgy gondoljuk, hogy a befejezés időpontjára vonatkozó számításaink helyesek voltak! Minden ellenőrzés igazolta őket…

– Hát ezt örömmel hallom! – Összecsapta a tenyerét, és széles kézmozdulatokkal kísérve magyarázni kezdett.

– Ha jól értettem, amit mondasz, akkor arról van szó, hogy eleinte úgy tűnt, a világvége napja, mondjuk, október 18., aztán lett 25., november 2, december 13… és így tovább! Egész addig, míg egyszercsak váratlanul bummm! Vége szakadt az egésznek…

– Valahogy így történt…

– De a jövőbelátó jóslataitok ennek ellenére helyesek voltak!

– Egytől egyig.

– Hát ez remek! – Nagyon értelmesen bólogatott – És melyik volt a sok közül a leghelyesebb? – Amikor látta, hogy nem reagálok, hozzátette. – Mert azért, gondolom, valamelyikőtöknek csak gyanúsnak tűnt ez a sok helyes dátum, amelyek közül végül egyik se igaz?!

– A helyzet folyamatosan változott! A számításaink csak ezt tükrözték! A világvége legvalószínűbb időpontja nem véletlenül került egyre hátrébb!

– Aha. És vajon mi okozta ezt a folyamatos csúszást?

– Az elméletem nyilvánosságra hozatala! Napok alatt csökkentek töredékükre a belső feszítő erők, és rendeződtek át az Idegenek elleni összefogás irányába! Az elméletünk szempontjából döbbenetes napok voltak ezek – nem hiszem, hogy túl sok ilyen pillanatot szült meg a történelem! Amit egyik nap kiszámoltunk…

– Az összeomlott a másikon!

– Egyáltalán nem! Épphogy a szemünk előtt valósult meg!

– Mint például a világvége – a megfelelő napon!

– Istenem, ha akarsz, tudsz értetlen lenni! A dátum bizonytalansága csak a jéghegy csúcsa volt! Nem-kudarc, hanem győzelem! Olyan földcsuszamlásszerű társadalmi folyamatok zajlottak le a szemünk előtt, amiknek következtében a befejezés pillanata egyre hátrébb és hátrébb került! Ezt mutatták a csupán az időpont módosulására vonatkozó számításaink! Időt nyertünk, érted? – Muszáj volt egy rövidke szünetet tartanom, hogy visszanyerjem a higgadtságomat. – Az elméletünk döbbenetes pontossággal jelezte előre az eseményeket! Hibátlanul kezelte a problémát! Egészen megrészegültünk a gondolattól, hogy sikerülni fog a lehetetlen! A Who is who? ontotta az új neveket, mi pedig mind hosszabb és hosszabb időt tudtunk garantálni a feladat elvégzéséhez! Óriásit nőttek az esélyeink!

– És akkor ŐK megnyomták a gombot…

– Meg. A legváratlanabb pillanatban. Pedig a számításaink tényleg helyesek voltak… csak nem váltak be! – pár másodpercig keresgéltem a szavakat – A műtét sikerült, de a beteg meghalt! A gép is és mi is természetes befejezésre számítottunk. Olyan végre, amit belső ellentmondások kényszerítenek ki…

– Háborúra?

– Valami olyasmire! És ennek a várható időpontja tényleg egyre messzebb került, hála Brian Orson hadnagy váratlan sakkhúzásának, amivel nyilvánosságra segítette az elméletemet! Időt nyertünk, és azt hittük, ez NEKIK is kedvükre való változás…

– Kedvükre való?!

– Igen! Örülniük kellett volna a befejezés elodázásának!

– Puff neki! Ismét elmondhatom, hogy tisztára baromságnak érzem, amit mondasz!

– Merthogy?

– Merthogy azok, akik a halálba hajszoltak minket, akik hosszú-hosszú időn át azért konspiráltak, hogy lemészároljuk egymást végre – azok hogy örültek volna annak, ha mi egy kicsivel tovább húzzuk?! Ebben minimális logika sincsen!

– Gondolod? – Meg kellett nyalnom a szám szélét, annyira kiszáradt. – Ki mondta neked, hogy ŐK azért konspiráltak, hogy mi megboruljunk?! Honnan veszed, hogy egyáltalán érdekeltek voltak a mi pusztulásunkban?

