Robert Forester

Csapda 2

A csapda bezárul

Csak egy dolgot nem vizsgált többé senki, hová tűnt a Nicodemus? A kérdés elmerült a sokfelé ágazó történet zegzugos szálai között. Pedig érdekes fejleményeket hozhatott volna egy ilyen vizsgálat. Már ha sikerrel jár. Amire, persze, nemigen volt esély.

A hajó ugyanis eredeti útvonalától sok tíz ezer kilométerre száguldott ismeretlen célja felé. Azonosító hívásokra nem válaszolt. Elkerült minden sűrűn hajózott útvonalat. Egy tömegdetektor, ha beméri, észlelhetett volna némi növekedést.

De csak egész minimálisat.

Azt viszont egyetlen műszer sem mutathatta volna ki, hogy az a plusz tömeg él…

solaris science fiction

A regény eredeti címe: Humantrap-2

© 1999 solaris science fiction

ISBN 963 037530 3

A borítón látható festmény

Badacsonyi Sándor munkája.

Fedélterv: Király Zsuzsa

Tipográfia: Kármán Tamás

Felelős kiadó: Erdész Róbert

Kiadja a Solaris Midi Stúdió Kkt. kiadója,

solaris science fiction

1.

A rakéta lecsapott. Meredek parabolapályán zuhant lefelé, szorosan a célpontra tartva. Már nem kellett irányítani. Automatikus követőrendszere szinte zsinóron húzta az áldozat felé.

– Anya, anya! – kiabálta Emily rémülten.

Az asszony hátrafordult. Épp abban a pillanatban nyíltak ki a manipulátorok. Csillogó, krómozottnak tűnő anyagból készültek, keskeny, fekete gyűrűkkel. Éles szögben meredtek előre.

– Gabriel! – üvöltötte az asszony. A nyakán kidagadtak az erek. Keskeny vágású szeme és kicsit sárgás árnyalatú, kreol bőre keleti származásról árulkodott. Ahogy a neve is. A Yokua még szülővárosában sem volt mindennapos.

Mielőtt feleségül ment volna Hiito Hakawához, a Védelmi Minisztérium Különleges Osztályának ezredeséhez, fotomodellként dolgozott. Nem volt csúnya nő. Ezt a fajta egzotikus arcot kedvelték a képes magazinok fotósai. Mindenki nagy jövőt jósolt neki.

Aztán az egésznek vége szakadt. Hakawa ezredes (akkor még százados!) bombaként robbant be az életébe. Ahogy most a rakéta Moko hátába.

Moko medve volt. Fehér, hosszúszőrű bundáját még nem viselte meg az idő. Négy lábon járt, de fel is tudott egyenesedni. Ilyenkor elülső két mancsát az égnek emelte, és hangosan dörmögve egyensúlyozott előre. Nem haladt gyorsan.

Szemben a rakétával, amelyik ugyan nehezen küzdötte magát a magasba, de lefelé jövet ügyesen kihasználta a zuhanás lendületét. Kis graviton elemmel működött, a hátulján kilövellő sűrített levegő mozgatta előre.

Aznap negyedszer döntötte földre Emily mackóját.

– Hiába beszél neked az ember?! – Gabriel lesütött szemmel állt az anyja előtt. Egész gyerekkorában szégyellte a nevét. Mindig szeretett volna Kobajasi vagy egyszerűen Hiito lenni, mint az apja. Az európai hangzású, különcködő Gabrielt ki nem állhatta. Állandóan a gúny céltáblája volt miatta. Emily sem különben.

Hakawa ezredes azt szerette volna, ha nagyszülei nevét kapják a gyerekek. Ez náluk családi hagyomány volt. Yokua azonban hollywoodi sztáréletről ábrándozott. És ehhez sokkal jobban illett a Gabriel és az Emily.

– Nem szégyelled magad?! Állandóan tönkre kell tenned a húgod játékát?!

– Nem tettem tönkre! Semmi baja sem lett!

– De igenis lett! – Emily sipítós hangon ecsetelte, mennyivel gyorsabban mozgott még délelőtt a medve. Gabriel már épp visszavágni készült, mondván, persze, hogy gyorsabban mozgott, hiszen azóta kifogyott benne az elem! Ám torkára fagyott a szó.

Húga egyetlen mozdulattal kiverte a kezéből a távirányítót, és kedvenc mackójával a hóna alatt azonnal futni kezdett a szökőkút felé.

A távirányító hangos csörömpöléssel zuhant a földre.

– És neki szabad összetörni az én holmimat?! – a fiú sírásra biggyesztett szájjal kiabált. Az anyja ráförmedt.

– Te tehetsz róla! Miért kell állandóan provokálnod azt a gyereket?!

– Mindig őt véded! – leguggolt, és a szeméből hatalmas könnyek potyogtak a földre – Pedig egy alattomos dög!

– Hogy beszélsz a testvéredről?! Hiito! Hiito!! Azonnal gyere elő!

Hakawa ezredes az egyik bokor mögött állt. Telefonnal a kezében. Mikor a felesége kibukkant a takarásból, gyorsan búcsúzkodni kezdett.

– Most le kell tennem, Natasa, de nagyon kérem, ne felejtse el fölküldeni az anyagot az admirális úrnak! Nem tudom, miért nem a Deepest II leszállása előtt kérte be a dossziékat, de hát mindegy! Nyilván történt valami közben! Siessen! Tíz percen belül legyen odafönt minden!

Kikapcsolta, és gyorsan zsebre vágta a készüléket.

– Már megint telefonálsz! – ezek szerint elkésett – A gyerekeid közben szétszedik egymást, te meg ilyenkor is a hivatalos dolgaiddal vagy elfoglalva! Komolyan mondom, fogalmam sincs, minek vettél feleségül! Neked nem családra van szükséged, hanem egy házicselédre, aki kimossa az ingeidet, takarít, bevásárol, elhordja a gyerekeket iskolába…

– Yokua, kérlek! Halaszthatatlan dologról van szó, Natasa a kódolt vonalon hívott!

– Miért nem őt vetted inkább el?! Többet vagytok együtt egy hét alatt, mint velünk egész évben!

– Az ég szerelmére, hagyd már abba! Natasa egy elviselhetetlen hárpia, álmomban se jutna eszembe…

– Elviselhetetlen hárpia seggig érő szoknyában, méteres műkörmökkel?! Ha ennyire ellenedre van, miért nem rúgod ki?! Nem te választod meg a titkárnődet?!

Az ezredes nagy levegőt vett. Képtelen volt kezelni a felesége kirohanásait. Megpróbált témát váltani.

– Száz éve nem fordult elő, hogy egy csoportot félidőben hazarendeljenek! Beavatkozásra kellett utasítani őket, ami példátlan a Kísérlet történetében! – aztán gyorsan helyesbített – Legalábbis az én időmben még nem volt ilyen eset!

– Bánom is én a hülye Kísérletedet! Már nagyon elegem van belőle!

– De hát ez a munkám!

– Ez meg a családod!

Lassan visszaértek a tisztásra. Emily a szökőkút körül sétáltatta a mackót, Gabriel egy idegen férfi segítségével próbálta összerakni a szétesett távirányítót.

– Jónapot! – köszöntek rá szinte egyszerre a férfira.

– Jónapot! Giorgo Massini vagyok! Megpróbáltuk a fiatalemberrel összerakni a távirányítót! – fölállt, és leporolta magát.

– Igazán? – az ezredes nem túl nagy kedvvel nyújtott kezet – Hiito Hakawa. Ő a feleségem.

– Örülök, hogy megismerhettem, asszonyom! Szintén az ünnepi játékokra jöttek?

– Ó, igen! – csicseregte Yokua – A bátyám karmester, és minden nyáron ő dirigálja a zenekart!

Giorgo Massini őszinte irigységgel tört ki.

– Istenem, mit nem adnék egy ilyen testvérért! Tudja, hány évet várnak az emberek jegyre? – a kezével mutatta, hogy hét – Én még szerencsés vagyok, mert a Wagner-társaság elnökeként minden nyáron kapok négy elővételi jogot… de hát ez csak négy! És az ára még így se semmi!

– Tényleg maga a Wagner-társaság elnöke? – Yokua olyan csillogó szemmel kérdezte, mint aki egész életében erre a találkozásra várt – Hiszen ez csodálatos!

– Ugyan, kisasszony! Tudja, hány Wagner-társaság van a világon? Földrészenként legalább száz! A miénk csak egyik a sok közül. Szeretik Wagnert?

– Ó, imádjuk!

Hiito Hakawát váratlan köhögési roham fogta el. Még soha életében nem tudott végighallgatni egy Wagner-operát! A felesége nemkülönben. Ha a bátyja nem szerez belépőt nekik valamelyik zenekari próbára valószínűleg semmit sem néznek meg.

Így ez emberséges volt. Összesen másfél óra, benne az ismert nyitányok, pár felvonásvég és kész. Ki lehetett bírni. Ezzel le volt tudva a kötelező műélvezet, a város pedig lenyűgözte őket. Azt tényleg élvezték – leszámítva a gyerekeket. Ők kiütést kaptak a hangulatos utcácskákban való kóválygástól.

– És mit láttak eddig?

Puff neki. Ez beugrató kérdés volt. Mit lehetett rá felelni azok után, hogy imádják Wagnert?

– Mindent! – felelte Yokua gátlástalanul. Bele a közepébe. Az ezredes bólogatott.

– Hát ez csodálatos! Hogy irigylem magukat! Mit szólnak a tegnapi Rózsalovag második felvonásához?

Egymásra néztek. Nyilvánvalóvá vált, hogy csapdába estek. Olyan csapdába, ahonnan mennél később próbálnak szabadulni, annál nehezebb lesz.

– Ó, a második felvonás egyszerűen csodálatos volt!

– Az. – helyeselt az ezredes – Csodálatos!

– Igen, de hallották Berezovot? Szerintem meg van fázva! Lehet, hogy be is gyulladt a torka! Én még tenort ennyire kínlódni nem hallottam!

– Nem, hát azt mi se! Igaz, Yokua?

Az asszony hálásan bólogatott.

– Szerintem le kellett volna mondania az előadást!

– Le. Szerintünk is! De hát a pénz nagy úr! Az énekes is ember!

– Berezov mindig ingyen lép fel! Nem tudták?

– Komolyan mondja?! – Yokua összecsapta a tenyerét

– Hát ez csodálatos!

– És a Mesterdalnok? Mit szólnak Ringhinihez?

Mint a láp, amibe mennél beljebb gázol az ember, annál jobban elmerül benne.

– Na, ő már jobb volt! Határozottan tetszett! – Hiito Hakawa kockáztatott. De hát nem volt más lehetősége.

– Maguk egyetértenek vele, hogy nem jött el?!

Itt szükség volt némi időre, míg megszületett a válasz. Addig mosolyogtak egymásra.

– Nézze! – az ezredes nem látott más lehetőséget, mint előre menekülni. – Az az igazság, hogy én teljesen megértem a döntését! A zenekar tavaly is csapnivalóan játszotta a Mesterdalnokot! Nem akarta újból blamálni magát! Én tényleg csodálatosnak tartom, hogy meg merte csinálni! Nem sokan képesek erre!

– Ja, így értette a csodálatost! Hát igen. Lehet, hogy igaza van! – Massini komolyan elgondolkodott az okfejtésen. Hakawa ettől vérszemet kapott.

– És ön mit szól a Tannhauserhez? Hogy tetszett az ötödik felvonás eleje?

Nagyon elégedett volt magával. Legjobb védekezés a támadás! Úgy érezte, lépéselőnyhöz jutottak.

– Öt felvonásra bontották a Tannhausert?! Ezt nem mondja komolyan!

Újabb bukta. Az ezredes nyelt egyet.

– Nem látta?

– Sajnos, arra idén nem kaptam jegyet! Tavaly hallottam Cassarattival, de akkor még…

– Idén újítottak! – az asszony férje segítségére sietett – Berakták azt a balettbetétet, és a díszletek is teljesen újak voltak!

– Egész az ötödik felvonás elejéig! Akkor aztán eltűnt minden! A díszletek, a baletttáncosok, minden! Sajnálhatja, hogy nem látta!

Massini áhítattal nézett a férfira.

– Hihetetlen!

– Aztán megjelent egy nagy, sárga gömb…

– Nagy, sárga gömb?!

– Igen, ilyen kerek, látja? – megmutatta.

– Hőballon, ugye?! Tavaly Montegrében láttam egy szabadtéri előadást, ott már egyszer kipróbálták a dolgot! Elképesztő, hogy ezt be tudták hozni a falak közé!

– Még hogy be tudták hozni! Ki is vitték! Szétnyílt a kupola – ezt történetesen tudták. Az asszony bátyja mesélte nekik, hogy elhúzható a mennyezet. Melegebb estéken a csillagos ég világít a nézők fejére –, és huss! Mindenki elszállt!

– Hihetetlen!

– Azt meghiszem! A zenekar játszott, a díszlet röpült…

– A díszlet is röpült?! A ballonnal?

– Nem, nem, úgy külön-külön! Csak a zsinórpadlásról rángatták, tudja, hogy föl-le jojózzon az egész!

– Föl le jojózzon? A zsinórpadlásról?! De hát szétnyitották a kupolát, nem azt mondta?

– Dehogynem! De a zsinórpadlás azért megmaradt! A nézőtér fölött nyílt csak szét a mennyezet, valahogy így! – Ismét mutogatott. Az nagyon jól bevált. Még a felesége számára is teljesen értelmetlennek tűnt a hadonászása. Egyedül a nagy gombóc volt felismerhető, ami feltehetőleg a kupolát jelképezte. Giorgio Massini vizuális képzelőereje azonban minden képzeletet felülmúlt.

– És a ballon kikanyarodott a nézőtér fölé?!

– De ki ám! Olyan fordulatot vett… – a kezével mutatta a kanyart. Óvodások szoktak így autóversenyt játszani. Gabriel tátott szájjal figyelte az apja beszámolóját.

– Micsoda előadás! És pont erről kellett lemaradnom!

– Hát, valóban volt mit vesztenie! – Hiito Hakawa alkalmasnak ítélte a pillanatot a szabadulásra, ezért gyorsan kezet nyújtott – Most már azonban mennünk kell, találkozónk van egy barátunkkal az Ermitage-ban!

– Ó, de sajnálom! Még annyit áruljon el, milyen volt Friedricksen beugrása?

Az ezredes teljesen igazságtalannak érezte ezt a ráadást. Magában már befejezettnek nyilvánította a küzdelmet. Hogy szabad időn túl kockára tenni egy ilyen kiütéses győzelmet?

– Milyen volt Friedricksen beugrása? Hatalmas! – lelkesedett még búcsúzóul – Széttett lábakkal csinálta, kisterpeszből! Így, nézze! Alig futott neki!

Massini egy ideig nézte. A szája is tátva maradt. Aztán úgy döntött, nyilván viccről van szó. Nevetett rajta.

– Aha. Értem. Szóval maga szerint nem közelítette meg Ringhini teljesítményét?

Hiito Hakawa visszahúzta lábait a kisterpeszből.

– Hát nem. A bokájáig sem ért föl! – még megmutatta a bokáját – De talán a kisujjáig se! – azt is megmutatta.

– Gondoltam, hogy így lesz! Hát, örülök, hogy találkoztunk! Ha van kedvük, hívjanak föl! – egy névjegykártyát nyomott a férfi kezébe – Még egy hétig itt vagyok! Szívesen csinálnék magukkal egy interjút, tudják, van egy kis házi lapunk, minden évben külön számot szentelünk a Játékoknak! Ha gondolják…

– Nagyon megtisztel, Mr. Massini, élni fogunk a lehetőséggel!

– Asszonyom! – kezet csókolt Yokuának – Örülök, hogy megismertem!

– Hát még én! Gyerekek!

Gabriel ott állt mögötte, Emily azonban csak félve oldalgott feléjük. Tartott a bátyja bosszújától.

– Aztán óvatosan azzal a rakétával, nagyfiú! – a Wagner-társaság elnöke egy barackot nyomott a fejére. Gabriel imádta az ilyesmit. „Mekkora hülye!” – gondolta magában. Szerencsére nem mondta ki.

Az asszony belekarolt a férjébe. Szent volt a béke. A megkönnyebbülés közös érzésként uralta a lelkűket.

Jókedvűen indultak ebédelni. Még azt is szokatlan megértéssel tűrte az asszony, mikor megszólalt a telefon, és Hiito Hakawa ezredest azonnali hatállyal hazarendelték.

2.

Semmi föltűnő nem volt az alakján.

Hengeres test, kidudorodó reaktorblokk, összekapcsolódáskor feléledő manipulátorok. Az egészet piszkosszürke titániumötvözet borította. Ezrével közlekedtek hasonló külsejű teherhajók a Galaxisban.

A hajónapló szerint a rakomány is a „szokásos” volt: mezőgazdasági gépek, használati tárgyak, gumicsizmától a papírzsebkendőig mindenféle marhaság. Papíron. Igencsak meglepődött volna a küldemény feladója, ha megtudja, „mivel” egészült ki az eredeti szállítmány.

Célállomásként a „Norriát” tüntették fel. Ebből egyenesen következett, hogy „ugrást” is tartalmaznia kellett az útitervnek. Hagyományos útvonalon kétszáz év alatt se ért volna oda a „Nicodemus”. Így hívták a hajót.

Már ameddig el nem tűnt a Naprendszert behálózó, automatikus figyelőállomások tömegdetektorai elől.

A menetrend szerinti időpontban hiába várták az A 8-as „beléptető-ponton”. Itt kellett volna behatolnia a hipertérbe. Innen már anyagtalan energiakupacként, egy időtlen „kukacjáraton” át folytatta volna útját. Ahogy a többi hajó is.

Több, mint négy ezer „beléptető-pont” épült már ki a Galaxisban. Azért nem távolabb, mert a terjeszkedésnek határt szabott a fénysebesség. Először hagyományos útvonalon kellett elérni minden helyet, hogy a pontos pozicionálást el lehessen végezni. Ez előfeltétele volt a hipertér sikeres elhagyásának. A „Nicodemus” azonban már a beléptető-pontnál sem jelent meg. Egyszerűen köddé vált.

Az A 8-as állomás 11,30-kor észlelte az eltűnését. Azonnal jelentette a védelmi lánc legközelebbi szektorparancsnokának, onnan fél órán belül továbbhaladt az információ a hadügyi államtitkár külön vonalán, BHR kódolással. Ez azóta volt kötelező eljárási rend, mióta az Idegenek megjelentek a Galaxis határvidékén. Még sohasem hatoltak be a védelmi vonalak mögé, de az ördög nem alszik.

A Védelmi Minisztérium minden eshetőségre megpróbált felkészülni.

Ez az eltűnés azonban nem tűnt érdekesnek. Egyrészt messze túl volt az Idegenek „hatótávolságán”, másrészt nem kísérték a „szokásos” jelenségek: ha „ŐK” tüntettek el egy hajót – ez számtalanszor megesett a peremvidékre merészkedő, automatikus teherszállítókkal –, az eltűnést követő órákban ott gomolygott az „Ugrások” utánihoz hasonló, finom, fluoreszkáló köd. Senki sem értette, miért.

Ugrásról ugyanis ilyenkor szó sem lehetett. Ezt minden iskolásgyerek tudta: az Ugráshoz óriási energiakoncentráció szükséges! Ezt csak a csillagok közvetlen közelébe települt, gigantikus generátorok voltak képesek „ellopni” a héliummag-fúzió tomboló poklából. Ember ekkora energiákat semmilyen más módon nem tudott kinyerni semmiből. A „Nicodemus” azonban még a legközelebbi reaktorpozíciótól is messze volt. Túl messze.

– Államtitkár úr mikor írja alá a mai dossziét?

– De sürgős lett egyszerre! Még át se néztem mindent!

– Tudom, nem is sürgetésképpen kérdeztem, csak Mr. Rose érdeklődött a…

– Rose alezredes! Pénzszagot érez, azért ólálkodik állandóan itt!

– Azt mondja, az emberei éves kartonját nem tudja lezárni, ha az utolsó napi észlelések nincsenek a kezében.

– Hát majd ott lesznek! Még nem jutottam az akták végére!

– Már aláírta, Mr. Penrose! Ott van az asztal szélén, látom! A többi ráér, de ha ideadná azt az egyet…

– Takarodjon ki a szobámból, Liza! Számtalanszor megmondtam már, gyűlölöm, ha a papírjaimba bámul valaki! Majd odaadom őket, ha úgy látom jónak!

A titkárnő megszeppent.

– Az alezredes meg fog ölni! Az emberei úgy kell hazautazzanak, hogy egy fillér se lesz jóváírva a számlájukon! Mr. Rose azt mondja, így követelni sem lehet tőlük! Ha nem készül el az éves elszámolás…

– Leszarom, hogy az alezredesnek tetszik-e a dolog, vagy sem! Értékelnem kell az ellenőrző-pontok jelentéseit, addig semmiféle kimutatás nem készül! Kimehet, Liza! Majd szólok, ha szükségem van magára.

Ebben a pillanatban kivágódott az ajtó.

– Te szemét kis aktakukac! Megfojtlak!

– Hogy merészeli ezt, alezredes?! Én nem az újoncai közül való vagyok!

– Ez a szerencséd! Minden szavadat hallottam!

– A szobám előtt hallgatózott?! Liza, kérem hagyjon magunkra!

A szipogva bámuló titkárnő összerezzent.

– Igenis, Mr. Penrose. – kiment, és halkan behúzta maga mögött az ajtót.

– Panaszt teszek ön ellen a személyzeti hivatalban! A modora minősíthetetlen, a jelentései hiányosak…

– Én dolgozom, nem akták körmölésével szöszmötölök egész nap! Arra itt van maga! Azonnal írja alá az utolsó észlelési jegyzőkönyvet, hadd fizessek az embereimnek!

– Sajnos, nem tehetem! – maga elé húzta a már aláírt papírt, és nagy, piros betűkkel keresztben ráírta: „ELTŰNT”.

Egy teherhajó eltűnése a védelmi övezet középső zónájában komoly mértékben rontotta Blake Rose alezredes egységének éves statisztikáját. Persze, az államtitkár megtehette volna, hogy lezáratlan listára teszi a hajót. Általában ez volt a szokás.

Számtalanszor előfordult, hogy egy elveszettnek hitt hajó megkerült. Kiderült, hogy az eltűnést téves navigáció, meteorraj elkerülése vagy egyszerűen adminisztrációs hiba okozta. Mindenképpen célszerű volt néhány hetet kivárni. De nem kötelező.

És Stanley Penrose államtitkár most nem a kivárást választotta.

– Mire írt „ELTŰNT”-tet?!

– A Nicodemusra. Nem jelent meg az A 8-as ellenőrzőponton. Május eleje van, másfél hónappal a féléves mérleg előtt már nem fogok lezáratlan listára tenni egy ügyet!

– Nem fog?! De hát az a hajó még előkerülhet!

– Sajnálom, alezredes, a múltkori fiaskó óta az ön egységének sokkal szigorúbban kéne őriznie a felügyelete alá tartozó szektort!

– A „Bayela”-katasztrófájára gondol?! A fizikus urak rosszul számították ki a perturbációt! Ha nem tévednek, egyik hajónak sem esik bántódása!

– Tudom, mindig mások hibáznak, valahogy mégis az ön szektorában történik a legtöbb fatális véletlen!

Az alezredes átnyúlt az íróasztal felett, és a gallérjánál fogva fölemelte az államtitkárt.

– Ha a Nicodemus eltűnését is a nyakamba varrja, esküszöm, eltöröm a gerincét!

– A maga körzetében történt! – hörögte az államtitkár. Még ebben a megalázó helyzetben sem tűnt el az arcáról a gúnyos mosoly.

Mikor Hakawa ezredes belépett, szinte visszahőkölt a megdöbbentő látványtól.

– Alezredes! Mit művel maga itt?!

Az államtitkár lábai újra földet értek. Blake Rose kihúzta magát, és tisztelgett.

– Jelentem, Penrose államtitkár épp most vonta meg az éves jutalomkeretet az embereimtől! Mivel ezt rosszindulatú és teljesen indokolatlan lépésnek találtam…

– Pihenj! Délután jelentkezik a Kötelmi Bizottság előtt! Szégyent hoz a rangjára, alezredes!

– Nem énrólam van itt szó! Ha felfüggesztenek, sem tűrhetem el, hogy az embereimet megrövidítsék! Csaknem kétszer annyi szabad órájukat áldozták a szolgálatnak az idén, mint bármelyik másik egység! Több kritikus helyzeten lettek sikeresen úrrá, mint a többiek együttvéve! És akkor a nyakukba varrnak két olyan esetet, amihez semmi közük?!

– Két eseten nem úszhat el az egész éves keret!

– Általában nem! De a „Bayela”-katasztrófában tizenkilenc hajó veszett oda! Hibás számítások okozták a bajt, nem az embereim! Mégis mi kaptunk büntetőpontokat miatta! De mert az egész évünk hibátlanul sikerült, egy hajszállal belül maradtunk a minimális kvótán! Erre az államtitkár „úr” – gúnyosan megnyomta az utolsó szót – beerőszakolt az eredményeink közé egy tegnapi eltűnést! Ki sem vizsgáltatta az ügyet!

– Megmondtam magának: a félévi mérleg előtt másfél hónappal nem fogok függő aktákat gyártani! Egyébként jogomban áll saját hatáskörömben mérlegelni, mit érdemes függő listára írni és mit nem! Úgy ítélem meg, hogy a „Nicodemus” sohasem kerül elő! Érti?! Soha!

– Úgy ítéli meg! Nevetséges! Mi maga, látnok?!

– Alezredes! Uralkodjon magán! Semmi sem indokolja a fegyelmezetlenségét!

– Értettem, uram! De meg kell jegyezzem, sokkal olajozottabban mentek a dolgok, amíg nem ültettek az észlelő és eljáró egységek közé államtitkárokat! Ez egy fölösleges poszt, arra való, hogy megnehezítse a munkánkat!

– Lelépni!

Blake Rose tisztelgett, és sarkon fordult. Még el sem indulhatott azonban, mikor lassan kinyílt az ajtó. A titkárnő lépett be rajta.

– Elnézést, hogy illetéktelenül bejöttem… – kifejezetten jól álltak neki a könnyektől csillogó szemek –, de muszáj valamit mondanom!

– Tessék, Miss…

– Cracker. Liza Cracker, ezredes úr. Én vagyok mindennek az oka.

– Ön?!

– Igen, én. Bocsássanak meg érte, de hallgatóztam az imént. Tudom, hogy az állásomba kerül, amit mondok, de nem bírom magamba fojtani: én vagyok a felelős az egész problémáért! Az államtitkár úrnak semmi baja nem volt Rose alezredessel, amíg…

– Amíg?

– Még kitüntetésre is fölterjesztette júliusban!

– Fölterjesztette kitüntetésre? Én nem láttam a javasoltak listáján!

– Nem, mert a dolog után meggondolta magát!

– Liza, azonnal menjen ki a szobából! Hallja?! Utasítom, hogy hagyja el a helyiséget!

– Nem, Mr. Penrose. Beszélnem kell a dologról!

– Miféle dologról? – kérdezte az ezredes kíváncsian.

– Utoljára figyelmeztetem, hagyja el a helyiséget!

– Az államtitkár úr megpróbált…

– Ez a nő nem normális! Kérem, ezredes úr…!

– Mit próbált meg Mr. Penrose?

– Szeretkezni velem. Bezárta az iroda ajtaját, és azt kérte, vetkőzzek le. Mikor erre nem voltam hajlandó, nekem esett. Letépte a blúzom…

– Szemenszedett hazugság!

– Nem az. Sajnos, ostoba voltam, és első rémületemben elárultam neki, hogy Rose alezredessel találkozgatunk… titokban! Tudom, hogy a szabályzat tiltja az ilyesmit, de hát én sohasem akartam katona lenni! Egyszerű titkárnő vagyok, miért uralkodnék az érzelmeimen? Ez még Mr. Penrose-nak sem sikerült! Mikor végre lehiggadt, azt mondta, felejtsem el az egészet! Nem rajtam állt bosszút. Attól kezdve belekötött az alezredes minden jelentésébe.

– Beszélt az esetről valakinek?

– Senkinek. Még Blake sem tudott róla!

– Blake?

A titkárnő elvörösödött.

– Rose alezredes. Nem mertem elmesélni neki. Olyan hirtelen haragú!

– Azt látom! Délután háromkor mindannyiukat várom a Kötelmi Bizottság előtt. Végeztem.

Az ezredes sarkon fordult, és kiment a szobából. Még az ajtót sem csukta be maga után.

Az ügy sokáig húzódott. Vizsgálat vizsgálatot követett, különböző szintű etikai és fegyelmi bizottságok előtt kellett újra és újra elismételniük a legintimebb részleteket. Csak egy dolgot nem vizsgált senki: hogy hová tűnt a Nicodemus? A kérdés elmerült a nem is annyira szokatlan szerelmi háromszög zegzugos fonalai között.

Pedig érdekes fejleményeket hozhatott volna egy ilyen vizsgálat. Már ha sikerrel jár. Amire, persze, nem volt sok esély.

A hajó ugyanis eredeti útvonalától sok tíz ezer kilométerre száguldott ismeretlen végcélja felé. Azonosító hívásokra nem válaszolt. Elkerült minden, sűrűn hajózott útvonalat.

Egy tömegdetektor, ha beméri, észlelhetett volna némi növekedést. De csak egész minimálisát.

Azt viszont egyetlen műszer sem mutathatta volna ki, hogy az a plusz tömeg: él…

3.

– Azt hiszem, ennyi elég lesz elsőre!

– Csak most kezdtünk belemelegedni!

– Igen, időnként már attól féltem, meg is üt, Mr. Lawton!

– Ugyan, Mr. Dean! Egy újságírónak az a dolga, hogy kérdezzen! Rámenősen és agresszíven, ez igaz, de attól még nem kell ellenségének érezzen! Végül is önszántából vállalta az interjút.

– Ez így igaz. De most hagyjunk egy kis szünetet! Nem árt, ha az olvasóknak is, magának is módja van kicsit átgondolni a történetet!

– Hát ez nagyon szép gondolat, de egyáltalán nem vagyok benn biztos, hogy az első rész közlése után ön még abban a helyzetben lesz, hogy nyilatkozzon! Már elnézést az őszinte szóért…

– Értékelem a nyíltságát, de miattam ne aggódjon! Biztonságban leszek. Viszont jól hallottam? Tényleg első részt mondott?

– Mi mást mondtam volna?

– Első négyet! Ami eddig elhangzott, azt legalább négy számra kell bontania! Csak így járulok hozzá a közléshez!

– Szedjem szét az interjút?!

– Legalább négy darabba! Egy-egy napra elég a negyede is! Hadd fogja föl mindenki, miről van szó!

– És ennek az az útja, hogy elnyújtjuk az egészet, mint a rétestésztát?!

– Lehet, hogy nincs igazam, de most mégsem szeretnék vitát nyitni erről! Egyszerűen ez a feltételem.

– Rendben van, Mr. Dean, áll az alku! Enyém az anyag, négy részletben! Holnap jelenik meg az első.

– Úgy legyen. – kezet fogtak – Ma szerda van. Vasárnap délelőtt 10-kor találkozunk ugyanitt. Akkor folytatjuk!

– Vigyázzon magára!

– Ne gondolja, hogy csak nekem van szükségem óvatosságra! Az az érzésem, maga előbb akad horogra mint én!

Ezen jót nevettek. A szerkesztőségi épület biztonsági kamerái kockáról kockára rögzítették az épületből való távozás minden pillanatát. James Lawton elgondolkodva nézte végig, ahogy interjúalanya taxiba száll, és elindul a kormánynegyed felé. Azt már persze nem láthatta, hogy néhány utcával följebb meg is áll.

A sofőr később jól emlékezett a sarokra, ahol kitette a különlegesen bőkezű utast.

Még a következő taxi is megkerült, amibe átszállt, sőt, többen felismerni véltek egy gyalogosan tovább haladó férfit a „Murriman” hídon, akisre egész jól ráillett a személyleírás.

Onnantól azonban megszakadtak a szálak.

Azok, akik láttak belépni egy szürke ballonos járókelőt a Védelmi Minisztérium épületébe, sohasem kerültek a rendőrség látókörébe. Így nem alakulhatott ki a meggyőződés sem, hogy a két férfi egy és ugyanaz.

A kormányhivatal biztonsági kamerái egyetlen kockát sem rögzítettek az egészből. Sem a kapunál, sem később, a folyosókon.

A szobában sem működött rögzitőkészülék. Csak egy számítógép a szokásos televíziós csatornákkal és újságnyomtatóval, egy dugig megrakott hűtőszekrény meg egy minden kényelemmel ellátott fürdőszoba.

Ha a Védelmi Minisztérium Biztonsági Osztálya életre-halálra keresne valakit a városban, minden bizonnyal utoljára gondolna a saját épületére. Hiszen ott a legkomolyabb biztonsági rendszernek kell működnie! És az nem tévedhet.

4.

– Igaza van! Mikor hazarendeltük, még nem erről volt szó! Legalábbis magának nem ezt mondták! Vannak dolgok, amiket még BHR-kódolású vonalon sem szívesen részletez az ember! Az eredeti probléma is létezik, amelyik miatt hazajött, majd annak a vizsgálatnak is eljön az ideje! Most azonban, átmenetileg hátrébb került a fontossági sorrendben!

– Nem hiszek a fülemnek, uram! Lehet valami fontosabb, mint az idő előtti Beavatkozás felelőseinek megtalálása?

– Nézze, Hiito! – az admirális a vállára tette a kezét, és sétálni kezdett vele a teremben. Körbe-körbe. – A maga információs hálózata a legjobb az osztályon! Nem, ne próbáljon meg szerénykedni, nemcsak magán múlik, hogy így van! A legjobb embereket szervezte be! És most történt valami. Valami olyasmi, ami egy még nagyobb baj árnyékát vetíti előre! Ezt szeretnénk megakadályozni! Ezért van feltétlenül szükségünk önre!

– Hallgatom, uram!

– Helyes! – az admirális egy ideig csak az állát simogatta – Nos, nem akarom fölösleges bevezetőkkel rabolni az idejét, igen röviden el tudom mondani, mi történt: az egyik makroelemző beszélt!

Hakawa ezredes elsápadt.

– Az lehetetlen! Olyan gondos pszichológiai teszttel lettek összeválogatva, hogy egyszerűen kizártnak tartom…

– Ne tartsa! Beszélt! Lehalásztunk a hálózatról egy közleményt, amiben szinte mindent nyilvánosságra akart hozni!

– De nem sikerült?

– Nem, szerencsére nem! De ettől nem lett jobb a helyzet! Meglépett, mielőtt embereink a lakására értek volna!

– Nem működött a biztonsági rendszer?!

– Ez egy külön történet! A landolás után nem a családjához ment! Fenntartott egy külön lakást a mágnesvasút északi végállomásánál, onnan rakta föl az anyagot a Hálózatra! Valahogy meg volt buherálva az egész kódelfogadó rendszer! Nyilván már a legutóbbi szabadsága idején erre az akcióra készült! Elvileg se az ujjlenyomatával, se az azonosító-kártyájával nem jöhetett volna ki! Mégis eltűnt, mire az embereink a helyszínre értek!

– Nem is ment vissza?

– Azóta nem. Már vizsgáljuk a rendszert, ahogy azt a hülye tesztet is, amivel kiválasztották az elemzőket! Hogy is hívják?

– ”Közösségdinamikai-teszt”, uram!

– Na, azt! Azzal is súlyos problémák vannak! Szóval: az emberünk eltűnt, és a legutóbbi információink szerint nem vesztegette fölöslegesen az idejét! A Brilling Postnak adott valami interjút, ami holnap reggel megjelenik! Nem tudjuk megakadályozni! A Hálóról leszívott anyagból kiindulva, túl sok jóra nem számíthatunk!

– Ezek szerint elkapni már fölösleges?

– Nem feltétlenül, de ezen már dolgoznak! A maga feladata áz lenne, hogy kiderítse: magányos akcióról van szó, vagy mind a hatszáznegyvenkilenc elemzőnek elment az esze! Megértett?

– Azt hiszem, uram! Kitől kapok eligazítást?

– Már átküldettem az anyagot a szobájába! Kezelje az egész ügyet bizalmasan! A lehető legbizalmasabban!

– Úgy lesz, uram!

Tisztelgett, és kiment a teremből. Még semmiféle terve nem volt. Nem tudta, miként fogjon a dologhoz. Csak egyben volt biztos: a fiúra szüksége lesz!

5.

New Jersey 2855. május 10.

Tisztelt Olvasóink!

Nem mindennapi esemény késztetett bennünket mai különkiadásunk megjelentetéséire.

Tegnap, a reggeli órákban földet ért a Deepest-II, A-osztályú kutatóűrhajó.

Ma délelőtt jelentkezett szerkesztőségünkben Dr. Charles F. Dean, a Digital Branigan of Course robottervező mérnöke, a Deepest II makroelemző csoportjának vezetője.

Riporterünk kérdésére elmondta, hogy alig néhány órával korábban a Központi Tanács Biztonsági Osztálya „A-11”-es jelű, országos körözést adott ki ellene. (Az „A-11”-es különösen veszélyes bűnözőkkel szemben alkalmazott, likvidációs záradékot tartalmazó eljárási utasítás – a szerk.) Dr. Dean már a lakását is csak hamis azonosítókártyával tudta elhagyni. Kerülő úton, gyalog érkezett szerkesztőségünkbe.

Az alábbiakban teljes terjedelemben közöljük azt a beszélgetést, amelyet James Lawton, lapunk szerkesztő-riportere a reggeli órákban folytatott Dr. Charles F. Deannel.

Megítélésünk szerint mindaz, amit az alábbiakban közreadunk, súlyát és jelentőségét tekintve fölülmúlja a Brilling Post közel kétszáz éves történetének összes szenzációját.

Ennél is fontosabb azonban, hogy valamennyiünket érintő, páratlan horderejű ügyről van szó.

Elképzelhető, hogy lapunkat államtitok megsértésével fogják vádolni.

Ezúton szeretném kijelenteni, hogy minden, ezzel kapcsolatos felelősség engem és kizárólag engem terhel.

Alan Parson főszerkesztő

Május 10. délelőtt 11 óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

– Dr. Dean! Szeretném, ha beszélgetésünk elején néhány mondatban bemutatkozna olvasóinknak!

– Charles Frederic Dean vagyok, robottervező mérnök. Illinois államban születtem, 2735-ben. Általános iskoláimat Pearlben, a középiskolát Nottinghillben végeztem. Kitűnő eredménnyel érettségiztem, így kerültem a „Yale” számítástudományi fakultására.

– Ide, ugye, rendkívül nehéz bekerülni?

– Nem annyira, mint amennyire hírlik. Másodéves voltam, amikor elnyertem a „DBC” ösztöndíját („Digital Branigan of Course” – a szerk.), így természetes volt, hogy a diploma megszerzése után náluk helyezkedtem el. Ma is a „DBC” alkalmazottja vagyok, független operátori státusban…

– Ez közelebbről mit jelent?

– A DBC által előállított szintetikus agyak tesztelését végzem.

– Vagyis nem a köznapi értelemben vett robotprogramok tervezésével foglalkozik?

– Az attól függ, mit ért köznapi értelemben vett robotprogramon?

– Hát például a háztartási segédrobotok vezérlő szoftvereit!

– A háztartási segédrobotok vezérlőprogramja egyike a legbonyolultabbaknak! Talán ha egy nagyságrenddel marad alatta a legmodernebb, hadászati célú szintetikus agyak teljesítményének…

– Ezt nem mondhatja komolyan!

– Ezt a lehető legkomolyabban mondom. Egyébként általános tévhit, ami Önt is megzavarja. Senki sem gondol utána, hogy háztartási segédrobotok csupán 50-60 éve léteznek, a San Francisco teljes légiforgalmát irányító számítógépes rendszer pedig több, mint nyolcszáz éve!

– Azt akarja ezzel mondani, hogy egy „Digi-Toys” házvezetőnő többre képes…

– A „Digi-Toys”, a „Rubens-Killer” vagy bármelyik másik típus! De nem a „többre” a helyes kifejezés: másra képes! Egy „D.T.” házvezetőnő éppúgy nem tudná levezényelni a szerda délutáni csúcsforgalmat a Kennedy-repülőtéren, ahogy a Microsoft AirContact 2855 (a legelterjedtebb repülésirányító szoftver – a szerk.) sem tudna pirított borjúvesét készíteni, halványbarna besamel-mártással! Mindegyik a saját feladatát látja el kifogástalanul. A különbség leginkább ebben a feladatban van.

– Akkor az is lehet, hogy a besamel-mártás készítése bonyolultabb probléma, mint egy világváros repülőforgalmának szervezése?

– A kérdés nem annyira ostoba, mint amilyennek első hallásra tűnik! Az analitikusok gyakran idézik Webbs mondását (Roger D. Webbs 2699-2781, biokémikus és matematikus, sokan a szintetikus neurontechnológia atyjának tekintik – a szerk.): „nem mindig az a bonyolult, ami annak látszik”! Egy világváros légiforgalmát csak azért nem tudja egy iskolás gyerek megszervezni, mert igen rövid idő alatt, nagyon sok tényező változását kéne számításba vennie! Semmi olyat nem kell azonban kitalálnia hozzá, amire ne lenne képes! Csak hihetetlen gyorsasággal kell felhasználni pofonegyszerű ismereteket! Erre az ember fizikailag alkalmatlan, nem szellemileg! A számítógép csupán egy célgép, ami bír ezzel a gyorsasággal.

– És mi teszi bonyolulttá egy háztartási robot munkáját?

– Egy számítógép számára nem az az egyszerű, ami nekünk! Ő inkább az algebrát kedveli, számára az a mindennapos tapasztalat. A légiforgalom megszervezése egyszerű algoritmusokon alapul. De csak próbáljon valaki olyan programot készíteni, hogy egy illat-és ízérzékelő receptorokkal fölszerelt computer a befutó íz-és szagminták elemzése alapján, egy előre megadott standardhoz viszonyítva, a legoptimálisabb ízű és állagú ételt készítse el! Aki megpróbálta, tudja, micsoda munkáról van szó! És ez a háztartási kisegítő robotok legegyszerűbb feladatainak egyike. Gondoljon csak a kötetlen társalgásra, amit nap mint nap folytatunk a „Digi-Toys”-okkal vagy a „Rubens-Killerekkel”! Megannyi váratlan, önálló gondolkodást igénylő szituáció.

– Hihetetlennek tűnik számomra, amit mond! Miért lenne bonyolult, ami valójában egyszerű?

– Mert nem az! Komplikált algoritmusok kusza szövevénye. Egyszerűnek csupán a világ legösszetettebb logikai hálózata látja: az emberi agy!

– Úgy érti…

– Úgy értem, nem véletlen, hogy a szintetikus agyat működési analógia köti össze az emberi aggyal! Az emberi agy volt a minta. A szintetikus neuronhálózat azért birkózik meg sikerrel a mindennapos emberi problémákkal, mert működési elveit az emberi agyról mintázták!

– Az emberi agyról?!

– Igen.

– Mennyiben?

– Szinte mindenben. S ha azt kérdezné, hol vannak ennek a hasonlóságnak a határai, kénytelen volnék azt felelni: fogalmam sincs!

– Jól értem, amit állít, Mr. Dean?! A háztartási robotok… valójában emberek?!

– Én ilyet nem mondtam. A monseratti konvenció egyértelműen rendelkezik a logikai hálózatba építhető szintetikus neuronok maximális számáról! Ez pedig jóval alatta marad az emberi agyban található idegsejtek felének, ami a hivatalos megfogalmazás szerint a „… spontán intelligencia megjelenésének alsó határa.” Vagyis a háztartási robot nem ember.

– Definíció szerint!

– Igen.

– És az Ön személyes véleménye szerint?

– Fogalmam sincs. Még senki sem próbálta átélni egy fél agy szerepét. Sok kísérleti dokumentum maradt ránk azonban az állati intelligencia megnyilvánulásairól…

– És az mennyiben érdekes a számunkra?

– Egy fontos párhuzam erejéig mindenképpen: az emberré válás éles határvonalát se merném határozottan meghúzni valamilyen idegsejtszámnál! Számos tudós egybehangzó véleménye, hogy Monserattban politikai, nem pedig tudományos definíció született!

– Tehát mindenesetre nyitottnak tekinti a kérdést, hogy a háztartási robot ember vagy sem?

– Nem tekintem nyitottnak! Ez csupán definíció kérdése, az pedig egyértelműen fogalmaz. De hogy mekkora a köztünk lévő hasonlóság, indokolt-e az a definíció… erre nem tudnék válaszolni!

– Értem. És vajon miféle politikai érdek húzódhat meg egy ilyen filozófiai kérdés mögött?

– Ó, ez már régen több puszta filozófiánál! Gondolja, hogy életre-halálra keresnének, csak azért, mert elhatároztam, hogy beszélni fogok egy filozófiai dilemmáról?

– Nem, de valójában nem is értem, hogy függ össze a letartóztatási parancs mindazzal, amiről eddig társalogtunk!

– A mindennapi munkámmal függ össze. A szintetikus agyakkal folytatott kísérletekkel.

– Most jobban kéne értenem?

– Van egy törvény, ami megtiltja a monseratti konvencióban meghatározottnál több neuron hálózatba építését!

– Vagyis az emberi agyhoz túlságosan hasonló mesterséges agyak előállítását?

– Igen. Nos, én pont ilyenekkel foglalkozom! Ezek tesztelésével.

– Törvénybe ütköző tevékenységet folytat a DBC megbízásából?!

– Ha a törvény szellemét veszi alapul, azt kell mondanom: igen! Hosszú évek óta.

– De hát ez lehetetlen! A DBC a Védelmi Minisztérium legnagyobb beszállítója! Minden tevékenységét állami felügyelet mellett végzi!

– Ahogy a kísérleteket is. Egészen pontosan a Védelmi Minisztérium bízott meg bennünket a kísérletek beindításával. Minden az ő terveik szerint történik. Nem csoda, hogy aggasztja őket, ha valamelyikünk beszélni kezd róla!

– Ezek nagyon súlyos vádak, Mr. Dean!

– Tisztában vagyok vele.

– Sajnálom, de kételkedem ebben! Mint mondja, törvény szabályozza a mesterséges agyak…

– Nagyságát. Nyugodtan nevezheti annak, ha tisztában van vele, hogy itt nem fizikai nagyságról, hanem az építőelemek számáról van szó.

– Köszönöm. Tehát törvény szabályozza a mesterséges agyak nagyságát. Utánanéztem: a Központi Tanács alkotmányának 2799/04-23-as módosítása foglalkozik a kérdéssel. Kérem, most figyeljen: az alkotmány a Védelmi Minisztérium indítványa alapján a monseratti konvenciót tekintette a szabályozás alapjának! Vagyis az a minisztérium kezdeményezte a törvényalkotást, akit ön a törvény tudatos megszegésével vádol! Itt valami nem kerek, Mr. Dean!

– Nagyon is az, csak bogozza ki a szálakat! Az egész konvenció a védelmi miniszter kezdeményezésére jött létre, még a kétezer hatszázas évek végén. Nem érzi kicsit furcsának, hogy a hadügyekért felelős tárca vezetője tudományos tanácskozást szervez? És nem elégszik meg ennyivel! Nagy sietve törvényerőre is emelteti a konferencia megállapításait!

– Amelyek megtiltják a kísérletezést a túl „nagy” mesterséges agyakkal!

– Mindenki más számára. A Védelmi Miniszter nem véletlenül siettette a törvényalkotást annak idején!

– Úgy érti, attól tartott, nem megfelelő megfogalmazás kerül majd törvénybe?

– Pontosan erről volt szó!

– Pár perccel ezelőtt törvénysértéssel vádolta a minisztériumot, most meg azt állítja, maguk szövegezték a törvényt, amit megsértenek! Nem érez itt némi ellentmondást?

– Nem. A törvény ma is tökéletesen megfelel a célnak: a kijátszhatóság céljának! A törvény betűje be van tartva. Csak a szelleme nem! De ítélje meg ön: az alkotmány úgy fogalmaz, hogy „… a küszöbértéknél nagyobb számú neuron nem építhető logikai hálózatba.” Ebben a mondatban van a csapda! Az emberi agy szervezése olyan, hogy szinte minden sejtjét föl tudja használni problémamegoldásra. Logikai szempontból teljes rendszert alkot. A mesterséges agy nem. Neuronjainak fele le van választva a problémamegoldó gondolkodásról.

– Úgy érti, pontosan ugyanannyi idegsejt alkotja, mint az emberi agyat, csak egy része…

– A fele! Egész pontosan a fizikailag is elkülönülő jobb agyfélteke!

– Igen? Szóval a jobb agyfélteke ki van zárva a gondolkodásból!

– Nem igazán! Csak emocionális működésekre programozták. Azokból a feladatokból nem részesül, amit sokan a logikai működéssel azonosítanak!

– Nagyon igyekszem, de nem könnyű önt követni! Azt állítja, hogy a mesterséges agy betű szerint megfelel a monseratti konvenciónak, hiszen neuronjainak fele nincs a logikai hálózatba kötve, nem végezhet, mondjuk, számítási műveleteket, ugyanakkor mégis pontosan annyi idegsejt alkotja, mint az emberi agyat?

– Szó szerint.

– Vagyis az egész csak játék a szavakkal?

– Sok tudósnak ez a véleménye.

– És mi a célja ennek a játéknak?

– Hogy tovább folyhassanak az általunk végzett kísérletek. Mikor a neurontechnológia eljutott arra a szintre, hogy felvetődhetett a kérdés: hol végződik a gép és hol kezdődik az ember? Nos, attól kezdve számítani lehetett rá, hogy létrejön valamiféle korlátozás. A Védelmi tárca ennek ment elébe.

– Olyan törvény megalkotását segítette elő, amelyik mellett nyugodtan kísérletezhetett tovább emberi agyakkal?

– Még egyszer mondom: nem nevezhetem emberinek a mesterséges agyat. Csak annyit állítok, hogy azok a neuronhálózatok… nem egyszerű számítások egy vázlatfüzetben!

– Hanem érző lények?

– Ön provokál, Mr. Lawton! A mai ismereteinket meghaladja ennek a kérdésnek az eldöntése! Közel hatvan éve veszek részt a kísérletekben. Többet tudok róla, mint bárki más. Itt az ideje kimondani az igazságot: amit művelünk, egyszerűen barbarizmus! Addig kéne abbahagyni, amíg nem késő!

– Akkor is, ha nem emberekről van szó?

– Annak idején egy kutyát sem kínzott meg az ember! És ezek nem kutyák!

– Hanem robotok. Egyszerű célgépek!

– Ez meglehetősen cinikus érvelés!

– A haladás ismer cinizmust, Mr. Dean?

– Akkor talán élő emberekkel is kísérletezhetnénk, nem?! Hamarabb jutnánk el az agy megismeréséhez…

– Tehát elismeri, hogy emberekkel kísérleteznek?!

– Nem, az ég szerelmére! Én ilyet nem mondtam! Mibe akar behúzni a keresztkérdéseivel?! Azt hittem, világosan fogalmazok: nem tudjuk pontosan, hol a határ közöttünk! Éppen ezért kéne felhagyni a kísérletekkel! Túlságosan hasonlítanak hozzánk! Ennyit állítok, és nem többet!

– Jól van, Mr. Dean, váltsunk inkább témát! Nagyon felizgatta magát!

– Csodálkozik rajta? Olyasmit akar a számba adni, amit nem állt szándékomban mondani! Abban szeretne vájkálni, milyen vérlázító törvénytelenségekben veszünk részt mi tudósok! Arra persze nem gondol, hogy ön is ezt teszi nap mint nap, és nem ártana először a saját portáján sepregetni! Én legalább megtettem az első lépést, mert itt vagyok…

– Hogy érti ezt?!

– Mit? Hogy itt vagyok?

– Nem, hanem hogy én nap mint nap törvénysértést követek el?

– Ó, roppant egyszerűen! Ez a bizonyos 2799/04-23-as módosítás tartalmaz egy cikkelyt, egész pontosan a 629-est, amelyik egyértelműen megtiltja emberszabású robotok előállítását. E cikkely értelmében egyetlen olyan robot sem kerülhet ki a robottervező intézetek kapuján, amelyik ne lenne ellátva egyértelmű megkülönböztető jegyekkel. „…elkerülendő minden olyan lehetőséget, amelyik módot nyújtana ember és robot összetévesztésére…”

– És ehhez nekem mi közöm?

– Nagyon is sok! Milyen bejárónőt használ?

– Megőrült?!

– Szó sincs róla. Egyszerűen kíváncsi vagyok rá! Nos?

– Nem is tudom, talán… RK 4-est?

– Érdekes! Miért nem a „House-attack” szériából valamelyik típust? Hatékonyságban messze felülmúlják az RK-kat és jóval olcsóbbak is… persze, értem én: azok a kerek fedőlemezek, a szétterpesztett póklábak – milyen kínos a vendégek előtt! A szomszédok gúnyos megjegyzései, az anyósa türelmetlen célozgatása „…mikor vesztek már valami rendes darabot?!” Azért egy RK 4-es egész más!

– Értem már, hová akar kilyukadni! Azzal vádol, hogy törvényellenes módon emberszabású robotot tartok a háztartásomban! Ki kell ábrándítanom: csak hivatalos helyen, kereskedőnél vásárolok, képtelenség, hogy a házvezetőnőm ne feleljen meg az előírásoknak!

– Mert eredetileg haj volt a fején?! Ez a tipikus módja a törvény kijátszásának! Eleget tettek a megkülönböztetési előírásnak, csak aztán ember legyen a talpán, aki egy haj nélküli RK 4-esben fölismeri a robotot! Én ugyanis gyerekkoromban láttam utoljára lobogó sörényű háztartási alkalmazottat! Ma mindenkinek első dolga eltüntetni a megkülönböztető jegyeket! Ez az általános trend… mondhatnám úgyis: a divat!

– Tehát azt mondja, mi ugyanúgy kijátsszuk a törvényt odahaza, mint Önök munka közben, mit ugrálunk hát? Semmi alapunk sincs pálcát tömi maguk felett, igaz?

– Talán van?

– Van bizony! Nem ugyanaz eltüntetni a házvezetőnő gusztustalan fejszőrzetét, mint kísérletezni gondolkodó és esetleg érző lényekkel!

– Az elv ugyanaz: tartsuk be a törvény betűjét, és köpjünk a szellemére! A robottervező intézetek csak elébe mennek a divatnak. Olyan robotokat gyártanak, amelyeknél a szabály ugyan be van tartva, de a megkülönböztető jegyek könnyen eltüntethetők! Muszáj így működniük, ha talpon akarnak maradni! A divatot mi teremtjük, az ő dolguk csupán annyi, hogy megtalálják a kiskapukat! Azokat, amelyeken keresztül kiszolgálhatják a törvény szellemével ellentétes igényeket! Ha nem így tesznek, végük van! A piac kegyetlen iramot diktál. Ilyen egyszerű a dolog. Mindannyian hibásak vagyunk! Nem bűnbakokat, hanem megoldást kellene találnunk!

– Tehát végső soron Ön az összes robottervező intézetet törvénysértéssel vádolja?

– Én a Központi Tanácsot vádolom rossz törvények életben tartásával! Az, hogy a háztartási robotok könnyen eltüntethető megkülönböztető jegyekkel kerülnek piacra, önmagában még nem bűn!

– Az viszont igen, hogy az Önök mindennapos tevékenysége nincs összhangban a jelenlegi törvényekkel!

– Ebben téved! Az összhang kiváló! Éppen ez a törvények legnagyobb hibája: hogy megtehetjük, amit nap mint nap teszünk!

– Eredeti elgondolás! Milyen kár, hogy a Belbiztonsági Osztály nem méltányolja! Mégiscsak maga ellen adtak ki körözést, nem a törvények ellen!

– Nagyon vicces!

– Nem, komolyan mondom: nekem tényleg úgy tűnik, mintha magát vádolnák a törvény megsértésével, nem pedig fordítva!

– És maga szerint ez épeszű álláspont?! Tervezők és konstruktőrök ellen adni ki elfogató parancsot?! Talán mi eszeltük ki a feladatainkat?! Mi adtuk a pénzt a kísérletekre? Mi szereztük be a szükséges engedélyeket? Tegyük fel, azt gondolom, hogy sem a tudományos kutatást, sem a piaci kereslet alakulását nem lehet merev törvényekkel szabályozni…

– Ezt gondolja?

– Mondom, tegyük fel! De ha ezerszer is így gondolnám, akkor se kezdhettem volna ebbe a munkába a feletteseim utasítása nélkül! Én egyszerű alkalmazottja vagyok a DBC-nek…!

– Vagyis a feletteseit vádolja törvénysértéssel?

– Még mindig nem ért, Mr. Lawton! Én senkit sem vádolok, lévén mindannyian benne vagyunk a dologban! Maga is, én is, mindenki! Én csupán azt szeretném elérni, hogy megszűnjön a lehetősége ezeknek a kísérleteknek! Nem normális helyzet Istent játszanunk: gondolkodó lények sokaságát teremteni és pusztítani el – ha úgy látjuk jónak!

– Végre kimondta, Mr. Dean! Gondolkodó lények sokaságát teremteni és pusztítani el – nem emberszabású feladat! Mélyen egyetértek Önnel.

James Lawton

2855. május 10.

Az interjú folytatását holnapi számunkban közöljük.

6.

Ha nem jön közbe semmi, százhetven év múlva érte volna el a célját.

Százhetven békés, eseménytelen év múlva. A titánium-ötvözetek bírják az ilyesmit.

Energiában sem volt hiány. Az energiacsapdák dugig töltve dacoltak volna az idő múlásával. Ha.

Ha nem jön közbe semmi.

De jött.

Egyszerű meteoritnak nézett ki. Közepes méretű, nem túl nagy sebességű meteoritnak. A védőernyő kacagva el tudott bánni egy olyan becsapódással, amit a kisebbfajta szikla ígért.

Minden átlagos esetben. Még a kivételesek többségében is.

Annak meg minimális volt a valószínűsége, hogy egy ilyen meteorit vegytiszta szilíciumból legyen. Ilyesmit addig senki sem látott.

Egyáltalán: tisztán egynemű meteoritot sem.

Sohasem derült ki, hogy került oda mégis. Talán valami ember alkotta szerkezet maradványa lehetett. Vagy az Univerzum távoli csücskéből érkezett hírnök – másfajta viszonyok, másfajta fizika hírnöke. A mi viszonyaink között mindenestre több, mint szokatlan volt a felbukkanása.

A védőernyő automatikusan működésbe lépett. Csapdába ejtette, majd vele együtt fölrobbant. Aztán jött volna a következő lépés. Szintén automatikus folyamat: az energiatárolók feltöltése kettejük energiájával. Ez egy sokat próbált reakció volt. Mindig sikerült. Csak szilíciummal nem szabadott próbálkozni. Vegytiszta, nagyobb mennyiségű szilíciummal.

A detonáció látványosra sikerült. Csoda, hogy a hajó egyáltalán túlélte.

De ebben a túlélésben nem volt köszönet. Letért pályájáról, energiái legnagyobb részét elveszítette.

A hibernáló egységek működtetéséhez és az ébresztéshez még elegendő tartalék maradt, de már egy ébresztés utáni újraindításhoz nem. Hírközlő csatornái is lebénultak.

Nem mintha embereknek akart volna üzenni. De elveszítette kapcsolatát azzal is, aki eddig irányította útját. Céltalanul száguldott tovább a Kozmosz belseje felé.

Ilyenkor egy automatikus rendszer csak egyet tehet: elindítja az ébresztést, hogy pótolja az elvesztett Irányítót. Ha nem is azzal, aki eddig töltötte be ezt a szerepet.

7.

– Itt van!

A férfi mosolyogva emelte föl a poharat. Nem volt ott.

– Sajnálom. – mondta.

– Hát még én! – a professzor szomorúan nézte az óráját. Régi, mechanikus szerkezet volt. Még az apjától örökölte.

– Mije van még?

Marilyn megszorította a könyökét.

– Azonnal hagyja abba!

– Miért üvölt a fülembe?

– Nem üvöltök, suttogok! Azt ígérte, elvisz minket vacsorázni! Kopog a szemem az éhségtől!

– Valahonnan csak kell pénzt szereznünk!

– Itt akar pénzt szerezni?! Maga megőrült!

– Kérem, professzor! – Willys a vállára tette a kezét – Menjünk! Ezek teljesen ki fogják fosztani!

– Egy utolsót, rendben? – a férfi felé fordult – Ehhez mit szól?

– Mutassa! – elvette a mandzsettagombokat, és szakértő szemmel vizsgálgatta az egyiket – Csak aranyozott! Nem ér túl sokat. De tudja mit? Olyan szimpatikus nekem. Figyeljen!

Újból megkeverte a poharakat. A professzor kidülledt szemekkel figyelt. A nyakán kidagadt egy ér, a szemeit őrültté varázsolta a hirtelen föllángolt szenvedély.

– Ez az! – csapott le.

Persze, most sem az volt.

– Mehetünk? – kérdezte Willys.

– Várjanak! Még egy gratis játék! Nem kell semmi! Úgy szeretném, hogy végre nyerjen! Na, hol van most? És a professzor eltalálta. Úgy örült, mint egy gyerek.

– Látta, George?! Látta!? Bele a közepébe! Mondtam, hogy meglesz! Mondtam!

– Ez egy nyolc zsetonos találat volt! Gratulálok! Tessék, itt a nyereménye.

A professzor elvette a műanyag lapocskákat.

– Ez mi? Ezzel tudok ennivalót vásárolni?

– Hát persze, itt a kollégámnál! – odavezette őket a szomszédos pulthoz – Julio, szolgáld ki az urakat!

Julio nyájasan mosolygott.

– Mit parancsolnak? Tessék választani! Ajánlhatom talán ezt?

Szép, színes zacskó volt. Tele mindenféle reményteljes dologgal.

– Rendben van! Mibe kerül?

– Két zseton! Mindössze kettő!

– Látja, Marilyn? Még mindig maradt hat! Mondtam, hogy legyenek türelemmel! Csak ki kellett várni a szerencsét! – Willyshez fordult – Tudja, hogy fogalmam sem volt, melyik az? Találomra böktem csak rá!

Az aluljáró átellenes vége felé vették az útjukat. A professzor kibontotta a zacskót.

8.

Ted Harris kinyitotta a szemét. Legalábbis azt hitte, hogy kinyitotta.

– Mi lenne, ha a kezemet idetenném inkább, a fejem alá?

Még a végére sem ért a mondatnak, már érezte, hogy elhibázta. Az egyébként mindig olyan ájtatos Miss Bathurst villámló szemekkel nézett rá.

– Vannak dolgok, amiket nehéz megérteni, ha az embernek nem volt gyerekszobája!! – amilyen halkan préselte ki a szavakat a fogai közül, olyan ingerülten is egyben. Nem mert igazán hangosan felcsattanni. A ravatalozó sötétített üvegből készült ajtaja nem szigetelt valami jól, ő is hallotta az odakint gyülekezők minden szavát. – Ezen a helyen már illik tudni viselkedni!

Jó nagyot rántott az unokaöccse karján, akkorát, hogy az kénytelen volt kiáltani egyet.

– Nem maradnál csöndben?! Fennhangon üvöltözöl, miközben odakint nyüzsögnek a vendégek?!

– Fáj!

– Persze, hogy fáj! Mindig ez a vége az eszement kapkodásnak! – nagyokat szuszogva próbálta helyre rángatni a makacsul ellenálló végtagokat – Még életedben nem készültél el időben! Pedig mit könyörögtem, hogy öltözz be tegnap este! De hát neked beszélhet az ember…

– Hát hogyne! Öltözzek be fél nappal korábban, és akkor itt fekhettem volna egész éjjel felravatalozva!

– Hú, de borzasztó! Tudod, hogy én hogy szeretnék végre lefeküdni egy kicsit?!

– Egy ágyba, de nem egy koporsóba!

– Sajnálom, én még nem vagyok halott! Bár, ha így folytatod, előbb-utóbb a sírba viszel…

Ted Harris, minden erejét latba vetve, fölemelkedett.

– A sírba?! Jézus ereje! Ez eddig eszembe se jutott!

– Micsoda már megint?!

– Ha itt vége a „dolognak”, engem is el fognak ásni?!

– Miért, mire számítottál?! – Miss Bathurst kis híján dührohamot kapott. – Talán úgy gondoltad, hogy mint aki jól végezte dolgát, fölkelsz és hazamész?!

– Hát nem… de azért mégiscsak mellbevágja az embert a dolog… Mit fogok én ott csinálni… ebben az egyébként igazán lakályos kis…?!

– Amit a többiek! Várod a feltámadást…

– A feltámadást?! De hát sose hittem benne!

– Az már a te bajod!

– Kérlek, Clara néni, ne beszélj így velem! Halálosan – fontos dologról van szó! Mennyi ideig kell várnom azt a… feltámadást?

– Mit tudom én! De ha egyetlen éjszaka ekkora problémát jelent, teljesen mindegy, hogy ötszáz év vagy ötezer, nem?!

– Ötszáz év?! Az ki van zárva! Szerintem egy percet se fogok kibírni elásva! Tudod, hogy klausztrofóbiás vagyok!

– És mi nem vagy?! Létezik egyáltalán olyan betegség, ami téged még nem támadott meg?

– Az ég szerelmére, Clara néni! Nem tudnál legalább színlelni egy kis együttérzést?! Végül is nem én tehetek róla, hogy ilyen gyönge a szervezetem! Látod, a halál is egész fiatalon ragadott el…

– Hogy oda ne rohanjak!

– Miért, tán nem vagyok fiatal halott?! Nézd csak meg azt a táblát a bejáratnál! Csupa aggastyán van beosztva egész napra!

Miss Bathurst egy újabb rántással végre imádkozó tartásba kényszerítette a férfi kezeit. És hogy a hónaljába vágó, merev halotti lepel ne taszíthassa ismét szétterpeszkedő, Krisztus-i pózba, a csuklóit gyorsan átkötötte a virágok díszítésére kikészített fekete szalaggal.

– Így ni! Most már ne mozogj többet! – nagyot sóhajtott – Komolyan mondom, egy gyerekkel nem ilyen nehéz!

Az elhunyt nem felelt azonnal. Hirtelen vállrándításokkal kísérletezett, aminek révén sikerült is valamelyest lazítania a palást kalodaszerű szorításán.

– Miért, sok gyereket temettél már?

Nagynénje a tenyerével csapott rá a férfi mellkasára. A dekoratív temetkezési jelmez azonnal visszaugrott eredeti helyzetébe.

– Fogd be végre a szád!

Ted Harris befogta. Nem annyira a beleegyezés jeléül, mint inkább a könnyebbség végett. A hónaljába vágó, éles fájdalomtól ugyanis hosszú ideig képtelen volt megszólalni.

– Te tényleg komolyan gondolod, hogy mindenkire imádkozva jön rá a halál?! – ennyit sikerült kinyögnie végül, óriási nehézségek árán.

– A tiszteletes úrnak ez volt a kívánsága… az ő szertartásain imádkozva ravatalozzák föl a halottat! Olyan nagy kérés ez?!

– Nem, egyáltalán nem nagy, csak megőrülök, úgy vágja a hónomalját ez a szar…

Összekötözött kezeit egyszerre mozgatva próbálta lejjebb küzdeni magán a palástot.

– Te mindentől megőrülsz! Én is megőrülhettem volna, mikor olyan hülye fejhangon kezdtél el hisztériázni az éjszaka kellős közepén! Az egész házat fellármáztad!

– Drága Clara néni! – a férfi egy nagy nyeléssel próbálta elejét venni a fájdalom kicsalogatta könnyeknek – Vesegörcsöm volt! Ráadásul bele is haltam. Az a kis fejhang igazán nem akkora bűn…

– Éjjel fél kettőkor?! Mrs. Hucks férje is meghalt a múlt héten, mégse hallotta senki üvöltözni!

Ted Harris nagyot nyelt.

– Eamey Hucks szívrohamot kapott, az pedig egy csöndes halál! Azzal nincs idő üvöltözni. Csak úgy jön, és kész. Már vége is.

– De neked, persze, nem lehetett volna szívrohamot kapni?!

– Kérlek, könyörülj rajtam! Épp elég gondom van így is! A kínai metszetes sort elcseréltem Mr. Rubskinnal, illetve csak cseréltem volna, mert ő egyszerűen elfelejtette megküldeni a három tornyos Branuit, amit ígért érte! A Commerce-hitelünk lejárt, de nem maradt időm levetetni a jelzálogot a házról, az autóban ki kéne cserélni a hátsó differenciálművet, vág ez az Istenverte halotti jelmez, és a tetejébe még ott van az a hülye elásás! Szerinted… nem lehetne valami mást kitalálni?

– Valami mást?! Óriási! Egymillió éve temetkeznek az emberek, de neki valami más kell! És vajon mit szeretnél? Egyenest a mennybe menni?

– Ne gúnyolódj! Csak van valami szalonképesebb megoldás, mint egy ládában elásni az embert!

– Hát hogyne! Még elégethetünk, és a hamvaidat szétszórjuk a szélben!

– Pfuj! Csak ilyen barbár ötletek jutnak eszedbe?! – a férfi álmodozva elmerengett – Én inkább egy mauzóleumot szeretnék… Nem túl nagyot, épp csak akkorát, hogy üdvözült mosollyal elfekhessen benne az ember, és legalább nézegethesse a látogatók arcát…

– Te, ahogy mozdulatlanul fekszel? Na, ne röhögtesd ki magad! És egyébként is: ki a fene látogatna meg téged?

– Hát azért páran talán… nem lehetne, hogy kicsit mégis meglazítsd a gumiját ennek a hülye mellvértnek?! Az a baj, hogy a felső részt felrántja ide, egész az állam alá, és ahogy megakad a hónom alatt a széle, úgy érzem, mintha késsel hasogatnának…

– Nem képzeled, hogy most kezdem el lefejteni rólad az egészet?! Másfél órát kínlódtunk Mr. Gasconnal, hogy legalább valahogy mutasson rajtad ez a gönc! Hihetetlen, hogy még a legdrágább holmi is egy percen belül úgy lóg rajtad, mint tehénen a gatya!

– Akkor viszont most az egyszer elégedett lehetsz! Ez nem lóg! Ez szorít, mint az állat!

– Hála Istennek! Így talán kitart a szertartás végéig… Hallod? Mr. Hillary is megérkezett! Szép, nagy búcsúztatód lesz! Tudod, mennyi munkám van ebben?

– Hát hogyne… őszintén együttérzek veled! És roppantul sajnálom, hogy annyi gondot okozok… nem is kérek mást, csak hogy a gumit… egy egészen picikét… lazítsd meg! Jó?

– Nem jó! Már jönnek is! Látod? Itt van Abbot tiszteletes meg az unokaöcséd San Ramonból – azt hiszem, senki sem hiányzik! Megyek, bevezetem őket… – Mrs. Bathurst a ruháját igazgatva elindult a bejárat felé. Közben még visszafordult. – Vigyázz a lepedőre, össze ne gyűrd a szélét!

– Clara néni! Azonnal gyere vissza! Ha nem lazítod meg most rögtön a gumit, végigüvöltöm az egész szertartást!

– Hát csak üvöltsd! Ahhoz értesz! Szegény anyámnak milyen igaza volt! Istenem… Ha élne, most bocsánatot kérnék tőle…

– Miért?! Mi köze szegény Rosa mamának a gumihoz?!

– Nézd csak meg a körmeidet!

– A körmeimet?! – a férfit váratlanul érte a fordulat. Próbálta maga felé fordítani az ujjvégeit, de a csuklóit összetartó szalagok minduntalan visszahullottak rájuk – Nem látom ettől a hülye masnitól!

Az asszony mérgesen fújtatott egyet, majd megállt, és visszament a ravatalhoz. Óvatosan félresimította a leomló szalagvégeket.

– Tessék, most már látod!

Ted Harris némi küszködés árán a szeméhez emelte összekötözött kezét, és sokáig érdeklődve vizsgálgatta a körmeit.

– Mit látok?

– Na, vajon mit?! Nézd csak meg jobban!

– Jó-jó, nézem már, ne idegeskedj… – fölemelkedett, és próbált komoly, vizsgálódó arcot vágni. Ez, persze, nem volt egyszerű, tisztán hasizomból megemelt felsőtesttel és az ettől aztán kétszeres erővel hónaljába vágó fájdalommal. – Ühüm. – bólogatott – Te mit látsz rajta?

– Nem mit látok, hanem mit nem látok! A gondos ápolás nyomait!

– A gondos ápolás nyomait? Ja, ezekre az elszíneződésekre gondolsz? Azok a haláltól vannak! Mindenki ilyen lesz néhány nap elteltével – szerintem én még egész jól tartom magam, ahhoz képest, hogy már egy hete halott vagyok!

– Szerintem pedig piszok rosszul nézel ki! Ha nem találok rá az utolsó pillanatban erre a diszkrét halotti öltözékre, azt hiszem, meg se mutathatnálak senkinek! De hát… Szegény anyám már húsz évvel ezelőtt megmondta, abban a férfiban nincs köszönet, aki rágja a körmét! És milyen igaza volt!

– Milyen?

Az asszony dühösen toppantott. Már emelte a kezét, hogy ismét a férfi mellkasára sújtson, mire az rémülten könyörögni kezdett:

– Ne! Csak ezt ne! Kegyelmezz, kérlek!

Abbot tiszteletes megjelenése mentette meg a helyzetet. Miss Clara Bathurst arckifejezése varázsütésre megváltozott. Egyszerre jelent meg rajta a méltósággal viselt gyász összes lényeges vonása: a fájdalom, a lázadás, a bele nem törődés az elfogadhatatlanba, ugyanakkor a hit, a béke, az üdvözült nyugalom. Arcfelenként különítette el egymástól az egyes érzelemtípusokat – ha mindenképpen hasonlítani kellett volna valakihez, hát Marty Feldman kétfelé néző produkciójára emlékeztetett leginkább.

– Na hogy vagyunk, hogy vagyunk? – Ted Harris ki nem állhatta a tiszteletes nyájaskodó modorát.

– Köszönöm kérdését, kicsit szűkösen, szűkösen.

– Hát ez bizony mindannyiunkra igaz! Szűkös a kiszabott időnk! Mindennek abba a pár röpke esztendőbe kell beleférnie…

– Meg ebbe a röpke gyászvértbe! Megtenné nekem, tiszteletes úr, hogy kicsit meglazítja hátul a gumiját? Fölkap az egész, és annyira vágja a hónaljamat…

– Ó, semmiképp se rondítanék bele Miss Bathurst remekművébe! Olyan fessül van itt kiterítve, hogy ezen az avatatlan kéz csak ronthat!

– Igazán nem szeretnék nagy szavakat használni, de ha most azonnal nem csinál valamit ezzel a gumival, az egész, szépen kitervelt gyászbeszéde alatt üvölteni fogok!

– Csak nem tenne ilyet? Tudja, hány ismerőse, kollégája, rokona jött el? A váróterem zsúfolásig megtelt! Már alig várják, hogy bejöhessenek! – aztán huncut kacsintással hozzátette – Nem akármilyen asszony a nagynénje! Egyszerűen egy szervező zseni! Táblás ház előtt fogom búcsúztatni – na, mit szól?

– Hogy uáááá…! – a ravatalozó visszhangzott Ted Harris kiáltásától, amit legalább annyira inspirált a fájdalom, mint Abbot tiszteletes huncut kacsintása.

– Mi történt? – dugta be a fejét a San Ramon-i Ritchie Holders – Valami baj van?

– Nem, dehogy… – Miss Bathurst hirtelen támadt szipogással próbálta elterelni fivére fiának figyelmét – Csak a fájdalom… Ted és a tiszteletes úr nagyon bensőséges viszonyban voltak…

– Á, értem. Akkor nem zavarok.

Becsukódott az ajtó, újra hárman maradtak.

– Jól van fiam, nyugodj meg, mindjárt csinálunk valamit! Segítene, Miss Bathurst?

– Hát persze! – az asszony szeme szikrázott a méregtől. Az előbbi, árnyalt kettősség egységes, határozott dühnek adta át a helyét az arcán. – Tudtam, hogy ez lesz a vége! Ülj föl!

Ted Harris fölült. Az öltözék mellrésze legalább húsz centivel hosszabb volt a felsőtesténél, így most már a combtő és a hónalj közé szorulva, egyszerre két irányban fejthette ki húsbavágó hatását.

– Ez az! Így Isteni! Van Londonban egy múzeum… auu!… ahol középkori kínzóeszközök vannak kiállítva! Fel kéne hívni őket… Jujj! Nem emlékszem, hogy ezt a praktikus kis mellvértet láttam volna…

A tiszteletes az asszonyhoz fordult.

– Milyen bölcs derűvel éli meg az unokaöccse ezeket a nehéz perceket! Hiába, a lelkierő valóban Isten legnagyobb adománya! – Abbot tiszteletes kicsit hátralépett, és előhúzta a jegyzetfüzetét meg a tollát. – Azt hiszem, ezt bele is fogom szőni a beszédembe!

Miss. Bathurst látszólag nem reagált a dicsérő szavakra. A pillantása azonban annál beszédesebb volt. Kemény mozdulatokkal igazgatta Ted Harris hátán a gumiszalagokat.

– Ezt képtelenség meglazítani! Nem elég hosszúak a végei!

– Akkor toldjuk meg valamivel őket! – indítványozta a férfi fellelkesülten.

– Nagyszerű ötlet! És vajon mi az ördöggel toldjam meg egy ravatalozóban?!

– Úgy gondolod, szerencsésebb lett volna egy rövidáruüzletben rendezni a szertartást?

– Úgy gondolom, hogy egy héttel ezelőtt el kellett volna hamvasszalak szűk családi körben, nem pedig belekezdeni ebbe a cirkuszba!

– Na persze! És akkor most próbálhatnék hamuszürke pelyhekből összerendeződni! Csókoltatlak…

– Fiam! – Abbot tiszteletes megkísérelt békítőén közbelépni – Meg kéne próbálnod egy kis önuralommal kezelni a kérdést! Igazán csak pár óráról van szó!

– Hát éppen ez az! Ahogy túl vagyunk az egyik kínszenvedésen, jön az a lehetetlen elföldelés…

– Ilyen az élet, fiam! Szenvedések sűrű láncolata, amit csak néha-néha szakítanak meg a boldogság gyorsan tovatűnő bárányfelhői!

Az elhunyt mély lélegzetet vett, és a homlokát sűrű ráncokkal szabdalta sávokra. A bárányfelhők, valami oknál fogva, különösen ingerelték.

– Aha. – felelte végül – És mit szólna hozzá, tiszteletes úr, ha most egy kicsit összeterelnénk azokat a bárányfelhőket?

A pap mosolyogva nézett a férfi szemébe.

– Ezt hogy érted, fiam?

– Hát úgy… hogy most mégis inkább csináljuk vissza az egészet!

Rövid szünet támadt a társalgásban.

– Hogy mondod, fiam?

– Csináljuk vissza!

– Bocsásd meg nekem a lassú felfogóképességet, de még mindig nem értem!

– Úgy döntöttem, hogy mégse halnék meg inkább!

– Hogy mégse halnál meg?! – a tiszteletes, ha nem is túl őszintén, de fölnevetett – Ez jó! Nagyon jó! Mégse halnál meg… De hiszen már egy héttel ezelőtt meghaltál!

– Tudom, de csináljuk vissza!

– Csináljuk vissza?!

– Igen! Clara néni hazaszalad, elhozza a barna öltönyömet, a tiszteletes úr addig szóval tartja az embereket odakint. A végén meg csapunk egy óriási murit! Mindenki jobban szórakozna, mint ezzel a kínos temetési cirkusszal!

– De fiam! Úgy látom, nem tudod, mit beszélsz! Te Isten és az Anyaszentegyház színe előtt halott vagy! Ezt nem lehet csak úgy visszacsinálni!

– Már hogyne lehetne! Nem ez az egyház hirdeti a feltámadást?

Abbot tiszteletes keresztet vetett szent rémületében.

– A Feltámadás nem tréfa, fiam! Annak még nem jött el az ideje!

– Jó, akkor hívjuk másképp, nekem teljesen mindegy! Jöjjek vissza a klinikai halálból, mondjuk… „Az ember, aki visszatért odaátról…” vagy „A túlvilág követe!” „A Halál elhibázott csókja…” Na, hogy tetszik? Szalagcím lehetnék a New York Times címoldalán! És ami a legfontosabb: levehetném végre ezt az idióta maskarát, és neki se kéne fogni az elföldelésemnek! Mindenki csak jól járna ezzel a változattal!

Az asszony már nemigen ügyelt a hangerejére. Úgy fölcsattant, hogy azt odakint is hallania kellett mindenkinek.

– Hát persze! És a vendégek?! A százötven fős vacsora, a szertartás, a tiszteletes úr beszéde?! Ted Harris gondol egyet, és mindenki elmehet a fenébe! Igazán remek! Tán még a nyakadba is boruljunk a végén, nem?!

– Ó, nincsenek ilyen vérmes reményeim, drága Clara néni…

– Ne is legyenek, fiam! A halál végleges és magasztos állomás az ember életében! – Abbot tiszteletes felgyűrte a reverenda kézelőjét, és udvariasan félretolta Miss. Bathurstöt a halott mellől. – Mutasd azt a gumit!

Egy ideig vizsgálgatta a ruha rejtett összefüggéseit, majd váratlanul megragadta a hónaljba vágó peremet.

– Ne, ezt ne! Így nagyon fáj!

A pap azonban nem tágított. Lassú le-föl húzogatással próbálta kimozdítani szorult helyzetéből a bársonnyal borított mellrészt.

– Kérem, tiszteletes úr…

– Sajnálom, de valahogy meg kell lazítanunk…

Erre a módszerre mintegy három percet fecsérelt el Abbot tiszteletes, teljesen hiába. Egy fokkal erőszakosabb eljáráshoz kellett folyamodnia.

Sajnos, az sem vezetett jelentős eredményre. Ha csak azt nem tekintjük eredménynek, hogy az elhunyt most már fennhangon sírt.

A hajlott korú, mégis ereje teljében lévő egyházfi azonban nem adta föl. Egyszerre vadul rángatni kezdte a makacs ruhadarabot. Egy ideig így sem történt semmi, majd váratlanul siker koronázta a próbálkozást! A gumi elszakadt, és az egész halotti öltözék mindenestül elszabadult. A ravatal jelentősebb szerkezeti elemeivel együtt.

A tiszteletes elveszítette egyensúlyát, és amikor Miss Bathurst, hasonló problémával küszködve, éppen benne próbált támaszra lelni, mindketten meg kellett adják magukat a gravitáció szigorú törvényeinek.

Az alkalomhoz nem illő, nehéz percek voltak ezek. Különösen, mikor a ravatal alatti, magasított dobogó is eldöntötte, hogy hosszas billegés után, végül is földől.

A monumentális gyászépítmény haragos robajjal temette maga alá Abbot tiszteletest és Miss Bathurstöt, viszont éppen talpraállította akut urémiában agnosztizált unokaöccsét.

Kissé szokatlan, mégis udvarias gesztusnak tűnt, hogy az elhunyt állva fogadja a zajra betóduló, gyászoló tömeget.

Sajnos, az egész, aprólékos műgonddal összeállított halotti ruhaköltemény is a katasztrófa áldozata lett. Mindössze egy ízléses, fehér csipkegallér akadt meg a férfi könyökhajlatában, aki elég különös látványt nyújtott így, a romok közt állva, anyaszült meztelenül, amint a csillag alakú, fehér csipkegallérral leplezve hirtelen támadt zavarát, sorra üdvözli a vendégeket. De azért igyekezett minél kedvesebben mosolyogni…

Nem ment könnyen. Szinte emberfeletti erőfeszítésébe került, hogy végre tényleg kinyissa a szemét. A szarkofág vörösen izzó indikátorfénye világította meg.

Korábbi életének szereplői, akik az előbb még színes kavalkádban rajzottak körülötte, egyszerre szertefoszlottak. Ahogy a ravatalozó is átadta helyét egy hibernáló csarnoknak.

Csak mikor fölült, vette észre, hogy ahol fekszik, az valójában nem is egy hibernáló csarnok. Inkább valamiféle raktár. A szarkofágok látványa tévesztette meg.

Körülnézett, és már egészen biztos volt benne, hogy valaki sebtiben rendezte be az egészet.

Azt nem kérdezte meg magától, hogy miért.

Azt sem, hogy ki.

Hiszen arról sem volt fogalma, hol is van egyáltalán?

Örült, hogy megszabadult a kínos álomtól. Mindig így ébredt. Nem mindenkinek az idegrendszere reagált egyformán a hibernálásra. Volt, aki meg se érezte.

És volt, akinél napokig tartott az ébredés. Harris még szerencsésnek mondhatta magát. Neki csak rémálmok jutottak. Mikor milyenek.

Ez a mostani nem is volt olyan szörnyű.

Megpróbált talpra állni. Muszáj volt valami harapnivalót keresnie. Farkaséhes volt.

9.

– Mi az ördög ez?!

– Fogalmam sincs, de borzasztó íze van! Szerintem a két zsetont se érte meg! Hová megyünk?

– Le a metróba! Csak van ott valami büfé!

– A metróban?!

– Nálunk volt!

– Hol nálatok?

– Anyám francia, Párizsban nőttem föl.

– És Párizsban volt ilyesmi?

– Lehet, hogy nem járt Franciaországban, professzor?

– Nem. Soha.

A mozgólépcsők meredek ívben zuhantak lefelé. Sokkal hosszabbak voltak, mint amilyet valaha is láttak.

– Na, lemegyünk?