– Hát ez már pofátlanság! Mi az, hogy honnan veszem?! – úgy kapkodta a levegőt, mint aki másodperceken belül szívinfarktussal fog próbálkozni – Talán a kisujjamból szoptam, hogy az egyetlen céljuk úgy felgyorsítani a fejlődésünk ütemét, hogy a végén magunktól öljük halomra egymást?! – Hangszínt váltott, és feltehetőleg engem akart utánozni. Nagyon gyöngécske produkció volt, mondhatom! –…egy 1905-ös Daimler 1995-ös Ferrari motorral! meg…beleborítani a fejlődés szekerét az árokba. Ezeket is én találtam ki?!

– Lehet, hogy régebben tényleg mondtam valami hasonlót…

– Nem, az nem lehet! Szóról szóra ezt mondtad! Ha most megpróbálod letagadni, Isten bizony megütlek!

– Igazán kedves vagy, de eszem ágában sincs letagadni semmit! Bármit is mondtam azonban annakidején, tévedtem a céljaik megítélésében! ŐK igenis abban voltak érdekeltek, hogy mi… minél tovább húzzuk!

Levegő után kapkodott.

– Ezt egyszerűen nem hiszem el! Ilyen nincs! Kitartó és kemény hittérítés után most egyszerűen közlöd velem, hogy bocsánat, de a dolgok mégis másképp vannak?!

– Semmi sincs másképp! Csak a céljaikat ítéltem meg tévesen, a tetteiket nem! ŐK okozták a pusztulásunkat, a belénk injekciózott ismeretekkel, a természetes fejlődésünk eltorzításával – de nem ez volt a céljuk! Egyáltalán nem érdekelte őket a mi sorsunk! Ahogy egy tudós sem törődik a kísérleti egerek jövőjével – tudták, hogy előbb-utóbb belepusztulunk a machinációikba, de azt szerették volna, ha ez minél később következik be! Érted? Egyszerűen a saját befektetéseiket féltették! Azt tartották életben mindaddig, amíg hasznukra volt! Ezért kellett a hozzám hasonlókat rendre kiiktatni a képből – éppen fordítva, mint én azt eredetileg képzeltem! Mi nem kívánatos folyamatokat katalizáltunk – számukra kezelhetetlen, nehezen előjelezhető irányba fordítottuk a fejlődést! Ezt próbálták megelőzni…

– Számukra?! És mi mit szóljunk?! A mi szemszögünkből nézve milyen irányba fordult a fejlődés?

– A mi szemszögünkből nézve két szóval össze lehet foglalni, ami történt: kegyetlen mészárlás! Mondtam: ŐK a hóhéraink, semmi mások! Számunkra teljesen érdektelen, miért pusztítottak el ötmilliárd embert – elpusztították őket! Csak ez számít!

– Milyen gyűlölet beszél belőled!

– Benned talán nincs gyűlölet? De az indulatainknak semmi hasznát sem vesszük, ha meg akarjuk érteni ŐKET.

– És akarjuk?

– A céljaikat firtattad, és ez nem megy másképp! Azt mondtam – nem véletlenül! –, hogy számukra nehezen előjelezhető irányba fordult a fejlődés! Abban a pillanatban, amikor nyilvánosságra került a jelenlétük, idelenn minden megváltozott! Olyan folyamatok indultak meg, amik egészen kaotikus irányban befolyásolták a dolgokat! Ők is naponta számolták újra a várható változásokat…

– ŐK a mindenhatók?! Hogy lehet az?

– Úgy, hogy egyáltalán nem mindenhatók! A világegyetem valószínűségi törvényekre épül. Minél lejjebb hatolunk méretben, mennyiségben, pontosságban – annál nagyobb bizonytalanságokba ütközünk! Nemcsak mi – ŐK is! Sokkal többet tudnak a világról nálunk, de ezeket a korlátokat ŐK sem léphetik át!