– Én iszonyúan éhes vagyok! – Marilyn megnyalta kiszáradt szájaszélét – Meg innék is valamit! Láttam odafönt egy éttermet…

– És hogy akar fizetni?

– Nem emlékszik? Ujjlenyomattal bárhol lehet creditet nyitni!

– Csak nem a mi ujjlenyomatunkkal, Miss Minkowsky!

– Honnan tudja?

– Nem tudom, de mégsem kéne kipróbálni! Ezek a zsetonok veszélytelenebbek!

A kezében szorongatta a hat kis műanyag korongot.

– Hát persze. Van belőle hat. Az előbb kettőért adták ezt a borzadályt! Ki lehet számítani, mit tudnánk belőle venni hárman! Én valami rendes ételre vágyom!

– Szerintem remek ez az izé! Nekem kifejezetten ízlik!

– Akkor legyen a magáé!

– Egy napot kell csak kihúznunk valahogy! Holnap délután már találkozhatunk a többiekkel…

– Én nem bírom ki odáig!

– Nekem van még egy fél doboz üdítőm! Magának adhatom? – Willys előzékenyen nyújtotta Marilyn felé az italt.

– Igya meg nyugodtan, George! Nekem is volt, csak már elfogyott! Fölmegyek az étterembe! Ki tart velem?

– Ne vicceljen, Marilyn! Igaza van a professzornak: veszélyes lehet!

– Ha az lenne, nem lett volna benne a tájékoztatóban az az ujjlenyomat-dolog! Én kipróbálom!

És még mielőtt bármit szólhattak volna, belevetette magát a tömegbe.

– Hé, várjon! – de már késő volt. Marilynt elnyelte a nyüzsgés.

A két férfi tanácstalanul álldogállt az aluljáróban. A metró feneketlen gyomra ezrével szívta magába az utasokat.

10.

New Jersey 2855. május 12.

Tisztelt Olvasóink!

Rengeteg levél és telefon érkezett szerkesztőségünkbe a DBC tervező-mérnökével, Dr. Charles F. Deannel megjelent, tegnapelőtti riportunk kapcsán. Szeretnénk megnyugtatni mindazokat, akik Mr. Dean-ben valami sötét, cinikus gazembert látnak: nem fogjuk futni hagyni.

A Brilling Post nem kíván szembeszegülni a törvényekkel.

A jogi képviseletünket ellátó Hugó Meissner ügyvédi iroda megvizsgálta a Mr. Dean ellen kiadott körözést, és abban súlyos formai hibákat talált.

Többek között hiányzik róla a főügyészi ellenjegyzés, ami már önmagában elegendő az érvénytelenség kimondásához.

Ennek alapján én, Alan Parson kijelentem, hogy nem állampolgári kötelességünk Dr. Charles F. Dean jelenlegi tartózkodási helyének bejelentése, hiszen semmiféle tudomásunk sincs arról, hogy bármiféle, tényleges törvénysértés részese volna!

Bejelentem továbbá, hogy polgári peres eljárást kezdeményezünk a Védelmi Minisztérium, mint jogi személy ellen, tegnapi lapszámunk bezúzatása miatt!

A minket ért anyagi veszteségen kívül a sajtószabadság elleni, súlyos merényletként értékeljük az eljárást.

A tegnap elmaradt interjúrészletet mai számunkban változtatás nélkül közöljük.

Bevont lapengedélyünk pótlására az Alkotmánybíróság Állampolgári Hivatala hozott soronkívüli intézkedést.

Hogy emiatt nem fejezzük ki külön köszönetünket, annak az oka a demokráciába vetett hitünk.

Úgy gondoljuk, ez a dolgok rendje. Egyetlen minisztériumnak sincs joga a törvényeket felrúgni.

Alan Parson

főszerkesztő

Május 10. 13 óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

II. rész

– Dr. Dean! Beszélgetésünk elején említette, hogy közel hatvan éve dolgozik a humanoid-kísérleteken… tudom, hivatalosan nem nevezhetjük őket humanoidoknak, de engedje meg, hogy a könnyebbség kedvéért mégis használjam ezt a szót!

– Semmi kifogásom ellene, ha mindketten tisztában vagyunk vele, hogy ezzel nem azt akarjuk mondani: emberek!

– Köszönöm. Szóval Ön igen hosszú időt töltött már ezzel a törvényesség határát súroló tevékenységgel. Mi az oka, hogy épp most adtak ki ön ellen elfogató parancsot? Mi történt az Önök hazatérését követően?

– Először is pontosítani szeretnék: nemcsak ellenem adtak ki körözést! A Deepest II-vel érkező, mind a 649 kutató ellen!

– Ők mind a DBC alkalmazásában állnak?

– Gondolja, hogy egyetlen robottervező intézet vesz részt a kísérletekben? Elárulom önnek, hogy a tíz piacvezető cég közül legalább ötnél a Védelmi Minisztériumból befolyó pénz meghaladja a teljes bevétel 40%-át! Elég szép? Ezek után nem gondolhatja komolyan, hogy mi adjuk egyedül a kutatógárdát!

– Értem. És mindannyiuk ellen elfogató parancsot adtak ki, cégükre való tekintet nélkül?

– Így igaz.

– Akkor térjünk vissza az eredeti kérdéshez: miért?

– Hazaárulás, államtitok megsértése…

– Bűnösnek érzi magát ezekben a vádpontokban?

– Nem. Az Alkotmány egyértelműen fogalmaz:

„…semmilyen titoktartási utasítás nem ütközhet az Alkotmány szellemével. Amennyiben mégis ilyesmire kerülne sor, minden állampolgárnak lelkiismereti joga megtagadni az utasítás betartását…”

– Ez azért elég ingoványos talajnak tűnik, Mr. Dean!

– Téved. Ez pusztán szakmai kérdés: az Alkotmány értelmében kísérletezhetünk-e mesterséges neuronhálózatokkal vagy sem? A birtokomban lévő bizonyítékok alapján állítom: ez a kísérletezés ellentétes az Alkotmánnyal! Éppen ezért nincs az a titoktartási utasítás, amelyik jogosan írná elő, hogy hallgassak róla!

– Félek tőle, hogy ennyi kevés lesz! A jelenleg érvényben lévő törvények alapján jogilag nem támadható az Önök körözése… bárkinek az oldalán álljon is az igazság!

– Ez sem egészen így van! A közleményt, ami elindította a lavinát, 16.45-kor helyeztem el a hálón! 16.52-kor már érvényes körözés volt ellenem!

– És?

– És?! A11-es jelű körözéshez főügyészi ellenjegyzés kell!

– Aha. Még mindig nem értem! Hét perc nem elég egy főügyészi ellenjegyzéshez?

– Hát abban az esetben nem, ha a főügyész épp hazafelé tart Tahitiról, és a gépe csak egy órával később, 17.55-kor száll le a repülőtéren!

– Mit akar ezzel mondani?

– Ön szerint mit? Azon a körözésen vagy nincs ellenjegyzés és ezért érvénytelen, vagy ami rajta van, körülbelül annyit ér, mintha én írtam volna! Egyébként sem hiszem, hogy létezik olyan főügyész, aki hatszáznegyvenkilenc likvidációs záradékot aláír csak azért, mert egy közülünk beszélni akar! Márpedig nemcsak ellenem van érvényben az A11-es!

– A többiek nem akarnak beszélni?

– Nem tettek semmit, amiből erre lehetne következtetni! Én egyedül kerestem meg a sajtót!

– Nagyon politikusan fogalmaz! Ettől még könnyen meglehet, hogy a társai is ugyanúgy gondolkoznak, mint maga!

– És ez elég ahhoz, hogy menekülés közben agyonlőjék őket?! Pusztán mert lehet, hogy úgy gondolkoznak, mint én?! Hol élünk, Mr. Lawton?!

– Rendben van, akkor térjünk vissza újból az eredeti kérdéshez: miért pont most? Miért csak ennyi év után borult ki a bili?

– Nehezen szántam rá magam. Az az igazság, hogy nemigen van rálátásunk az egész kísérletre! Mindenkinek csak szűkre szabott részfeladat jut, évekbe telt, míg az apró mozaikokból összeraktam a képet! Nem volt könnyű megérteni, mit is csinálunk valójában!

– Nem lehet, hogy pusztán szakmai féltékenység, valamiféle keserűség mondatja mindezt magával?

– Miért gondolja?

– Értesüléseim szerint Önök valamiféle hibát követtek el. Olyat, amiért hazarendelték az egész hatszáz fős csoportot!

– Hatszáznegyvenkilenc!

– Akkor hatszáznegyvenkilenc, ez már részletkérdés! Mi volt a hiba? És helytállóak azok az értesüléseim, miszerint maguk már nem is kerülhetnek vissza a posztjukra?

– Feltehetőleg igen.

– Akkor meséljen az elkövetett hibáról!

– Hú, nem kér egyszerű dolgot!

– Nem? Miért?

– Hát, egyrészt mert magam sem vagyok biztos benne, hogy tényleg hibáztunk, másrészt előbb el kéne magyarázzam a kísérlet részleteit. Ez viszont nem könnyű!

– Azért csak próbálja meg!

– Maga akarta. Nos, a történet 200 éve kezdődött. Igazi gyújtópontja a „Helikon”, az Idegenek első támadása! Akkor dőlt el minden. Akkor vált nyilvánvalóvá, hogy sebezhetőek vagyunk. Hogy van, aki megsebezzen minket!

– Az Idegeneket legyőztük!

– Először.

– Meg másodszor és harmadszor is!

– Hogyne. De milyen áron? Igazi pirruszi győzelmek voltak ezek! És egyre nehezebbek. Mert amíg ők óriási léptekkel fejlődtek, mi egy helyben álltunk! És állunk ma is… Évről évre hatékonyabb haditechnikát vonultatnak fel ellenünk, mi pedig nem okulunk semmit!

– De hát így is győzünk!

– Súlyos áldozatok árán! És ez sem lesz mindig így! Eljön a nap, mikor majd szomorú árat kell fizetnünk a totális impotenciánkért!

– Nem lehet örökké háborúzni! Az Idegenek – bárkik legyenek is! – egyszer el kell jussanak arra a szintre, hogy fölismerjék a háború értelmetlenségét!

– Adná az Ég, hogy megérjük azt a napot! Kívánom, hogy ne csalatkozzék ebben a hitében!

– Ön túlságosan borúlátó, Mr. Dean!

– Lehet. De félek, hogy inkább Önök felejtkeztek meg a veszélyről!

– Csak maga látja ezt a veszélyt olyan súlyosnak!

– Ebben ismét téved! A Védelmi Minisztérium nem véletlenül fogott ebbe a kísérletbe! Az egészet az Idegenek támadásai inspirálták! Viharos fejlődésük, a felismerés, hogy a mi technikai színvonalunk stagnál…

– Állandóan ezen a stagnáláson lovagol! Én nem látom a stagnálás jeleit! Nap mint nap új technikai eszközök jelennek meg, a kutatóintézetek ontják az új felfedezéseket…

– Ez csak a látszat! Nézzen egy kicsit mélyebbre, Mr. Lawton! Ma semmi olyasmit nem tudunk, amit 200 éve ne tudtunk volna! Eltekintve a humanoid-kísérletek eredményeitől.

– Ez biztos valami tréfa! Hogy ne menjünk messzebb, a maga házatáján például hihetetlen a fejlődés! A számítógép-elmélet szinte évente gyűri maga alá a régebbi típusokat! Rohamléptekben avul el minden!

– A logikai gépek „K” sorozatára gondol? Arra, hogy alig száz év alatt már a 139-es szériáig jutottunk?

– Például! Laikus ismereteim szerint a K-139-es már megközelíti a tökéletest!

– Hát igen. Ez a reklámértékű megfogalmazás. Hadd világítsam meg azonban ugyanezt a tényt egy másik oldalról! Közel négyszáz éve ismeretes, hogy a logikai gépek teljesítőképességének felső határa van! A K-139-es nagyjából elérte ezt a felső határt, ha nem is egészen, de nagyon megközelítette!

– Vagyis a K-139-nél már elvileg sem lehet jobb számítógépet építeni?

– A matematikusok általában óvakodnak az ilyen direkt kijelentésektől Inkább úgy fogalmaznék, hogy léteznek olyan problémák, amelyek modellezésére (ha úgy tetszik, megoldására) nem készíthető hagyományos számítógépprogram! A logikai gépek elméleti maximumától két százaléknyira vagyunk…

– Vagyis a K-139 szinte a lehető legjobb!

– Csakhogy kétszáz évvel ezelőtt is az volt! Nem egész másfél százalékot léptünk előre azóta! Igaz, minden tized százalékos fejlesztéshez új típusszám és divatos formatervezés párosult, de azért ezt nem nevezném viharos fejlődésnek!

– Hát ezzel nem tudok vitába szállni. Hazai pályán van, Mr. Dean! De mi a helyzet a rengeteg technikai újdonsággal, amivel tele vannak az üzletek? Szeme-szája elállna annak, aki idecsöppenne 200 évvel korábbról!

– Ugyan már! Nevetséges mindaz, amit az üzletekben lát! Semmi elvileg újat nem tartalmaznak! Számítógépek tervezik őket, mint mindent! Az a dolguk, hogy a piac pillanatnyi igényeinek megfelelő termékekről gondoskodjanak! És ezt meg is teszik. De ezek a gépek csak a meglévő elvekből tudnak kiindulni! Legfeljebb ötletes, egymástól távol eső területeket összekapcsoló eredményeket képesek felmutatni, de semmi újat! Semmi igazán újat!

– És a kutatóintézetek felfedezései? A Nobel-díjasok szenzációs eredményei?

– Nahát, ez a legmeddőbb terület az összes közül! Persze, a laikus nem könnyen jut erre a következtetésre. Ki tudja például, hogy az „alternatív gravitációs kollapszus elzárt alkalmazása preunizációs esetekre” vajon mit takar? Akár értelme is lehetne. De javaslok egy kiváló módszert: figyelje meg, hogy minden új felfedezés kivétel nélkül! – egy tudományág szűk részterületének speciális jelenségeire vonatkozik! Azok közül is csak a kivételes körülmények között, számtalan feltétel együttes fennállása esetén megvalósulókra! Szinte mindig annyira speciális az eset, hogy még a közlemény címét se érti senki – a szerzőn kívül!

– Ezek nem érvek! Beszélhet Önből a személyes rosszindulat is!

– Beszélhet. Beszél is. Csak az a szomorú, hogy igazat beszél!

– Ez játék a szavakkal! Mindig is így volt: a felfedezők meghaladták a korukat! Olyasmire jöttek rá, amit eleinte senki sem értett, de aztán lassanként utolérte őket a világ! Lehetetlen, hogy mára minden tudós hazug szemfényvesztővé vált volna!

– Ó, távolról sem vált azzá! Egészen félreértett, Mr. Lawton! Nem szemfényvesztésről van itt szó! A felfedezések valódiak! Csak egyelőre hasznavehetetlenek! A kutatók nem egymás eredményeibe kapaszkodva araszolnak előre. Nem cölöpöket vernek egymás mögé, az ismeretlenen át, hanem mindenki új szigetet akar felfedezni! És ezzel a módszerrel az a baj, hogy így csak akkor tudunk továbbhaladni, ha már minden fehér folt megszűnt körülöttünk! Erre pedig nem biztos, hogy van elég időnk!

– Az Idegenekre gondol?

– Talán. De mondok egy példát: ha annakidején egy horda úgy dönt, hogy a tűz felfedezése után, annak alkalmazása helyett, előbb föltárja a matematika, a kémia, a fizika és a biológia szűz területeit, és csak akkor halad majd tovább, ha egy kicsit reálisabb képe van már az őt körülvevő világról, nos, gyanítható, hogy tíz kőbaltás előember előbb csapja őket agyon, mintsem megszerkeszthetnék a periódusos rendszert! Érthető voltam, Mr. Lawton? Az idő az, amit le kell győznünk! És ehhez együttműködésre, egymás eredményeinek felhasználására volna szükség! A mi tudósaink azonban képtelenek erre! Szobatudósok, akik saját elefántcsonttornyukból nem is látják egymást! Egyedül szeretnének valami nagyot véghez vinni! És ez a létünkbe kerülhet!

James Lawton

2855. május 10.

Az interjú folytatását holnapi számunkban közöljük.

11.

A folyosón csak az őrzőlámpák égtek. Ted Harris hunyorogva botorkált az átjáró felé, bár fogalma sem volt róla, mit talál mögötte. Leginkább valami ehetőt szeretett volna.

– Hé! Van itt valaki?!

Tompa visszhang volt a válasz. Enyhe remegést érzett a lába alatt, ami arra utalt, hogy működnek a hajtóművek.

De miféle hajtóművek? Hol van egyáltalán? Semmit sem értett.

Alig harminc perce tért magához. Annyira már kitisztultak a gondolatai, hogy tudja: ez az idő kevés a „visszatéréshez”. (így hívták a hibernálást követő, kicsit zavaros órákat, amikor az agy kétségbeesetten próbálja rendszerezni irányíthatatlanul csapongó gondolatait.) Komolyabb hajókon úgynevezett lábadozóhelyiségben töltik ezt az időszakot, az ébresztő automatika szigorú felügyelete mellett. Itt ilyesminek nyoma sem volt.

– Halló! Tényleg nincs itt senki?!

A fordulónál kicsit megszédült. Belekapaszkodott az egyik fűtéscső U-alakú hajlatába, majd percekig kétségbeesetten dörzsölgette átforrósodott tenyerét.

A forduló mögött szervízlépcső indult fölfelé.

– Mi a fene ez?! Egy teherhajó?!

Értetlenül forgolódott körbe. Hiába próbálta fölidézni, hogy kerülhetett ide. Semmire sem emlékezett.

Némi töprengés után nekivágott a lépcsőnek. Minden nyirkos volt és sötét, a tervezők láthatóan nem számítottak sűrű személyforgalomra ezen a szinten. Harris vagy három percig haladt fölfelé. Ahová kibukkant, már ismerősnek tűnt. Egyszerűen azért, mert a vezérlőteremhez vezető folyosó minden hajón egyforma volt. Egyformának kellett lennie. Ezt előírás szabályozta.

– A 00171/2605-ös! – suttogta magában azzal a jó érzéssel, hogy végre eszébe jutott valami. Még ha ilyen fölösleges dolog is.

Váratlanul kigyulladtak a folyosó piros jelzőfényei. Ez csak egyetlen dolgot jelenthetett: a hajó gyorsulásra készült! És mert az automatikus vezérlés működését jelző narancssárga lámpák sötétek maradtak, nyilvánvalóvá vált, hogy a parancsnoki hídon van valaki. Hirtelen a torkában kezdett dobogni a szíve.

Futva tette meg az utolsó métereket. Nem csak a kíváncsiság miatt. Ha három percen belül nem jut be az antigravitációs kamrába, palacsintává lapíthatja a gyorsulás (Amennyiben olyan mértékű lesz, persze. Fogalma sem lehetett az irányító szándékairól.).

Fölrántotta az ajtót. A vezérlőterem szűk volt és szegényes. Mindössze három kopott forgófotel állt az irányítópult előtt. Kettő üresen. A harmadikban ülő férfi úgy szólt hozzá, hogy hátra sem fordult.

– Azt hittem, már sosem ébredtek föl!

– Charles! Te hogy kerülsz ide?!

– Miért, azt tudod, te hogy?

– Nem, de… mi az, hogy „ébredtek”?! Más is van a hajón?

A férfi bólintott.

– Tizenöten vagyunk. Élelem és víz minimális, az üzemanyag egyetlen manőverre elég. A legközelebbi állomás több, mint tízmillió kilométerre van – a hátunk mögött!

Néhány másodperces csönd támadt. Ted Harris kétségbeesetten próbált belekapaszkodni a fejében cikázó gondolatok valamelyikébe. Úgy érezte, minden kisiklik a kezei közül.

– Nem értem, amit mondasz! Mi ez az egész?!

– Egy viszonylag kilátástalan helyzet. Már ha erre vagy kíváncsi!

– Azt hiszem, még nem tértem magamhoz! – zavartan ingatta a fejét – Elismételnéd, amit mondtál?

– Hát hogyne!

Elismételte. A pilóta rettenetesen erőltette az agyát, hogy megértse, amit hall. Mikor a minimális üzemanyaghoz értek, végre közbeszólt:

– És a sebességünk?

– A nagyságával nincs baj, csak az irányával.

– Távolodunk? – úgy küszködött a hangjával, mint akinek még a nyelés is nehezére esik.

– Attól függ, mitől? Mindenesetre nem tudnám megfordítani a hajót! Annyira lelassulnánk, hogy kár is lenne belekezdeni!

Harris lehuppant az egyik üres fotelba.

– Semmit sem értek! Mi történik velünk?!

– Fogalmam sincs. Még az se rémlik, hogy valaha is jártam volna ezen a hajón! Egyszerűen itt ébredtem föl! Ahogy te.

– És a többiek? Ők mit mondanak?

– Még semmit. Egyelőre csak ketten vagyunk ébren. Ellenőriztem a számítógépet: egyszerre indította el mindegyikünk ébresztését, csak hát az ellátó rendszer teljesen kiegyensúlyozatlan! Hol ide nyom egy kis energiát, hol oda! Nem tizenöt utasra tervezték ezt a ladikot. – majd kis szünet után hozzátette – Jó, ha baj nélkül fölébred mindenki!

– Jó? És mit fogunk csinálni itt tizenöten?

– Kanasztázunk. Vagy gyilkosost játszunk a gépházban. Mit tudom én!

– Egyáltalán: kik a többiek?

Charles Dean fölsorolta a neveket. Harris szájtátva hallgatta.

– De hiszen…

– Igen. Mind „ott” voltunk. Nekem már az is „visszajött”, amikor beszálltunk…

– De nem ebbe a hajóba! Én is emlékszem! – Harris homloka gyöngyözni kezdett az izzadtságtól. A halántékán vadul lüktetett egy ér. – Visszarendeltek bennünket! Valami hibát követtünk el, már nem emlékszem, mit, de nagyon magam alatt voltam! Még most is itt a gombóc a torkomban! Fölszámoltuk a bázist, és visszamentünk a D-II-re. Elindultunk hazafelé, emlékszem, még az „ugrás” előtt megkezdtük a hibernálást… látom a szarkofág indikátorlámpáit a fejem fölött… Charles, hogy a fenébe kerültünk erre a hajóra?!

– Tartok tőle, hogy egyikünk se fogja tudni megmondani!

Megnyomott pár gombot, mire a hajtómű zúgása fölerősödött. Az egyik monitoron figyelmeztető felirat jelent meg. A gyorsulás megkezdődött.

Harris kezébe temetett arccal próbált rendet teremteni hullámokban visszatérő emlékképei között. Percekbe telt, mire eljutott a tudatáig a gyorsulás ténye.

– Hé! Mi van, ha a többiek épp most ébrednek föl?! – rekedt hangon rikácsolt, mint egy meghűlt makákó. – Nincs másik antigravitációs kamra! Miközben fölfelé botorkálnak, úgy a falhoz keni őket a…

Dean nevetni kezdett.

– A micsoda? Mit gondolsz, mennyi energiánk van? 7 fokos fordulatot teszünk mindössze, azt is settenkedve! Négy órát fog tartani. Szerinted mekkora gyorsulás ez?

A mellette ülő férfi nyelt egyet. Hunyorogva próbálta leolvasni az egyik monitorról a tolóerő értékeit.

– És erre megy el minden energiánk?!

– Erre. Ennyi van. Egy elektronnal se több! De ha gondolja a főpilóta úr, átadhatom az irányítást! Nehogy valami hiba csússzon ebbe a viharos manőverbe!

Sokáig nem szóltak egymáshoz. Aztán megint Harris törte meg a csendet.

– Miért fordulunk 7 fokkal arrébb? Azt mondtad, a legközelebbi állomás a hátunk mögött van!

– De oda semmi esélyünk sincs eljutni! Aki bedugott minket ebbe a koporsóba, egész mást szeretett volna!

– Egész mást?! Te miről beszélsz?! És kiről?! Mi az, amit nem mondtál el?

– Megnéztem az ébresztő automatika időzítését. Százhetven év múlva kellett volna bekapcsolnia!

– Százhetven év múlva?!

Dean bólintott.

– Mikor már egyetlen hozzátartozónk sem élne! Még az ismerőseink se! Addigra értük volna el a Plútót. Ott föl tudtak volna szedni bennünket.

– Vagyis nem akarták, hogy időben hazatérjünk! De miért?

– És kik? Ez itt a kérdés. – mutatóujjával megkopogtatta a homlokát – De elég a napnak a maga gondja. Igen prózai ok váltotta ki az ébresztésünket! Meteortalálat érte a hajót. A sérülés nem volt súlyos, a szükséges iránykorrekcióra azonban nem maradt energia. Olyan messze húztunk volna el a Plútó mellett… – váratlanul félbehagyta a mondatot. Valami megjelent a monitoron. Elgondolkodott rajta, majd gyors egymásutánban háromszor is lenyomta az Enter gombot. – Parabolapályán hagytuk volna el a Naprendszert!

– És a fedélzeti számítógép nem tudott dönteni!

– Nem bizony! Ugyanis kiszámította, hogy százhetven év múlva egy tuti halálhajón ébredünk föl! Szűk három heti élelemmel, távol a lehetőségtől, hogy bárkivel is észre vetessük magunkat!

– Ezek szerint most jobbak az esélyeink?

– Szerinted?

– Valami oka csak volt, hogy most keltett föl bennünket!

– Persze! Hogy mi döntsünk. Ne az „Ő” lelkén száradjon a dolog!

– Aha. – Harris zavartan ropogtatta az ujjperceit – Te viszont, ahogy látom, már helyettünk is döntöttél!

– Merthogy?

– Az energiánk maradékát egy hét fokos fordulatra költötted! Fölteszem, okkal!

Dean egy kockás füzetet húzott elő valahonnan. Tele volt többszörösen áthúzott számításokkal.

– Három napja vagyok ébren! Találtam egy halvány esélyt, de ahhoz minél hamarabb végre kellett hajtani az iránymódosítást! Nem várhattam meg, míg a Vének Tanácsa méltóztatik magához térni! Feltehetőleg az utolsó esélyünket szalasztottuk volna el!

– Az, hogy egy rádióüzenetre pazaroljuk az energiát, föl se merült benned?

– Ez egy teherhajó, Ted! Nem cirkáló! Se antennapozícionáló, se hagyományos adó-vevő nincs rajta!

– Valahogy csak közli a helyzetét az ellenőrző-pontokkal!

– Hogyne, a hipertéren át, BHR kódolással! Mint tudod, így nincs időveszteség! Csakhogy arra gondosan ügyelt „Valaki”, hogy a hipertérbe való beléptetéshez ne legyen elég energiánk! Sakk-matt.

– Ugyan már, van itt annyi lom! Láttam odalent egy alkatrészraktárat, lehetetlen, hogy ne barkácsoljunk össze egy adó-vevőt!

– Aha! És hogy pozícionálod az antennát? Lemész a kisáruraktárba, és megnézed, nem antennavezérlő mechanikát szállítunk-e véletlenül?

– Hát mindenesetre megpróbálnám!

– Ne fáradj vele, én már megtettem! Mezőgazdasági gépekkel és több bála búvárszivattyúval van tele az egész raktér! Órákig törtem rajta a fejem, mi a fenét kezdtek volna százhetven év múlva ennyi búvárszivattyúval! – megnyalta a szája szélét – Aztán rájöttem: a hajót nyilván ellopták! Egyszerűen bezsúfolták ide a szarkofágjainkat, átprogramozták a vezérlőautomatikát, aztán hadd menjen! Valahol hiába várják ezt a holmit! De nem százhetven év múlva…

– Tényleg azt hiszed, ekkora probléma az antenna megfelelő irányba fordítása?

– Te nem így gondolod? Abból a távolságból, ahol most vagyunk, egy tízezred foknyi tévedés elég, hogy az üzenetünk akadálytalanul keresztülhúzzon a Naprendszeren! Talán majd spárgával kikötjük az antennát, hogy el ne mozduljon?! – kis szünetet tartott – És aztán? Ha meghallottak bennünket, hogy érnek ide? Maximum két hetünk van! Kenyéren és vízen!

– Jó, megadom magam! Mit találtál ki?

– Lekértem a teherhajó-menetrendet a fedélzeti computer adatbázisából!

Harris tátott szájjal bámult rá. Aztán tapsolni kezdett.

– Nagyszerű! Akkor meg vagyunk mentve!

Dean nagy levegőt vett.

– Akarod, hogy végigmondjam, vagy elég, ha szellemeskedhetsz egy keveset?

– Te nem szeretnél vidáman meghalni? Azt hittem, azért beszélsz hülyeségeket!

– Lehet, hogy hülyeség, de honnan tudod, ha nem hallgattál végig? Egy hét múlva keresztezi a pályánkat a „Sharon” külső övezeti teherhajó. A Jupiterre megy.

– És mi egyenest belerohanunk! Hibátlan! Jól tetted, hogy módosítottad a pályánkat! Sokkal szebb halál ez, mint reménytelenül vegetálni hetekig! Csapj a tenyerembe!

Dühödt fújtatás volt a válasz. A számítógép billentyűzete szinte nyögött az ingerült csapásoktól.

– Ilyen nehezen jössz vissza a hibernálásból? A „Sharon” tömegdetektorai észlelni fognak bennünket! Pontosan kiszámítottam: két nappal a találkozás előtt már tudni fogják, hogy feléjük tartunk! Azonosítást kérnek majd, de mivel nem tudunk válaszolni, kitérnek előlünk, aztán átszállnak, és átvizsgálják a hajót!

– Vagy rögtön egy rakétát eresztenek belénk! Egyszerűbb, mint kitérni!

– Csak kicsit költségesebb!

– Amióta felbukkantak az „Idegenek”, senki sem kérdez kétszer! Mindenki fél!

– Charles! Még sohasem bukkant föl „Idegen” űrhajó a Naprendszeren belül! A Galaxis külső övezetei több ezer fényévre vannak tőlünk!

– De ők is fölfedezhették az „ugrást”!

– Az „ugráshoz” ismert terep kell! Amíg nem jutottak el „hagyományos” útvonalon valahová, ugrást nem merhetnek megkockáztatni!

– Hallottál már a szondázásról?

– Még senki sem próbálta! Ez csak egy elmélet!

– Nálunk! De lehet, hogy „Ők” már túl vannak a kísérleteken! Egy nap megjelennek itt a Naprendszerben, és akkor…

– Miért beszélgetünk erről? Azt hittem, az elképzelésemre vagy kíváncsi! Kizárt dolognak tartom, hogy egy földi hajó tüzet nyisson ránk, már csak azért is, mert föl fog ismerni bennünket! Elszabadult teherhajónak képzel majd, és mivel a „Sharon” nem automatikus jármű, a kapitány nagy jutalomra számíthat! Mérget vehetsz rá, hogy befognak bennünket!

Az ajtó olyan váratlanul nyílt ki, hogy mindketten megijedtek. Miriam és Donald lépett be rajta. Mindketten csapzott és fáradt benyomást keltettek.

– Jó reggelt az újonnan érkezőknek! – Harris fölállt, hogy átadja nekik a helyét – Nem néztek ki valami jól!

– Azt hiszed, te szebb vagy? Betűrhetnéd legalább az inged!

Azzal Miriam odament, és a világ legtermészetesebb módján elfoglalta a székét. Donald még kába volt. Alig forgott a nyelve.

– Hol vagyunk?

– Ez itt, kérlek szépen, egy halálhajó! Nem túl puccos hely, de annál izgalmasabb haláltusákra nyújt kilátást! Lehet például éhen vagy szomjan veszni benne, lehet egyszerűen elsorvadni, vagy választhatjuk a nagy csinn-bummot, amikor is teljes gőzzel kettészeljük a Sharon nevű teherszállító-hajót! Mit szeretnétek?

Dean fölkapott egy radírt, és pont fejbe találta vele Harrist.

– Hogy hallgass el! Nézd meg, Donald alig áll a lábán! Még nincs fölkészülve egy idióta befogadására!

– Be kell engem fogadni? – karon fogta, és odavezette a tántorgó matematikust az utolsó üres székhez. – Ugye, nem okoztam nagyobb traumát? Csak vicc volt az egész! Ez itt a „Diamond of Heaven” luxushajó, és máris rendelek a komornyiktól valami harapnivalót! Addig is egy whiskyt?

A nyitva maradt ajtóban Julian és Betts jelentek meg. Rögtön utánuk érkezett Richard Thorp. Dean fölállt a székből.

– Jól van, most már csinál mindent magától! – a számítógépre bökött a fejével – Gyertek, lemegyünk a fogadótérbe, ott van pár szék meg asztal! Kikészítettem némi ennivalót is, csak meg akartam várni, hogy mindenki fölébredjen. Ki hiányzik még?

A kérdés költői volt. Esetleg Harris tudott volna válaszolni rá, ha megjegyzi mind a tizenöt nevet. De nem jegyezte meg.

A többiek csak értetlenül pislogtak, mint valami idegen filmbe csöppent epizódszereplők. Úgy botorkáltak le a fogadótérbe, hogy jószerivel azt sem tudták, mit csinálnak. És némelyikük még órák múlva is csak hitetlenkedve ingatta a fejét.

12.

– Menjünk utána, professzor! Itt sosem talál meg minket!

– Hát ez óriási! Egy félnótás nőszemély után rohangálunk!

– Marilyn nem félnótás! Nagyon is okos. Legfeljebb nem nőszemély…

– Én sem komolyan mondtam! Egy két lábon járó lexikon. Csak most kicsit összekeveredtek a lapjai! Merre van az az étterem?

– Remélem, ugyanarra gondoltunk! Én közvetlenül a lejárat mellett láttam egyet!

– Melyik lejárat mellett?

– Hát ahol lejöttünk!

– Jó, akkor átfogalmazom a kérdést: hol a fenében jöttünk le?!

– Talán ott… vagy ott!

– Vagy egy harmadik helyen! Milyen Istenverte aluljáró ez?! Akkora, mint egy hodály!

– Olyan egzotikus szavakat ismer! Mi az a hodály?

– Ez itt!

Körbemutatott a nyüzsgő embertömegen. Az aluljáró tényleg hatalmas volt. A mennyezet és a falak valamiféle foszforeszkáló anyagból készültek, egyenletes megvilágítással borítva be mindent. Néha az egész egyetlen hirdetőfelületté változott, máskor különféle járművek indulását és a feljárókon át elérhető utcaneveket írta ki.

– Nézze, professzor!

– Mit?

– A kiírást! Nyíl a legközelebbi étterem felé! Az volt az!

– Biztos?

– Hát persze!

Futva indultak arrafelé. A tömeg szinte magával ragadta őket. Sodródtak, mint faág a folyóban. Arra kellett csak vigyázniuk, hogy mindig a megfelelő áramlat kapja el őket. Ez volt a leggyorsabb módszer. Mindenki ezt csinálta.

Mikor a hömpölygő áradat a lépcsőhöz ért, a professzor megragadta Willys karját:

– Ez idefelé is mozgólépcső volt?

– Nem hinném!

– Akkor biztos nem itt jöttünk le! Mert ez mozog!

Tényleg mozgott. És nem is mindig fölfelé! Hat-nyolc méter után váratlanul irányt változtatott. Mint a hullámvasút, úgy bukott alá, és hihetetlen mélységben derengett a vége.

– Jól gondolom, kedves George, hogy ezt most elcsesztük?

– Tökéletesen! Lemegyünk a metróba.

– De nem akartunk!

– Nemrég még volt ilyen szándékunk, tekintsük úgy, mintha most is lenne! Innen nem lehet visszafordulni!

Hátranéztek, de bár ne tették volna. A tömeg utánpótlása ijesztő folyamban érkezett. Megállás nélkül.

– És mi lesz Marilynnel?

– Fogalmam sincs! Szerintem holnap találkozunk!

– Oda fog találni?

– Thomas azt mondta, lesz vezetőnk!

– Mindenkinek, külön-külön?

– Amennyi kell. Most már neki is kelleni fog! Ez van.

Öt percig süllyedtek. Gyanúsan nagy volt a mélység. A fülük egészen bedugult.

– Mi ez a hülyeség?! Barlangvasutazni fogunk?

– Minden lehetséges! Odanézzen! Egy hot dog-árus!

A lépcső finoman tette le őket a földre. Az állomás legalább akkora volt, mint az aluljáró.

– Látott már ilyet, professzor?

– Tudja, hogy nem. Ilyen egyszerűen nincs!

Ámulva botorkáltak oda az árushoz.

– Két hot dogot szeretnénk… ezért!

A férfi nem volt már fiatal. Mélyen barázdált arca mosolyra húzódott.

– Nyerték valahol? – ujjai közé vette az egyik zsetont.

– Fizetni szeretnénk vele!

– Ezzel? Én nem vagyok numizmatikus! Fogalmam sincs, mennyit ér!

– Numizmatikusnak kell lenni, hogy felismerje a pénzt?

– Ez érme, uram! Ez nem pénz!

– Érme műanyagból? Sajátos.

– Kérdezhetném én is, hogy pénz műanyagból?

– Miből kéne lennie?

– Maguk vagy a Holdról jöttek, vagy szórakoznak velem! A pénzt nem lehet megfogni!

– Nem-e?

– Már hogy lehetne?! A pénz nem tárgy! A pénz a munka értéke, amit aztán mások munkájára lehet beváltani!

A professzornak tátva maradt a szája.

– Maga tényleg hot dog-árus? Közel negyven éve faggatom a közgazdász barátaimat, de ilyen frappánsan még egyik sem fogalmazta meg nekem a dolgot!

– Furcsa barátai lehetnek!

– Vagy maguknál furcsák a hot dog-árusok! Odafönt elfogadták az érménket – cserébe ezért!

Megmutatta a kezében tartott zacskót. A férfi beletúrt.

– Ezért én is elfogadtam volna! Szagosítótabletta a mosógépbe… – az orrához emelte – Citromillatú!

A professzor a gyomrához kapott. Willys odahajolt az árushoz:

– Ha nincs nálunk más, hogy tudnánk vacsorázni?

– Beülnek egy étterembe és rendelnek!

– De mivel fizetünk?

– Mivel muszáj…

– De jó vicc! Nekünk nincs pénzünk!

– Majdnem kizárt! Mindenkinek van! Az alapellátás alanyi jogon jár! Egy ebédre kell, hogy fussa a creditjük!

– És ha nem vagyunk benn a nyilvántartásban?

– Olyan ember még nem született! De győződjön meg róla! Adja a kezét!

És még mielőtt Willys észbekapott volna, már rányomta az ujját az érzékelőre.

– Méghogy nincs pénze! Második kategóriába sorolta a gép! Akár az egész állomást megveheti!

– Úgy érti, egy komolyabb ebédre is futná?

– Ne szégyenítsen meg, uram! Nekem életem végéig sem jön össze annyi, amennyi a maga számlájának tizedét „fedezné! Menjenek egy megállót, és ott keressék a „Nostromo Taste”-et! A legjobb vendéglő, amit ismerek! Csak egy megálló.

– Köszönjük! – felelte a professzor zavartan. Kábultan botorkáltak a peronig.

– Mi ez már megint?! Milyen számlája van magának?!

– Honnan tudjam? De Marilynnek igaza volt! Egyből ezzel kellett volna próbálkozni!

Tíz percet vártak a szerelvényre. Mikor befutott, a többieket utánozva, ők is bátran tették rá az ujjúkat az érzékelőre.

A kocsiban mindenki ült. Állóhelyek nem is voltak, nem láttak egyetlen kapaszkodót sem. Találtak viszont két helyet.

– Leülünk?

– Úgy nézem, muszáj lesz!

– Be is kötjük magunkat?

– Úgy látszik, errefelé ez a divat! Ne lógjunk ki a sorból!

Alig végeztek a dologgal, mikor egy halk vibrafonhang jelezte az indulást. Kissé belepréselődtek az ülésbe.

– Milyen gyorsulása van! Az ember azt hinné, egy ekkora monstrumnak nagyobb a tehetetlensége!

Ami ezután történt, arra sokáig egyikük sem találta a szavakat.

Először csak vánszorogtak. Aztán, ahelyett, hogy begyorsultak volna, a szerelvény megállt. Eltelt néhány másodperc, majd egy hirtelen rántást követően a teljes súlytalanság érzése következett. Vagy a csaknem teljes súlytalanságé. A szerelvény hangtalanul zuhanni kezdett a mélybe.

13.

New Jersey 2855. május 13.

Tisztelt Olvasóink!

Mai lapszámunktól kezdve a Dean-interjú részleteit nem főszerkesztői bevezetővel indítjuk. Az időközben történő eseményekről a jogi képviseletünket ellátó Hugó Meissner iroda tájékoztatóját olvashatják a jövőben.

Tesszük ezt azért, mert a jelek szerint kommentárjaink felhasználhatók ellenünk különféle, koholt vádak összetákolásához, amellyel lapengedélyünk visszavonását és a Dean-interjú közlésének beszüntetését szeretnék elérni.

A tegnapi nap folyamán őrizetbe vették főszerkesztőnket, Alan Parsont, bűnpártolás és hazaárulásban való bűnrészesség vádjával.

A mai naptól a megjelentetett anyagokkal kapcsolatos, mindenféle felelősség engem, illetve a Hugó Meissner irodát terheli.

Rick Stanfield

felelős szerkesztő

♦

Az Hugó Meissner iroda közleménye:

Az Academic Brilling Post semmilyen körülmények között nem kívánja áthágni az érvényes jogszabályokat.

A Dean-interjú közlésének beszüntetésére irányuló felszólítások egyelőre mindenféle jogi alapot nélkülöznek.

A törvényi előírásoknak megfelelő intézkedési utasítást a mai napig nem kapott kézhez a lap.

Az első határozatról, mint azt tegnapi számunkban már olvashatták, hiányzott a Főügyészi Hivatal ellenjegyzése.

A második határozaton a Főügyészi Hivatal felügyeletére kirendelt Nemzetvédelmi Biztos (a Védelmi Minisztérium eddigi államtitkára – a szerk.) ellenjegyzése olvasható, ami viszont kizárólag rendkívüli állapot bevezetése esetén helyettesíti jogszerűen a főügyészi ellenjegyzést.

Mint köztudott, ilyesmit a Központi Tanács nem vezetett be.

Érdeklődésünkre a Főügyészi Hivatal illetékese elmondta, hogy Dr. Roger McNeil főügyész nem tartja megalapozottnak hatszáznegyvenkilenc A11-es körözés kiadását egyetlen személy ellen irányuló gyanú alapján.

Mivel a Védelmi Minisztérium ragaszkodik mindannyiuk körözéséhez, Nemzetvédelmi Biztost neveztek ki a Hivatal élére.

A Központi Tanács Alkotmányának első bekezdés második és hetedik paragrafusának értelmében ez a kinevezés jogszerűtlen, sérti a bírói függetlenség betartásáról rendelkező 2500/43-12 számú alkotmánymódosítás rendelkezéseit, és semmilyen eljárásban sem helyettesítheti a független bírói testület által megválasztott főügyészt, jogkörének gyakorlásában.

Ilymódon a Nemzetvédelmi Biztos által ellenjegyzett körözési elrendelés érvénytelen, az abban megfogalmazott vádak nem minősülnek hivatalosnak, s mint ilyenek, alkalmatlanok a Brilling Posttal szemben elrendelt, titokvédelmi intézkedések megalapozására.

Kijelentjük továbbá, hogy az Alan Parsonnal szemben foganatosított letartóztatás jogszerű alapon történt. A lap főszerkesztője nem tanúsított ellenállást.

Irodánk meggyőződése szerint azonban az ellene felhozott vádak megalapozatlanok, Alan Parson jóhiszeműen, a sajtószabadság szellemében járt el, amely minden állampolgárnak elidegeníthetetlen joga.

Mentelmi beadványunkban felhívtuk az eljáró hatóság figyelmét, hogy az előzetes letartóztatás 72 óráján túli fogvatartáshoz a jelenleginél több bizonyítékra van szükség. Bízunk benne, hogy a május 17-i lapszámot már az újság korábbi főszerkesztője fogja jegyezni.

Május 10. 15 óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

III. rész

– Mr. Dean! Feltenném az alapkérdést, ami mindannyiunkat leginkább foglalkoztat: mire megy ki a játék? Mi a célja az Önök által végzett kísérleteknek?

– A stagnálás megszüntetése. Új elvek és védelmi eszközök felfedezése. A haladás motorjának beindítása – elsősorban a hadiipar szemszögéből, persze!

– Hihetetlen, mennyire belegabalyodott ebbe a „megtorpanás-elméletbe”!

– Gondolja, hogy csak én? Maga szerint miért a számítógéphez fordultak annak idején, a kísérlet kezdetekor? Miért nem tudósok dugták össze a fejüket, a megoldást keresve?!

– Úgy érti…

– Úgy értem, hogy még a kilábalásunkra tervezett kísérlet részleteit is számítógép dolgozta ki!

– Vagyis neki tették föl a kérdést?

– Pontosan. Ahogy erre az egész impotens korra jellemző! Nem tudunk valamit? Kérdezzük meg a számítógépet! Pedig a logikai alapú rendszerek nem tudnak kitalálni semmi újat!

– És ez nem volt ismert annak idején?

– De, természetesen ismert volt. Csakhogy mindenki arra számított, hogy a meglévő ismeretekből is ki lehet hozni valamit! Hogy a megoldás itt van az orrunk előtt! A válasz lehangolóra sikerült. A computer úgy vélte, jelenlegi ismereteinket velejéig kiaknáztuk! Elméleteink zártak, semmi új nem következik belőlük!

– Ezt így, egyből megmondta?

– Ó, nem, maga a kérdésfeltevés, a program megfogalmazása is éveket vett igénybe! De az eredmény szempontjából ez mindegy.

– Értem. És mit tettek ezután?

– Szinte ugyanazt, amit Ön most! Megkérdezték, hogyan tovább? A gép javaslata meghökkentő volt: új computert kell építeni!

– Egy másik számítógépet?! „Ő” nem tudta, hogy a K-széria már csaknem a legjobb?

– Dehogynem. Természetesen ismerte a Lundolp-Holz-Wallcraft-elméletet, ennek alapján vázolt föl mindent. Kifejtette, hogy az emberiség továbbfejlődésének problémája messze meghaladja az ő képességeit! Sőt, azt a bizonyos elméleti Holz-maximumot is! Vagyis logikai elvű gépekkel kár próbálkoznunk! A jövő a szintetikus neuronhálózatoké – ez volt a véleménye.

– Neuronhálózat a mi agyunk is?

– Valójában igen, csak, mint már említettem, legalább kétszer annyi logikai elemmel, mint a szintetikus hálózatok!

– És tulajdonképpen miben különbözik a kétféle rendszer egymástól?

– A hagyományos értelemben vett computer és a szintetikus neuronhálózat? Sok mindenben. Én nem vagyok neurotechnikus, úgyhogy nem szeretnék túlságosan belemélyedni a dologba. A lényeg az alap építőkövekben és azok összekapcsolásában van. A computer hierarchikus felépítésű…

– Fölülről szervezett, egymásra épülő…?

– Igen, méghozzá minden feladatra speciális alkatrészekkel: processzor, memória, tárolók stb. A neuronhálózat alap felállásban nyitott rendszer, jobbára egyenrangú építőelemekből. A specializációt később végzi el, a felmerülő feladatokhoz alkalmazkodva, és bizonyos mértékig még ezután is képes átalakulni!

– Értem. Vagy legalábbis próbálok úgy tenni, mintha érteném. De miért fontosak ezek a különbségek?

– Gondolja csak végig! Egy ilyen rugalmas rendszer jóval olajozottabb együttműködésre képes! Sokkal több reagáló egységet (neuront – a szerk.) lehet így összeépíteni, mint „fix huzalozás” esetén. Nincsenek egymás útjában, kevesebb a működést gátló visszacsatolás!

– Hát az nagyon jó! Én már csak abban reménykedem, Mr. Dean, hogy maga érti, amit mond!

– Zavaros voltam?

– Ó, nem, csak tökéletesen érthetetlen. Legalábbis az én korlátozott felfogóképességem számára!

– Elmondom még egyszer!

– Isten őrizzen! Ezt szeretném a legkevésbé! Próbálkozzunk inkább valami zanzásított változattal! Megkísérelhetné például érthető kifejezésekkel érzékeltetni a dolgokat! Vagy ha ez nem megy, legalább rövidebben!

– Ahogy óhajtja, Mr. Lawton! Igen röviden meg tudom fogalmazni a különbséget: a Holz-maximum értéke szintetikus hálózatra két nagyságrenddel nagyobb, mint a logikai elvű gépekre! Elég rövid voltam?

– Csak így tud rövid lenni?

– Hogy így?

– Hát hogy megint kezdi ezt a halandzsát!

– Nehéz az ön igényeinek megfelelni! Mit szeretne?

– Egy keveset érteni abból, amit mond!

– Rendben van. Akkor kezdjük az alapoknál! A számítógép lelke a processzor…

– Hú, jól visszamentünk!

– A processzor „igen-nem” feleleteivel araszol előre a feladatok megoldásában, és a milliószám meghozott apró döntések végül egy minőségileg sokkal magasabbrendű válasszá állnak össze. Csakhogy ennek a módszernek természetes korlátai vannak! A kérdezz-felelek játék nem tud a fénysebességnél gyorsabban zajlani!

– És ez akkora gond?! 300.000 kilométer másodpercenként elképzelhetetlenül nagy sebesség!

– Az adatfeldolgozás sebessége is elképzelhetetlenül nagy, amit ma elvárunk a számítógépektől! A Holz-maximum tulajdonképpen a fénysebesség véges voltával függ össze. Végső soron ez az, ami korlátozza a logikai elvű számítógépek problémamegoldó képességét!

– A neuronhálózatoknak nincs Holz-maximuma?

– Bravó, Mr. Lawton, remekül halad! Valóban, a Holz-tétel neuronhálózatokra is igaz! Csakhogy: a szintetikus hálózatok alapvető folyamatai nem diszkrét értékekkel operálnak!

– Hát az baj, Mr. Dean! Aki operál, az legyen diszkrét!

– Örülök, hogy ilyen jó formában van! Akarja, hogy folytassam?

– Minden vágyam ez!

– Nos, az elemi részek szintjén zajló folyamatokban számottevő bizonytalanság lép fel (Heisenberg, 2519 – a szerk.), ami végtelenül tág teret hagy az egy adott impulzusra várható válaszoknak! Persze, szigorú, valószínűségi keretek között. A logikai elvű gépeknél ezt a bizonytalanságot kiszűri a válaszok korlátozása két lehetséges változatra.

– Ez azt jelenti, hogy míg egy processzornak monoton igen-nemek ismételgetésére van csak módja, a neuronok egyenként is árnyalt döntési szabadsággal rendelkeznek?

– Ez nem igaz. Valójában csak egy ici-pici bizonytalanságról van szó. Százezer reakcióból kettő, ha váratlan…

– Százezerből kettő? Annak meg milyen jelentősége lehet?

– Általában semmilyen. De a neuronhálózatok esetében másodpercenként több millió reakcióról van szó! Esetenként több milliárdról is, és ez már nagyon nagy szám! Ezek között már ezrével hemzseghetnek a „szabad válaszok”!

– Vagyis az olyan csodálatos dolgok, mint az érzelem, a hangulat, az intuíció – mind mind ennek a bizonytalanságnak a következményei?

– Erre nem tudok válaszolni. Azt sem tudom, hogy a szintetikus neuronhálózatok képesek-e ilyesmire?

– Akkor meg mi az előnye ennek a „bizonytalanság” dolognak?

– Egy apróság. Megváltoztatja a Holz-maximum értékét!

– Vagyis a szintetikus neuronhálózatok problémamegoldó képessége jobb a hagyományos számítógépekénél?

– Nem ilyen egyszerű a dolog. Wallcraft bebizonyította, hogy a Holz-maximum létezése, neuronhálózatok esetén, a hálózatba építhető neuronok számára jelent egy felső korlátot. Ez az, ami jóval magasabban van a hagyományos igen-nem rendszerekénél! Wallcraft adott is egy becslést: valahol ötmilliárd körül határozta meg a maximális neuronszámot. Ma is ezt tartjuk a helyes nagyságrendnek.

Később Lundrop igazolta, hogy e fölött olyan elkerülhetetlen visszacsatolások lépnek föl, amelyek drámai mértékben lerontják a rendszer hatásfokát. Húsz százalékos növekedés már teljes működésképtelenséget eredményez!

– Ez az a bizonyos „Lundrop-sejtés”, amit mindannyian tanultunk az iskolában?

– Ó, nem! A „Lundrop-sejtés” az utóbbi ötszáz év talán legzseniálisabb felismerése! Most tértem volna rá. Lundrop mindenféle indoklás nélkül fölvetette egy úgynevezett „intervenciós sáv” létezését! Azt állította, ha a hálózatba épített neuronok száma kettő és hárommilliárd között van, a hálózat kooperatív hajlamot mutat! Lehetőséget kínál a továbbépítésre!

– A továbbépítésre?!

– Igen. A Holz-maximum létezése határt szab a neuronhálózatok problémamegoldó képességének! Nem növelhetjük tovább a neuronok számát ötmilliárdnál, mert a rendszerünk működésképtelenné válik! De mi van, ha megváltoztatjuk a kapcsolási szisztémát? Ha keresünk egy olyan elvet, amely kész neuronhálózatok összekapcsolására alkalmas? Érti, Mr. Lawton? Nem neuronokat rendelünk továbbra is egymáshoz, hanem kész hálózatokat! Ez egy minőségileg egészen más rendszer! És ez az, aminek a létezését megsejtette Lundrop! Abban sem tévedett, hogy nem az egyenként leghatékonyabb, ötmilliárd neuronos hálózatok építhetők tovább! Valóban két és hárommilliárd között van az optimális érték.

– Jól értem, amit mond, Mr. Dean? Olyan „szuper-agyról” beszél, amiben neuronhálózatok játsszák a neuron szerepét?

– Némi túlegyszerűsítés árán igen. Csakhogy ez nem ugyanaz a szerep! Egy neuronhálózat reakciói jóval összetettebbek a neuronénál, és ettől a belőlük fölépülő rendszer problémamegoldó képessége nagyságrendeket ugrik fölfelé!

– Kezd érdekessé válni, amit mond! Lehetséges, hogy a „szuperagy” problémamegoldó képességének nincs is felső határa?

– Ma már biztosan állíthatom, hogy ez nem igaz! A „Wallcraft tétel” egyértelműen kimondja a Holz-maximum létezését mindenféle hálózatra! Ez alól nincs kivétel. Pusztán arról van szó, hogy a „szuperagy” problémamegoldó képessége sok-sok nagyságrenddel fölülmúlja a neuronhálózatokra érvényes Holz-maximumot! Ez a lényeg. Ezért érezzük úgy, hogy megtaláltuk a továbbfejlődéshez vezető utat!

– Hátborzongató, Mr. Dean! Ezer és ezer szintetikus agy – egyetlen neurológiai láncban!

– Százmillió és százmillió, Mr. Lawton! A Holz-maximum itt is ötmilliárdot engedélyez!

– Ötmilliárdot?!

– Körülbelül. Ez Lundrop becslése.

– De hát hogyan?! Milyen módszerrel kapcsolható össze egymással… ötmilliárd szintetikus agy?!

– Meg fog lepődni, Mr. Lawton! Ennek a kapcsolódásnak van egy közismert neve: társadalom.

James Lawton

2855. május 10.

Az interjú folytatását holnapi számunkban közöljük.

14.

– Itt mi van?

– Emlékeim szerint valami raktár!

Az orvos bedugta a fejét.

– Mi ez a borzalmas olajszag?

– Mezőgazdasági gépek vannak bent!

Dean fölkattintotta a világítást.

– A mindenségit! Emberes méretű! – Grap Mitchell őszintén meglepődött – Ha egészségügyi felszerelésből szerény is a kínálat, traktorunk lesz elég!

Fullarsen elnevette magát.

– Az jó, te nagyon hülye! És ez itt micsoda? – beletúrt egy ládába.

Dean már a szemközti bejáratnál járt. Visszafordult.

– Mire gondolsz?

– Erre itt! De már látom. Kalucsnik.

Mitchell összecsapta a tenyerét.

– Hibátlan. Akkor már se esőben, se aratási idényben nem jövünk zavarba! Most már csak némi élelem, víz meg gyógyszer kellene!

– Van fönt a lányoknál!

– De mennyi!

– Elég lesz, ne aggódj!

– Ruhafogasaink is vannak! Meg valami fogaskerékből másfél millió! – Grieg Fullarsen egy komoly csillagászhoz egyáltalán nem illő, gyerekes örömmel turkált a különféle haszontalan holmik között – Nem fog ez hiányozni valakinek?

– Szerintem máris hiányzik! – az orvos könyékig nyúlt az egyik ládába – És ez a viharkabát? Hogy tetszik?

Magára öltötte a fényes, lakkszerű külsővel megáldott holmit, és tett néhány kecses tánclépést benne. Szinte zenéltek a mozdulatai.

– Istenem, Grap! Beléd fogok szeretni!

– Jézusom! – gyorsan letépte magáról a kabátot – Egy csillagász szerelme! Aki ráadásul férfi…

Az egyik traktor platóján leponyvázott láda árválkodott. Dean fölugrott mellé, és fölhajtotta a durva damasztanyagot.

– Hoppá! Ehhez mit szóltok?

Két vagy három garnitúra női fehérnemű volt gondosan behajtogatva egy szatyorba. A legcsábítóbb fajtából. Mellette magas sarkú cipők, két rövid és egy hosszabb, elasztikus anyagból készült, szűk szoknya, és pár üveg parfüm – Az anyja mindenit! – a csillagász lázba jött – Adjuk Miriamnak! Hátha tart nekünk egy kis bemutatót!

– Rendben! – Dean elvigyorogta magát, és a kezébe nyomta a szatyrot – De én Eve-re gondoltam! Rábeszélem egy zártkörű előadásra, csak neked!

– Kösz szépen! – Grieg Fullarsen savanyú arcot vágott

– Semmi kifogásom Miss McCoy ellen, csak ne mondjátok, hogy nő! Okos, határozott, megbízható meg minden! De ha eszembe jut a szarukeretes szemüvegével, a vastag cérna harisnyanadrágjával meg a kardigánjaival, az élettől is elmegy a kedvem! Ennyi erővel Grap is mórikálhatná magát előttünk!

Dean nem válaszolt. Tovább keresgélt a ládában. Mire újból fölegyenesedett, az arca egészen megváltozott. Nyoma sem volt rajta mosolynak.

– Miféle hajóra kerültünk?!

– Hogy érted ezt?

– Így!

Revolvereket, töltényeket, két sorozatlövőt és néhány, bányászati céllal készült robbanótöltetet halászott elő a ládából. A többiek fölugrottak mellé.

– A mindenségit! Kész terrorista-egységcsomag! – Fullarsen borzongva fogdosta végig mindegyiket – Mi a fenét keresnek ezek itt?!

– Ugyanazt, mint a fehérnemű! – felelte váratlanul az orvos. A másik két férfi értetlenül nézett rá. – Apám másodtiszt volt vagy harminc évig egy teherhajón. Azt mondta, ebben a műfajban csak zavarosban halászók dolgoznak! Ez itt mind csempészáru!

– Csempészáru? De hát berakodáskor szigorú ellenőrzés van! A tömegdetektorok öt kilónyi plusz tömeget is kimutatnak!

– Az össztömeg két század százalékáig a kapitány nem köteles intézkedni. Rá van bízva a dolog. És a legtöbb tiszt nem érdekelt az emberei megrövidítésében! Ezt apám mondta. Ha a matrózok nem „szállnak el”, évekig csinálhatják háborítatlanul a dolgot! Ez egy ilyen szakma.

– De ez itt…

– Fogadok, még az egy ezreléket se éri el!

– Na jó, a tömegvizsgálaton átmegy, de helyszíni szemle is van! És ezek fegyverek, nem babaszappan! Gondolod, a vámosok nem vették észre?!

– Ide a rozsdás bökőt, hogy berakodáskor ez a láda még nem volt itt!

– Hanem hol?

Grap Mitchell titokzatosan elvigyorodott.

– Még az is lehet, hogy meg tudom mutatni!

Leugráltak a platóról, és elindultak az orvos nyomában.

Akkor még egyikük sem gondolta, hogy amit találnak, később az életüket menti meg. Legalábbis átmenetileg.

15.

Marilyn zavartan kapta vissza az ujját. Pedig csak elektrosztatikus kisülés volt. Nyilván a pulóvere miatt. A készülék levette az ujjlenyomatát.

Egy darabig semmi sem történt. Nagyon sokan álltak a háta mögött. A szíve a torkában dobogott. Elhatározta, ha szirénázást hall, azonnal futni kezd. A kedvező irányt latolgatta.

Halk, surrogó nesz kíséretében csúszott elő a jegye.

„Tehát sikerült!” – gondolta; Nagy megkönnyebbülést érzett. Még vagy tíz percig állt a sorban. Óriási tömeg volt. Azt hitte, kilukad a gyomra.

Végre elfogytak előle az emberek. Belépett az étterembe. Annyian voltak, hogy sehol sem látott szabad asztalt.

– Az ön helye a 19-es boxban van, Miss… – a hang közvetlenül a füle mellett szólalt meg. A nevén szólította. De hiába fordult oda, nem látott senkit.

– Nem járt még automatikus étteremben? – a fiú a terem közepén szólította meg – Maga mellé kértem a helyem! Nem zavarja?

– Ugye, jól emlékszem rá, hogy nem ismerjük egymást?

– Tehát zavarja?

Marilyn vállat vont.

– Nem zavar. Mutasd az utat!

Keresztülverekedték magukat a tömegen. A nő csak félúton vette észre, hogy a fiú nem vaktában keresi a tizenkilences boxot: egy vörös nyíl kanyargott előtte a földön. Lassan haladt, gondosan kerülgetve a mindenhonnan jövő-menő embereket.

– Ez a miénk! Hová akar ülni?

– Mindegy.

Marilyn leült a feléje eső székre. A fiú vele szemközt. Négy személyes volt az asztal.

– Mit iszik?

– Nem vagy kicsit fiatal egy ilyen kérdéshez? Egyébként narancslét.

– A dzsúszfogyasztás nincs korhoz kötve!

– De a kérdésedben minden más is benne volt! Hogy kell rendelni?

– Tehát tényleg nem járt még ilyen helyen!

– Nyertél. Jobb szeretem a hagyományos éttermeket.

– Mindenki jobban szereti. De kinek van rá pénze?

– Miért, ez olcsóbb?

A fiú nagy szemeket meresztett rá.

– Maga hol élt idáig? Egy lakatlan szigeten?

– Kérem, rendeljenek! A felszolgálási díjkategória időarányosan nő. – a hang nem volt türelmetlen. Kedvesen és tárgyilagosan mondta el a roppant udvariatlan két mondatot.

A fiú beleillesztette az ujját az asztal szélén lévő mélyedésbe, és a semmibe beszélve megszólalt:

– A szokásosat kérem, csak a saláta legyen most fokhagymás!

– Neked ez a törzshelyed?

– Miért lenne? Életemben először vagyok itt!

– Akkor mi az, hogy a „szokásosat”?

A fiú nevetni kezdett.

– Biztos viccből mond ilyeneket! Mit gondol, mire való az ujjlenyomat-vizsgálat a bejáratnál? Ha egyszer már járt a hálózat valamelyik éttermében, fölkerül az adatbázisra. Mit evett, mennyiért, ivott-e üdítőt, fogyaszt-e alkoholt és a többi. A gép mindent megjegyez. Legközelebb már a nevén szólítja, akármelyik földrészen is lépjen be egy „FFW” étterembe!

– ”FFW”?

– ”Fast Food Worldwide”. Ez a hálózat neve. – a szalvétákra mutatott meg a térítőre. De a falakon és a kirakatüvegeken is rajta volt a három betű. Mindenütt ott díszelgett.

– Hogy lehet, hogy engem már most is a nevemen szólított?

– Csak egyféleképpen: átvert engem, és mégis járt már ilyen helyen!

– Aha. – Marilyn agya lázasan dolgozott. Nem akart hibázni. – Szerinted akkor én is kérhetek „szokásosat”?

– Ha már legalább ötször rendelte ugyanazt, akkor igen. Próbálja meg.

Megpróbálta. Ő is rátette az ujját a mélyedésre.

– A szokásosat kérem!

– Igenis, asszonyom! Negyven másodperc múlva megkapják az ételt. Köszönöm, hogy nálunk rendeltek.

– Tehát tényleg átvert!

– Gondolod? – megpróbált rejtélyesen mosolyogni. Az egyetlen esélye az volt, ha elfogadja a felkínált menekülési utat. Még ha kínosnak is tűnt.

– Oké, ügyes volt! Egészen megettem, hogy fogalma sincs, mit kell csinálnia!

– Hát igen. Tudod, a nők sok mindenre képesek, hogy felhívják magukra a férfiak figyelmét!

A fiú talpig elvörösödött.

– Ugye, viccel? Az én figyelmemet még senki sem próbálta meg fölhívni!

– Hány éves vagy?

– Tizenhét.

– Akkor pedig lassan már itt volna az ideje…

– Magánál akkoriban kezdődött?

– Micsoda? – most Marilynen volt a vörösödés sora.

– Hát a dolog. Az… érdeklődés!

– Nem, már évekkel korábban. Legalábbis azt hittem.

– Azt hitte?

– Azt. Valami iskolai buli volt. Zenék mentek, és táncolni kellett. Még sohasem táncoltam. De valakinek nagyon meg akartam mutatni, hogy mennyire a véremben van a dolog.

– És megmutatta?

– Sajnos.

– Miért sajnos?

– Mert attól kezdve mindenki rajtam röhögött. Állítólag olyan összerendezett volt a mozgásom, mint egy dawn-kóros kengurunak. Meg ilyesmik. Valószínűleg nem mutathattam jól.

– És „ő”?

– Ó, az a dolog rögtön elúszott. De táncolni se táncoltam többé.

– Meg se próbálta?

– Még az hiányzott volna!

– És azóta jár ebben a lohasztó holmiban?

– Hé, kicsit sok lesz ez így, elsőre! Azt hiszed, a te földönfutó felszerelésed csábítóbb?!

– Lepattantnak látszom?

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád!

– A legjobb cuccokat válogattam össze!

– Aha. Értem.

– Mit ért?

– Hát hogy ez is olyan, mint az én táncbemutatóm! Belülről a parkett ördögének éreztem magam.

– Honnan, tudja, hogy nem ilyen a divat?! Öreg már hozzá…

– Persze. Én már egy vén, „lepattant” szatyor vagyok.

– Ezt így nem lehet mondani! Vagy vén szatyor vagy lepattant. Egyébként egyáltalán nem nézne ki rosszul. Csak ezek a ruhák… meg a szemüveg!

– A ruhámra mondhatnám ugyanazt, amit te a tiédre: nekem tetszik!

– De másoknak kéne tetszenie, ha el akar kelni!

– Honnan veszed, hogy el akarok?

– Tegye a szívére a kezét, és mondja meg őszintén: jól érzi magát a bőrében?

– Rendben van, megmondom, ha utána te is felelsz ugyanerre a kérdésre!

– Megegyeztünk! Nos?

– Nem. Esélytelennek érzem magam. Nálam csak jobb nők szaladgálnak az utcán. Te jössz!

– Talált, süllyedt. Ugyanez nálam is a megfejtés.

– Az még nem akkora gáz, ha nem érzed magad elég jó nőnek!

– Tudja, hogy értettem!

– Jó étvágyat! – szólalt meg váratlanul a géphang.

Kinyílt a falba épített csapóajtó, és egy-egy tálca csúszott eléjük.

– Kíváncsi vagyok, mi a kedvence! – a fiú egészen belehajolt Marilyn tányérjába.

– Hát még én! – mindketten érdeklődve vizsgálgatták a menüjét – Ez például mi lehet?

– Rántott padlizsán. Meg tartár.

– Hibátlan. Azt tényleg szeretem. És ez?

– Bretagne-i szelet. Rajta van a számláján! – a blokkra mutatott.

– Aha. És ez is a kedvencem?

– Legalábbis gyakran eszik ilyet!

– Bretagne-i szeletet?!

A fiú fölvette a blokkot, és hangosan fölolvasta az összetevőket:

– Füstölt sajt, kínai kel, szarvasgomba és zöldségköret.

– Nem hangzik rosszul.

– Tehát mégis szereti?

– Ha egyszer ilyen gyakran rendelem!

– Hülyét csinál belőlem!

– Egy fenét!

Hozzáfogtak az evéshez. Marilyn meglepődve tapasztalta, hogy az ebéd mennyire kedvére való. Az utolsó két nap koplalása nagyon megviselte, úgyhogy szinte falta az ételt. A fiú érdeklődve szemlélte a kanala mögül.

– Éhezett az utóbbi hetekben? Ha kevésbé siet, akkor sem veszi el maga elől senki!

– Tudom. – mindig utálta, ha valaki teli szájjal beszél. Most először értette meg, hogy néha minden kihagyott falat számít. Holmi kötetlen társalgás nem lehet ok az ételáramlás felfüggesztésére. – Itt remekül főznek!

– Nem mondja komolyan! – a fiú majd megfulladt a nevetéstől – Nincs is konyha!

– Nincsen? Tán rántva nő a padlizsán?!

– Majdhogynem. Hallott már a rekreációs eljárásról?

Marilyn ingatta a fejét. A szája egyfolytában tele volt.

– Nem olyan régi a dolog. Az én szüleim még főzőcskéztek annak idején.

– Ma már nem?

– Ma már senki sem főz. Hacsak nem ebből él! A nagy étteremhálózatok vagyonokat fizetnek egy-egy jó receptért. De a receptet ne úgy értse, mint régen: a recept itt maga az étel!

– Várj, nem tudlak követni! Úgy érted, valaki megfőz otthon valamit, és ha jól sikerült, hóna alá csapja a kislábost, behozza egy vendéglőbe…

– Nagyjából igen. Persze, nem kislábosban és nem a vendéglőbe hozza, vannak gasztronómiai ügynökségek. Ők foglalkoznak a receptek forgalmazásával. Ha a szakértőjük fantáziát lát a cuccban, „lemásolja”, és elküldi bevizsgálásra…

– Állj-állj! Mi az, hogy lemásolja?!

– Ez maga a rekreációs eljárás. Van egy készülék, amibe be kell dugni a mintát. Egy hiperérzékeny elektromágneses szonda atomról atomra letapogatja. Ha végzett, és megvan a „tervrajz”, az eredetit akár el is lehet dobni! Bármikor rekonstruálható, adatbázisra tehető, a világ bármely pontjáról hozzáférhetővé válik! Már azoknak, akik számára az ügynökség ezt lehetővé teszi. Például egy étteremhálózatnak!

Marilyn szájában megállt a falat.

– És miből… rekonstruálja ez az izé… az ételeket?

– Úgy érti, mi az alapanyag? Miből kiindulva valósítja meg a készülék a tervrajzokat?

– Úgy.

– Bármiből! A legtöbb kémiai anyag megfelel! Ha jól emlékszem, a szilícium az egyetlen, amit nem szeret, bár fogalmam sincs, miért! Ez már kemény fizika…

– Akár hulladék is… lehet?!

– Bármi. De ne izguljon! Általában hidrogént használnak. Egész pontosan vizet, abból van elég!

– Vizet? – gyanakodva méregette az ételt – Biztos ez?

– Abszolút. Az olcsóbb készülékek nem is tudnak mást. Szétválasztják az oxigént és a hidrogént, majd egy kis fúziós generátorba töltik a hidrogén egy részét. Ez termeli az energiát a másik rész átalakításához!

– Magreakciók egy mikrohullámú sütőben?!

– Hát nem éppen abban, de hasonló formájú valamiben!

– Az lehetetlen! A hidrogénfúzióhoz iszonyatos hőmérséklet kell! Elképzelhetetlen nyomás és óriási tömeg! Konyhai méretekben ez képtelenség…

– Maga nem járt iskolába?! A Vickij-generátor érettségi tétel!

– A Vickij-generátor?!

– Aha. És az elektromágneses térelmélet.

– Értem.

– Nem úgy tűnik…

Marilyn a fejét vakarta.

– Látod, ennyit ér a tanulás? Mindent elfelejt az ember.– gyorsan témát váltott – De valami engedélyeztetésről beszéltél az előbb!

– Igen, egészségügyi teszt van. Nem lehet fertőző vagy romlott a minta, meg kell felelnie másfél millió feltételnek, mit tudom én, miknek! Azt szokták mondani, „bevizsgálják a pályaművet”!

– Pályaműnek hívod a… rántott padlizsánt?!

– Mi másnak? Ha átmegy az egészségügyi teszten, az ügynökség megpróbálja eladni a felhasználási jogot valamelyik nagy hálózatnak. Ha pedig azok ráharapnak, megveszik, és a feltételezett siker függvényében áldoznak rá!

– Áldoznak rá?! Mit?

– Pénzt! Reklámot. Tudja, hány étel szerepel egy átlagos étterem kínálatában? Hetvenezernél is több! Ezek között sosem találna rá semmire – akár jó, akár rossz! Ha viszont naponta lát valamit a tévében, nagy csinnadrattával beharangozzák az érkezését, kíváncsivá teszik, és keresni fogja!

– Kezdem érteni. Ezek szerint a szakácsok jogdíjból élnek!

– Pontosan. Ha valakinek akár csak egyetlen receptje is „bejött”, élete végéig le van rendezve a sorsa!

– Ez viszont óriási!

– Nem annyira. Kevés ilyen sikertörténet van. Néhány név uralja a piacot!

– Merthogy?

– Gondolja végig! Ha valakinek egyvalami bejött, keresni fognak mindent, amit az ő nevével márkáznak! Az első lépést megtenni – az a nehéz!

Marilyn elgondolkodva nézte újdonsült beszélgetőpartnerét.

– Honnan a fenéből tudsz ennyi mindent?

A fiú körülnézett, és közel hajolt hozzá.

– Még rengeteg más dolgot is tudok! – alig hallhatóan suttogott – Csak ki ne derüljön!

– És miért ne? – ő is suttogva kérdezte.

– Egész gyerekkoromban kínosnak éreztem, hogy csupa olyasmi érdekelt, ami a többieket nem! Én is focizni szerettem volna meg lányokkal mászkálni.

– És miért nem tetted?

– Melyiket?

– Például a focit!

– Ha egyszer beálltam valahová, a következő alkalommal már csak kapus lehettem. De ezzel is kiegyeztem volna. Csakhogy ez nem a legalsó pont ezen a pályán! Két bekapott potyagól után tovább csökkent az ázsióm. Legközelebb már én voltam a „na jó, ti legyetek többen!”, aztán meg a „pont párosan vagyunk, majd cserélünk!”. Előbb-utóbb mindenhonnan kikoptam.

– És a lányok?

– Azt már tudja. Nincsenek.

– Nem is próbálkoztál?

– De, de nem akarok beszélni róla. Nem baj?

– Dehogy. Édességet is lehet kérni?

– Mit szeretne?

Hirtelen megváltozott a lárma jellege. Az addigi egyenletes zsivajból most ingerült kiáltozás lett. Rendőrök jelentek meg a bejáratnál.

– Mindenki maradjon a helyén! Senkinek sem esik bántódása! – fülsértő volt a hang, ami megszólalt. Mindenki rögtön tudta, ha ezt le kell szögezni, bárkinek eshet bántódása. Kisebbfajta pánik tört ki az étteremben. – Egyszerű rutinellenőrzést tartunk!

Ez csak olaj volt a tűzre. Marilyn elsápadt.

– Nekem mennem kell!

– Menekül előlük?

– Semmi ilyesmit nem mondtam! Csak megyek!

– Hová menne?! Amíg le van zárva a bejárat…

Ekkor vette észre a kis, vörös pontot. Szemmagasságban lebegett, készen arra, hogy kivezesse a tömegből Marilynt.

– Mi ez?! – kérdezte halottsápadtan.

– Ne törődj vele! – megsimogatta a fiú fejét – Örülök, hogy találkoztunk!

A kis, apró pont kacskaringózva indult el a személyzeti bejárat felé. Hihetetlen gyorsasággal vezette az őt követő nőt a riadt vendégek tömegén keresztül.

16.

New Jersey 2855. május 14.

Az Hugó Meissner iroda közleménye:

Ezúton szeretnénk tájékoztatni az Academic Brilling Post olvasóit, hogy irodánk a tegnapi nap délutánján alkotmányossági óvást jelentett be az Alkotmánybíróság Állampolgári Hivatalának Főbiztosánál.

Az óvás oka az újság szerkesztősége ellen elrendelt, úgynevezett biztonsági intézkedések. Az épületet a Védelmi Minisztérium közvetlen rendelkezési állományába tartozó „Nemzetvédelmi Különleges Osztag” fegyveresei vették körül, akik szabad mozgásukban gátolják a lap dolgozóit.

Mindenféle hivatalos elrendelés nélkül letartóztatták a Dean-interjút készítő Charles Lawtont, akinek még arra sem adták meg a jogot, hogy a védelmében eljárni kívánó munkatársunkkal beszélhessen.

Mindezen közben az „államtitok védelme” jogcímen hozott intézkedések jogi megalapozása a mai napig nem történt meg.

Ezzel a Védelmi Minisztérium olyan, állampolgári és a sajtószabadsággal összefüggő jogokat sért meg, amelyhez egyetlen személynek, szervezetnek vagy hivatalnak sincsen joga.

Az interjú ma közölt részletei egyébként május tizedikén készültek, közreadásukban semmiféle akadályt nem jelent Charles Lawton jogtalan fogva tartása.

Május 10. 17 óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

IV. rész

– Azt kell mondanom, egyre kevésbé merem kérdezgetni önt, Mr. Dean! A kép, ami lassan kirajzolódik előttünk, percről percre félelmetesebb!

– Gondolja, Mr. Lawton? Pedig még csak az elején tartunk!

– Mi lehet félelmetesebb, mint ötmilliárd, láncba fűzött szintetikus agy?!

– Nagy szellemek, ha találkoznak! AK-110-es is láncnak nevezte a neuronhálózatok rendszerét! Egész pontosan másodfajú láncnak! Új alapelvek és arra épülő harcászati eszközök felfedezéséhez, megtervezéséhez egy másodfajú lánc létrehozását javasolta! Elképzelhető, mekkora megrökönyödést váltott ki az ötlete, hiszen a Holz-Wallcraft-Lundrop-elméletet a süllyesztőből bányászta elő! A maguk idejében egyiküket sem vették komolyan. Senki sem fejlesztette tovább, senki sem valósította meg ötleteiket! Egyáltalán: miféle fantázia lehet egy ötmilliárd robotból álló számítógépben? Ostoba fantazmagóriának tűnt az egész!

– Ezen nem csodálkozom igazán!

– Mások sem csodálkoztak. Egészén addig, míg a K-110 ki nem dolgozta a témát! Először is bebizonyította a „Lundrop sejtést”: igazolta az intervenciós sáv létezését, és azt, hogy nem a Holz-maximumot megközelítő, ötmilliárd neuronos agyakból építhető stabil másodfajú lánc! Ez közvetlenül a monseratti konferencia előtt történt, és csak a bolond nem látja az összefüggést!

– Úgy érti, a Védelmi Minisztérium azért bábáskodott a „Robottörvény” fölött, hogy azt a bizonyos két-három milliárd neuront tekintsék törvényes küszöbnek, hiszen már tudták, hogy nekik ilyen mesterséges agyakra van szükségük?

– Sokunk meggyőződése, hogy valahogy így történt!

– És mindez egy hagyományos computer bizonyítása alapján?

– Egy K-110-es végezte el a számításokat. De ezt már mondtam.

– Csak biztos akartam lenni a dologban, hogy egy olyan computerről beszélünk, amelyik nem képes kitalálni semmi újat!

– Nem is talált ki! A megoldást már Lundrop eredeti egyenletei is tartalmazták! Csak ő nem tudott megbirkózni velük.

– De hát akkor az a számítógép csak tudott produkálni valamit! Valamit, amit az ember nem!

– Hogyne. Gyorsaságot! Azt a tempót, ami lehetővé tette, hogy négy-öt emberöltőnél hamarabb végére érjen az egyenletek megoldásának! A bizonyítás nyolcezer oldalt tenne ki, ha valaki venné a fáradságot, és kinyomtatná!

– Súlyosnak tűnik!

– És szomorúnak! Mármint az a tény, hogy maga a sejtés nem indította be a többiek fantáziáját! A megoldás azért váratott magára évszázadokat, mert egyetlen tudós sem akarta a másik gondolatmenetét folytatni! Se régebben, se most! A bizonyított állításokat figyelembe veszik, de minden mást félredobnak. Senki sem szeretné másnak kikaparni a gesztenyét! Márpedig nyilvánvaló volt, hogy bárki is bizonyítja be a „Lundrop sejtés”-t, az akkor is „Lundrop sejtés” marad! És ennyi elég, hogy ne foglalkozzanak vele!

– Ezek szerint viszont a bizonyítást követően annál többen kellett felhasználják a Lundrop-tételt!

– Így igaz. Gombamód szaporodtak el a belőle kinövő filozófiák! Hajmeresztő eszmefuttatások láttak napvilágot, de szép számmal akadt olyan is, amit sohasem tettek közzé. Ilyen volt például Trauphand elmélete.

Trauphand a másodfajú neuronlánc és az emberi társadalom összehasonlító elemzését végezte el. Ettől a témától azóta is irtózik mindenki.

– Hogy érti, hogy irtóznak tőle?

– Nem foglalkoznak vele. Nem tartozik a divatos irányzatok közé. Ahogy az egész evolúcióelmélet sem!

– Hoppá-hoppá! Hogy kerül a csizma az asztalra?! Evolúcióról eddig nem volt szó!

– Egész pontosan Trauphandig. Az ő elméletében az evolúció természetének egyenes következménye, hogy az emberi agy egyedi képességei a lehető legjobbak az összes elképzelhető változat közül! Szerinte az ötmilliárd neuronos felépítés evolúciós kényszerpálya! Egyszerűen nem alakulhatott másképp! Engedje meg, hogy idézzek pár gondolatot Trauphand fő művéből, a „Dávid és Góliát”-ból!

– Idézzen, Mr. Dean!

– ”…azért kerültünk ki győztesen a létért folytatott küzdelemből, mert mi vagyunk a legjobbak! A legtöbbre képesek…”

„…látni kell azonban, hogy ami előny volt az élővilágból történő kiemelkedés során, az ma leküzdhetetlen akadály! A fejlődés átléphetetlen gátja! Kiemelkedő képességeinkért cserébe az evolúció föláldozta alapvető együttműködési hajlamainkat! Továbbfejlesztett bennünket a szükségesnél…”

„…ami egykor lehetővé tette a fennmaradásunkat, az ma egész fajtánk halálos ítélete!”

„…Lundrop felismerte, hogy sziklatömbökből nem lehet házat építeni! Egy gigászi tömb bármennyivel hatalmasabb is, mint az apró tégla, nagysága véget ér a saját méreteinél! Nem versenghet az építőmester kegyeiért!”

Érti, Mr. Lawton? Súlyos gondolatok ezek! Messze túlmutatnak a biológián! De hadd folytassam:

„…senki sem fog könnyet ejteni értünk, ha majd eltűnünk a világmindenség színpadáról! Márpedig így lesz. El kell tűnnünk, mert a legfontosabb hajlam hiányzik belőlünk, amivel az Univerzum valaha is felruházhatja teremtményeit: a továbbfejlődés képessége…”

– Vauu! Fut a hátamon a hideg, Mr. Dean!

– Futhat is! Trauphandnak volt érzéke a költői képekhez! Azt is megjövendölte, hogy egy napon létrehozzuk a szintetikus neuronhálózatok másodfajú láncát, mert „…ez a történelmi hivatásunk.”

Szerinte az ő társadalmuk spontán módon sohasem jöhetne létre, az evolúció minden esetben nekünk ítélné a pálmát!

„…az ő idejük később jön el! Akkor, mikor az emberi társadalom már végképp nem tud megfelelni a felbukkanó kihívásoknak.”

„…úgy teszünk majd, mintha segítségül hívnánk őket. Mintha csupán egy apró probléma megoldásának eszközei lennének! Pedig azon a napon nekünk végünk.”

„…talán más anyagból gyúrjuk majd őket! Talán négy kezük lesz vagy hat lábuk. De az is lehet, hogy csak valami jelentéktelen apróságban különböznek majd külsőleg, hiszen ott lesz a hatalmas belső különbség: az intelligenciáink között tátongó szakadék…”

„…látjátok, emberek? Ezek nem igazi lények! Ostoba kísérleti majmok csupán! Nem is hasonlítanak ránk! Kevesek nekünk! Olyanok, mint a csimpánz! Oktalan állatok, akik semmit sem értenek a számukra teremtett világból…”

„…és a strucc, a halálos veszedelmet látván, a homokba dugja a fejét… ahelyett, hogy futni kezdene! Hogy miért? Mert nem szeretné bevallani, hogy nincs is hová futnia…”

– Ezek is Trauphand idézetek, Mr. Dean?! Mert olyan lángoló tekintettel szavalja őket, hogy kezdek félni…

– Ó, igen, ezek a „Dávid és Góliát” záró mondatai.

– Tudja, mit juttatnak eszembe? Egy régi közmondást! „A mór megtette kötelességét, a mór mehet!” A problémáink megoldására létrehozunk egy „másodfajú láncot”, amiről egyszercsak kiderül, hogy alkalmasabb a fejlődésre, mint mi magunk! Tényleg fölmerül a kérdés, hogy akkor a továbbiakban mi szükség van miránk? Hiszen mi továbbra is tehetetlenek vagyunk!