Megálltam. Egy, a miénknél jóval nagyobb bolygóegyüttes tűnt fel, valahol a galaxis középső magjának peremén. Eddig nem láttunk bolygókat. Most sem volt hosszú időnk megszemlélni őket. Ágyúgolyóként húztak el mellettünk, csak a legtávolabbiak közeledtek lassabban. Egy darabig úgy tűnt, mintha a mi hátsó, rövidke spirálkarunkhoz tartoznának. De ez az illúzió nem tartott soká. A közelükbe értünk, majd hirtelen magunk mögött hagytuk őket. Már csak egyetlen, hatalmas, sötét árok választott el bennünket itthontól. Az utazás a végéhez közeledett.

– Egy régi kínai mondás szerint – folytattam –… a mi világunk határai szegélyezik a Mindenható kertjét... ŐK talán közelebb vannak ahhoz a kerthez – de nincsenek odaát! A határok rájuk is érvényesek! Vannak folyamatok, amiknek a kimenetelét ŐK sem tudják pontosan megjósolni! Azon igyekeztek, hogy a kiszámíthatóság határain belül tartsák a fejlődést… ezért koppintottak olykor a fejünkre!

Thomas kétségbeesetten ingatta a fejét.

– Nem, ez nem lehet igaz! Biztos, hogy álmodom...

– Pedig nem álmodsz. És most már egy lépésre vagy attól, hogy minden megérts!

– Igen?! Te mit gondolsz, mekkorát tudok én lépni?

– Már csak egy kis gondolkodásra van szükség! Figyelj rám, valakik idejönnek a világűr hihetetlen messzeségéből csak azért, mert olyan kérdés megoldására vadásznak, amit az ő történelmük nem tett lehetővé! Olyan irányban fejlődtek, hogy kihagyták valaminek a felfedezését. Olyasvalamiét, amire hirtelen égető szükségük volna! A létük forog kockán! Felismerik azonban, hogy ezt a valamit semmilyen természetes fejlődési vonal nem áshatja elő. A társadalom teste védekezik a veszélyes felfedezések ellen! Megelőzi vagy kiiktatja őket, mint kórokozókat a szervezet! Ezért el kell torzítani a fejlődés menetét! Olyan médiumra van szükségük, aki még jóval lejjebb tart a fejlődés létráján... akit még el lehet téríteni a kívánt irányba! És ez a mi szerepünk! A kísérleti nyúlé! Tudják, hogy egész biztosan belepusztulunk a kísérletbe, de ŐKET csak a megfejtés érdekli!… nem a mi sorsunk!

Egy időre csönd lett. Most éreztem először, hogy a lényeg végre megkapaszkodott az elméjében. Már nem meggyőznöm kellett. Csak elmondani az igazságot.

– És... megtaláltuk nekik? – kérdezte halkan.

– Talán nem az egész megfejtés van a kezükben... de előbbre jutottak, ezt biztosan tudjuk!

– Igen? De hát rajtunk keresztül értek célba, vagyis valójában mi kellett felfedezzük azt, amire... szükségük volt, nem?

– De igen.

– Akkor nekünk is ismerni kéne a megfejtést!

– Kéne. De nem ismerjük! Fogalmunk sincs, mire vadásztak. Csak annyit tudunk, hogy a pártfogóinkkal van kapcsolatban. Azzal a másik, idegen fajtával, amely mellénk állt. Amelyik létrehozta a barlangot, és amely megpróbált minket megmenteni. A kettejük küzdelmében van döntő jelentősége valaminek, amiről még csak nem is sejtjük, hogy micsoda!

– Nem is sejtjük?

– Nem.

– És róluk... a pártfogóinkról... mit tudunk?

– Még kevesebbet

– Vagyis semmit?

– Szinte semmit. Létezésük egyetlen bizonyítéka ez a hely.

– De hát akkor ők is lehetnek ellenséges szándékúak...

– Lehetnek. Nem tudjuk. Csakhogy nincs más szövetségesünk. El kellett fogadjuk az alkut...

– Az alkut? Miféle alkut?!

– A számítógép... Itt a barlangban... pontosan megadta, mit kell tennünk! Lépésről lépésre. Kész haditervünk van arról, hogyan kényszeríthetné térdre Dávid Góliátot! És ezt akkor is meg fogjuk próbálni, ha ettől nem javulnak a távolabbi kilátásaink! Időt kell nyernünk! Ennek pedig ez az egyetlen módja...

Még nem látszottak az ismerős bolygók, de már a Nap volt a legfényesebb csillag a képernyőn. Lassulni kezdtünk.