– Ez egyáltalán nem igaz! Tehetetlene az az ember, aki kalapácsot kell használjon a szög beveréséhez, mert gyönge az ökle? Ostoba-e a mérnök, aki hétjegyű számok szorzásához számológépet vesz igénybe? A segédeszközök használata nem csökkenti használójuk érdemeit – épp ellenkezőleg! És a másodfajú neuronlánc a történelem legrafináltabb eszköze!

– Miért érzem azt, hogy most visszavonul, Mr. Dean? Mintha megbánta volna az előbbi szónoklatot!

– Fogalmam sincs, miről beszél. Én egyszerűen csak azt szerettem volna megértetni önnel, hogy Trauphandnak nem feltétlenül volt igaza! Hiszen a kezünkbe került új „eszköz” valóban hatékony! Szinte minden jelenlegi problémánkat megoldhatja! Az én kétségeim ott támadnak, hogy használhatjuk-e egyáltalán? Szabad-e szintetikus neuronhálózatokat számító érzéketlenséggel arra kényszeríteni, hogy számunkra fontos eredményeket érjenek el? Ez itt a kérdés! És nem könnyű a válasz…

17.

– A lányok az elsősegély-fülkében alszanak!

– Ezt eddig miért nem mondta senki?

Dean csodálkozva nézett Harrisra.

– Kérdezted? Egyébként ez a legcélszerűbb! Ők osztják el az ételt, az meg pont ott van! Még külön zuhanyzó-fülkét is kaptak, kicsit kisebb, mint a miénk, de legalább nem kellett koedukálódnunk!

– Az akkora gond lett volna?

– Attól függ, kire gondolsz! Feltételezem, nem Eve-vel akartad megosztani a zuhanyzót…

Donald hihetetlen energiával tépte föl a vezérlőterem ajtaját.

– Nem bírom tovább! Takarót akarok!

– Te nem kaptál?

– Egyet!

– Másnak se jutott több! Pont tizenöt plédet találtunk!

– De én a raktérben alszom! Tíz fok van egész nap, nálatok meg vagy huszonkettő!

– Én szívesen cserélek veled! – ajánlkozott Harris – Mondjuk, huszonkét fok nincs az alkatrészraktárban, van viszont szívet tépő olajszag! Ha egy csapággyal a zsebemben aludnék, azt biztosan nem kéne zsírozni! A levegőben megszívná magát!

– Ettől vagy ilyen büdös állandóan?

– Ne személyeskedjünk, téged egy kis fagyállóval kéne kenegetni, engem nitrohígítóval. Pont kvittek vagyunk!

– Leülhetek egy kicsit? Csak amíg átmelegszem,

Dean előhúzta a sarokból a takaróját.

– Terítsd magadra, és próbálj aludni egyet! Már csak tíz napot kell kibírnunk!

A matematikus elhelyezkedett, egész az álláig húzta a rongyos plédet.

– Biztos vagy ebben a tíz napban? – elmélázva ingatta a fejét – Ez az egész Sharon dolog… Néha azt hiszem, csak a megnyugtatásunkra találtad ki!

– Komolyan mondod?

– Komolyan.

– És szerinted mit művelnétek velem tíz nap múlva?

– Ha kiderülne, hogy átvertél?

Harris elvigyorodott.

– Azt már két nappal korábban meg fogjuk tudni! Ha Charles megetetett bennünket, a Sharon nem bukkan elő a hipertérből!

– Aha. Hát, az Isten óvjon, Charles Dean! – a fal felé fordult, mint aki aludni készül. – Egész idő alatt azon töröm a fejem, hogy kerültünk ide? Képtelen vagyok megemészteni a dolgot!

– Nem vagy egyedül vele!

– Az biztos, hogy „elaludni” nem ezen a hajón aludtunk el! Valaki átpakolt bennünket. De hogyan? Nem olyan egyszerű ezeket a szarkofágokat mozgatni – működés közben! Aztán meg: miért pont minket? Hol vannak a többiek? És mi értelme van az egésznek?

Dean a fejét rázta. Ezt ugyan Donald nem láthatta, de a csönd beszédes volt. A matematikus tovább magyarázott a falnak.

– Mert ha valakinek haszna volna abból, hogy mi itt vagyunk, de…

– Lehet, hogy büntetésből kerültünk ide! Gondold csak végig! – Harris az ujján vette számba a lehetőségeket – Valami elkerüli a figyelmünket odalenn! Mire észrevesszük, a K-139 már utasítást ad a „Beavatkozásra”, annak ellenére, hogy sokkal jobb üzletnek látszana ott maradni! Egyben azonnal haza is rendelnek bennünket, ami csak a nagyon rossz fiúkkal fordul elő, így félidő tájt! És a hatszáznegyvenkilencből tizenöten már nem is érkezünk haza! Százhetven év hibernálást kapunk, pont, mint egy hazaárulásért! Ne felejtsétek el, hogy a DBC hadiüzem! Itt nem feltétlenül lacafacáznak mindenféle tárgyalással. Lehet, hogy közben lefolyt a vizsgálat! És honnan tudhatjuk, nem minket találtak-e hibásnak? Egy fölösleges „Beavatkozásért” életfogytiglant is kaphattunk volna!

– De hát a „Beavatkozás” nem volt fölösleges! És nem is mi rendeltük el!

– Nem, de történhetett a mi hibánkból!

Dean csak a fejét rázta.

– Miféle hibáról beszélsz?! Valójában nem is értettem, miért rendeltek haza minket!

– Nem? És a BHR-kódolást használó humanoidok? A fotóalbum a gondosan összeválogatott portréinkkal…

A matematikus úgy ugrott ki a takaró alól, mint aki svábbogarat talált a fotel karfájában.

– Én hülye! Én ostoba állat! Hogy lehettem ekkora marha?! Még hogy hibáztunk! Ez nem hiba volt, hanem valami fatális tévedés! Kezdettől fogva az orrunk előtt van a megfejtés! Kezdettől fogva! És mi nem vettük észre! Most meg már késő… tényleg megérdemelnénk egy szaftos kis büntetést!

Harris régi jó szokása szerint tapsolni kezdett.

– Bravó, Mr. Tool! Remek alakítás volt, köszönjük szépen, de most vagy mond pár érthető mondatot is, vagy pléd nélkül mehet vissza az átadó-csarnokba!

– Persze, hogy mondok, de azt nem fogod megköszönni! Te is láttad a fényképalbumot, amit az előbb emlegettél, igaz?

– Miért kérdezed?

– Magadat megtaláltad benne?

– Nem értem.

– Hogy-hogy nem érted?! Benne voltál vagy sem?

– Nem emlékszem… talán nem… nem is tudom.

– Hát egy fogadásom van rá, hogy nem! Én biztos, hogy nem voltam benne! És Charles sem! Sőt, Eve és Miriam sem! Bármibe lefogadom, hogy tizenötünk közül senki! Ez volt a kiválasztás elve! Ezért kerültünk pont mi erre a hajóra! Kapaszkodjatok meg: ezek átvertek bennünket! Úgy megetettek, ahogy egyikünk sem hitte volna!

– Kicsodák, Donald? Kikről beszélsz?

– A humanoidokról, kedves Charles! Ki másról? Hogy is szoktad nevezni őket? „Ostoba kísérleti majmoknak”? Hát tessék! Az ostoba kísérleti majmok, akiket szeretünk mind hülyének nézni, most minket vettek hülyére! Ahogy kell!

– Nem okoz fennakadást a társalgásban, ha egyetlen szót sem értek?

Harris próbált tárgyilagos hangot megütni.

– Nem, ne aggódj! Egészen megszoktuk már!

– Jó, akkor ha felvilágosítanál róla, hogy a fenébe tudtak a humanoidok BHR-kódolás birtokába jutni? Hogy élték túl a „Beavatkozást”, és hogy a fenébe cuccoltak át bennünket erre a lidérces ócskavasra? Azt már meg se kérdezem, minek…

– Hát nem maguktól csinálták a dolgot, az biztos! Valaki segített nekik!

– Valaki?! Kicsoda?!

A matematikus nem válaszolt. Végignézett rajtuk, ők meg egymáson. Dean szólalt meg először.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy…

– De. Tizenöt lehetőség van!

18.

– Mi ez a borzalom? – a professzor alig hallhatóan nyögött.

– Nem tudom. – felelte Willys. Az ő arca is falfehér volt. – Azt hiszem, zuhanunk!

– És az nem baj?

– Fogalmam sincs. A többiek nem izgulnak.

A legtöbb utas behunyt szemmel dőlt az ülésnek. A lábuk alig-alig érte a földet, a zakók ujja furcsán csőszerűvé duzzadt. Senki sem nézett a másikra.

– Uram! – a professzor megérintette a mellette ülő férfi vállát.

– Igen?

– Meg tudná mondani nekem, hová megyünk?

– Persze. – rábökött az ablak mellett lógó térkép egy pontjára – Rossz szerelvényt választott?

– Nem, nem hinném… – szinte dadogott a meglepetéstől – Jól láttam, hová mutatott? Az legalább nyolcezer kilométer!

– Hétezer négyszáz.

– Nem mondja komolyan! Holnap délután egy nagyon fontos találkozóm van!

– Örülök neki. Szabad tudnom, miért osztja meg velem ezt a bizalmas információt?

– Vissza kell érnem!

– És? Ez csak önön múlik! Ha akar, visszajön.

– Hétezer négyszáz kilométerről?! Jó, ha odaérünk addig!

– Hát az szép is lenne! Dolgozni megyek, ha nem érek be időre, kitekerik a nyakam!

– Nem ér be időre?! Úgy beszél, mintha a szomszéd utcában dolgozna!

– Nem nagy a különbség. Az tíz perc gyalog, ez meg öt. Ez egy kicsit rövidebb.

Willys tátott szájjal hallgatta a beszélgetést. Mikor megszólalt, még annyira sem volt magabiztos, mint a professzor.

– Jól érzem, hogy szabadon esünk?

A férfi bólintott, és az órájára nézett.

– Még húsz másodpercig. Aztán lassan „visszajön a súly”. Most metróznak először?

– Hát, ha ez a metró, akkor igen. – a kocsi végében, az ablak fölött egy 15-ös szám jelent meg. Majd 14 és 13. Másodpercenként fogyott. – Pillanatnyilag a Föld középpontja felé haladunk?

– Zuhanunk. Az előbb mondta jól. Aztán lassan elfordul a pálya, és lendületből megyünk tovább. Attól kezdve lassulni fogunk, mert közeledünk a felszínhez. Kicsit legömbölyített V-alakot ír le a pályánk.

– De hát a lendület nem lehet elég! Valamennyit csak fölemészt a súrlódás!

– Föl bizony. Érzik? Jön vissza a súly!

Érezték. A professzor hálát adott az égnek, hogy üres gyomorral sodródtak bele a metrózásba.

– Minden a tengerszint feletti magasságtól függ! Ha a célállomás jóval alacsonyabban fekszik a kiindulási helynél, általában nincs szükség saját erőre! Elég a lendület. Mexikóvárosból például minden nagyváros elérhető így!

– És most?

– A mi esetünkben épp fordított a helyzet. Valahol háromnegyed út táján kapcsol be a meghajtás. Saját erőből „mászunk” majd ki.

– Nem fér a fejembe ez a dolog! Ezek szerint a pálya legmélyebb pontján jócskán megközelítjük a magmát?

– Nem feltétlenül. Most sem ereszkedtünk lejjebb egyharmad Föld-sugárnál! A magmán csak akkor kell keresztülhaladni, ha a Föld átellenes oldalára tart az ember!

– A Föld átellenes oldalára?!

– Több ilyen járat is van! Ezek szinte nyílegyenes pályán haladnak. Fél táv szabad esés, fél táv lassuló emelkedés. A Föld középpontján keresztül minimális saját erőre van szükség. Ilyenkor a legkisebb a súrlódási veszteség!

– De azt még mindig nem értem, hogy lehet kivédeni a hőgutát? Keresztülhaladni a magmán! Még kimondani is borzasztó!

– Pedig nem az! A geotermikus hőkicserélők alagútjai előbb épültek meg, mint a metró! Épp ez adta az ötletet! Az aknákban még a magma szintjén is elviselhető volt a hőmérséklet!

– Úgy érti, kidolgoztak valami eljárást, amivel a Föld izzó magjának hőenergiáját el lehet vezetni?

– Régi ötlet ez már! A bolygó teljes ipari energiaszükségletét ez fedezi! Fúziós reaktorokat csak kis, mozgékony eszközökhöz használunk!

– Ki gondolta volna! Én azt hinném, magfúzióhoz nagyobb méretek kellenek…

– Nagyban is lehet csinálni, arra ott van a Nap. De működik kicsiben is. A Vickij-generátorról nem hallott?

A professzor összeszorított szájjal rázta meg a fejét.

– Pedig nem „magas” fizika! Maguk nyilván bölcsészek…

– Valami olyasfélék. – Willys szemrebbenés nélkül hazudott.

– Nos, mint mondtam, a hőkicserélő aknák szigetelése rég megoldott kérdés. Létfontosságú a veszteségek elkerülése miatt. Ha meg ezek már megvannak, a metró csak egy ugrás! – a férfi láthatóan nagy kedvvel mesélt nekik – A vakondjáratok költségei megoszlanak az energiaszolgáltatás és a közlekedés között! Ráadásul egyikhez sem kell termelnünk semmit! Egyszerűen megcsapoljuk a Föld magjának hőenergia-készletét és gravitációs terét. Kikapcsolhatják az övét! Megérkeztünk.

19.

– Mi maga?! Maratoni futó?!

Marilyn úgy megijedt, hogy majdnem orrbavágta a mögötte loholó fiút.

– Hogy kerülsz te ide?!

– Ahogy maga! Jöttem a „Vezető” után!

– Miféle vezetőről beszélsz?!

– Még mindig hülyének néz! Igaz, hogy sohasem láttam még ilyet, de már hallottam róla! Csak a titkosszolgálatnak van!

– Micsoda, az ég szerelmére?!

– „Infravezető”. Az a kis vörös pont, ami kihozta az étteremből! Az utcán műholdas adatok, zárt helyen a biztonsági rendszer kameráinak adatai alapján tájékozódik! Ezzel szokták kivezetni az ügynököket a veszélyes zónákból!

– Értem. Csuda izgalmas, amit mondasz! Tudsz gyorsabban jönni?

– Nem! És marhára idegesít, hogy továbbra is hülyének néz!

– Miért néznélek hülyének?

– Mert állandóan elmagyaráztatja velem, amit maga is tud! Sokkal jobban, mint én!

– Kértelek, hogy magyarázd el? Azt sem tudtam, hogy itt vagy!

– Nem is volt könnyű a nyomában maradnom! Úgy cikázott az emberek között, mint egy kígyó!

– És miért kellett utánam jönnöd?

– Láttam, hogy bajban van!

– De már nem vagyok.

– Gondolja? Ha magát keresték, meg fogják találni! Műholdas felvételről pontosan lekérhető az útvonala!

– És miből gondolod, hogy engem keresnek? Hátha csak megijedtem, mert a múlt héten lejárt a személyim!

– Na persze. Minden az arcára van írva! Maga nem valami nagy összeesküvő!

– Éppen ezért nem kéne utánam jönnöd!

– Oké, én most lemegyek az aluljáróba. A következő lépcsőnél jöjjön le maga is! Itt nincsenek biztonsági kamerák, hónapokkal ezelőtt összetörték őket. Onnan tudok egy útvonalat hazáig, amit nem „látnak”! Ha úgy gondolja, éljen a lehetőséggel! A szüleim elutaztak. Pár napra meghúzhatja magát nálunk.

Azzal hirtelen elhatározással leszaladt a lépcsőn. Marilyn lázasan töprengve folytatta az útját.

A körözés teljesen szabálytalan volt ellenük. Mégis, már több mint negyvenet letartóztattak a hatszáznegyvenkilencből! Minden nap tiszta haszonnak látszott, amit odakint tölthet!

A következő lejárónál megtorpant. Egy másodpercig még töprengett, aztán ő is leszaladt a lépcsőn. Amúgy sem volt hová mennie.

20.

A férfi megvárta, míg két támolygó útitársa eléri a mozgólépcsőt. Csak ekkor vette elő a telefont.

– Natasa?

– Mondja, Mr. Slash!

– Az ezredessel akarok beszélni!

– Tárgyalása van! Talán egy óra múlva…

– Most akarok beszélni vele!

– Mondom: tárgyal!

– Akkor hagyja abba!

Lehetett valami a hangjában, amitől a titkárnő megérezte, hogy most kár tovább játszani a macska-egér játékot. Hakawa ezredes egy nádbútor katalógust tanulmányozott elmélyülten, mikor belépett hozzá.

– A feleségem megőrült, komolyan mondom! Tudja, mibe kerül ez a kis összeállítás?!

– Geoffrey Slash keresi a kettesen. Nagyon fel van pörögve!

Összeszedte a délelőttről maradt poharakat, és akkurátusan elvacakolt a terítő elrendezésével. Kíváncsi volt, mi lehet az a halaszthatatlan ügy.

– Maga az, Geof?

– Én. Kódolt a vonalunk?

– Nem, a simán van beadva!

– Akkor kérjen rá kódolást!

Az ezredes bólintott, és megnyomott egy gombot.

– Natasa, kimenne egy percre?

– Már végeztem is, csak összeszedtem a poharakat!

Dühösen csukta be maga mögött az ajtót. Talán kicsit erősebben is a kelleténél.

– Mondhatja!

– Újabb kettő megvan!

– Hol talált rájuk?

– Egy metróállomás hot dog-árusánál kértek számla-egyenleget. Én voltam a legközelebb, öt percen belül odaértem. Metróztunk egyet.

– Beszélt velük?

– Szóba elegyedtünk.

– Nem gyanakodtak?

– Inkább idiótának látszottak! Mindenre rákérdeztek, mint a gyerekek! Mintha a dolgok felét elfelejtették volna!

– Különös! Semmiképp se veszítsék szem elől őket!

– Két emberem átvette a követésüket. Odafönt még hárman várnak. Mi legyen?

– Meg kell tudni, hová tartanak!

– A „Nostromo Taste” étterembe, Perth hadnagy kikérdezte a hot dog árust.

– Valami találkozóra mennek?

– Nem hinném, bár ekkorát utazni egy vacsoráért…

– Jó, marad a megfigyelés! Ha senkivel sem találkoznak az étteremben, és biztosnak látszik, hogy már nem vezetnek el a többiekhez, kapcsolják le őket!

– Értettem, uram. Csókoltatom a titkárnőjét!

– Nem akarta kapcsolni?

– Mint rendesen. Majd jelentkezem.

A vonal bontott. Még pár másodpercnyi kattogás hallatszott, amíg a kódolás levált róla, aztán csönd. Hakawa ezredes elgondolkodva nézegette a merész vonalvezetésű nádbútorokat.

21.

– Én egy nagyon prózai rántott húsra gondolok!

– Krumplival?

– Krumplival.

– Meg valami salátával…

– Friss paradicsomból! Hagymával.

Miriam bólintott, és kikanalazta az utolsó falat pépet is a tányérjából.

– Ez majdnem olyan jó!

– Majdnem? Szerintem jobb is! – Harris egészen kulturálatlan módon, kinyalta az edényt – Csak nem tudom eldönteni, hogy áztatott parafára vagy fokhagymás fűrészporra emlékeztet inkább!

– Magának semmi sem tetszik! – Eve a világért se vallotta volna be, mennyire bosszantja, hogy a férfi jól kijön Miriammal – Az utolsó tubusokat fogyasztottuk el! Holnap még ennek is örülne!

– Ó, holnap már rég a „Sharon” fedélzetén fogunk dőzsölni!

– Ha Charlesnak igaza van! – Miriam egy papírzsebkendővel törölte meg a száját. Abból rendesen el voltak látva. 1500 csomaggal találtak a raktérben, a búvárszivattyúk és a miniatűr fúziós reaktorral fölszerelt munkagépek között. – Elég sok mindennek kell klappolnia ahhoz, hogy huszonnégy órán belül rántott hússal ronthassam el a gyomrom!

– Apropó, már régen meg akartam kérdezni: miért nincs ezen a hajón rekreációs készülék? Ezek a tubusos élelmiszerek húsz éve kimentek a divatból!

– Örüljön neki, Mr. Harris, hogy ezt az ócska járgányt még annál is régebben szerelték föl! Egy frissebb évjáratú masinán már semmiféle élelmiszert nem találna az elsősegély-fülkében! Jószerivel még elsősegély-fülkét sem!

– Mér’, ez ott volt?! – undorodva emelte föl a csontig kisanyargatott tubust – Ettől van olyan üde fertőtlenítőszer íze?

– Ne beszéljen ostobaságot! Ha át tudná venni bárminek is az ízét, azt jelentené, nem zár jól a tubus! Gondolja, kibírt volna huszonkét évet ilyen állapotban?!

Harris elvigyorodott.

– Meg tudja hozni az embernek a gusztusát! Még csak huszonkét éves volt ez a… ez a finom nyalánkság?

– Képzelje, hogy annyi! És nem volt semmi baja! Egyvalami problémás csak itt: maga és az ócska humora!

– Ami már rögtön kettő! Egyszerűen imádom, mikor így felszívja magát! Próbált már valaha is elmosolyodni?

A nő arca lángvörösre váltott.

– Azt kérdezte, miért nincs ezen a hajón rekreációs készülék! Tudhatná, hogy automatikus teherszállító hajón sosincs! Elsősegélyfülke is csak a régi évjáratúakon van, a flottakódex 229/2835-ös módosítása már nem írja elő a beépítését! És ami nem kötelező…

– Azt mi a fenének biflázta be? Sokkal izgalmasabb lenne, ha néha nem tudna valamit!

– Ne bántsd már szegény Eve-et! Csak válaszolt a kérdésedre!

Ennél megalázóbbat Eve McCoy nem tudott volna elképzelni.

– Nem kértem, hogy segítségemre legyen, Miss Clooney! További jó étvágyat!

Azzal fölpattant, és kiviharzott a lakályossá varázsolt fogadóhelyiségből. Ted Harris elgondolkodva nézett utána.

– Vajon mihez kívánt jó étvágyat? Talán ehhez a fél pohár vízhez? – fölemelte, beleszagolt, aztán egy hajtásra kiitta – Ez biztos nem volt a gyógyszeres szekrényben! Annál sokkal rosszabb az íze.

Éppen a poharat akarta bedobni a hulladékgyűjtő ablakán, amikor megszólalt a hangszóró:

– Dean vagyok! Mindenkit kérek, jöjjön a vezérlőterembe! Itt az idő! – majd kis szünet után hozzátette – Aki tud, hozzon széket is!

Vártak egy kicsit, hátha van folytatás. De nem volt.

Egymásra néztek. Nem mondták, de mindkettőjüknek torkában dobogott a szíve.

– Hát akkor… menjünk! – Miriam fölállt, és hóna alá kapta az összecsukható műanyagszéket.

Odakint, a lépcső aljában találkoztak Donalddal és a szőke Nick Lundquisttel. Úgy festettek, mint egy iskolai klubdélután elkésett résztvevői, hónuk alatt a szomszéd helyiségekből összehordott ülőalkalmatosságokkal.

22.

New Jersey 2855. május 14.

Május 10. 18. óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

IV. rész (folytatás)

– Mr. Dean! Azt hiszem, az olvasókat is borzasztóan érdekelné, hogy valójában hogy működik egy ötmilliárd humanoidból álló „számítógép”? Hogy kell a kérdéseinket megfogalmazni? Hogy születnek a válaszok?

– Ez egy óriási munka. Maga a kérdésfeltevés az egyes humanoidok programozásával kezdődik! Az „idősebb példányok” sok emléket kapnak, a fiatalabbak kevesebbet! Mindannyian sajátjuknak hiszik őket, pontosan olyannak, mintha átélték volna! Ehhez idomul a környezet és a különféle adatbázisok (könyvtárak, film-, archívumok stb.) összeállítása is. Ezek az úgynevezett input adatok. Az outputról pedig maguk a humanoidok gondoskodnak fölfedezéseikkel, társadalmuk fejlődésével! Könnyen belátható, hogy a két mennyiség szoros összefüggésben van egymással! Hogy mi születik meg, azt nagyban befolyásolja, milyen kiinduló ismereteket programoztunk be! Pontosan úgy, mint egy hagyományos számítógépnél!

– Ez egyszerűen döbbenet! Kinek juthatott eszébe ez az irgalmatlan ötlet?!

– Már legalább négy vagy öt nevet említettem a jelentősebbek közül! Maga a végső formába öntés a K-sorozatú, logikai elvű gépek műve, a megalapozásnál azonban rengeteg tudós bábáskodott!

Az egész a neuronhálózatok megszületésével kezdődött. Már Wallcraft idejében is léteztek különféle variációk, különféle kémiai alapokon. Volt szilícium alapú neuronhálózat, voltak tisztán energetikai rendszerek, és voltak hagyományos, szén, illetve fehérje alapú variációk.

– Ilyenek a mi idegsejtjeink is, nem?

– Igen, ezek kecsegtettek a legtöbb eséllyel, hiszen ebből rendelkeztünk az egyetlen „működő” modellel. Aztán hamar kiderült, hogy nem is használhatunk mást!

– Miért, a többi elképzelés hibásnak bizonyult?

– Egyáltalán nem. Valószínűleg sokféle kémiai alapra fölépíthető neuronhálózat. Csak nekünk nem sikerült! Mennél több problémán lettünk úrrá, annál több új keletkezett! Egy neuronhálózat, elképzelhetetlenül finoman beszabályozott kémiai reakcióegyüttest tételez föl! Az evolúciónak milliárd évekre volt szüksége az emberi agy megtervezéséhez – nekünk nincs ennyi időnk!

– Komolyan ezért adták föl? Senki sem reménykedett benne, hogy talál egy rövidebb utat? Tudomásom szerint az ezirányú kísérletek nagyon hirtelen maradtak abba! Szinte egyik pillanatról a másikra!

– Hát igen. Volt egy nem reklámozott, de nagyon nyomós indok: egy Haldan nevű matematikus számítógépes problémaelemzéssel bebizonyította, hogy a neuronhálózat tervezése messze meghaladja a mi problémamegoldó képességünket! Később a K-110-es ugyanezt mutatta ki önmagáról! Esélyünk sem volt más alapon építkezni, mint amilyet a természet már megmutatott nekünk!

– Vagyis az emberi idegrendszert kezdték el másolni!

– Eleinte. Később rájöttek, hogy sokkal kényelmesebb az egész fizikai felépítést alapul venni, mert minden, testi felépítésbeli eltérés problémák özönével hatott vissza a neuronhálózatra!

– Így szép lassan embereket kezdtek gyártani!

– Ezt maga mondja, nem én! Ezek a robotok mindenben megfeleltek a törvényi előírásoknak: fejszőrzettel rendelkeztek, fél agyféltekéjük pedig ki volt zárva a problémamegoldó gondolkodásból! Egyébként ennek megoldása talán az évezred legnagyobb szellemi teljesítménye volt!

– Mintha ezt már mondta volna valamire!

– Meglehet. Azért fogalmaztam úgy, hogy talán! Ilyenkor több alternatíva is lehetséges, nem gondolja? Sokszor nehéz választani a nem mérhető dolgok közül!

– Rendben van, ez csak egy pikírt megjegyzés volt a részemről! Fontosabb kérdés, hogy miért tartja akkora eredménynek ezt az agyfélteke leválasztást? Az ember azt gondolná, hogyha fele annyi neuronra van szükség, elég volna olyan hálózatot tervezni, amiben feleannyi van!

– Hát igen. Ezt többen is így gondolták. De még ennyi változtatást sem sikerült végrehajtani az emberi tervrajzon! Abban a pillanatban, mikor lefelezték a neuronszámot, olyan fiziológiai problémák tömege zúdult a kutatókra, amiknek erdejéből nem találtak kiutat! Azoknak a neuronoknak ott kellett lenniük! A szervezet így van kiegyensúlyozva. Ezért volt zseniális az ötlet, hogy ott is legyenek, meg ne is! Fullham bebizonyította, hogy az intervenciós sáv akkor is megnyílik, az együttműködési hajlam akkor is drámai mértékben megnő, ha a neuronok felét kicsit áthuzalozzuk! Ha nem engedjük meg, hogy mindannyian részt vegyenek a problémamegoldó gondolkodásban! És erre a fizikailag is jól elkülönülő két agyfélteke tálcán kínálta a megoldást! Kicsit megnőtt a művészi érzékenység, a zenei hajlam, több lett a művész, a pszichopata és a sarlatán, de nem katasztrofális mértékben! A probléma kezelhető maradt. Később Van Dahl bebizonyította, hogy jószerivel ez az egyetlen megoldás!

– De hát ezek emberek! Miben különböznek tőlünk?!

– Most mondtam el! Külsőleg ott a kötelező megkülönböztető jegy: a fejszőrzet! Belül pedig a szétválasztott két agyfélteke! Ahogy a monseratti konvenció előírja!

– De hát ez csak a törvény kijátszása!

– Nem én mondtam, Mr. Lawton! Egyébként, ha rám hallgat, ezt a mondatot kihagyja a cikkből, mert ezért akár le is tartóztathatják! (ahogy ez a tegnapi nap folyamán meg is történt! – a szerk.) Mindenesetre ezután már vérszemet kaptak, és rájöttek, hogy a másodfajú láncot is legegyszerűbb a létező emberi társadalom mintájára megszervezni! Minden fellelhető információt rázúdítottak a K-110-re! Válogatás nélkül, amit csak lehetett! Magunkról, a történelemről, a világról alkotott képünkről…

– Viccel, Mr. Dean?! Létezik ezekről a témákról hiteles forrás? Hát még a történetírás is hemzseg a hibáktól!

– A hibák ugyanolyan jellemzőek a társadalomra! Talán még inkább.

– És hogy épül föl ebből a hiba halmazból… egy egész világ?

– A számítógép kivetít a múltba. „Elképzeli”, kiszámolja, milyen lehetett, ha a mi mai világunk jött létre belőle!

– De hát ezt nem lehet „elképzelni”! Kiszámíthatatlan, hogy a millió lehetséges változatból melyik volt az igazi!

– Természetesen! De nem is a múlt tökéletes rekonstrukciója a cél! Megelégszünk egy olyan változattal, amelyből kielégítő valószínűséggel következik a mi mai világunk!

– Így is elképesztő!

– Igen, hatalmas munka! K-szériás gépek légiója dolgozott rajta évtizedeken keresztül! Minden egyes neuronhálózatot külön meg kellett tervezni úgy, hogy az a többiekkel is, a környezettel is, sőt, az összes peremfeltétellel összhangban legyen!

– Lehetetlennek tűnik a feladat!

– Óriási nehézségekkel kellett szembenézni. Nem véletlenül állítják sokan, hogy ez a történelem legnagyobb szellemi kalandja!

– Úgy látom, szereti ezeket a legeket!

– Összesen hármat mondtam eddig. Az olyan sok?

– Maga szerint kevés? Egyébként talán most először indokolt a lelkesedése! Ahhoz, hogy az egész írott történelmet rekonstruálják…

– Erről azért nem volt szó! Először is a XXIII. század elejénél korábbra nem tudtak visszamenni, hiszen onnan már nem maradtak ránk kép és hangemlékek! Sokat változtunk, hogy csak a szőrzet megszűnését vagy a városok átalakulását említsem! És mikor mindez megvolt, jöttek a tesztek.

– A tesztek?

– Igen, a próbák kicsiben és nagyban! Először kicsiben. Elzárt közösségeket alkottak, emberekből és humanoidokból. Olyan szituációkba helyezték őket, ahol azonos feltételekből indulva mérhették a csoportok hatékonyságát. Azt vizsgálták, az együttműködési hajlam valóban képes-e áthidalni az intelligenciában meglévő, hatalmas különbséget?

– És át tudja?

– Az eredmény megdöbbentő volt! Már tíz fős csoportoknál is a humanoidok javára dőlt el a verseny! És mennél nagyobb volt a csoport létszáma, annál nagyobb lett a különbség! A kiscsoportos kísérletek fényesen igazolták a Holz-Wallcraft-Lundolp-elméletet! Itt volt az ideje nagyban megpróbálni!

– Ezen mit ért?

– Igazi próbát, valódi körülmények között! Kiválasztottak egy bolygót, átalakították a felszínt, áttelepítették az első populáció egyenként programozott egyedeit…

– Egyenként programozott? Az mit jelent?

– Beláthatatlan mennyiségű munkát! Az imént már kitértem rá pár szóban. Tucatnyi K-szériás gép tervezte éveken át minden egyes humanoid emlékeit! Olyan emlékeket, amelyek egymással, a külvilággal, és egy nagyjából huszadik századi ismerethalmazzal is összhangban voltak!

– Időt kérek! Megint nem értek valamit: az előbb azt mondta, a XXIII. századnál nem tudtak korábbra visszamenni!

– Igen, ez igaz is, de a mi XXIII. századunkra gondoltam! A számukra felépített világban számtalan torzítást hajtottak végre! Épp ilyen jellegűeket: az ismeretek korai adagolását! Mi a kétezer kétszázas években jártunk, mikor fölfedeztünk bizonyos dolgokat, amiket az ő XX. századukban szórtunk el! Remélem, érthető, Mr. Lawton?

– Egy kicsit sem! Eddig azt hittem, az volt a cél, hogy a humanoidok történelme minél jobban hasonlítson a miénkre!

– Egyáltalán nem! Épphogy az eltérések a fontosak! Azok a kitérők, amiket a mi civilizációnk elkerült! Azok az elvek, ismeretmorzsák, amiket mi elszórtunk útközben! Mi hasznunk volna abból, ha a humanoidok történelme hajszálra azt az utat járná be, mint a miénk?!

– És akkor abból mi hasznunk volt, hogy évtizedeken át tömtük a számítógépek agyát a valós ismeretekkel?! Olyanokkal, amikből „kielégítő valószínűséggel következik a mi világunk”?! Ugye, pontosan idéztem?

– Hibátlanul. De ahhoz, hogy egy órásmester valamiféle újítást eszközölhessen az óra szerkezetén, pontosan ismernie kell annak működését! És nemcsak úgy általában! Annak az órának és azoknak az alkatrészeknek a működésére kíváncsi! Különben hozzá sem tud kezdeni az átalakításhoz! Ha befolyásolni akarjuk a fejlődés irányát, ahhoz elsősorban azt kell tudnunk: mivé fejlődne a rendszer a beavatkozásunk nélkül? És ehhez az egyetlen támpont a mi jelenünk!

– Miért? Miért nem eleve olyan világot vázolt föl a computer, amelyben a fejlődés a kívánt irányba halad? Az órásmester miért a régi órával vacakolt? Nem egyszerűbb lett volna szerkeszteni egy újat?

– Hát erre könnyen tudok válaszolni: nem! Idegen elvekre épülő, idegen szerkezetű társadalom felvázolása nem egyszerűen ingoványos terület: túl bonyolult probléma! Olyasmi, amivel egyikünk sem tudna megbirkózni! Se a számítógép, se mi! Pontosan úgy, ahogy a nem fehérje szerkezetű neuronhálózatokkal is kudarcot vallottunk! Fölösleges keresnünk az aranycsinálás titkát, ha már tudjuk, hogy nem megy!

– Vagyis nincs más út, mint a mi világunk eltorzítása?

– Ez az egyetlen ismert modell! Az egyetlen olyan, amit nem kell fölépíteni! Elég alaposan megvizsgálni, hiszen itt van az orrunk előtt!

– Értem. A computernek a mi jelenünk egy lehetséges múltváltozatáról kell viszonylag hiteles képet alkotnia, hogy aztán minél pontosabb számításokat végezhessen az eltorzítására!

– Szó szerint, Mr. Lawton! Hibátlanul megértett! Még az is benne van a megfogalmazásában, hogy „minél pontosabb”! Vagyis hogy tökéletes megoldás nincs! A világ nem kiszámítható. Legalábbis pontosan nem! Valószínűségek növelésére törekszünk, és izgatottan várjuk a fejleményeket! Az egyes neuronhálózatok véletlenszerű megnyilvánulásai, az általuk kiváltott reakciók, ezek összeadódása – mind-mind bizonytalan összetevők! És az eltérések egymásra rakódnak! Akár hajszálra egyező kiinduló helyzetből sem következik hajszálra ugyanaz soha!

– Tehát egy pontosan rekonstruált múlt sem ismételné meg a mi utunkat?

– Egész pontosan nem! S ahogy múlik az idő, az eltérés is annál nagyobbá válna!

– Akkor mi értelme van ennek a torzítósdinak? Hiszen a mi saját múltunkból kiindulva is új eredményekre jutnánk!

– Ez igaz. Csakhogy egy próba-szerencse alapon magára hagyott rendszer igen szerteágazó eredményeket hozna! Felfedezhetnénk mondjuk a polimorfikus krisztallográfia eddig ismeretlen vonatkozásait, ugyanakkor talán csak ezredévnyi várakozás után bukkanna föl az első valamirevaló harcászati eszköz!

– Vagyis ez az igazi cél!

– Mindig is ez volt! A torzítások új védelmi eszközök felfedezése felé kell tereljék a humanoid társadalmat!

– Akkor újból föltenném az egyik régebbi kérdésemet: hogyan?

– A beprogramozott ismeretekben létrehozott apró változtatásokkal! Olyasmit hozni a humanoidok tudomására, amit a történelem megfelelő időszakában mi még nem tudtunk. Ez a módszer. Az idő előtt megjelenő felfedezések aztán megbontják az egyensúlyt a tudományos-technikai színvonal és a társadalom szerkezete között! Olyan viharos folyamatok indulnak be, amelyek nagy valószínűséggel dobnak felszínre váratlan felismeréseket! Ezekre vadászunk! Ezeket próbáljuk a megfelelő mederbe terelni…

– Úgy, hogy a haditechnikát megalapozó ismereteket fecskendeznek be induláskor?

– Igen, valahogy úgy. Bár meg kell mondjam, nem könnyű meghatározni, mi váltja ki az ilyen irányú fejlődést! Szerteágazó ismeretekről van szó. Sokszor nem is gondolnánk, mi mindennek lehet köze a haditechnikához!

– Abból, amit mond, úgy tűnik, mintha sokáig sötétben tapogatóztak volna?

– Esetenként még ma is ezt tesszük. Nem kevés nekifutás végződött kudarccal!

– Mit jelent a kudarc?

– Pusztulást. A humanoid populáció teljes megsemmisülését, még mielőtt bármilyen eredmény született volna! Ilyenkor lehet előről kezdeni mindent. Csak persze ki kell találni, mi módosuljon az alapprogramokban ahhoz, hogy a kudarc ne ismétlődjön meg!

– Próbálom elképzelni, amit mond, és mind jobban megértem az elhatározását! Ez egy iszonyat!

– Ahogy mondja, Mr. Lawton! És van, ami még ennél is iszonyatosabb: mikor magunk idézzük elő a befejezést! Én csak egyszer éltem át ilyet, de nem kívánom az élményt senkinek! Tudja, hogy hívják a mi zsargonunkban ezt a mészárlást? „Beavatkozásnak”. Szolid, tárgyilagos megfogalmazás, nem?

– Megölik őket?!

– Nem, mert ölni csak embert lehet. De elpusztítunk mindent! Országokat és városokat, humanoidokkal együtt! Ha veszélyessé válnak, az egész felszínt „legyaluljuk”! Megvannak hozzá az eszközeink.

– Jézus Máriám! Ezt nem mondhatja komolyan!

– A lehető legkomolyabban mondom!

– De hát miért?! Miért tesznek ilyesmit?! Elkerülhetetlenek ezek a katasztrófák?

– Alapjában véve igen. Egyik populáció sem lehet örökéletű! A torzítások előbb-utóbb végzetessé válnak, általában önpusztító vérengzésbe sodorják a humanoid populációt. A kérdés csak az, mennyi idő múltán? Mit tudunk kisajtolni belőlük egy-egy aktív periódusban?

– Nem lehet igaz, amit mond, Mr. Dean!

– Pedig sajnos igaz. Az információk befecskendezése érzékeny folyamat. Sosem tudjuk pontosan, minek milyen hatása lesz!

Csak valószínűségekkel számolhatunk – kisebb és nagyobb valószínűségekkel!

– És ezt nevezik maguk tudománynak?!

– Ezt. Ez a lehető legbonyolultabb tudomány! Neurotechnikusok, történészek, programtervezők és robottechnikusok légiói dolgoznak rajta! Azon, hogy ne katasztrófát okozzunk! Hogy ne végzetesen bontsuk meg az egyensúlyt, ugyanakkor a lehető leghatékonyabb kutatásra ösztönözzük a rendszert!

Nagyon gondosan kell megválasztani az idő előtt közölt ismereteket. Szeretnénk minél pontosabban előrelátni egy-egy torzítás következményeit, ehhez viszont arra van szükség, hogy a lehető legalaposabban megismerjük a torzítás nélküli rendszer működését! Ezért fontos, hogy a humanoid-társadalom történelmi sorsfordulói minél kisebb mértékben térjenek el az emberi történelem ismert csomópontjaitól! A részletekben legyen a különbség, méghozzá a nekünk fontos részletekben! Ért engem, Mr. Lawton?

– Félek tőle, hogy túl jól is értem! Hogy mérik az eltéréseket? Honnan tudják, mikor indul végzetes elhajlás, és mikor van szó pusztán kívánatos módosulásról?

– Vannak a társadalomnak „neuralgikus” pontjai. Ezek már jó előre jelzik a várható eltéréseket. A XXIII. századtól kezdve ezek a pontok jószerivel mind az elektronika és a tömegkommunikáció vérkeringésébe kerülnek! Ettől viszonylag egyszerű az ellenőrzésük.

– Ezért esett a választás a XXIII. századra?

– Nem csak ezért! A közlekedés is ekkor éri el azt a fejlettségi fokot, mikor jelentéktelenné zsugorodnak a bolygón mérhető távolságok. Szűnőben a területi megosztottság, a népesség homogenizálódik.

A kommunikációs robbanással együtt mindez össztársadalmi mozgásokat tesz lehetővé. Először kell megmutatkoznia a kooperációs hajlamban rejlő előnyöknek!

Tőlünk viszont messze vannak, így a rendszer jól kézben tartható marad! Ez is fontos eleme a kor kiválasztásának…

– Nagyszerű. De azt még mindig nem értem, kitől várjuk a korszakalkotó felismeréseket? Humanoidoktól, akiknek a képességei messze alatta maradnak a miénknek?

– Szó sincs róla! Az egyes humanoidoktól nem várunk semmit! Csak együttműködést. Egyetlen humanoid sem képes az embernél magasabbrendű szellemi tevékenységre – ami viszont nem mondható el a belőlük szervezett, másodfajú láncról! A módszer pontosan következik a Lundrop-tételből.

– Vagyis?

– Olyan világot kell létrehozni, amelyben minden humanoid látszólag a saját, egyéni céljai elérésén fáradozik! Ezeket a célokat viszont úgy kell megválogatni, hogy eredőik a nekünk legmegfelelőbb irányban hozzák mozgásba a társadalmat! Világos, Mr. Lawton?

– Sajnos igen. Egyre világosabb. Most már csak azt nem értem, honnan van ennyi humanoid? Milyen számot mondott?

– Öt milliárdot!

– Jószagú Úristen! Ebbe még bele se gondoltam! Ennyi robot az egész Vega-rendszerben nincs!

– Én nem is mondtam, hogy van! Kicsit távolabb kell keresni őket… van egy Sylle-térképe, Mr. Lawton?

– Persze. Ott, a háta mögött! (5/a ábra, a második oldalon – a szerk.)

– A Boyne-Ceram útvonalat nézze, 11. szektor! (fehér csíkkal jelölve)

– A Morenak felé?

– Kicsit kijjebb… azaz! Most van rajta az ujja! (kis fehér pont az ábra alján, szorosan a Boyne-Ceram útvonal mentén – a szerk.)

– De hiszen ez több mint hat ezer fényévnyire van tőlünk!

– Következésképp csak U-5-ös útvonalon érhető el! Köznapi nyelven szólva: „ugrással”.

– „Ugráshoz” a Központi Tanács engedélye kell!

– És gondolja, hogy a hadügyi tárcának nincsen?

– Még akkor is képtelenség, amit állít! A „kozmikus ugrások” fizikája gyerekcipőben jár…

– Hogy az a gyerekcipő valójában mekkora, arról egyikünknek sincs fogalma! Se Önnek, se nekem! Úgy látszik, elég nagy. Gyanítom egyébként, amilyen hamis ez a hiedelem az „ugrás” nehézségeiről, olyan hasznos is egyben! Távol tartja a kíváncsiakat…

– Ne tréfáljon velem! Nem emlékszem ugyan a pontos számra, de talán évi tizet engedélyez a Központi Tanács?

– Látványosság céljából, turistáknak! De üsse csak föl a teherhajók éves menetrendjét! Több száz fényévnyi hatósugarú gömbben mozognak – gondolja, hogy ez hagyományos útvonalon lehetséges? Mert ha nem, az ugye elképzelhetetlen, hogy áruszállítók ütre-püffre igénybe vehetik az „ugrást”, a Védelmi Minisztérium viszont nem? A Deepest II. sem közlekedett másként! Soha nem értünk volna haza „ugrás” nélkül! Soha… Az a világ nem a szomszédban van! És még így is egy csoda, hogy létezik! El sem tudom képzelni, hogy találtak annak idején olyan rendszert, aminek épp ugyanannyi bolygója van, mint a miénknek! Még a méretek is hasonlóak!

– Ezek után, gondolom, bolygók neve is?

– Jól gondolja, Mr. Lawton! Persze, a névadás volt a legegyszerűbb feladat. Azt a világot olyan hasonlóvá tettük a miénkhez, amennyire csak lehetett! Aki nem látta, sohasem értheti meg, hogy ez már szinte művészet! Az emberiség történetének legnagyobb műalkotása! A legnagyobb és egyben a legmegrendítőbb is…

23.

A fiú már várta.

– Jöjjön utánam! Egy kicsit zegzugos lesz.

Kétségkívül az volt. Eleinte csak különféle gyalogosátjárókon haladtak keresztül. Aztán egy szervizalagúton át vezetett az útjuk, majd egy vaslétrán fölmásztak a felszínre. Árkádok alatt bukkantak elő.

– Elég kalandos út vezet a lakásotokig!

– Csak ha észrevétlenül akarja megközelíteni az ember!

Marilyn fölegyenesedett, és leporolta a ruháját.

– Te miért akarod észrevétlenül megközelíteni?

– Csak maga miatt.

– Oké, ezt értem, most miattam jöttél így! De hogy találtál rá erre az útra? Miért derítetted föl a hazavezető titkos ösvényt?

– Hülyének fog nézni.

– Ne viccelj velem! Már eddig is úgy kiadtam magam neked, mint még senkinek! Csak nem foglak ezek után kiröhögni?

– Kiadta magát?! Igaz, hogy egész este etetett az elesettségével, de aztán kiderült, hogy törzsvendég az FW-ben, és olyan infravezetője van, amit hétpecsétes titokként őriznek a titkosszolgálatnál… kicsoda maga tulajdonképpen?!

– Csak akkor mehetek veled, ha válaszolok a kérdésre?

– És ha igen?

Sarkon fordult, és elindult az ellenkező irányba.

– Hé, várjon! Itt vagyunk! Megérkeztünk.

– Menj csak haza egyedül! Nekem erre van dolgom!

– Ne húzza már föl az orrát! Vicceltem! Azt mond el, amit akar! Jöjjön, menjünk vissza! Ha kiér az árkádok alól, megláthatják!

Marilyn megállt.

– Nem válaszoltál a kérdésemre! Miért kerestél titkos útvonalat hazáig?

– Mert ez az én szabadságom! Ha beülök egy moziba, tudják hol voltam és meddig! Ha megeszek egy hamburgert, tudják, mennyi volt benne a ketchup és mennyi a mustár! Ha eltévedek az erdőben, az automatikus mentőszolgálat akkor is ott van tíz percen belül, ha senki sem riasztotta őket! Minden lépésünkről tudnak! Kiépítették ezt a kukkoló-rendszert, ami a pénztárcánkba ugyanúgy belelát, mint a takarónk alá! Senki sem lehet szabad ezen a bolygón. Figyelnek minket és gondoskodnak rólunk. Érti?

– Már hogyne érteném!

– Na, ez az, amiből elegem lett! Csakhogy tehetetlen vagyok! Igazi lázadásra senki sem képes! Én is csak ilyen gyerekes módszert találtam: megrongáltam a biztonsági rendszert az aluljáróban! Kitaláltam, hogy tűnhetek el a figyelő szemek elől… legalább néhány percre! Ez az én kis magánlázadásom! Hát ennyi.

– Oké. Mehetünk.

A fiú bólintott. Visszasétáltak. Az ajtó automatikusan kinyílt.

– Látja? Még oda sem tettem az ujjam, már lefotózta a rajzolatom!

– A rajzolatod?

– Az ujjlenyomatomat. A levegőben volt a kezem. Talált megfelelő rálátást. Jöjjön!

Az előcsarnokból nem indult se lift, se lépcső. Marilyn mindenben a fiút utánozta, nehogy föltűnjön a teljes tanácstalansága.

– Oda álljon, arra a kockára!

A kőburkolat sakktáblaszerű mintájába néhány sárga négyzet keveredett. Az egyik ilyenre kellett állnia. Ahogy rálépett, minden megváltozott.

Épp a fordítottja zajlott le, mint amit álló vonatban érez az ember, ha a mellette lévő szerelvény elindul. Az előcsarnok süllyedni kezdett.

Pedig nyilvánvalóan ők mozogtak. De ennek semmi jele nem volt tapasztalható. Emeletről emeletre változott a díszlet, ők pedig mintha egy helyben álltak volna.

– Ugye, nem akarja azt mondani, hogy liften se utazott még?

– Miből gondolja? – Marilyn olyan fehér volt, mint a meszelt fal. A gyomra is felfordult.

– Csak magára kell nézni! Leléphet, megérkeztünk!

Az emeleti folyosó pontosan olyan volt, mint az előcsarnok. Sakktáblamintás kövezet, kékesszürke falak. A két végén hatalmas ablakok. A fiú az egyik ajtóhoz lépett.

– Gondolom, ez is ujjlenyomat alapján működik?

– Hangra is be lehet állítani vagy tenyérrajzolatra. Csak komolyabb helyeken alkalmaznak „MR” vizsgálatot!

– Mágneses rezonanciatesztet?

– Tessék, ezt meg ismeri! Pedig a legfejlettebb biztonsági rendszer! A rekreációs készülékek minta-letapogatása is ugyanezen az elven működik!

– És?

– Azt meg nem ismerte!

Beléptek a lakásba. Nem volt előszoba, Marilynnek úgy tűnt, egyenest a nappaliba csöppentek.

– Mindennel így vagyok. Néha a legváratlanabb dolgok ismerősnek tűnnek, másokról meg sose hallottam!

– Ez valami betegség?

– Így is lehet mondani.

Átsétáltak a szobán, és a fiú levetette magát az egyik fotelbe.

– Nem ül le?

– De. Nincs valami innivalód itthon? Az étteremben lemaradtam az ivásról…

– Mit szeretne? Vörösbort vagy valami töményet?

– Hé, mondtam már, hogy nem iszom alkoholt!

– Nem mondta. Csak narancslét kért odalent. De azt nem mondta, hogy sosem iszik mást!

– Hát akkor most mondom.

– Rendben van, megértettem. – fölnyitott egy kis fedelet a fotel karfáján, és lenyomott pár gombot. Szinte abban a pillanatban elhúzódott mellette a falban egy kis ajtó. Tálca csúszott elő, rajta két pohár narancslével.

– Szép mutatvány volt! – Marilyn elvette az italt. Szinte egy kortyra nyelte le az egészet.

– Már megint hülyének néz! Minden lakásban egyformán működik ez a rendszer! Így építik őket!

– Lehet, hogy eddig nem ilyen lakásban laktam!

– Hát milyenben? Vissza a természethez, semmi computer, semmi automatika, kis faház cölöpökön, este tűzrakás, délelőtt mosás a patakban…

– És ha igen?

– Akkor honnan ismeri a mágneses rezonanciavizsgálatot?! Mit keres az ujjlenyomata az „FW” adatbázisában?! Honnan van infravezetője és miért?! Maga körül több a titok, mint ami fölfogható!

– Na és? Ez egy nőnél nem hátrány – vagy rosszul gondolom?

– Minden válasz alól kibújik! Sose fogom megtudni, ki maga? Még a nevet se árulta el!

– Bemondták az étteremben! Mögöttem álltál, hallanod kellett!

A fiú felszabadult nevetésben tört ki.

– Már megint kezdi! Tényleg el akarja velem hitetni, hogy azt hiszi, mindenki hallotta a nevét? Figyeljen!

Újabb gombot nyomott meg. Az egyik fal képernyővé változott, és éktelen hangosan bömbölni kezdett a zene.

– Hé, halkítsd le! Ha ennyire üvölteted, mindjárt itt lesznek a szomszédok!

– Gondolja? – látszott rajta, hogy jól mulat – És ehhez mit szól?

A hangerő az elviselhetetlenség határáig fokozódott. Marilyn fölpattant a fotelból. A zene azonnal megszűnt.

Egy ideig meglepetten forgatta a fejét, majd óvatosan visszaült. Újból rászakadt minden. Megint fölállt, és akkor ismét csönd lett. Mint egy kisgyerek a sosem látott tükörrel, úgy kísérletezett. Észrevette, hogyha nagyon lassan ül vissza, a hangerő csak fokozatosan erősödik. Ugyanígy halkult is el, – Na, hogy tetszik?

– Majdnem kinyírtál!

A fiú elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Régen, nagyon régen az volt az irányzat, hogy az audiokészülékek minél nagyobb teljesítményűek legyenek! Egy egész szobában teremtettek iszonyatos hangnyomást, hogy aztán a fülbe jutó hullámok megmozgassák a dobhártyát! Micsoda marhaság! És mit vesződtek a hangszigeteléssel, hogy útját állják a hullámok tovább terjedésének!

– Ellenben ma? Kapcsold már ki, így nem bírok visszaülni!

– Rendben. Ma már nincs erre szükség. Maga a hullámkeltés közvetlenül a dobhártya közelében is történhet. Pontosan be lehet állítani az érintett szektor helyét és nagyságát! Egy vékony hártya mozgatásához igen kis fuvallat elég!

– Ezért találták ki a fejhallgatót!

– A fejhallgató kezdetleges módszer! Itt nincs semmilyen mechanikus eszköz! Lát valamit a levegőben?

Marilyn megrázta a fejét.

– A készülék lelke a másik szobában van. Onnan éri el a lakás egész légterét. Elektromágneses úton kelt pici, helyi légörvényeket, amit aztán a fül iszonyatos hangerőnek érzékel! Ha ez a cél. De tűnhet halknak is, ki mit akar! Úgyhogy nyugodjon meg: az étteremben senki sem hallhatta a nevét! De komolyan nem értem, miért magyaráztatja el velem mindezt?

– Szeretem hallgatni, ahogy beszélsz!

– Milyen romantikus! Tekintsem vallomásnak?

– Isten ments, inkább ügyetlen kibúvónak!

– Tehát továbbra sem válaszol semmilyen kérdésemre?

– Ilyen még egyszer sem fordult elő! Mindig felelek, bármit kérdezel!

– Na persze. Mondani mond valamit, de az csak hang! Nem válasz.

Marilyn kényelmesen elhelyezkedett a fotelban. Lába végre pontosan beleilleszkedett a padlón látható rajzolatba. A készülék azonnal bekapcsolt.

Kellemes érzés futott végig rajta. A talpa bizseregni kezdett, majd a bizsergés egész a derekáig hatolt. Mindene ellazult. A kezei mintha folyadékban lebegtek volna. Agya kiürült, szemét lehunyva próbálta élvezni a szokatlan élményt.

Képek jelentek meg előtte. Gyerekkorának képei. Réges rég elfeledett arcok mosolyogtak rá. Némelyik házfal méretűnek látszott, mások egy gyufáscímkét se fedtek volna le. De egyik sem tűnt ijesztőnek.

Úgy követték egymást, mint filmen a kockák. Végigmesélték az egész életét. Illetve majdnem az egészet. Mikor a Barlang, az Idegenek, az utolsó napok apokaliptikus emlékei vagy az utazásuk került volna sorra, az elméje megtorpant. Szinte tapintható volt a gát, ami nem engedett felszínre törni bizonyos képeket. És furcsa módon ez különös elégedettséggel töltötte el.

Érezte, ahogy valami szelíden ösztökéli, mindig újabb és újabb irányból közelítve meg a dolgot. De hiába. Az emlékek hullámzása mindig visszakanyarodott a távolabbi múltba.

Nem aludt. Az időérzéke mégis fölmondta a szolgálatot.

24.

– Isteni ez a kaja! Gondolja, hogy Marilyn is eljutott idáig?

Mindketten vadul lapátolták befelé az ételt. Három komplett menüt rendeltek.

– Egészen biztos vagyok benne! De egyvalamit nem értek: miért nézett minket krőzusnak az a hot dog-árus?

– Úgy látszik, komoly összeg van a számlánkon!

– Miféle számlánkon?! Nem is létezhetünk ezen a bolygón!

– Hát pedig az ujjlenyomatunk nyilván van tartva! Nem is kis összeggel, hallotta!

– Gondolja, hogy „ŐK” csinálták?

– Ki más? Mindenhez hozzáférnek. Az Idegenek jobban ismerik ezt a világot, mint maguk az emberek!

Willys elgondolkodva próbálta lekaparni egy szelet krumpli tetejéről a sajtot.

– Lehet, hogy igaza van. Igen. De el tudok képzelni egy másik lehetőséget is!

– Éspedig?

– Mi van, ha ez a pénz nem a miénk? Ha valaki máséba kezdtünk bele?

– Ki máséba?

– Gondolja csak el: itt minden ujjlenyomat-azonosításon alapul! És mindkettőnknek megegyezik az ujjlenyomata valakiével!

A professzor kezében megállt a villa.

– Igaza lehet!

– Csakhogy ennek van egy nagyon fontos következménye! Ha mi nem egy kamu számlát fejünk, amit az Idegenek hoztak létre a számunkra, hanem egy valódit…

– Méghozzá olyat, aminek a tulajdonosát körözi a rendőrség…

Az infravezető rubinszínű, izzó pontja egészen váratlanul jelent meg az asztal közepén. Aztán lassan mozogni kezdett a hátsó bejárat felé.

– Látja, amit én látok?

– Erre a piros pontra gondol?

– Követnünk kell! Méghozzá azonnal!

– Miből gondolja?

– Nem emlékszik a tájékoztatóra… idefelé jövet?! Ez egy vezető!

– Egy micsoda?

– Ne adja az értetlent, professzor! Jöjjön!

– Hová?! Miért ugrál?

– Mert ez a szar azért van itt, hogy kivezessen bennünket a veszélyzónából!

– Ez itt egy veszélyzóna? Nekem kifejezetten barátságosnak tűnik a hely!

– Álljon már föl!

– Legalább a salátát hadd egyem meg!

A vörös pont ahogy jött, eltűnt. Nem folytatta az útját semerre. Egyszerűen nem világított többé.

– Hová lett?!

Wyllis ingerülten forgolódott. A professzor egy salátalevelet próbált egészben a szájába gyömöszölni.

Ketten léptek az asztalhoz egyszerre. A Biztonsági Szolgálat igazolványát mutatták fel.

– Kérem, föltűnés nélkül kövessenek! Az éttermet körülvettük, mindenféle ellenállás értelmetlen!

– Ellenállás? – a professzor teli szájjal fordult a szürke öltönyös férfihez – Csak a vacsorámat szeretném befejezni!

– Tartok tőle, hogy ez nem fog sikerülni!

– Nem?

– Nem.

– Hát jó. De akkor egy combot magammal viszek! Szalvétába göngyölte a pikáns ízesítésű, fokhagymával tűzdelt műremeket, és fölállt az asztal mellől.

– Merre megyünk?

25.

Nick küszködve próbált elférni a lépcső szűk korlátai között.

– Charles hangja olyan drámai volt, mintha a Sharon roncsait találták volna meg!

– Nem, szerintem Harvey fölfedezte az Északnyugati átjárót, ami egyenest Salt Lake Citybe vezet, de csak székkel lehet megközelíteni!

Az ormótlan vaslépcső hangosan dongott a lépteik alatt, meg a hozzáverődő székek rendszertelen ütéseitől.

– Szerinted milyen hosszú lesz? – lihegte Donald. – Még nem ebédeltem!

– Hát azt sajnálhatod! Isteni a mai menü! De miért nem vágtad zsebre a tubust? Útközben kiszívogathattad volna!

Utolsóként érkeztek a zsúfolt vezérlőterembe. A duzzogó Eve a fal mellett állt. Nem akart visszamenni a székéért.

– Egy kis csöndet, ha kérhetnék! Halljátok?!

Rá se hederítettek. Az aprócska helyiséget zsúfolásig megtömte a tizenöt ember.

– Fogjátok már be a szátokat! – Lundquist sietett Dean segítségére. Basszusba hajló, erőteljes orgánuma egy csapásra megoldotta a problémát. Egy légy zümmögését is meg lehetett volna hallani.

– Nos, örülök, hogy mindenki itt van! Először is szeretném megköszönni, hogy végigcsináltátok velem ezt a két hetet…

– Igazán, szóra sem érdemes! – Harris nagyvonalúan legyintett – Mindig is reménytelen halálraítéltként szerettem volna víkendezni veled egy eltévedt teherhajón…

– Ha egyszer kibírná a siralmas megjegyzései nélkül!

– Miért is, Miss McCoy?

– Hogy ne akadályozza a társalgást!

– Én?!

– Igen, maga!

– Jézusom! Mitől van az, hogy valaki kizárólag jól fésült mondatokat hajlandó fölfogni?! – szívére tette a kezét, és mélyen meghajolt a nő irányában – Kizárólag az ön kedvéért átfogalmazom a kérdésemet: mi a fenéről van szó?! Mit és miért kell nekünk megköszönni?! Egyikünk se maga döntött emellett az… – körbemutatott – emellett az ócskavas mellett! Tudtunkon kívül kerültünk ide! Ráadásul arról sem lehetett fogalmunk, hogy Charles igazán remek társaságát fogjuk élvezni! Akkor meg mit köszön?! – rövid szünetet tartott, és egyenesen a nő szemébe nézett – Hát erről szólt a megjegyzésem. Csak, tudja, időnként tömörebbnek tűnik egy gondosan összecsomagolt…

– Abbahagynátok végre?!

– Hagyd csak, Nick! – Dean mosolyogva legyintett – Mindig élveztem a meneteiket! Ez a két hét is sokkal unalmasabb lett volna nélkülük! – megdörzsölte az állát – Egyébként Tednek igaza van. Nem mondtam el, mit is köszönök nektek!

– Mert a tisztelt főpilóta úr nem hagyta!

– Igaz, Miss McCoy. De legyünk türelmesek! Az is csoda, hogy ilyen minimális mennyiségű súrlódással kibírtuk egymást! Végül is nem akármilyen két hét van mögöttünk: tulajdonképpen még most sem lehetünk biztosak abban, hogy megmenekültünk! Az idő eltelt, de a Sharon még sehol. És nézzen végig a társaságon: mindenki nyugodt és kiegyensúlyozott! Mondhatnám: békés. Hát ezt köszöntem meg. Tudom, hogy senki sem választott vezetőül, mégis úgy alakult, hogy nekem kellett a legfontosabb döntéseket meghoznom. Csak annyit szerettem volna mondani: mindenkinek köszönöm. Köszönöm, hogy partner volt ebben!

– Hát Charles, ez annyira szép volt! – Harris a szemét törölgette. Még szipogott is hozzá – Ha jól értettem, amit mondtál, akkor örülsz, hogy ilyen lírai hangulatban jutottunk el idáig: föléltük a készleteinket, elfogyott a koszt, a víz, az energia és a gyógyszer anélkül, hogy egyszer is egymás torkának estünk volna! Senkit sem akartunk felnégyelni, nyársra húzni, spórolásképpen megenni…

– Igen, azt hiszem, ez komoly eredmény…

– Egy halálhajón, ugye azt akartad mondani? Mert mostantól akár jön a Sharon, akár nem, már nincs értelme egymásnak esnünk! Előbb fogunk szomjan halni, mint éhen, és az energiaellátás megszűnésén sem segít egy kis kannibalizmus!

– Nincs híján az igazságnak, amit mondasz!

– Vagyis az egész Sharon dolog hazugság! Arra volt hívatva, hogy a készletek megszűnéséig ne törjön ki a hisztéria! És a bölcs vezér ezt elérte! Orrunknál fogva vezetett mindannyiunkat…

– Álljon meg a menet! Nekem is gyanús volt ez a teherhajó história ezért utánanéztem! – Harvey előrefurakodott, és a computerhez ment. Rövid utasításokat gépelt a billentyűzeten – Meg lehet nézni! A menetrend valódinak látszik! Tényleg tartalmazza a Sharon érkezését!

– Csak azt tetszik elfelejteni, hogy Charles réges-rég ébren volt, mire mi magunkhoz tértünk! Saját bevallása szerint is három napja volt a „terep” előkészítésére!

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Találd ki magad!

Lassan föltámadt a hangzavar. Ismét Lundquist kiabálta túl a többieket:

– Ugye, nem lehet, hogy ne jöjjön segítség?! Mondjátok, hogy nem!

– A Sharonnak jönnie kell. – Dean nyugodt volt és határozott – Benne van a menetrendben.

– Csakhogy a menetrendet meg lehet hamisítani!

– De miért hamisította volna meg bárki is a menetrendet?! Ennek semmi értelme, Ted!

– Semmi?! Kérek egy kis csöndet! – mintha elfújták volna Harris humorát – Tudjátok, miért gyűltünk itt ma, össze? Hogy a nagy kivetítőn végignézzük megmentőink érkezését! Premier plánban láthassuk a Sharon felbukkanását a hipertérből! Csakhogy nem fog jönni semmi! – már Harrisnak is kiabálnia kellett – Bölcs vezérünk pontosan tudja ezt! Megpróbál édes-bús hangulatba terelni bennünket, hogy előkészítse a talajt a következő lépéshez!

Dean odalépett a pilótához.

– Te megőrültél, Ted! Kérlek, hagyd abba, mert bármelyik pillanatban fölbukkanhat a Sharon, és minden mondatodért külön szégyellni fogod magad!

– Úgy gondolod?! Én azért folytatnám! Még két-három óra, és minden reményünk elszáll! A felmentő sereg nem jön, az élelem lassan elfogy, visszafeküdni a szarkofágokba nem lehet – milyen lehetőségünk marad? Kivárni a lassú kiszenvedést? Minek? Hiszen van a méregszekrényben Etocombrin, éppen az ilyen esetekre! Írunk egy szívhez szóló, kollektív búcsúüzenetet, aztán hadd szóljon! Lenyeljük a keserű pirulát!

– Még egyszer kérlek, Ted, hagyd abba!

– Rendben van, ha magadtól folytatod!

– Nincs mit folytatnom. Várjuk meg a Sharont! Ez az egyetlen értelmes dolog, amit tehetünk. – a pilóta szemébe nézett – Két hétig kibírtuk komolyabb összetűzés nélkül, pont most, az utolsó pillanatban fogy el a cérna?

– Hát jól van, Charles, te akartad! Miriam, megnéznéd a méregszekrényt? A ti „szobátokban” van! – Deanhez lépett, és egy váratlan mozdulattal kivett valamit a zsebéből. – Itt a kulcsa! – azzal a lendülettel már dobta is a lány felé – Addig Donald mesél valami érdekeset a többieknek!

A matematikus körülnézett, és megvárta, amíg mindenki elcsöndesül. Miriam kiment a vezérlőteremből.

– Nos, sokat törtem a fejem azon, mint, gondolom, ti is, hogy kerültünk erre a hajóra? És egyszercsak megvilágosodott előttem minden! A humanoidok jelentik a megoldás kulcsát! Minden, ami odalent történt, és ami velünk történik azóta, az ő művük! Nyilván emlékeztek a visszahívásunkhoz vezető „fotóalbumra”! Nos, volt egy meglepő sajátossága: hatszáznegyvenkilencünk közül épp mi, tizenöten hiányoztunk belőle! Mi, akik most a többiektől elszakítva, halálraítélten hányódunk egy eltűnt teherhajó fedélzetén! Ez az egybeesés nem lehet véletlen! De hogy voltak képesek minderre a humanoidok? Hogy fedeztek föl bennünket, hogy fejtették meg a kódjainkat, hogy pakoltak át erre a hajóra?

– Sehogy! Ez valami fantazmagória!

– Igen, Miss Convay, egyetértek! Maguktól sohasem lettek volna képesek erre! De mivel csak mi voltunk ott rajtuk kívül, közülünk kellett valakinek segítenie! És jó okom van feltételezni, hogy ez a „valaki” itt van most is, a hajón!

– Ti megőrültetek, Donald! – Charles Dean továbbra is nyugodt maradt, de már látszott, hogy nem sokáig – Miért nincs egy kis türelmetek még?

– Mire várjunk, Charles?! A Sharonra?! Rendben van, de hogy addig se unatkozzunk, folytatnám: ez a „valaki”, aki itt bujkál közöttünk, rá akarta szabadítani a humanoidokat a világra! Hogy miért? Nem tudjuk! Ma még fogalmunk sincs róla! Biztos megvolt rá az oka, ő maga azonban nem óhajtott szembenézni a következményekkel! Tizennégyünk közé rejtőzve előre küldte magát az időben, százhetven évvel! Mi csupán az álcázás céljait szolgáltuk, csak azért vagyunk itt, hogy őrá ne gyanakodjon senki! Majdnem be is jött a dolog! Ha a hajót nem éri meteortalálat, sose ébredünk föl…, illetve csak százhetven év múlva! Most azonban új helyzet teremtődött! Nincs esély kivárni az időt, és arra sem, hogy tizenöten túléljük a dolgot! Úgyhogy elkészült ez a mai forgatókönyv: az érkezés drámai elmaradása, a kétségbeesés, a kilátástalan helyzet…

– A méregszekrény üres! – érkezett vissza lihegve Miriam –, illetve az összes Etocombrin tabletta eltűnt!

– De érdekes! – Harris nyájaskodva vette vissza a szót.

– Tudnál erről valamit mondani, Charles?

Dean elvörösödött.

– Most már aztán elég volt! Mit akartok elérni?!

– Hogy elmeséld, mire készültél! A tabletták a fiókodban vannak! Láttam.

– És ha ott vannak?! Elismerem, célom volt velük. De senkire sem kívántam ráerőszakolni semmit! Egyszerűen a káoszt, a barbár véget akartam megelőzni! Azt hiszed, én nem gondoltam végig, mi lesz, ha a Sharon mégse jön?

– Hát erre biztos gondolnod kellett, hiszen te tudtad egyedül, hogy a Sharon csak mese!

– Mese?! És a menetrend?!

– Ugyan már, itt garázdálkodtál egyedül, bármit beírhattál a számítógépbe!

– Tehát én két hete nem csinálok mást, mint arra készülök, hogy fondorlatos módon kicsináljalak benneteket!

– Lehet, hogy már régebben! Honnan tudhatnám, mióta vagy ébren?

– Hát például a hajónaplóból! Nem én vezetem, a gép automatikusan regisztrál minden eseményt…

– Ugyan már, arról sincs benne egy szó sem, mikor kerültünk ide! Ha valaki ért hozzá, játszva elbánik az ilyen apró akadályokkal! Egyébként, ha kíváncsi vagy a véleményemre, az sem lehet véletlen, hogy te ébredtél először!

– Oké, magam keltettem föl elsőnek, hogy fölkészülhessek a kiirtásotokra! Meg tudod magyarázni, miért nem tettem ezt addig meg, amíg alélten hevertetek a szarkofágokban?! Kicsit egyszerűbb lett volna!

– Hát hogyne, csakhogy akkor tizennégy holttesttel is el kellett volna számolnod!

– Miért, így majd nem kell? Ki hinné el nekem, hogy önként vettétek be a mérget?

– Ó, erre nézve jól felkészültél! Donald, mutassuk meg a többieknek!

– Igen. – a matematikus lázas billentyűpüfölésbe kezdett. Egy darabig állva csinálta, aztán inkább leült.

Harris folytatta.

– Gondolom, valami olyasmit mondtál volna, hogy írjunk alá egy üzenetet az utókor számára, hátha megtalálja valaki egyszer a hajót! Vagy nem tudom. Lehet, hogy másképp vezeted be a dolgot. De megírni megírtad! Az üzenet elkészült! Igaz, azt hitted, a saját kóddal védett könyvtáradban sose találjuk meg! De hát az élet néha másképp alakul. Tessék!

A képernyőn megjelent a levél. Nem volt hosszú, de annál torokszorítóbb. Egymás lábára lépve ágaskodtak, hogy jobban lássák a monitort.

– Ez végképp tisztázott volna minden gyanú alól, ugye? Egy kollektív öngyilkosságról szóló nyilatkozat, mindenki által aláírva! A legjobb alibi! Te nyilván véletlenségből megúsztad volna. Férfiasan bevallom, fogalmam sincs, mit találtál ki erre, az viszont tény, hogy egy szarkofág újraindításához még maradt energiánk (csodák csodájára!), úgyhogy egyvalaki nyugodtan visszamászhatott volna, sőt, tudod mit találtunk a raktérben, az egyik mezőgazdasági gép motorházteteje alatt?

Egy zsákot húzott elő a háta mögül. Föltette az egyik székre, és kibontotta a száját. Kiemelt belőle egy dobozt. Általános fölhördülés volt a válasz.

– De hiszen ez kaja! – Lundquist magából kikelve üvöltött.

– Az bizony! Tartalék élelmiszer, a majdani ébredést követő napokra! Ezt mivel magyarázod, Charles?

– Semmivel. Nem én tettem oda. A többi pedig, amit mondtál, nem szólt másról, mint hogy föl kellett készülnöm arra az esetre, ha nem marad esélyünk a túlélésre! Én nem hazudtam nektek. Hogy ilyen hajmeresztő történetet kerekítettél belőle, csak megerősít abban a meggyőződésemben, hogy nem kis dolog volt ezt a két hetet az üldözési mánia és a hisztériás depresszió tünetei nélkül levezényelnem! Bíztam benne, hogyha nem válnak valóra a reményeink, a kulturált befejezésnek akkor is megmarad a lehetősége. Úgy látszik, ebben tévedtem…

– Kulturált befejezés! Milyen finoman fogalmazol! Pedig csak el akartál takarítani bennünket az útból…

Idáig jutott a mondandójával. Dean egy kapcsoló után nyúlt, és megrántotta. A vezérlőben azonnal sötét lett. Ugyanakkor fülsértő szirénázás kezdődött, amihez fölboruló fotelek és ijedt kiáltozás lármája párosult.

– Ne engedjétek eltűnni! Miriam, az ajtót!

Már késő volt. Néhány másodperc múlva, mire sikerült újból bekapcsolni a világítást, Dean már nem volt sehol.

Vele együtt eltűnt az asztronómus Fullarsen és az orvos Grap Mitchall is. Senki sem értette, hogy veszhetett nyomuk ilyen rövid idő alatt. A vezérlő „ablakán” szúrós fénnyel világítottak be a csillagok.

26.

New Jersey 2855. május 14.

Május 10. 18. óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

IV. rész (folytatás)

– Azt hiszem, Mr. Dean, itt volna a az ideje valamiféle bizonyítékkal is alátámasztani végre az állításait!

– Ahogy óhajtja, Mr. Lawton! Hoztam magammal egy dossziét, ebben 500 különféle felvétel van a humanoidok városairól! Közeli képek, nincs bennük semmi kétértelműség! Vizsgáltassa meg nyugodtan szakértővel mindegyiket! Nem sokáig fog kételkedni a szavaimban! (A felvételek a szerkesztőség birtokában vannak, a szakértői vizsgálat után a legérdekesebbeket folyamatosan közölni fogjuk! – a szerk.) – Hogyan jutott ezekhez a képekhez?!

– Én készítettem őket. Része volt a munkámnak. A tesztelő-mérnökök csoportját vezettem, úgynevezett funkcionális teszteket végeztünk, valós működési feltételek között. A rejtett hibákat vadásztuk, hogy még azelőtt kiszűrhessük őket, mielőtt katasztrófához vezetnének! Ezzel gyakorlatilag a kísérlet futamidejét igyekeztünk meghosszabbítani!

– A kísérlet futamidejét! Milyen érzelemmentesen fogalmaz!

– Csak ahogy a hivatalos zsargonban szokás! Itt nem játszhatnak szerepet az érzelmek, igaz, Mr. Lawton? A tudomány nem ismer cinizmust!

– Tudja jól, hogy ezt miért mondtam! Magát akartam provokálni! De ahogy haladunk előre, úgy veszítem el, lépésről lépésre a humorérzékemet!

– És még arról nem is beszéltem, milyen szervezetten működtek az apró kiigazítások!

– Apró kiigazítások?

– Igen, amikor az elemző rendszer veszélyt jelzett. Tudja, a mi feladatunk egyik része abból állt, hogy működtessük a humanoidok kommunikációs csatornáit ellenőrző hálózatot! Ez nem túl egyszerű, de végső soron technikai jellegű feladat. Időről időre megkaptuk azoknak az eseményeknek, nyilvánosságra került gondolatoknak és eszmefuttatásoknak a kivonatait, amelyek az előzetes értékelés szerint veszélyeztethették a kísérlet kimenetelét…

– Hogyan?

– Hát például rossz irányban befolyásolták volna a humanoidok fejlődését!

– Egy békés, harcászati eredményekkel nem kecsegtető világ felé?

– Nem feltétlenül. Sőt, a legtöbbször nem! Számunkra a leggyakoribb hiba épp az volt, ha kaotikus, kiszámíthatatlan változatok valószínűsége kezdett megnőni! És ezek leginkább háborús alaphelyzetből következtek!

– Az ember azt gondolná, egy háborús alaphelyzet könnyebben termel ki hadászati felfedezéseket!

– Ez így is van. Csak túl nagy kockázat árán! Annyit egyetlen eszköz sem ért, hogy cserébe vége szakadjon egy termékeny ciklusnak! Sokkal többre becsültük a lassú haladást. Kis lépésenként, de kiszámíthatóan. A mi részlegünk a biztonságért volt felelős.

– És milyen eszközökkel érték ezt el?

– Nem válogattunk az eszközökben. A nem kívánatos információkat elsüllyesztettük, értelmi szerzőiket tönkretettük vagy elpusztítottuk!

– Saját kezűleg?!

– Ó, nem! A humanoidokat könnyű volt rávenni arra, hogy vegyék át a piszkos munkát! Saját maguk végezték ki veszélyessé vált társaikat. Még tudniuk sem kellett semmiről. Az átutalások összege volt az egyetlen szükséges információ. Ha az elektronikus hálózatokon keresztül módot adtunk nekik megfelelő mennyiségű fizetőeszköz lehívására, nem érdeklődtek az okok felől. Még felőlünk sem! Fogalmuk se lehetett a megbízó személyéről! De nem is érdekelte őket. Sohasem találkoztunk személyesen egyikükkel sem. Az „ítéletvégrehajtók” önállóan végezték a munkájukat!

– De hát ez borzalmas!

– Ugyan, Mr. Lawton! Hiszen ezek csak robotok!

– Hogy van bőr a képén még gúnyolódni velem?! Maga mégiscsak részt vett ezekben a szörnyűségekben!

– Mint mondtam, a törvény szellemével ütköző gyakorlat egy részét maga is elfogadja! Épp a magára eső részt. Ne kezdjük el összeméregetni a felelősségünket! Próbáljunk segíteni! Változtatni ezen az áldatlan állapoton!

– Hogy sírni ne kezdjek a meghatottságtól! És mondja, Mr. Dean, mik azok a félelmetes eredmények, amik megérték ezt a mérhetetlen barbarizmust?

– Példát szeretne hallani? Nos, például a „Deuter Annihilátor”!

– A „Deuter Annihilátor”?! Ne vicceljen! Az egy régebben kifejlesztett védelmi fegyver!

– Egy lézerkövető által vezérelt térgenerátor. Atommag méretű pontossággal lokalizálja, majd alakítja át az elektromágneses és gravitáló térelemeket – ha kell, szórt elektronsugárzássá! El tudnék vitatkozgatni rajta, mennyire védelmi fegyver, de ez most másodlagos kérdés! A „D-Annihilátor” alapelveit a humanoidok fedezték fel!

– A humanoidok?! A saját, korlátozott szellemi képességeikkel?!

– Mr. Lawton! Ne kelljen újra meg újra hangsúlyoznom a Landrup-féle intervenciós sáv jelentőségét! Az együttműködési hajlam csodákra képes!

– A számítógép alkatrészei is együttműködnek egymással!

– Meg is van az eredménye! A processzor mindössze egyszerű áramköri változásokra képes reagálni, arra is csak kétféleképpen! Mégis, a rendszerbe szervezett, sok egyszerű válasz mi mindenre teszi alkalmassá a számítógépet! Kár ezen morfondíroznia, Mr. Lawton! A humanoid társadalom a mi leghatékonyabb eszközünk a kutatásra!

– De azt is tegye hozzá: a pusztító eszközök kutatására!

– Még ez sem igaz teljesen! Épp a „D-Annihilátor” a legjobb példa erre! A térszerkezet átalakításának elve működteti a rekreációs készülékeket, amik ma már minden vendéglőben tiszta hidrogénből állítják elő a legkülönfélébb ínyencségeket, autógyárakban az autókat, űrhajókon a levegőt – az élet szinte minden területét behálózza a transzformális térelmélet! Kell ennél jobb bizonyíték a haladás egyetemes voltára? Nem létezik kizárólag hadifejlesztés, Mr. Lawton!

– Ezek az urak asztaláról leszóródott morzsák! Mindig a hadi fejlesztés lesz az első!

– Meglehet, de ennek semmi jelentősége nincsen! Mindegy, hogy a tyúk volt előbb vagy a tojás! A lényeg a rántottánk, ami az asztalra kerül.

– Milyen váratlanul szólal meg Önből a nép hangja! Gondolja, hogy az ilyen hasonlatokkal népszerűséget vadászhat?

– Semmi ilyesmi nem jár a fejemben. Egyszerűen csak példát szerettem volna hozni a humanoid-kísérlet eredményeire! Ezt egyébként Ön kérte az imént!

– Igen, mert némi fenntartással viseltetek az egész kísérlettel szemben! Képtelen vagyok elhinni, hogy kisülhet belőle olyasmi, amire mi magunk ne lennénk képesek!

– Így is mi vagyunk képesek rá! Hiszen őket mi teremtettük – a saját céljainkra!

– De hát hogy támaszkodhatnánk rájuk?! Nem okosabbak nálunk!

– Egyenként nem is! De hogy egy példával illusztráljam, milyen mértékben hagyatkoztunk rájuk, elmesélem Önnek, hogy a Védelmi Minisztérium sajtóirodája még arra sem vette a fáradságot, hogy egy önálló közleményt fogalmazzon a „D-Annihilátor” felfedezésének bejelentésére! Szinte szó szerint átvették a humanoidok közleményét! Gyakorlatilag ugyanazokkal a szavakkal mutatták be nekünk az új találmányt, mint ők a sajátjaiknak! A Sors iróniája, hogy az ottani politikai helyzet megkövetelte az eszköz védelmi jellegének kidomborítását. Így aztán lézeres nyomkövetőként került be a köztudatba, hiszen a pozicionáláshoz valóban egy lézeres eljárást használt. Kimaradtak azonban a közleményből a térgenerálás beláthatatlan távlatokat nyitó részletei! Nálunk is! Holott erre nekünk semmi okunk sem volt! Azóta már egész életünket behálózták az eszközök, amelyek a „D-Annihilátor” alapelvére, a transzformális térelméletre épülnek. És semmi közük a lézeres nyomkövetéshez!

– Amíg itt mesélt, gyorsan utánanéztem a „D-Annihilátornak”! Látja? Itt van, a képernyőn! A lexikon azt írja „… a Hadászati Kutató Intézet fejlesztése…” – nincs itt szó humanoidokról!

– Csak a „Hadászati Kutató Intézet fejlesztéséről”. És az Ön szerint micsoda? Elárulom: a humanoid program! Semmiféle hadászati kutatást nem végeznek már a program keretein kívül! De olvassa csak tovább a szöveget!

– ”…a számítógépes forradalom legújabb csodáját, a másodfajú, neuronhálózatos láncra épülő computert használták a lézeres nyomkövető kifejlesztéséhez…”

– Vagyis a humanoidok világát! Akar ennél több érvet?

– Nem, látom, a lelkiismeretemre utazik! Mindenképpen bűnrészessé akar tenni, be akarja bizonyítani, hogy lépten-nyomon haszonélvezője vagyok a mesterséges intelligencia brutális megnyomorításának!

– Miért, nem így van?

– Nem! Alapvető különbség van közöttünk: maga mindvégig tudta, hogy mit csinál!

– Mert maga nem vette észre, hogy a házvezetőnője úgy beszél, úgy gondolkozik, és úgy néz ki, mint egy ember? Fogalma sem volt róla, ugye?

– Sosem töprengtem ezen! De maga tönkretette, elpusztította őket! Bérgyilkosokat bízott meg, egymásra uszította a saját teremtményeit…

– Nemcsak ilyesmit műveltünk! Néha elég volt az átprogramozás! Persze, ez annyi kockázattal járt, hogy ritkán műveltük!

– Átprogramozás?!

– Igen, mikor valaki túl közel jutott veszélyes felismerésekhez, de még nem hozta a környezete tudomására őket! Számítógépes elemzéssel modelleztük, milyen károkat okozna az elméjében a nem kívánatos elemek kigyomlálása! Ha több, sikerrel kecsegtető eset is összejött egy időben, lementünk.