– Ühüm – bólogatott Thomas. – Végül is nem tévedtem. Alaposan beavattál, mégse értek semmit! Megtudtam, hogy kiválasztott vagyok, de nem tudom, miért? Megtudtam, hogy tönkre akarnak tenni bennünket, de nem tudom, kik? Kiderült, hogy valakik védenek is minket, de szintén fogalmam sincs róla, kik és mi célból! Ráadásul azt sem értem, ha ilyen fontos személyiség vagyok, miért akartak folyton kicsinálni a haverjaid?!

– Nem ők akartak kicsinálni!

– Nem?!

– Nem bizony! Ez a dolog engem is megzavart! Azok elől is menekültem, akik segíteni próbáltak! Honnan a fenéből tudhattam volna, hogy Petterstone-ék és a rám vadászó bérgyilkosok két külön cég? Megölni a cikkeim miatt akartak – ahogy téged is! –, és ott ŐK mozgatták a szálakat a háttérben! Megtalálni viszont Petterstone-ék szerettek volna, csakhogy sem te, sem én nem tudtunk különbséget tenni az üldözők között! Érted?

– Nem.

– Akkoriban még Willys apjáról is azt hittem, hogy meg akar ölni! Petterstone személyesen jött el hozzám, egyébként te is épp ott voltál, az utolsó gombfoci partink éjjelén, de kidobtam! Többé nem jött. Másnap megölték. Ahogy az idősebb Willyst is! Mindketten miattam haltak meg.

– Miattad?!

– Igen, ŐK ölették meg mindkettőjüket! Kapcsolatba kerültek velem, és akik rám vadásztak, veszélyt szimatoltak. Willysről tudták, hogy a fia is közel járt az engem foglalkoztató, veszélyes felismeréshez – hogy már rég meg is tette, arról nem tudtak –, és úgy gondolták, egy füst alatt intéznek el mindkettőnket! Petterstone-ékat viszont a számlaügy kipattanása, és Lloyd Petterstone eltűnése óta mindenki ismerte. A képeik bejárták a világsajtót, egyszerűen öngyilkosság volt bármelyiküknek is mutatkoznia! Sajnos, Pete Petterstone lelkiismereti kérdést csinált a hibájából. Semmiféle kockázat nem érdekelte!

– De hát nem a rendőrök kapták el!

– Sajnos, nem. ŐK adtak utasítást a meggyilkolására! Sejtették, hogy óriási pénzek állnak mögötte. Hirtelen felbukkanását a lakásomon veszélyesnek ítélték. Feltételezem, hogy attól tartottak, a Petterstone klán támogatni akarja az elméletem terjesztését! Ezt pedig minden eszközzel szerették volna megakadályozni! Fogalmuk se lehetett róla, hogy Pete Petterstone-nak annyi köze volt az elméletemhez, mint struccnak a fürjtojáshoz! Legfeljebb a cikkemben megjelent fotó alapján talált rám, de nem több! Mindenesetre egyiküknek sem sikerült behoznia. És aztán majdnem végleg elkéstek!

– Nem meghaltak?

– De, sajnos ez történt. Úgy értettem, a többiek! Pete Petterstone halála után Charlton vette át az irányítást. Amikor tudomást szereztek a merényletről, már a levegőben voltunk. Egyetlen esélyük maradt. Az itteni computer észrevétlenül rászállt a repülőgép vezérlő elektronikájára. Tudták, hogy a bomba magasságérzékelővel van ellátva, és a robbanásnak leszállás közben, valahol félúton a föld felé kell megtörténnie. Igyekeztek úgy fordítani a gépet, hogy a lökéshullám tőlünk a lehető legmesszebb szakítsa ketté. Gondosan megválasztották a terepet is, amely fölött a kritikus magasságba kényszerítették.

A pilóták utolsó üzenete az volt, hogy a gép irányíthatatlanná vált! Senkinek sem tűnt fel, hogy ez pár másodperccel megelőzte a robbanást! Persze, így sem sok esélyünk volt. Luigi és Miss Blase elsőnek ért a helyszínre.

– Miután tudták, hová kell menniük...

– Na, igen. Ezzel együtt ötven százaléknál is nagyobb esélye volt, hogy palacsintává lapulva szednek össze a helyszínen!