– Lementek?

– Le, a bolygóra! Volt egy zóna, amit direkt landolási terepnek alakítottunk ki. Ott értünk földet. Igyekeztünk nem is elhagyni a területet. Ezeknek a küldetéseknek megvoltak a veszélyei. Inkább őket gyűjtöttük össze ilyenkor, és a leszálló egységen berendezett laboratóriumban végeztük el a szükséges módosításokat!

– Miféle módosításokat?! Hogy lehet egy kész humanoidot „módosítani”?! Kicserélték a karját? Új fejet ültettek a nyakára?

– Természetesen nem. Mint mondtam, az elméjében változtattunk meg pár apróságot! A gondolatai, az emlékei között. Egyébként az egész szervezethez hozzá tudtunk férni, ha akartunk! Henry Menseron újítása volt, még a múlt század végén…

– Micsoda?

– Egy apró módosítás a neuronhálózat szerkezetén. A működést alig befolyásolta. Az összes létfontosságú idegpályát kivezette talpi végződésekbe! Ilyesmi az embernél nincsen. Az volt az előnye, hogy a test megbontása nélkül férhettünk hozzá a belső szervekhez! A humanoidok új szériái már mind ezzel a bionikus interface-szel készülnek.

– A háztartási robotok is?

– Természetesen. Így jóval egyszerűbb a szervizelésük! Ráadásul Menseron később továbbfejlesztette a dolgot! Létrehozta az úgynevezett „Menseron-hidat” az agy és a talpi idegvégződések között!

– Ennek mi értelme volt?

– Ettől kezdve az agyi idegpályák módosítását nemcsak a durva neurosokkal lehetett elvégezni…

– Mikor a fejre teszik azt a nagy, fémszínű burát?

– Ezek szerint látott már ilyet!

– Hogyne. Iszonyatos módszer! A múlt század közepéig így próbálták megváltoztatni a gyilkosok bűnöző hajlamait – egy riportsorozat kapcsán egyszer végigböngésztem pár filmes összeállítást róla! A legtöbbször teljes személyiség-szétesés lett a dolog eredménye! Ritkán kelt ki az elítélt egészségesen a kórházi ágyból!

– Később azért finomodott a módszer, de a fő baj mindvégig az maradt, hogy számtalan mellékhatás jelentkezett! A fej körül létrehozott, erős elektromágneses erőtér legtöbbször nemcsak a kívánt idegpályákat módosította. Ehhez képest a „Menseron-híd” tökéletes megoldást kínál: a bionikus interface-en keresztül közvetlen hozzáférést bármelyik agyi pályához!

– A talpon át az agyba?!

– Mi van ezen olyan szokatlan? Egy computer interface-nek is hátul vannak a kivezetései, nem az előlapon! Topológiai megfontolásokból ez tűnt a legcélszerűbbnek!

– Na de azért ez mégiscsak egy komoly szerkezeti változtatás! Azt mondta, arra törekedtek, hogy a humanoidok felépítése minél jobban hasonlítson az emberére!

– Ez így igaz, és származott is pár gond a következményekből! Megjelent például a talpmasszázs, aminek nem volt megfelelője az emberi társadalomban! Nem túl jelentős, de mégiscsak új jelenségeket generált. Ezeket be kellett építeni az alapprogramokba!

– Nem lehetett kiszűrni a talp nyomásérzékenységét?

– Sajnos, nem! Egy ilyen bonyolultságú, organikus szervezetben minden összefügg mindennel! A nyomásérzékenység vele járt a dologgal! Vagy beépítették az alapprogramokba, vagy lemondhattak az agyi pályák közvetlen befolyásolásáról! A döntés nem lehetett kétséges. Szerencsére a mellékhatások könnyen kezelhetőnek bizonyultak. Nem úgy, mint más esetekben…

27.

Harvey óvatosan kémlelt be a lépcső alá. A szeme hamar hozzászokott a sötétséghez, még a burkolat apró részleteit is ki tudta venni. Nem látott senkit. Egyszerűen elnyelte őket a „föld”!

Háromszor nézték át az űrhajó leírását, de sehol egy szemernyi lehetőséget sem találtak az elrejtőzésre. Hová lehetett itt eltűnni?!

Végül kétfős csapatokra oszlottak. Elkezdték a hajó módszeres átfésülését.

A fizikus Lundquisttel együtt a „felső” régiót kapta, az orrész osztott kamráit. Itt működött az oxigéncserélő automatika.

Némelyik helyiségbe csak zsilipkamrán keresztül, nyomáskiegyenlítő kezeslábasban lehetett bejutni. Ezeket hagyták utoljára. A szőke mikrobiológus a lépcső alján maradt, onnan biztosította Harvey „hátát”. Elemlámpával jeleztek egymásnak.

– Látsz valamit? – a fojtott, suttogva kiabálás csak nekik tűnt feltűnésmentesnek. Ha valaki bujkált volna a közelben, biztos meghallja.

– Nincs itt senki! Szerintem nem erre lesznek!

A folyosón végigvisszhangzottak a mondataik. Halk morajlás érkezett a fűtővezetékek felől, az őrzőlámpák gyér fénye csak alig-alig világított be egy-egy tenyérnyi területet.

Lundquist tanácstalan volt. Elemlámpájával körbepásztázott a csupafém falakon, de semmi szokatlant nem észlelt. Pedig hatalmas lapáttenyereivel szívesen megszorongatta volna Dean torkát.

Minden kétségbeesésüket beleadták ebbe a dühödt bosszúvágyba. Harris tüzelte őket. Bár olyan nagyon nem kellett tüzelni senkit.

Az utolsó két hét kétségei, fölgyülemlett feszültsége most elemi erővel tört ki belőlük. Már nem volt mit veszteni. Néhány napnál több egyiküknek sem lehetett hátra. És mindezért egyvalakit tartottak felelősnek…

Mint a hirtelen áthajló bádoglemez, olyan csengő hang futott végig a folyosó falai mentén. Egy árnyék ugrott át az elemlámpa pásztázó sugarán.

– Most megvagy! – suttogta maga elé Lundquist, mint valami ősrégi akciófílmben. Fölugrott a szellőző kürtőhöz vezető folyosóra.

A járat derékmagasságban indult, és a következő szint mennyezeti átjárójáig futott. Az árnyék határozottan abban az irányban tűnt el. A mikrobiológus súlyos léptei hihetetlen döngéssel futottak szét a sötétben. Rohanásnak éppen nem lehetett nevezni a sietséget, amivel próbálta legyűrni az emelkedőt, de mindenesetre ilyesfajta lihegő küszködéssel már évek óta nem próbálkozott.

Percekbe telt, mire a szervizfolyosó kifogyott a lábai alól. Kétrét görnyedve állt a szellőzőkürtő csapóajtaja alatt, és hosszas szöszmötölés után vette csak tudomásul, hogy azt évek óta nem nyitotta ki senki. Az árnyék arra nem tűnhetett el.

Az emelkedő minden négyzetcentiméterét átvizsgálta. A fal sima volt és érintetlen. Sehol semmi nyoma holmi titkos átjárónak. Pedig nem a szeme káprázott! A hangot is hallotta, ahogy az „árnyék” elrugaszkodott a folyosó fémpadlójáról. Hová tűnt akkor?

– Harvey!

Először suttogva szólította a fizikust, később hangosabban, végül már kiabált. Semmi válasz nem érkezett. Az oxigéncserélők folyosójára vezető lépcső sötéten ásított előtte. Lundquist nem félt.

Egyszerűen nem értette, mi történt. Elindult a lépcsőn fölfelé, miközben elemlámpájával vadul cikázva próbálta eloszlatni a sötétséget.

– Harvey, ne szórakozz velem! Merre vagy?

A léptei komoran visszhangzottak a folyosón. Továbbra sem érkezett válasz.

Az őrzőlámpák sora egész a zsilipkamrákig futott. A legtöbb pirosan világított, csak minden tizedik volt zöld.

A nesz a háta mögül érkezett. Egy másodpercig sem tétlenkedett. Megpördült és már sújtott is le az elemlámpa masszív fejével.

A feljáró végére szerelt, alumínium forgóajtó mozdult el szomorú nyikorgással mögötte. Épp telibe találta a lámpával.

A hosszú életű, halogén izzófej millió szilánkra hullva spriccelt szét a folyosón. A sziréna felvisított. Az őrzőlámpák villogni kezdtek, majd hirtelen kialudtak. Az őrjöngő lárma még pár másodpercig színesítette a hangulatot, aztán olyan hirtelen, ahogy indult, el is hallgatott. Teljes csönd és sötétség borult a folyosóra.

Lundquist a fülsüketítő szirénázástól nem hallhatta, mikor az árnyék mögéje lépett. Még zavarodott volt a váratlan csinnadratta után. Az ütés a válla fölött érte.

A nyakszirtjét találta el, olyan szakszerűen, hogy a hatalmas termetű mikrobiológus azonnal összerogyott.

Hallotta még a lépcső aljáról érkező hangokat, a lépések és a kiáltozás zaját, azzal is tisztában volt, hogy Harvey és az ő nevét ismételgeti valaki odalent, de válaszolni már nem tudott. Megfordulni sem, hogy legalább a körvonalait láthassa a sietve távolodó árnyéknak.

28.

New Jersey 2855. május 14.

Május 10. 18. óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

IV. rész (folytatás)

– Mint már említettem, a tervezők mindvégig törekedtek az egyezésre, a humanoidok szerkezeti felépítésében ugyanúgy, mint a belőlük alkotott másodfajú láncban: a tudósaik neve, a futballstadionok nézőszáma, a nyilvános WC-k színe! Ugyanazokat a nyelveket beszélték, ugyanolyan divatok söpörtek végig a világukon! A felfedezéseik, ha nem is ahhoz az évhez kötődtek, de ugyanazt a nevet viselték, mint nálunk! A szükséges torzítások azok, amik aztán megbontották ezt a párhuzamot.

– Mint például?

– Mint például az életkor!

– Az életkor?! De hiszen a háztartási robotok ugyanolyan hosszú életűek, mint mi!

– Igen, ez egy különbség! A kísérlet humanoidjai rövidebb életciklussal kell rendelkezzenek, ha meg akarjuk élni a kísérletek kimenetelét! Ismeri a viccet az elefánttal?

– Nem.

– Dehogynem! Mikor a tudósok kísérletbe fognak, hogy megállapítsák az elefántok életkorát?

– Esküszöm, sose hallottam!

– Végül az elefántok állapítják meg, hogy a tudósok átlagos életkora 200-250 év!

– Roppant elmés!

– Csak azért mondtam el, hogy megvilágítsam a problémát: gyorsabb humanoid életciklusra, sűrűbb generációváltásokra volt szükségünk ahhoz, hogy ne az unokáink számára hozza meg első eredményeit a kísérlet!

– Hogy jön ide a generációváltás?

– Az a fejlődés motorja! Nagy léptekben, alapvető szemléletváltással haladni csak új generációk tudnak! A régiek mindig foglyai a saját koruk értékrendjének. Ezt egyébként a Bose-elmélet részletesen kifejti. A tervezőknek csak alkalmazniuk kellett.

– Vagyis a maguk humanoidjai hamarabb öregszenek! Hogy érték ezt el?

– Ugyanúgy, mint az agyuk „lebutítását”! A legkisebb változtatás elvét követve. Biológiailag minden maradt a „helyén”. Egyetlen picike gént kellett csak „átkapcsolni”, és az öregedés folyamata máris felgyorsult!

– Holott a szervezetük képes lett volna 200 évig élni?

– Akár 250-ig is! De hát ott a példa: a háztartási robotok nem öregszenek gyorsabban, mint mi!

– Értem. Ez tehát egy alapvető különbség a humanoidok világa és a miénk között! Ők rövidebb ideig élnek. Mennyivel?

– Átlagosan 150 évvel. Hetven év körül van az átlag életkoruk. Ez volt a legsúlyosabb probléma, amivel a kísérlet elindítóinak szembe kellett nézni! Szerteágazó, mindenre kiható következményei vannak egy ekkora különbségnek…

– Vagyis jócskán el kellett térni a mi világunk modelljétől?

– Igen, eleinte úgy tűnt, hogy el kell! Csaknem egy évtizedes számháború kezdődött. Ha nyomtatásban jelennek meg az eltéréseket taglaló számítások, valószínűleg egy egész földrészt elborítottak volna! Aztán egy hindu matematikus átvágta a gordiuszi csomót: talált egy olyan, pofonegyszerű algoritmust, amivel minden folyamat leképezhető volt gyorsabb életciklusra! Azóta sem érti senki, a számítógépek miért nem oldották meg a problémát? A számítástechnikusok „Haudi-paradoxonnak” nevezték el a kérdést. Máig sincs rá válasz…

– Vagyis a dolog mégsem eredményezett akkora eltérést a világaink között?

– Vannak különbségek, de a párhuzam erős maradt. Olyasformán, mint egy makett és az eredeti között! Maga Haudi „hasonlósági transzformációnak” nevezte el az eljárást.

– Ez egy geometriai kifejezés, nem?

– Dehogynem. És nem is véletlenül!

– Mert azonos a külsőnk?

– Csak részben azért. Mélyebb összefüggés van a transzformációt kifejező egyenletek között! Ahogy Haudi kiszámította a mi viszonyaink gyors életciklusú variánsait, a fellépő tenzorok azonosságai ihlették a párhuzamra – de ez már a „láncelmélet”! Nem hiszem, hogy érdemes belemennünk ilyen matematikai részletekbe!

– Mélyen egyetértek, Mr. Dean!

– Az egészből annyi a fontos, hogy tulajdonképpen ezzel hárult el a legsúlyosabb akadály a kísérletek megkezdése elől!

– És ezt a DBC azonnal felismerte?

– Nehéz lett volna, mert akkor még nem is létezett! A DBC fiatal cég. Alig több, mint száz éves múltra tekinthet vissza…

– Akkor Ön hogy került a képbe?

– A kísérletek kezdetén? Sehogy. Még én sem éltem. Ennyire rosszul nézek ki, Mr. Lawton?

– Nem, dehogy, igaza van! Ha belegondolok, tudom, hogy nem lehet több százhúsznál…

– Októberben fogom betölteni.

– Világos, a kísérletek pedig kétszáz évesek, mint már beszéltünk róla! De valahogy olyan átéléssel adja elő a részleteket, hogy megzavar! Az az érzésem, mintha a saját élményeit mesélné!

– Furcsállja? Többet foglalkoztam eddig a kísérlettel, mint bármi mással! Lassan már ez az igazi életem.

– Kezd együttérezni velük?

– Maga együttérez a házvezetőnőjével?

– Az más! Egy háztartási robottal nem foglalkozik az ember! Jószerivel észre sem veszem, hogy ott van! De maguk figyelték őket! Elemezték minden lépésüket. Ha kellett, lementek közéjük, és megpiszkálták az elméjüket… a talpukon keresztül! Tényleg, ilyenkor mit csináltak ők?

– A humanoidok? Semmit. Erősen gátolt állapotban kerültek hozzánk.

– Eszméletlenül?

– Ember esetében valami ilyesmit mondanánk. Mi mindenesetre nem társalogtunk velük. A feladatunk annyi volt, hogy a leszállóegységgel landoljunk a szigeten, és fogadjuk az akciócsoport által már begyűjtött példányokat. Fölfektettük őket a rögtönzött laboratóriumi asztalra, rájuk csatlakoztunk az elemzővel…

– A talpukra?

– Igen, a talpukra. Látom, ez nagyon tetszik önnek! Aztán a gép elvégezte az analízist, majd a szükséges korrekciókat és kész. Már mehettek is vissza.

– És nem buktak le soha?

– Kik?

– Hát akik begyűjtötték meg visszavitték őket!

– Az akciósok? Néha előfordult. Ilyenkor különféle UFO-történetek keltek szárnyra, rejtélyes eltűnések, titokzatos „emberrablások”… Erre mondtam, hogy a helyszíni beavatkozásoknak volt némi kockázata! De soha nem okoztak különösebb zavart. Bőven belefértek a képbe!

– Arra utal, hogy annak idején nálunk is divatban voltak az UFO-legendák és a megmagyarázhatatlan dolgok?

– Tulajdonképpen arra. Számoltunk a jelenséggel, megvolt a helye a láncban.

– Nem féltek, hogy rájönnek az igazságra?

– Az UFO-híresztelések alapján? Nem. Ezeket általában mi generáltuk, és tele voltak félrevezető elemmel. Nem lehetett kibogozni belőlük az igazságot. Egyet lásson világosan, Mr. Lawton: ez a kísérlet a történelem legalaposabban átgondolt szellemi alkotása volt! A humanoidok azon a bolygón szabályszerűen elrendezett társadalomban éltek. A rendezőelveket mi adtuk nekik, a mindennapi gondok béklyójából csak abban az irányban szabadulhattak, ami számunkra kedvező volt!

– Vagyis mindenki a nekünk fontos hadászati kutatással foglalkozott?

– Egy frászt! Picike kis szilánk jutott nekik, és ezek a szilánkok egyszerű, hétköznapi tevékenységet takartak: orvosok, mérnökök, autóversenyzők és halászok tevékenysége simult úgy egymásba, mint egy mozaik darabkái! A részletekből semmi sem derült ki. A kirajzolódó képet csak távolról lehetett fölismerni! A felfedezések a mi számunkra születtek, igazi jelentőségüket ők a legtöbbször föl sem foghatták!

– Hogy lehet az? Aki rájött valamire, csak tudta, hogy mire jött rá?

– Úgy gondolja? Ha ön megkéri a házvezetőnőjét, főzzön mexikói csirkét, új függönyt rendel a nappaliba és kicserélteti az előszoba kopott szőnyegét – akkor ezen a feladathalmazon legalább tíz robot dolgozik majd, a házvezetőnőjét is beleértve! Maga szerint melyiküknek kell tudnia, hogy a húsz éve nem látott iskolatársát hívta meg egy hétvégére?

– Már megint a házvezetőnőmön lovagol! Betty nem humanoid, Mr. Dean!

– Úgy gondolja? Hát elárulom önnek, hogy szerkezeti szempontból az! Még a legújabb fejlesztések is benne vannak az RK 4-esekben! Ezt követeli meg a piac!

– Igen? Ezek szerint Betty is elboldogulná azon a bolygón?

– Ilyet nem mondtam. Vannak azért különbségek! Beszéltünk már az életkorról, ami egyetlen gén átkapcsolásán múlik. De említhetnék más, programozási eltéréseket is!

– Értem. Tehát a különbségek a programozásban vannak és nem a testi felépítésben. Betty jelenlegi „formájában” nem találná föl magát a humanoidok bolygóján, de őt is lehetne humanoidként programozni?

– Inkább úgy mondanám, lehetett volna! Mára már megszilárdultak azok az idegi pályák, amik kijelölik számára a problémamegoldó felületeket. Az öregedési faktort nem szerencsés menetközben változtatgatni, ugyanúgy, mint a szexuálisat! A növekedés kiiktatása is helyrehozhatatlan eltéréseket eredményezett. Betty a többi RK4-eshez hasonlóan, „készen” került ki a gyárból! Az ő „létének” elemeit csaknem visszavonhatatlanul meghatározták már a háztartás működtetésének problémái. Ez egy kényszerpálya a számára. Bizonyos idő elteltével mélyreható változásokat nem tudnánk elérni benne.

– Jól értettem, amikor a szexuális faktorok különbségéről beszélt?

– Az attól függ!

– Betty nem rendelkezik ilyesfajta… lehetőségekkel!

– Nem képes önreprodukcióra. Ez így is van rendjén.

– És a kísérlet humanoidjai?

– Ők természetesen képesek.

– Képesek?! A humanoidok utódokat nemzenek?! Szülnek és szaporodnak?! De hát ez nem lehet igaz! Ilyesmit nem engedhet meg a törvény, Mr. Dean!

– Tudomásom szerint egyetlen olyan rendelkezés sincs, ami a robotok önreprodukciójával foglalkozna.

– Hát ki tudta, hogy ez lehetséges?!

– Miért, mégis mit gondolt?! Hogy lehet társadalmi méretű folyamatokat modellezni – születés és halál nélkül?! Generációváltásokat – generációk nélkül?! Úgy tesz, mintha mindez nem lenne világos az első perctől kezdve! A strucc viselkedik így!

– Nem, még most se hiszem el! Hitére mondja, hogy ezek a… robotok képesek az… önreprodukcióra?!

– Önreprodukcióra és növekedésre. A környezethez való, bizonyos mértékű alkalmazkodásra és örökíthető mutációkra. Mindez elengedhetetlenül szükséges!

– Biztos csak álmodom! Miféle irtózatos lázálom ez az egész?! Utódokat nemző robotok?! Milliárd számra szaporodó, egyre növekvő robottársadalom?!

– Pontosan! Ezt találtuk ki a stagnálás megállítására. És mindenki nyugodt lélekkel élvezi is a módszer gyümölcseit! Árnyoldalak? Mintha nem is kéne tudni róluk! Hát mostantól kell! Elfogyott a homok, amibe dughatná a fejét, Mr. Lawton!

– Nem, Mr. Dean! Ne szórja ránk olyan könnyedén a felelősséget! Az emberek semmit sem tudtak erről az egészről! Igenis ki kell deríteni, ki a felelős mindezért! Kinek a fejéből pattant ki ez az ördögi ötlet?!

– Kár fáradni vele, ha egyetlen bűnbakot szeretne találni! A felelősség szétterül mindannyiunkon, akár tetszik, akár nem! Legfeljebb a kutatókra kicsit több jut belőle! De annyi tudóst idéztem már, hadd idézzek most egy politikust is! Gandal Horston mondta, még a kétezer hatszázas évek végén: „… törvények és rendelkezések szorítják megnyomorító keretek közé a kutatást! Ha mégis kipattan valahonnét egy szikra, iszonyodva megborzongunk, és szélsebesen új törvényeket hozunk a „megbízhatatlan terület” leszigetelésére! Nincs mit csodálkoznunk az általános stagnáláson! Kifogtuk a szelet a haladás vitorláiból! Egyesek csupán azt kérdezik, miért toporog egy helyben a tudomány? Én azt, hogy meddig lehet ezt csinálni?! Mennyi időnk van a hanyatlás megindulásáig? Talán már el is kezdődött?”

És ez nem egy zárt kormányülés titkosított anyaga! Horston újévi beszédében hangzott el, hárommilliárd ember füle hallatára! Minden benne van. A kísérlet célja, okai, egész kétszáz éve! Nekem senki se mondja, hogy nem tudott róla! A felelősségünk közös, Mr. Lawton!

– Ön egyszerűen mellébeszél! Támad, hogy védekezzen! Mit műveltek maguk?! Micsoda iszonyatos esztelenséget?!

– Létrehoztunk egy világot ott, ahol az élet nem tudott kicsírázni! Megvetettük a lábunkat a Galaktika legtávolabbi csücskében…

– És életre keltettek ötmilliárd Frankensteint, aki most szabadjára engedve nyüzsög azon a bolygón! Ötmilliárd mesterséges agyban kergetik egymást az ellenőrizetlen gondolatok! Ötmilliárd robot növekszik és szaporodik… Szaporodnak, érti, Mr. Dean?! Ez a legnagyobb veszély, ami az „Idegenek” támadása óta fenyegette az emberiséget! Maguk kiszabadították a palackból a szellemet! Vajon van-e még fölötte hatalmuk?!

– Mint már annyiszor, most is rossz vágányra tévedt, Mr. Lawton! Senki sem fenyegeti az emberiséget. Azokat a humanoidokat egy szálig kiirtottuk a bolygó felszínéről! Úgy pusztítottuk el őket, ahogy egy csikket nyom el az ember. Mindenféle érzelem nélkül. Tudom, mert ott voltam. Én nyomtam meg azt a bizonyos gombot.

James Lawton

2855. május 10.

29.

– Üdvözlöm önöket! Hiito Hakawa ezredes vagyok, a Különleges Osztály Operatív csoportjának vezetője! Foglaljanak helyet!

Kezet fogtak, majd mindketten leültek. Willys arcán látszott, hogy fél.

– Először is elnézést szeretnék kérni a kényelmetlenségért, amiért iderángattuk önöket! Remélem, nem okoztunk túl nagy problémát?

A professzor a fejét rázta.

– Nos, nyilván kíváncsiak rá, mi az ok? Mi az a halaszthatatlan probléma, aminek a megoldásához a segítségüket kérjük!

Várták a folytatást, de nem jött. Az ezredes sokáig csak mosolyogva nézte őket. Willys ölében összekulcsolt kezének ujjai hihetetlen erővel szorították egymást.

– Nem fogják elhinni, milyen jelentéktelen semmiségről van szó! Nevetséges apróságról! Kérnek valamit inni?

A professzor nemet intett a fejével.

– Én egy kis ásványvizet, ha szabad!

Az ezredes megnyomott egy gombot az asztalán.

– Natasa, egy pohár ásványvizet, legyen szíves! Ön tényleg nem kér semmit?

A professzorhoz fordult, aki megint csak a fejét rázta.

– Akkor ennyi. Köszönjük.

És ezután komótosan kivárta, míg a víz megérkezik, Willys megissza, a titkárnő pedig kiviszi a kiürült poharat. Egy szót sem szólt közben. Csak mosolygott.

Nézte őket, és megpróbált minden részletet földolgozni. A professzor összeszorított száját, egyenes tartását, a poharat tartó, remegő kezet. A fiatalabbik felől kell támadnia. Ez napnál is világosabb volt.

– Nos, hogy ne húzzuk fölöslegesen az időt, térjünk a lényegre! Nyilván tudják, hogy nem kedvtelésből okozunk gondot törvénytisztelő állampolgároknak! A munkánkat végezzük, és ez néha, bizony kellemetlenségekkel jár! Ígérem, meg fogom próbálni a minimálisra csökkenteni ezeket a kellemetlenségeket! – előhúzott a fiókjából egy Brilling Postot, és ledobta az asztalra – Gondolom, olvasnak újságot! Mi a véleményük a Dean-interjúról?

Szándékosan vágott bele a közepébe. Az első reakciók néha nagyon sokat mondanak.

A fiatalabbik férfi alig tudott uralkodni magán.

– Mire kíváncsi? – kérdezte gyorsan.

Túl gyorsan.

– Bármire! Ami eszébe jut róla! Egyetért Mr. Deannel? Megveti őt? Becsüli, de maga nem tenne ilyet? Ilyesmikre vagyok kíváncsi.

Willysnek remegett a szája széle. Már csak kicsi választotta el attól, hogy válaszoljon. A professzor megelőzte. Előrehajolt, és az íróasztalra támaszkodva beszélni kezdett.

– Azt hiszem, köszönettel tartozom önnek, ezredes! Sokat töprengtem rajta, mi a helyes lépés egy ilyen helyzetben? Ez a kis… meghívás most megkönnyíti a dolgom! – Hakawa ezredes először bosszús volt, amiért nem hagyták befejezni neki a már megkezdett élveboncolást. Aztán egyre inkább feledésbe merült a bosszúsága. – Nyilván arra kíváncsi, hatszáznegyvenkilencünk közül ki a gyönge? Csak Dean szánta el magát arra, hogy tiszta vizet öntsön a pohárba, vagy mások is?

Nem folytatta. Komolyan nézett Hakawa szemébe. Az ezredesnek hamar elfogyott a türelme.

– Hallgatom!

– Nos, Charles Dean nincs egyedül! Mindannyian mögötte állunk. Közös elhatározásból úgy döntöttünk, hogy tekintélyünket latba vetve, megpróbáljuk tájékoztatni a nyilvánosságot a Kísérletről! Olyan probléma ez, amiről mindenkinek joga van tudni!

Willys elsápadt, sokáig a száját is elfelejtette becsukni. Az ezredes számára most kezdett érdekessé válni a beszélgetés.

– Folytassa!

– Bennem azonban, az utóbbi napokban sok bizonytalanság merült föl! Kétségeim támadtak, helyesen cselekszünk-e? Egyedül nem mertem lépni, de ha magam mögött érezhetném a Védelmi Minisztérium támogatását…

– Efelől biztosíthatom! Azonban sokkal többre van szükség puszta szavaknál! Bizonyítékok kellenének, amelyek cáfolhatatlanul igazolják a többiek hazaárulását! Tud-e ön ilyesmivel szolgálni?

– Természetesen tudok. Akarja látni?

– Hogy kérdezhet ilyet?! – most már az ezredesen is látszottak az izgalom jelei.

A professzor a zsebébe nyúlt, és elővette a csomagot.

– Tessék! – az asztalra tette – Most már az öné!

A gondosan szalvétába göngyölt holmi békésen feküdt a hihetetlenül fontos, titkosított dossziék között. Egy darabig csak nézték. Willys döbbenten, Hiito Hakawa gyanakodva, a professzor nyugodtan.

– Mi ez a szag?! – kérdezte végül az ezredes. Allergiás volt a szagokra. A zsebkendője után kezdett kutatni.

– Egy speciális kemikália. Többféle íz és illatanyag titkos kombinációja. Régi kínai recept, a vegyi fegyverek legősibb változata! – egyik kezével megfogta a szalvéta sarkát – Készüljön föl a legrosszabbra!

És megrántotta a sokhelyütt már átázott papírt. A comb az ezredes egyik dossziéjára gurult.

– Íme! Ő lenne az! – kicsit várt, büszkén körülnézett – Na? Mit szól?

A katona sokáig nem szólt semmit. Nem akart hinni a szemének. Zsebkendőjét az orra elé tartva nézegette a szörnyűséget. A dossziéján csúnya zsírfolt kezdett növekedni.

– Mi akar ez lenni?! – kérdezte csöndesen.

– Hát pontosan én sem tudom! Sajnos, nem jegyeztem meg a nevét! De volt egy párja, mint a híres ikergyémántnak! Azzal végeztem.

– Végzett vele?

– Mint a zsír!

– Mint a zsír?

A gázálarcos ezredes döbbenten ízlelgette az értelmetlen hasonlatot. Egyik férfiről a másikra nézett. Tapasztalt katona volt, sok mindent látott már. Óvatosan tette föl a kérdést: – Mi baja a kollégájának?

Willys még mindig falfehéren válaszolt.

– Honnan tudhatnám?

– Gyakran ilyen?

– Egyáltalán nem. Csak a világos percekben.

– Értem. – Hakawa ezredes bólintott – Úgy gondolják, kicsit elszórakoznak velem!

– Egy fenét! – a professzor mosolygott – Tudjuk, hogy csak a munkáját végzi! Nekünk éppen semmi dolgunk sincsen, ezért fogadtuk el a meghívását! Hátha segíthetünk valamiben!

– Aha. Ugye, egyikük sem volt katona?

– Eltalálta. De nagyon sajnáljuk!

– Hát még én! Imádok a magukfajta civil tetvekből embert faragni!

– Most is erre készül?

– Ne reménykedjen! Ha túl van az első menstruáción, már nincs mit kezdeni magával!

– Vigasztalhatatlan vagyok, ezredes! Bíztasson valamivel!

– Látja itt ezeket a csillagokat? – a vállapjára mutatott.

– Persze.

– És tudja, hogy mit jelentenek?

– Ugyanazt, mint odafönt az égen! Ha közel mennek magához, tüzet okád!

– Hát ez történetesen igaz. Bár mondtam már, de megismétlem még egyszer: ezredes vagyok, és ez elég magas rang a hadseregben!

– Olyan, mint nálunk a doktor?

Hiito Hakawa behunyta a szemét, és húszig számolt. Aztán kedvesen válaszolt:

– Olyan.

– Akkor talán beszélgessünk, mint ezredesek az ezredessel! Mindketten ilyen csillagosok vagyunk! – a professzor szinte hanyatt feküdt a székben. Lábait keresztberakta, kezét karbafonta. – Hogy van, hogy van, kedves ezredes?

– Én nem csak a rangomról vagyok híres. Az a szóbeszéd járja, hogy nagyon-nagyon durva is tudok lenni!

– Hát ez fantasztikus egybeesés! Képzelje, én is! Egyszer nyolcéves koromban úgy sípcsonton rúgtam az egyik osztálytársamat, hogy vérezni kezdett az orra! Maga gondolta volna, hogy az orrerek forrása ilyen mélyen van?

Ebben a pillanatban szakadt el a cérna.

– Takarodjanak a szobámból! Takarodjanak! – megnyomott egy gombot, mire két katona jelent meg az ajtóban. Ahogy magához intette őket, zsebkendője kicsúszott a kezéből. Nem vette fel. – Kísérjék vissza ezt a két elmebeteget a cellájába! Hagynunk kell nekik egy kis időt a gondolkodásra! Natasa!

A titkárnő szélsebesen belibbent. Tudta, hogy ebben az állapotában nem szabad megvárakoztatni az ezredest.

– Igen?

– Azonnal kérjen ügyészi felhatalmazást a két civil úr előzetes letartóztatásának meghosszabbítására! Elmeorvosi vizsgálatra lesz szükség!

– Szegény ember! Beleőrült a munkájába? – a professzor ártatlanul szelíd volt. És megértő.

– Nem én, maga félkegyelmű! Nem én! – két kézzel csapkodta az asztalt – Maga szerint ki a nemnormális kettőnk közül, mi?! Kicsoda?!

Dühösen fölrúgta a székét.

– Hát, ahogy így elnézem, nem magomra fogadnék… – aztán sietve hozzátette – már ha fogadnom kéne!

– Istenemre, megtanítom rá, milyen az igazi őrület! Imádkozni fog, hogy szabaduljon meg tőle! Elvezetni őket!

Még percekig nem tudott megnyugodni. Igaza volt a feleségének. Nem szabadna civilek kihallgatását végeznie. Hadd csinálja Jones és Brabitz! Nekik kötélből vannak az idegeik.

Megkereste a zsebkendőjét a földön. Lassú, erőteljes mozdulatokkal kezdte el törölgetni verejtékező arcát.

A zsebkendő az iratszekrény lába alatt töltött néhány percet. Ami önmagában még nem lett volna baj. Ha az utóbbi három évben jár arra egy porszívó.

Sajnos, nem járt. Az ezredes arca hamarosan egy ijesztő harci színekre mázolt indiánéra hasonlított. Még jó, hogy nem volt tudomása róla.

Azon töprengett éppen, mi lenne, ha mind a hatszáznegyvenkilencet elkapnák? Akkor is kivonhatná magát a kikérdezések alól? Vajon lenne elég ember eldönteni, melyik elemző veszélyes és melyik nem? Melyik akar szintén beszélni, mint ez a Dean, és melyiknek nincs esze ágában sem? Tartott tőle, hogy ehhez annyi ember kéne, amennyi az egész minisztériumban sincs! Márpedig ő többet nem lesz hajlandó ilyesmire! Ha kell, inkább kikéri az obsitot!

De hát esély sem volt mindet elkapni. Az ügyész alá sem írta az A11 – és záradékot, úgyhogy egyelőre csak előzetes letartóztatásba vehette azt, aki véletlenül horogra akadt! Még a keresésükre sem használhatott fel minden eszközt! Ez az ostoba bürokrácia!

Sok minden megfordult még a fejében.

Elképzelte, például, hogy ismét bevezetik a kerékbetörést!

Szervezett egy nyilvános lefejezést, direkt a professzor számára.

Átvette a katonai főügyész körözvényét, amelyben engedélyezi a foglyok megcsonkítását. És így tovább. Kifogyhatatlan volt az ötletekből.

Az az egy dolog nem merült föl benne, hogy a professzor és Willys nem az, akinek mondja magát. Hogy idióták, azt látta. De mást nem. És ezt később nagyon bánta.

Hosszas töprengés után végül elővette a kis fiók kulcsát. Ebben tartotta az üveget. Muszáj volt egy keveset innia. Épp csak az íze kedvéért.

30.

A képek lassan elmaradtak. Mindent betöltött a könnyű bizsergés, ami eddig is a kellemes oldalát jelentette a dolognak. Aztán ez is csitulni kezdett.

Egyszerűen nem tudta megítélni, mennyit tölthetett ebben az álomközeli állapotban. Bármit elhitt volna. Kivéve talán az igazságot.

Mert huszonnégy órának azért nem tűnt a dolog!

Fülsértő sípolás térítette magához. A világítás megremegett, az ajtó színe is megváltozott.

– Mi történt?!

– Most ne kérdezzen, majd elmagyarázom később! Jöjjön!

Marilyn nem kérdezett. Nagy nehezen fölállt, és megpróbálta munkára fogni zsibbadt tagjait. Nem ment könnyen. Átvágtak a szobán, be a szomszédos helyiségbe. Ott is ugyanolyan volt minden. Ugyanazok a bútorok, ugyanazok a méretek. Még egy szoba következett. Mintha egy mintáról készültek volna. Talán csak a bejárat elhelyezésében volt némi különbség. A fiú kinyitotta az ablakot.

– Itt most kimászunk.

És egy másodperc múlva már a tűzlétrán kapaszkodott fölfelé. Húsz emeletes mélység tátongott a lábai alatt.

Marilyn szédelegve állt meg előtte.

– Jöjjön! – kiabált a fiú odafentről.

Elképzelhetetlennek tartotta, hogy ebben az állapotban utána menjen. Hol lefelé bámult, hol fölfelé. Nem volt kedvére való a látvány.

Mikor végre megfogta a vaslétra rozsdás rúdját, a kezei még mindig remegtek.

31.

– Mi történhetett velük?!

Scorolla idegesen gyűrögette az ingét. Thomas sem volt nyugodtabb.

– Fogalmam sincs. Egyszerűen nem értem, miért nem voltak ott!

– Nem kellett volna tovább várnunk?

– Semmiképpen sem! Már így is túlságosan feltűnőek voltunk! Egy ideig most jobb lesz nem mutatkozni.

Hermits szaladt le a lépcsőn.

– Hibátlan ez a ház! A lányok kapták a fürdőszoba melletti hálót, enyém, a biliárdszoba! Ti hol akartok aludni?

– A többiek hol alszanak?

– Ők még nem választottak, most ti jöttök!

– Nekem teljesen mindegy! – legyintett Thomas – Én itt a nappaliban is elalszom!

– Nem kell! Van elég hely! Még Willyséknek is jutna… – elhallgatott. Megérezte, hogy ez van a levegőben.

– Róluk beszéltetek?

– Szerinted hol lehetnek? Miért nem jöttek el a találkozóra? Egyszerűen nem fogom föl! – Thomas a fejét rázta – Miért mentem bele, hogy külön-külön hagyjuk el az űrhajót!

– Mert nem szabadott együtt lássanak bennünket!

– Ehhez képest a találkozón ott ácsorogtunk egymás mellett! Akár csoportképet is csinálhattak volna rólunk!

– Ha valaki tudja, kit keressen és hol! Még most sem tudják. Kár lett volna segíteni nekik, rögtön a leszállás után!

– Jó, de akkor miért nem lehetett előre megbeszélni ezt a helyet?!

– Gyanítom, hogy nem volt még meg!

Thomas gondolkodott egy picit.

– Rendben van, tegyük fel, hogy így van! Akkor viszont miért nem üzennek mindenkinek?! „Gyerekek, megvan a kéró, jöhettek!” Cím, telefonszám!

– Barom!

– Milyen közvetlen tetszik lenni egyszeriben!

– Ez benne volt a tájékoztatóban! Üzenni csak nagyon speciális esetben tudnak! Alig néhány helyszín van a városban, ami alkalmas az üzenetek fogadására! Ez a ház például ilyen!

– Kösz szépen! Aki már idetalált, annak fölösleges üzengetni!

– Ezt én is tudom, csak mondtam. Érti valamelyikőtök Willys elképzelését?

– Mire gondolsz?

– Erre! – egy dossziét húzott elő a háta mögül – Még a hajón kezdte el! Azt mondta, ezzel föl lehetne törni a város megfigyelőrendszerének kódjait! Láttam, hogy a téren is voltak kamerák…

– Milyen téren?

– Ahol találkoztunk!

– Mindenütt vannak!

– Igen, de ha azokat nézhetnénk, látnánk, ha Willysék mégis odamennek! Lehet, hogy csak eltévesztették a napot!

– Mutasd! – Thomas belelapozott a dossziéba. Két másodpercet, ha töltött az olvasgatásával. – De vicces vagy ma!

Visszadobta Hermitsnek az irományt.

– Most mi bajod? Ti is állandóan számításokat bújtatok!

– Ki az a ti?!

– Te és Peter!

– Én legfeljebb az ő számításait bújhattam, de sose állítottam, hogy értettem is belőle valamit!

– Hát én is így vagyok ezzel! Willys pont olyan botcsinálta matematikus, mint Peter! Képtelenség követni az összevissza csapongásait!

– Á! A matematikus úrnak nem elég míves a munka!

– Nem erről van szó! Ha működne, majd csak kibogoznám valahogy! De nem működik!

– Egyébként mi lenne, ha működne? Az eredményt betöltenénk a mákdarálóba?

– Itt nincsenek mákdarálók!

– Arra akartam utalni, hogy megérteni kevés! Valamivel rá is kell szállni a rendszerre! Ahhoz eszközök kellenek!

– Tudod, milyen kis számítóközpont van az emeleten? Gyere, érdemes megnézni!

Nem ment. Scorollát azonban érdekelte a dolog. Kettesével szedték a lépcsőket fölfelé, és miután eltűntek odafönt, sokáig elő sem kerültek. Thomas egyedül maradt a földszinti nappaliban. Körbesétált, és kiválasztott magának egy hatalmas fotelt. Az Idegeneken rágódott. Sehogy sem értette őket.

Hogy szerezték ezt a villát? Hogy intézték el, hogy az ő ujjlenyomataik nyissák a zárat? Mit akarnak tőlük, ha már maguktól is ennyire otthon vannak ezen a bolygón?

Számtalan kérdés kavargott a fejében. Pedig a legfontosabbakat még nem is ismerte.

32.

– Mire jó ez az egész? Charlesnak igaza volt! Teljesen értelmetlen dolog megvárni, míg egymás torkának esünk!

– Erre már nem kell várni! Szerinted mi lett a többiekkel? Betts, Julian, Annius és most Harvey…

– Mióta tegeződünk?

– Ó, ezer bocsánat, Miss McCoy, csak a gyöngülő elmeállapot tehette! Kevés a koszt, tudja? Hol vannak már azok a tubusos, szép napok! Ha Julian nem találja meg azt az elrejtett csomagot, már rég végünk lenne!

– Így most pár nappal később jutunk el odáig!

– De legalább tisztában vagyunk a helyzettel! Nem Charles alattomos sakkhúzása tesz el minket láb alól…

– Hanem az éhség!

– Ez is egy eredmény! Pár napja még azt hittük, vizünk sincs!

– Érdekes, eddig nem jutott eszembe, de az is Julian ötlete volt!

– Micsoda? A víz?

– Igen! Ha nem szívja le a traktorok hűtőfolyadékát, Harvey sose tudja megpróbálni a desztillálást, akkor meg hiába találjuk meg a sóoldatokat…

– Fölösleges ezt tovább osztani-szorozni! Se a vízből nincs már sok, se Harvey és Julian nincs velünk! Szerintem egyikük sem él már!