– Hoppá! Valami nem stimmel! Ha én is ugyanolyan fontos arcéllel rendelkezem, mint te, engem miért hagytak ott, a roncsok között, he?!

– Erre könnyebb felelnem, mint gondolnád! Fogalmuk se volt róla, hogy rád is szükség van!

– Fogalmuk se volt róla?!

– Hát persze! Nem emlékszel? Mondtam, hogy a baleset után megjelent fotóid alapján dobott ki a gép! Előtte nem tudott rólad. Újságíró voltál, nem fotómodell! Az írásaidból nem látszik a külsőd... Egyébként pedig egymilliomod százaléknyi esélye sem volt, hogy két kiválasztott is utazzon egy gépen! Főleg, hogy ismerjék is egymást…

– Igen? Akkor hogy lehet, hogy mégis…?

– Megvan az oka. Több hasonló esetet is találtunk azóta, csakhogy Charltonék ezt nem sejthették! Aztán, persze, a fejüket verték a falba, amiért akkor elszalasztottak téged! Később ugyanis olyan védőőrizettel vetted magad körül, hogy szinte képtelenség volt a közeledbe férkőzni! Akárcsak Annie-nak. Ő egyszerűen kámforrá vált, hiába kerestettük folyamatosan az összes csoporttal! Ha Norton és Marilyn nem olyan kitartóak, te pedig nem hozod át a falon, most...

– Most ugyanolyan egyedül lennél, mint én!

– Tisztában vagyok vele. De tudod, hányan haltak meg azért, hogy mi élhessünk?

– Én nem kértem! Sose akartam ilyen áron élni!

Feltűnt a Jupiter a képernyőn. Most már Thomasnak is fel kellett ismernie, hol járunk. A száguldás tovább lassult. Mire a Mars mellé értünk, a kép szinte állt.

– Ülj le, kérlek! Ami ezután következik, az sokkal, de sokkal megrázóbb lesz, mint amit eddig hallottál! Látod ott azt, a bolygót?

Bólintott. Pár másodpercig nem mozdult, aztán mégis leült.

– Az a Föld. – mondta csöndesen.

– Az bizony. Ahová pedig nemsokára leereszkedünk, az egy kis sziget a Csendes óceánon, a Bermuda-háromszögnek nevezett térségben. ŐK itt rendezték be azt a biztonsági zónát, ahová háborítatlanul és észrevétlenül megérkezhetnek. Űrhajóik odafönt keringenek, a földi megfigyelők számára láthatatlanul, ŐK maguk pedig ritkán hagyják el a biztonságos falakat. Csak akkor jönnek ide, ha muszáj. Ez a felvétel az egyik ilyen alkalommal készült. De készülhetne most is. Mert nemsokára itt lesznek...

És mint egy jól megrendezett filmben, a felhők szétnyíltak előttünk, és feltárult a Csendes-óceán nyugodt, mozdulatlan felszíne. A víz nem volt kék. Sötét, átlátszatlan mézgának tűnt, mintha élettelen, megmerevedett műanyag volna.

Aztán, ahogy egyre közelebb értünk, kiderült, hogy ez a mozdulatlanság csak látszat. Hullámok fodrozódtak a felszínén, itt-ott apró szigetek foltjai bukkantak elő közülük. Három percig sem tartott, mire az egyik teljesen betöltötte a képernyőt. Még egy apró rázkódás sem jelezte a landolás befejezését.

A felvételt készítő kamera levált az űrhajó testéről, és – feltehetőleg felderítő célzattal – végigpásztázta a környéket. Aztán szembefordult az Idegenek űrhajójával.

– Jézusom – suttogta Thomas. – Mi ez?!

A rakéta nem volt nagy. Semmilyen mélyedés, domborulat vagy jel nem látszott a felszínén. Valami szürke, egynemű anyag borította az egészet, a formája pedig csöppet sem volt meglepő. Pontosan olyannak tűnt, mint földi hasonmásai. A légkörbe ereszkedésre használták, és úgy látszik, az aerodinamika törvényei mindenütt azonosak voltak. Csak a hajtóművek hiányoztak róla.

– Mi ez?! – ismételte meg a kérdést Thomas.

– Hát nem látni szeretted volna ŐKET?

– Ezek…ŐK?

– Ez az egyik leszálló egysége annak a csillaghajónak, ami most is a fejünk fölött kering. Tizenöt hasonló és egy tucat automatikus megfigyelőállomás – ebből áll a flotta…

– A flotta? – tátott szájjal méregette a látomást – És a legénység? Hol vannak... ŐK?

– Még egy perc, és meglátod – de készülj fel a legrosszabbra! A nyolckarú, nyolcfejű, tapadókorongos űrlények az emberi fantázia szegényes torzszülöttei! A valóság ennél sokkal megdöbbentőbb...

Mostantól hangja is volt mindennek. Ahogy a légzsilip ajtaja, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, megjelent a szivar alakú test aljában, majd óriási robajjal kinyílt – hát a frász állt belénk! Pedig én már nem először néztem végig ezt a jelenetet...

– Most mi lesz? – éreztem, hogy Thomas fél. És azt is tudtam, hogy nem ok nélkül.

– Hogy mi lesz? Amit szerettél volna – csöndesen beszéltem és nyugodtan. Mintha a világ legtermészetesebb dolgáról lenne szó. – Megláthatod... ŐKET.

Lehet, hogy a hangomban volt valami, de az is lehet, hogy magától jött rá. Nem tudom. Mindenesetre láttam az arcán, hogy már mindent tud.

Két kézzel szorította a karfát. Kissé előredőlt, és úgy próbálta elkapni a pillanatot, amikor már el lehet dönteni, hogy helyesen gondolja-e...

A forgatókönyvben nem volt hiba. Épphogy befejeztem a mondatot, amikor megjelent közülük az első.

Nem csinált semmi faksznit. Se földerítőkre, se szondákra, se hosszas várakozásra nem volt szüksége. Egyszerűen kilépett a tisztásra, fölemelte a fejét, és hunyorogva kinyújtózott az ég fele. Pontosan úgy viselkedett, mint aki hazaérkezett.

Brian Orson hadnagy, ha megéri ezt a pillanatot, valószínűleg azon döbbent volna meg legjobban, hogy mennyire ember formájú. Nehéz volt elhinni, hogy nem ezen a bolygón született.

Thomas Perkinsnek azonban egészen mástól kezdett el gyöngyözni a homloka.

Bénultan ült, hangtalanul mozgatta a száját, és nézte a döbbenetes látványt.

Felismerte az Idegent.

Hogyne ismerte volna fel! Hiszen valahányszor tükörbe nézett, mindannyiszor ugyanez az arc nézett vissza rá.

Semmi kétsége sem lehetett afelől, hogy önmagát látja.

Vége az első kötetnek.

Jön a második könyv!

A csapda bezárul!

2855. május 10. Visszatér a Földre a Deepest-II. kutatóűrhajó. Fedélzetén robottechnikusok és makroelemzők érkeznek haza a világűr távoli szektorából. És másnap kitör a pánik!

A hazatérők beszélni kezdenek. Kiderül, hogy egy titkos kísérlet résztvevői, amelyben százmilliók pusztultak el! Több milliárd ember, vagy mégsem emberek...?

Eközben az Idegenek egyre beljebb hatolnak az univerzum ember uralta térségeibe. Honnan és miért? Még csak nem is sejti senki. Szédítő iramban fejlődő technikájukkal azonban nem bírjuk a versenyt. Napról napra fogy az időnk...

És a káosz tetőfokán megjelenik tizenöt ember 1990-ből! Peter Plant, Charles Norton, Thomas Perkins, Marylin Minkovsky... hogy kerültek 2855-be?! Mit akarnak a jövőben?

Vagy ez mégsem a jövő?

A Csapda kitervelői ellen fordul! A szerepek megcserélődnek, már nem tudni, ki kivel van! És ki ellen...

Döbbenetes fordulattal változik át minden az ellenkezőjére!

A Csapda bezárul, csakhogy mindenki bennszorul! Marad-e kiút?

Az első rész levegőben maradt kérdései közül sok hátborzongató magyarázatot nyer. A legfontosabb azonban nyitva marad: ki irányítja valójában a dolgokat?

Mit akarnak az Idegenek?

Table of Contents

Title page