– Talán jobb is nekik! Én sem akarok szomjan halni!

– Nem is garantálhatom, hogy így lesz! Az élelem előbb fogy el!

– De folyadék nélkül kevesebbet lehet kibírni!

– Jól van, akkor legalábbis nyílt a helyzet! Ez egy tisztességes verseny!

– Mindig is végtelenül bosszantott az akasztófa-humora! De most igyekszem elengedni a fülem mellett. Vagy tudja mit? Lehet, hogy megpróbálok nevetni rajta! Ehhez mit szólna?

– Hogy kár a fáradságért! Ha nem jön magától, nem fogja élvezni!

– Nem is az a cél, hogy élvezzem! Elég, ha magának úgy tűnik!

– Hopp, most valamiből kimaradtam!

– Dehogy maradt ki! Olyat még nem hallott, hogy valaki megjátssza magát a másik előtt? Csak azért, hogy levegye a lábáról?

– Szédülök, Miss McCoy! Hová akar kilyukadni?

– Szeretném levenni a lábáról! Legalább tíz éve szerelmes vagyok magába. Nem készültem soha ilyesféle vallomásra, úgyhogy nézze el nekem, ha kicsit ügyetlen volnék! Három napom maradt. Vagy négy. Ez már kevésnek tűnik a fokozatos felvezetésre, tekintetbe véve, hogy tíz év is kevés volt… – Eve McCoy arca lángvörös színben pompázott. De amit elhatározott, sohasem hagyta félbe. Módszeres lassúsággal elkezdte kigombolni a blúzát. – Lehet, hogy most majd elküld a fenébe! Lehet, hogy fel is pofoz. Mindegy. Most már egyiknek sincs túl sok jelentősége!

A gombolás lassúnak bizonyult. Egy határozott rántással többre lehetett volna jutni.

Lehetett is. A gombok pattogva gurultak szét a vezérlőterem padlóján.

– Honnan szedte ezt a fehérneműt?!

– Még Deanék találták odalent, ők adták Miriamnak. Tőle kaptam.

– Miriamtól? És elfogadta?

– Már semmiféle büszkeség nincs bennem. Úgy érzem, elvesztegettem tíz évet!

– Azt is ő tanácsolta, hogy rohanjon le?

A nő bólintott. Eközben módszeresen haladt tovább a megkezdett úton. Végül épp csak annyi ruha maradt rajta, amennyivel elvakult férfimagazinok olvasóit szokták lázban tartani. Az viszont meglepően jól mutatott.

Harris azt is kénytelen volt elismerni, hogy az utóbbi hetek éhezésének voltak pozitív következményei. Ezeket a következményeket most közvetlen közelről vizsgálhatta meg.

Az egyetlen helyet, ahol a koplalás nem vitt végbe komoly pusztítást, alig-alig fedte az átlátszó fehérnemű. Eve lassan kibontotta a haját, és letette a szemüvegét.

– Azt hiszem, még sohasem láttam magas sarkú cipőben, Miss McCoy!

– Ez minden?

– Meg talpig fehérneműben sem!

– És még nincs vége!

– Őszintén megmondom: most már mertem remélni!

Ted Harris hangja egy rozsdás kerti kút nyikorgására hasonlított leginkább. A nő fölemelte a tekintetét, és a szemébe nézett.

– Ezt tekintsem biztatásnak? – meg sem várta a választ. Hátranyúlt, és kikapcsolta a melltartóját.

Max Ribarius vágta ki az ajtót.

– Hé, mi folyik itt?!

Egy pillanatnyi csönd támadt. Eve McCoy úgy elvörösödött, hogy azzal minden eddigi rekordon túltett. Aztán, a tanácstalanság pillanatainak elmúltával, folytatta a mozdulatot.

– Magánjellegű megbeszélést folytatunk Mr. Harrisszal!

Ribariusnak tátva maradt a szája.

– Teremtőm! Ezt ki gondolta volna?

– Mit, Mr. Ribarius?

– Hogy maga… hogy magának ilyen…

– Magunkra hagyna bennünket egy kis időre?

– Hát persze, Miss McCoy! Bocsásson meg! – egyszerűen nem bírta levenni a szemét a nőről. Bizonytalanul kezdett kihátrálni.

– Várj csak, Max! Épp kapóra jöttél! Sosem szerettem sokáig fontolgatni a dolgokat! Te lelkésznek készültél, nem?

A férfi nagyokat krákogott, mielőtt felelt volna.

– De, egy évezreddel ezelőtt!

– Az mindegy! Teológiát végzett, felszentelt pap vagy, nem?

– Sosem gyakoroltam a hivatásomat! Elhagytam a rendet még…

– Ki törődik ilyen ostoba részletekkel? Eve-vel elhatároztuk, hogy összeházasodunk! Adj össze bennünket!

– Te megőrültél!

– Nem én! – Harris a nő mellé lépett – Te is ezt szeretnéd, nem?

A nő elgondolkodott. Tudomást sem vett Ribariusról. A pilóta szemeit nézte. Aztán mosolyogni kezdett.

– Csak ha te is akarod!

– Max! Láss hozzá a dologhoz!

– Ti nem vagytok normálisak!

– Hogy mondhat ilyet egy pap? A házasság szent dolog!

– Na de hát… hogy találtátok ki ezt… pont most?!

– Pont most van itt az ideje! Kár lenne tovább halogatni!

– De hát lehet, hogy… hogy nem sok van már hátra!

– És szerinted mindegy, hogy állunk az Úr színe elé?!

Max Ribarius üvölteni kezdett.

– Elmész te a jó büdös francba! Mikor érdekelt téged az Úristen?!

– Semmi közöd hozzá! Te csak tedd, amit kell! Ha jól tudom, nem tagadhatod meg a kérésünk teljesítését?

A férfi nagyokat szuszogva hol egyikükre, hol másikukra nézett.

– Eszem ágában sincs megtagadni! Keresek valahol egy bibliát!

Azzal sarkon fordult, és bevágta maga mögött az ajtót. De szinte azonnal ki is nyitotta.

– Ha megkérhetem, mire visszajövök, vegyen magára valamit, Miss McCoy!

– El lesz intézve! – felelt a nő helyett Harris – Te meg szólj a többieknek! Mindenki jöjjön! Miriam és Donald lesznek a tanúk!

– Tanúk is vannak! Óriási! Én a vacsorára vagyok leginkább kíváncsi!

Újból bevágta az ajtót.

– És ez egy pap! – Harris a fejét csóválta, miközben megsimogatta Eve arcát.

– Begombolod a melltartóm?

– Most rögtön?

– Ha nem akarod, nem muszáj! – elengedte a fehérneműt, és magához húzta a férfit. Mikor Ribarius a többiek élén becsörtetett, még mindig csókolóztak.

33.

Végigsimítottam a fejbőrömön. Még most is furcsa érzés volt. Egyszerűen nem tudtam megszokni! Pedig, finoman szólva, nem túl sok hajtól kellett megválnom… Ki gondolta volna, hogy még ez is hiányozni fog?

Késő volt. Már rég öltözködnöm kellett volna! Fogalmam sincs, miért mentem inkább a hűtőszekrényhez.

Volt még abból a szardíniából, amit előző nap bontottam föl, elég jól nézett ki, mégis meggondoltam magam. Nem szerencsés dolog emberek közé menni olyan halszaggal, ami a dobozból áradt. Előbányásztam inkább a sajtot.

Vajat is találtam, meg néhány szem olajbogyót. A magos kenyeret a 0 fokos rekeszből vettem ki.

Baconból csak két szelet maradt, úgy gondoltam, az már tényleg ne vesszen kárba! Hozzáraktam a két főtt tojást, a joghurtot meg a sűrített paradicsomot. A frizsider tetején terítettem meg.

Terítésen, persze, elég a kipakolást érteni. Úgy, állva nekiestem a változatos menünek. Pont, mintha nem reggeliztem volna, alig egy órával korábban.

Annie megőrült ettől. Állva enni, ráadásul mindent összevissza – ez volt a halála.

Negyed tíz múlt. Félre kellett a hátsó bejáratnál lennem.

Alsónadrágban és ingujjban álltam a szoba közepén. Nem tudtam nyugodtan enni.

A joghurt kiömlött a szőnyegre, a kenyérmorzsát besöpörtem a rekamié alá. Itt nem kellett törődnöm a takarítással. (Nem, mintha otthon törődtem volna! Csakhogy itt nem is kellett! Nagy különbség…) Ahogy végeztem, elmentem fogat mosni.

Öt percem volt még, mikor rájöttem, hogy fogalmam sincs, hogy kell a különleges alakulatok mutatós, terepszínű egyenruháját összegombolni. Nem is jöttem rá. Ez a felismerés azonban újabb két percembe került.

Ráhúztam a magas nyakú, terepszínű fölsőrészt, és fél kézzel tartottam a nadrágot a kantárjánál fogva. Úgy festettem, mint egy deszantos Napóleon, a ruha alá szögezett kézzel.

Összeszedtem a holmimat és behánytam a rohamsisakba. A sisakot a válltáskába, az egészet a hátamra – és mindezt fél kézzel!

Már a nyitott ajtóban álltam, mikor rájöttem: nem tudom, hová tettem az azonosítókártyámat! Anélkül pedig nem juthattam ki az épületből!

Levettem a táskát a hátamról, kiborítottam a sisakot, és a folyosón guggolva turkáltam a szétszórt holmik között. Nem volt köztük.

És akkor beugrott: az ingem fölső zsebébe tettem! Odanyúltam. Megvolt. A nadrágom azonnal leszánkázott a bokámig.

Nem törődtem vele. Mindent összepakoltam újra: sisak, táska, vállra – csak ezután húztam föl újból a nadrágot.

Bezártam az ajtót. Hiába kerestem azonban a takarító-automatika kapcsolóját: odabent volt!

Beütöttem a kódot, kinyitottam az ajtót, és nem találtam sehol a gombot.

A törölközőt akasztottam rá, a fürdőszobából kifelé jövet. De mire erre rájöttem! A falat rugdaltam dühömben.

Muszáj volt elindítani a takarítást. Nem szabadott semmi nyoma maradjon az ottlétemnek.

Tíz perc késéssel értem a kettes lifthez. Nem tudtam, megvárnak-e?

Ott még nem működtek a biztonsági kamerák, úgyhogy ez volt az utolsó alkalom, amikor még elbánhattam a nadrággal.

El is bántam. A gombok ugyan továbbra sem adták meg magukat, viszont a két kantárszárat összecsomóztam a nyakam körül. A garbó alatt úgysem látszott.

Mikor odalent kiléptem a liftből, már látszólag menetkész voltam és nett. Ha nem kapargatta meg valaki mélyebben a dolgot.

34.

Maga a szertartás inkább tűnt egy alacsony költségvetésű bohózatnak, mint egy romantikus nagyfilm happy endjének.

Ribarius hosszan leomló, szürkésfekete függönyt viselt, rózsaszín koptatóval és gyöngyházszínű, hímzett leltári számmal. A kacskaringózva tekergő koptató hol eltűnt, hol meg újra fölbukkant a durva damasztanyag ráncai közül. Régebben a földet súroló rész védelmét szolgálhatta, a többszörös hajtogatás azonban teljesen fölborította az eredeti topológiát. Ha az ember kissé összehúzta a szemét, és a szempillái mögül próbálta kivenni Ribarius alakját, némi jóindulattal elmondható volt, hogy megfelelt az elvárásoknak.

Maga a fiatal pár sem festett rosszul. Az ifjú ara a dzsungelból egyenest a Playboy címlapjára szabadult Jane-re emlékeztetett, hiányos öltözékével és a karcsúvá fogyott alakhoz társuló, szokatlanul telt idomokkal. Harris azonban csöppet sem hasonlított Tarzanra.

Vékony, szeplős karja fehéren villant ki a tógaszerű valami alól. A príma esésű anyagot az egyik mezőgazdasági gépről rángatta le még a kezdet kezdetén, takaró gyanánt. Antonius tarthatta ilyesmiben híres beszédét, Cézár temetésén.

Miriam diszkótündérnek öltözött. Kicsit gátolta a szabad választásban, hogy szinte egész ruhatárát kikölcsönözte a hódításra készülő ara, így kénytelen volt azzal beérni, ami maradt. Kedvenc darabjai a vezérlőterem különböző pontjain hevertek, hanyagul széthajigálva.

A másik tanú fényes, fekete lakk viharkabátot viselt. Gyönyörű darab volt. Biztos nagyon hiányolták már a gépeket is nélkülöző munkások, valamelyik külső bolygón. Nem sok esélyük maradt valaha is hozzájutni.

A többieknek Miriam papírzsebkendőből kreált egy-egy fodrosan leomló műremeket. Csak úgy nyakkendő helyett, ezzel is jelezve, hogy ők legalább olyan fontos résztvevői a jeles eseménynek. Cipőjüket fekete tüzű, rugalmas kalucsnira cserélték. Ebből több tucat állt rendelkezésre, ugyancsak odalent, a raktéri szállítmányban.

Egyszóval a szertartás kiállítása pazarra sikerült.

– Hallgassátok, híveim, mit mond erről Jeremiás próféta, a Jelenések könyvének tizedik fejezetében!

És a násznép hallgatta. Ahogy Jób intelmeit, Jeremiás siralmait, Ezékiel történetét vagy Jákob lajtorjáját. Ribarius elégtételt vett magának. Másfél órán keresztül idézett szünet nélkül a Bibliából, villámok és Isteni szigor, engesztelő áldozatok és könyörületes megbocsátás suhantak keresztül a vezérlőtermen, hogy mindig újabb és újabb példabeszédeknek adják át a helyet. A kalucsni különösen alkalmatlannak bizonyult az efféle műélvezetre.

Egyáltalán nem szellőzött, és a huszonöt fokos meleg nem kedvezett az alacsony kipárolgásnak. De Eve sem járt jobban.

Még sohasem viselt magas sarkú cipőt. A vádlija időnként begörcsölt, talpát mintha késsel hasogatták volna.

Harris tógája nyilván kiválóan óvta a korróziótól a behemót mezőgazdasági gépek. A bőrét azonban véresre dörzsölte a nyakánál és a hónalja alatt. Arra gondolt, mi lenne, ha ő tenné föl azt a bizonyos kérdést Eve-nek, aztán jöhetne a boldogító igen, Ribarius meg beszéljen magában, ameddig csak akar! De aztán másképp alakultak a dolgok.

A szertartás előtt az összes fegyvert a vezérlőpult melletti székre pakolták. Egyedül Ross Manylow tartotta magánál a revolverét. Ő állt az ajtónál, amolyan őrzési célzattal, bár eddig egyszer sem fordult elő, hogy Deanék idáig merészkedtek volna. A vezérlőterem biztos szigetnek tűnt, szemben az űrhajó többi zegzugával.

Képtelenek voltak megfejteni, hová tűnt el a három ember. Az sem volt világos, mi lett az velük? A tömegdetektor tanúsága szerint fizikailag nem hagyták el a hajót. Már minden szegletet átvizsgáltak. Eddig négy áldozata volt ennek a vizsgálódásnak. Ám ami az esküvő utolsó perceiben történt, ahhoz egyetlen eltűnés sem volt fogható.

– Falhoz! Mindenki a falhoz! – Manylow torka szakadtából üvöltve hadonászott a fegyverével – Te is, pojáca! Gyerünk, a falhoz!

Ribariust a „reverendájánál” fogva vonszolta maga után. Segítői is akadtak: Richard Thorp a fegyverek mellett állt, és azonnal magához vette az egyik sorozatlövőt. A másikat Lundquistnek dobta. Ők tartották sakkban a társaságot két oldalról.

– Gyerünk, mindenki a falra a kezét! Följebb, magasabbra!

Kiforgatta a zsebeiket. Senkinél nem talált semmi veszélyeset.

– Helyes. Akkor most kifelé!

– Kifelé? – kérdezte Ribarius, a fal felé fordulva.

– Tán nem voltam érthető?!

– Mi ütött beléd, Ross?!

A karbantartási részleg vezetője nem válaszolt. Legalábbis szóban nem. Úgy vágta viszont hátba a fegyver markolatával Ribariust, hogy az percekig nem kapott levegőt.

– Te megőrültél! – szabályos fuldoklási rohamok között tudott kinyögni pár szót – Miért csinálod ezt?!

– Azt mondtam, kifelé! Ki a folyosóra!

– Ha még egyszer hozzám érsz, nem megyek sehová! Itt kell agyonverned.

Ross Manylow azonnal hozzá is látott. Akkorát rúgott a bokájába, hogy a „lelkész” összerogyott.

– Ki akar még bent maradni?!

Harris vigyorogva megfordult:

– Jól sejtettem a hangokból! Richard tényleg az oxigénnel variál?

– A magad dolgával törődj! Indulás kifelé!

– Hogy aztán lezárd a vezérlőt, és elvedd odakintről az oxigént? Eszemben sincs!

– Ti is megfulladtok és Deanék is! Akárhová bújtak, levegő nélkül nem bírják ki!

– Maga tényleg meg akar fojtani bennünket?! – Miriam őszintén meg volt döbbenve.

– Meg is foglak! Aki nem hajlandó elindulni, keresztüllövöm, mint egy kutyát!

– Tudod egyáltalán, mi az a kutya?

– Nem, Mr. Harris! Tessék, oktasson ki! Úgysem lesz több magyarázatra ideje!

Ribarius a földön ülve dörzsölgette a bokáját.

– De hát miért csinálják mindezt? Mi értelme van az egésznek?

– Hogy mi?! A levegő, a víz és az élelem akár két hétre is elegendő – hármunknak! Nincs szükség rátok! Beosztással kell élnünk, és marad esélyünk a túlélésre!

– Esélyetek?! Miféle esélyetek? Két heti haldoklásra, arra van esélyetek! És a végén egymás torkát is el fogjátok vágni, arra mérget vehetsz!

– Addig még akármi történhet! Két hét hosszú idő!

– De még milyen hosszú! Fogalmatok sincs, mennyire! Amint végeztetek velünk, megszűnik a cinkosság összetartó érzése! Egymást fogjátok méregetni! Mindig kezetek ügyében lesz a fegyver! A végén már aludni sem mertek. És egyszercsak valamelyikötök rájön, hogy gyorsabbnak kell lenni! Aki hamarabb lép, az marad életben! Ráadásul megháromszorozza az időt! Csak egy maradhat! 14 hulla és egy élőhalott. Ez a várható happy end.

– Ha ilyen jól tudod, miért nem hallgattál Deanre? Miért etted meg Harris lázító dumáját?! Be a pirulát, és kész is van! Megszűnt a gond!

– Én nem szavaztam Tedre. Mielőtt bármilyen véleményem kialakulhatott volna, Charles meglépett. A kocka el volt vetve. És ebből úgy tűnik, Tednek igaza lehetett! Charles tényleg sántikált valamiben! Föl volt készülve erre az eltűnésre.

– Átírta a menetrendet, spájzolt kaját, mi?

– Hát, sajnos, el tudom képzelni…

Manylow fölnevetett.

– Csak szeretett volna kaját spájzolni! A menetrendet lehet, hogy átírta, de a kaját én dugtam el! – a nevetés fuldoklásba csapott át, aztán lassan köhögéssé szelídült. – Csakhogy nem azért, hogy aztán tizenketten osztozzunk rajta!

– Fejezd be, Ross! Végezzünk minél hamarabb! – Richard Thorp hangja nyugodt volt és megfontolt. Csöppnyi izgalom se érződött benne.

– Jól van, dehát kérdeztek! Nem jó kíváncsian megdögleni!

– Magából mikor lett ekkora állat?

– Belőled mikor lett pap?! – újból akkorát rúgott Ribarius, hogy csak úgy nyekkent – Mindig utáltam a fajtádat!

– A fajtámat? Milyen fajta vagyok én? De ne rúgjál megint, mert esküszöm, letépem a lábszáradat!

– Ez a szelíd megbékélés hangja?

– Ez az összerugdalt senki hangja! A teológia kicsit háttérbe szorult bennem, ha nem vetted volna észre!

Harris ellépett a faltól.

– Mi lenne, ha befejeznénk a szertartást, Max?

– Az ötlet nem rossz! – Ribarius elvigyorodott – Te, Eve McCoy, kívánod-e férjedül az itt jelenlévő Ted Harrist?

– Mást se kívánok jobban!

– És te…

– Kuss legyen! Takarodjatok kifelé, vagy lekaszabolom az egész násznépet!

– És te, Ted Harris, akarod-e nőül venni az itt jelenlévő Eve McCoyt?

– Eldugulsz, te szemétláda, mert letolom a nyelvedet a torkodon! – most a földön ülő Ribarius hátát vette célba a lábával. Valószínűleg kettétöri a gerincét, ha talál. De a „lelkész” váratlanul lehasalt. Ettől a rúgás célt tévesztett. Megragadta az orra előtt elsuhanó lábat, és hatalmasat rántott rajta. Manylow hanyatt esett.

Zuhanás közben támasz után kapott. Elejtette a revolvert. A fegyver alá került, ráadásul olyan szerencsétlen pózban, hogy a csöve, átszakítva a bordáit, a mellébe fúródott. Ross Manylow azonnal meghalt. Thorp nem késlekedett a válasszal.

Ribariusra célzott, és meghúzta a ravaszt.

A Sors kifürkészhetetlen akaratából a sorozatlövő nem volt kibiztosítva. Egyedül Harris állt szemben Thorppal, csak ő ismerhette föl a helyzetet. Elrugaszkodott.

A biztosítószeg a helyére pattant, de addigra már késő volt. A pilóta kilencven kilójával ledöntötte a lábáról az operátort. A nem messze álló Lundquist tüzet nyitott rájuk, de épp Thorpot lőtte tarkón. Spriccelni kezdett a vér.

A mikrobiológus elborult aggyal üvöltött. Közelebb lépett, hogy újra célozhasson. De addigra már Ribarius kezében volt Manylow revolvere.

Gondolkodásra nem maradt idő. A lövés eldördült, és nem egész egy perc leforgása alatt a harmadik ember került holtan a padlóra.

És szinte még abban a pillanatban kialudt a villany.

35.

– Hol kószált 206-os?! Az egész csoport magára vár! – végighúzta a hüvelykujját a vállamon – Mióta nincsen rangjelzése?! – ekkor hasított belém a felismerés, hogy a tépőzáras váll-lapomat a joghurtosdoboz alatt felejtettem! A hűtő tetején. Mostanra már minden bizonnyal a takarító-automatika áldozatává vált. – Holnap jelentkezik eligazításon! A helyére!

– Igenis! – tisztelegtem. Valószínűleg rosszul, mert durva mozdulattal megcserélte a kezeimet.

– Még tisztelegni se tud?! – a keze útközben hozzáért a nyakamhoz – Mi ez a dudor a hátán?

– Csomó, jelentem!

– Csomó?! Miféle csomó?!

– Nagy. Nagy és kényelmetlen. De vagy alsónadrágban kell engem bevetni, vagy csomóval. Más megoldást nem találtam.

– Na takarodjon a szemem elől! Holnap beszélünk!

– Igenis, uram! – újból tisztelegtem egy hibásat, és elindultam a jármű felé.

A tiszt a mellette álló férfihez fordult:

– Te nem jössz velünk?

– Nem, eligazítást kell tartanom pár ostoba civilnek! George most vitte fel őket a „süket szobába”!

A szívem akkorát ugrott, mintha áramütés érte volna! A „süket szobába”?! Onnan jöttem! Ha egyetlen perccel is többet késlekedek, egymásba botlunk! Talán már nem is élnék…

Nagyot sóhajtva ugrottam föl a platóra. A többiek szúrós szemmel méregettek.

Nem reagáltam, hiszen nem ismertük egymást. Sose láttam őket.

36.

– És te, Ted Harris, akarod-e nőül venni az itt jelenlévő Eve McCoyt?

A vezérlőben továbbra is vaksötét volt. Még érződött a lövöldözés nyomán támadt, savanykás illat a levegőben, és azt sem tudták, megsebesült-e valamelyikük?

Ribarius ott folytatta, ahol a szertartás néhány perce abbamaradt.

– Igen. – felelte Harris elhaló hangon – Csak vegye le rólam valaki ezt a szemetet!

Donald ért oda elsőnek. Kitapogatta a két, egymásba gabalyodott testet, és kihámozta belőlük a pilótához tartozó részeket.

– Hálásan köszönöm! És most mi lesz?

– Nyilván Deanék készülnek valamire! Gondolom, megfejtették az energiaellátó-rendszer kódolását, és most így próbálnak kicsinálni minket!

– De így ők is sötétben vannak!

– Nagy különbség, hogy közben nálunk van-e a kapcsoló, vagy náluk!

Furcsa neszezés hallatszott.

– Ted, merre vagy?

– Jöjjön, Miss McCoy, itt a kezem!

– Köszönöm, Donald! Az orromig se látok!

– Ezzel nincs egyedül. Jöjjön bátran! Így, még egy lépés… amit most szorongat, az már Ted keze!

– Van valakinek bármilyen, épkézláb ötlete? – Senki sem válaszolt. Harris eközben megbizonyosodott róla, hogy a magához szorított test csak a feleségéé lehet. Kétség nem fért hozzá.

A szellőztető rendszer kínlódó szuszogással állt le. Eltartott néhány másodpercig, míg felismerték a helyzetet.

– Ezek szerint ismét a fulladás vár ránk? – Miriam hangja az ajtó mellől érkezett – Azt hittem, ezt csak innen, belülről lehet elérni!

Ribarius bólogatott, bár tudta, hogy nem látja senki.

– Hát igen, egyedül az oxigénellátást nem is lehet máshonnan szabályozni! De az egész rendszer leállítása egy másik történet! Arra egyetlen alkalmas hely van: odalent, a reaktoroknál! Csak a kódolást kell ismerni hozzá!

– Az egész rendszer leállt?

– Le.

– Az mit jelent? Hogy nekik is fogy a levegőjük?

– Úgy bizony! Fogalmam sincs, mit akarnak…

– Pedig roppant egyszerű!

Fölpattantak, mintha áram ütötte volna meg mindannyiukat.

– Merre vagy?! Hogy kerülsz ide?!

Grap Mitchell elgyötört hangja még képes volt egy kis nevetésre.

– Úgysem fogom megmondani, csak annyit akartam közölni: odalent vannak szkafanderek! Mindannyian fölveszünk egyet, azzal órákig kibírjuk. Csak meg kell várnunk, míg megfulladtok!

– Nem hiszek a fülemnek, Grap! – Eve megszorította a férje kezét. Harris pontosan megértette, mit akar. Óvatosan eltávolodott tőle, és lassan kúszni kezdett a hang irányába. – Sohasem gondoltam volna, hogy képes vagy ilyesmire!

– Én?! Ki akarta lekapcsolni az oxigénellátást odakint?! Talán mi?!

– Hát mi sem!

– Csak innen lehet megcsinálni!

– Nick, Ross és Richard voltak! De már egyikük sem él!

– Jézusom! Mit tettetek?! – az orvos hangja őszinte megdöbbenést tükrözött – Ti itt gyilkoljátok egymást?!

Miriam dühödten üvölteni kezdett a másik irányból.

– És Bets?! Julian?! Annius meg Harvey?! Őket is mi öltük meg?!

– Az nem úgy történt…

– Itt meg ez nem így! Ha érteni szeretnéd, gyere, ülj le közénk, és hallgass végig! Ha mindannyian akartok tőlünk valamit, gyertek elő, és mondjátok el! Ha viszont fenyegetni próbálsz, takarodj innen! – fölállt, és Mitchell felé kezdett botorkálni – Megértetted?!

– Ne, Miriam, ne menj! – Eve kétségbeesetten kiáltott. De elkésett vele. Mire Harris odaért, már hűlt helye volt az orvosnak.

– Miért nem maradtál a seggeden! – a pilóta ingerülten csapkodta a földet – Elkaptam volna! – nagyokat fújtatott mérgében, és várta, hogy kicsit lehiggadjon – Hová az ördögbe tudnak ezek eltűnni?!

Módszeresen végigtapogatta a vezérlőterem sarkát, de nem talált semmit. Grap Mitchellnek másodpercek alatt nyoma veszett.

– Szórakoznak velünk! – morogta Ribarius. Ököllel a vezérlőterem falára csapott. A burkolat recsegve szakadt át az ütése nyomán. Hűvös légáramlat vágott az arcába. – Hé! Ide gyertek! Innen indul valami járat!

Két kézzel igyekezett kitágítani a nyílást. A többiek tapogatózva próbálták megközelíteni.

– Donald, a középső fiókban volt egy stronciumlámpa! Keresd már meg!

A matematikus morgott valamit, de azért odakúszott a vezérlőpulthoz.

– Az már biztos, hogy nem unatkozva fogunk meghalni! Micsoda kupleráj van ebben a fiókban!

– Ne azzal törődj! Megvan a lámpa?

– Még keresem… hopp! Ez az!

– Hozd ide!

Donald bukdácsolva világított maga elé. A háborúság nyomán ügyességi tereppé változott a vezérlő.

Eve, Miriam és Harris, már ott térdepeltek Ribarius mellett. A nyílás emberes méretűvé kezdett válni.

– Szerinted ezt is abban a három napban csinálta Charles?

– Mondtam: nem kell készpénznek venni azt a három napot! Tőle tudjuk, nyugodtan hazudhatott is!

– Ehhez a munkához a Monte Cristo húsz éve is kevés! Ez a hajó így készült!

Szabályos folyosó tárult föl előttük, fémes borítású, sima padlóval és falakkal. A falak mentén korlát, a plafonon az oxigénellátó-rendszer szellőzőkürtői. Minden előírásszerűen festett.

– Hogy kerül ez ide?!

– Elgondolásom sincs! – felelte Miriamnak a matematikus – De egy biztos: az alaprejtvényünket bonyolítja, nem az elmúlt napok történetét!

– Ez mit jelent?

Suttogva társalogtak, egymáshoz egészen közel húzódva.

– A fő kérdés továbbra is az: hogy kerültünk erre a hajóra és miért? Ez a dolog itt – előremutatott – bele volt tervezve a képbe! Nem barkácsolhatta össze se Charles, se senki más!

– De hát ez egy őrület! Mibe keveredtünk?!

– Még csak nem is sejtem, és félek,, hogy egyre kevesebb esélyünk van valaha is megtudni!

– Hagyjátok már abba a károgást! – Harris fojtott, és különösen ingerült hangon szólt rájuk – Max, hozd a fegyvereket! Most elkapjuk őket!

Senki sem lelkesedett az ötletért. Egyetlen porcikájuk sem kívánta az újabb kalandot. A pilóta azonban nem tágított.

Szétosztotta a revolvereket, az egyik sorozatlövőt magánál tartotta, a másikat Ribariusnak adta.

– Te jössz leghátul, és ügyelsz rá, nehogy a hátunkba kerüljenek! Én megyek elöl! Mindenki nyissa ki a szemét! Az első gyanús jelre lövünk!

Azzal átmászott a jócskán kitágított nyílás peremén. A terv szörnyen ostoba volt.

A hosszú éhezés, a kialvatlanság, az utóbbi órák tragikus fordulatai okozhatták, hogy egyikük sem próbált meg ellenkezni. Önként besétáltak a csapdába, hátrahagyva a vezérlőterem biztos falait.

Ha valamelyikük ottmarad, nem történhetett volna meg a baj. Legalábbis olyan könnyen nem. De nem maradt ott egyikük sem.

A két árnyék nyugodtan besétálhatott. Egyikük a védelmi rendszert működését szabályozó kapcsolószekrényhez ment, másikuk a számítógéphez. Vártak.

Addig nem kezdhettek semmit, amíg helyre nem állt az energiaellátás. Még két perc volt hátra.

Harrisék ezalatt eljutottak a fordulóig, és áthaladtak a folyosózár alatt, melynek acélfalai most a mennyezetbe rejtőzve várták, hogy leereszkedhessenek. Biztonságos távolba kellett érniük.

A leeresztés húsz másodpercet igényelt. Meg kellett várni, míg olyan messzire jutnak, ahonnan már esélyük sincs visszaérni ezalatt a húsz másodperc alatt, Mindannyiuk vesztére, Harris nem gyanított csapdát.

Csak akkor hasított belé a felismerés, mikor a villanyok hirtelen kigyulladtak. Az oxigéncserélő rendszer hangos zakatolással indult be. A folyosózár méltóságteljesen süllyedni kezdett a padozat felé.

– Vissza! – üvöltötte Ribarius – Azonnal vissza!

Futni kezdett, a többiek csak néhány másodperces késéssel követték a példáját. De már ő sem ért oda.

A vastag acél fal leereszkedett, és a titokzatos folyosórendszer foglyul ejtette őket. Mindannyian sejtették, hogy innen nincs kiút.

37.

– Most tulajdonképpen mit csinálunk?

– Látja azokat a rendőrautókat odalenn?

Marilyn lihegve kapaszkodott meg a tető korlátjában.

– Látom!

– Értünk jöttek.

– Értünk?

– Alapvetően magáért, de most már engem is a cinkosának tekintenek!

– Honnan a fenéből veszed ezt?!

– Hát maga eddig is menekült előlük, engem még sose üldöztek! Most meg, hogy együtt vagyunk, megjelentek! Vajon ki miatt?

– Mit tudom én! Lehet, hogy egész más dolguk van a házban!

– Nem lehet! Titkosszolgálati azonosítókártyával nyitották ki a lenti ajtót, és lekérdezték az automatát, van-e itthon valaki a 109-es lakásban! Az pedig a miénk.

– Még most sem értem, honnan veszed mindezt!

A fiú elvigyorodott.

– Rászálltam a ház computerére! Senki sem tud róla, de én mindenről tudok! El sem hinné, mi mindent…

– Ne folytasd, nem érdekel! Azt mondd meg, mi a fenét keresünk itt?

– Megmutatjuk magunkat a műholdnak!

– A műholdnak?!

– Hadd tudják, merre menekültünk! Azt hiszem, elég is a téblábolásból! Öt percen belül kezükben lesz a légi fénykép, úgyhogy jöjjön!

– Hová már megint?!

Marilyn kétségbeesetten követte a csapóajtón belépő fiút. A szeme nehezen szokott hozzá a sötéthez.

– Van egy órája?

Volt. Szó nélkül lecsatolta. Egy ideig tapogatóznia kellett, hogy rátaláljon a fiú kezére.

– Milyen hideg vagy! – suttogta.

– Ez csak a látszat!

– Most mi lesz?

– Bekapcsolom az árnyékolást.

A fiú egy szerkezettel vacakolt, amit a zsebéből húzott elő.

– Mi ez?!

– Mondtam: árnyékolás! – vigyorogva tartotta maga elé

– ”Odafönt” boldogok lennének, ha volna ilyesmijük! Két évig dolgoztam rajta…

– Megzavarja a műholdas vételt?

– De meg ám! Harminc másodperc múlva kilépünk innen, és átmegyünk a másik lejáróhoz. Senki sem fogja észrevenni! Mind itt keresnek majd, ebben a lépcsőházban!

Lefelé mutatott, a sötétben kígyózó vaslépcsőkre.

– Hogy bejöttünk ide, azt még látták?

– Premier plánban!

– De mikor kimegyünk, azt nem fogják?

– Nem bizony! És amíg itt vadásznak ránk, ebben a sötét lépcsőházban…

– Gondolod, hogy ők sem gyújtanak villanyt?

A fiú ismét vigyorgott.

– Nem tudnak! Az összes lámpa kiégett! Hogy mitől…

– Elég alaposan fölkészültél egy ilyen menekülésre! Mi okod volt rá?

– Egyszer már megpróbáltam elmagyarázni, most azonban indulnunk kell! Az árnyékolás aktiválódott! – fölrántotta az ajtót és futni kezdett a tetőn – Maradjon mögöttem, sose lépjen le a téglasorról!

Vöröses, elpiszkolódott sávon haladtak. Marilynnek nem esett nehezére lépést tartani a fiúval. Már majdnem a tető túlsó végéig jutottak.

– Leugrunk?

– Ahhoz képest, hogy magát üldözik, elég vicces kedvében van! Jöjjön, ez a mi lejárónk! – ugyanolyan sötét folyosóra toppantak. Ahogy az ajtó becsukódott mögöttük, a fiú fölkattintotta Marilyn óráján a világítást. – Huszonhárom másodperc. Belül voltunk!

– Min?!

– A harmincon! Addig élt az árnyékolás. Na, most aztán rohanjunk! Ki kell használjuk az előnyünket! Tizenöt percig biztos eltart, míg rájönnek, hol kellett volna keressenek…

Négyesével vették a lépcsőket. A fordulókban a fiú a korlátba kapaszkodott, és szabályos félkört írt le a levegőben. Marilyn nem utánozta a gyakorlatot. Megelégedett a szabályos légzéssel és a figyelmesen átugrott lépcsőfokokkal.

Hiába szokott hozzá a sötéthez. A gyönge félhomálynál nem szelídült tovább a dolog.

Mikor odalent kiléptek az utcára, percekig hunyorgott a világosságtól.

Nem jöttek ki az árkádok alól. Ugyanazon az úton távoztak, amelyiken jöttek. A szervizalagút vaslétrái már ismerősek voltak.

Aztán a gyalogos-átjárók, ahonnan azonban nem jöttek föl a felszínre.

– Metróval megyünk!

– Hová?

– Messze innen. Gondolom, időt szeretne nyerni!

Marilyn nem válaszolt. Megállt, és meredten nézett maga elé. A fiú vagy húsz méterrel lehagyta.

– Hé, miért nem jön?! Hallja?!

Megállt, és várt. Aztán lassan elindult visszafelé.

– Mi van magával? Eddig olyan fürge volt, mint a nyúl!

Az emberek fölfigyeltek a furcsa testtartásban megmerevedett nőre. A szemközti hot dog-árus a kiszolgálással is felhagyott.

– Hé! Szedje már össze magát! – a bámészkodókhoz fordult – Mégis, mit bámulnak?! A nővérem epilepsziás! Rohama van. Tud valamelyikük segíteni?

A tömeg azonnal föloszlott. A hot dog-árus még súgott valamit a vendégeinek, de ettől eltekintve mindenki igyekezett elhatárolódni a problémától. Sietve indultak tovább, hirtelen sürgőssé vált dolguk után.

Marilyn olyan mereven nézett maga elé, mint egy ottfelejtett áruházi próbababa. A fiú előbb kézenfogta, majd a vállát átölelve próbálta maga után vonszolni. Nem sok sikerrel.

Nagy nehezen odatuszkolta az egyik padhoz, és maga mellé ültette. Szerencsére a lábai nem voltak merevek.

– Kérem, ne csinálja ezt velem! Az egész aluljáró minket néz a szeme sarkából! – egyik kezével megigazította a gallérját – Nem sok előnyünk van, tovább kéne mennünk!

A kábulatnak hirtelen vége szakadt. Pont olyan gyorsan, ahogy kezdődött. Mindent összevetve nem tartott tovább három percnél.

– Megőrültél?! – Marilyn nagyot nyelt – Miért mondtál epilepsziásnak?!

– Ez jutott eszembe! Próbáltam elkerülni a föltűnést!

– Kiváló módszer!

– Nem is tudja, mennyire az! De most, hogy hirtelen fölgyógyult, menjünk gyorsan tovább…

– Nem mehetek! Üzenetet kaptam.

– Üzenetet?! De hát akkor… maga… kicsoda maga?!

– Olyan sokszor kérdezted már, nem fáraszt a dolog?

– Látott valamit a levegőben, igaz? Olyasmit, ami csak a maga számára tűnt üzenetnek, mi nem olvashattuk el!

– Valahogy így történt. Ez átmenetileg lebénítja az embert…

– Ha nem szokott hozzá!

– Honnan tudja?

– Olvastam a dologról. Ez is titkosszolgálati módszer! De maga újonc lehet közöttük!

– Merre van a West-Lane park?

– Oda kell mennie?

– Talán igen.

– Jöjjön, odavezetem. Most már úgysem tud kihagyni a dologból! Engem is üldöznek.

Marilyn elnevette magát.

– Nem tűnsz emiatt túl szomorúnak!

– Jól látja, Miss…

– Szólíts csak Marilynnek! Ennyi elég lesz.

– Rendben, Miss… Marilyn!

– Ez a keresztnevem. De a Miss azért stimmel.

A fiú föltűnően elvörösödött. Szó nélkül indult el a hetes metróvonal irányába.

38.

– Mik ezek a ládák? – Harris dühödten borogatta egymásra az üres rekeszeket. – Érzitek a szagát?

Donald beleszagolt az egyikbe.

– Pfuj! Pont olyan az illata, mint a sorozatlövőnek a kezedben!

– Milyen hülye képzettársításaid vannak!

– Talán nem is olyan hülyék! – Ribarius is odament, és ő is szippantott egy mélyet – Ebben tényleg a fegyverek voltak!

– Abban meg a fehérneműim! – Miriam a sarokban szétdobált szatyrokra mutatott – Nem a legjobb márka, de azért megteszi!

Világosan kivehető volt rajtuk a gyártó cég emblémája.

– Akkor lehet, hogy…

– Egész biztos, Max! Ide volt rejtve a szemle elől a csempészholmi!

– Akkor ez egy csempészhajó!

– Mint mindegyik. Magáncégek gyártják őket, direkt ezzel a kis rejtekszobával! Hermetikusan elzárható, a tervrajzokon nem szerepel. Ideális hely a dugdosásra!

– Én is hallottam már ilyesmiről – Donald elgondolkodva tördelte az ujjait –, de mindig azt hittem, csak regényekben fordul elő!

– És lám!

– Ezek szerint már tudjuk, hol vagyunk!

– És hogy hol bujkáltak Charlesék! Csak kicsit későn jöttünk rá!

– Hé! Lundquist pár napja azt mesélte, hogy a szellőzőn át tűnt el az árnyék, akit kergetett! Vagyis kell másik bejáratnak is lennie!

– Lundquist ellenünk volt, Max! Lehet, hogy hazudott!

– Nem, Miriam! Lundquist igazat beszélt! – Harris végre letette kezéből a fegyvert – Van másik kijárat. Csak az is zárva. Az előbb néztem meg.

– Ezek szerint csapdába estünk?

– Bravó, Donald! Viszonylag hosszú idő alatt, de fölismerted a helyzetet!

– És az eltűnések is meg vannak magyarázva!

– Hogy a viharba ne! Kijártak portyázgatni. Élelmet, vizet szerezni, közben meg elkapni, akit lehetett! Fullarsen erős, mint a bivaly! Leütötte őket, ide behurcolta, aztán jött az agymosás! Dean lyukat beszélt a hasukba, és egyenként kezes bárányt csinált belőlük.

– Mi meg ostoba paprikajancsi módjára ugráltunk, ahogy ők fütyültek!

– Így közös erővel igazán pofás képet sikerült festenünk a helyzetről! Most már csak az a kérdés, minek?

– Úgy érted, nem fogunk kijutni?

– Még úgyabbul! Itt fogunk éhen dögleni! Meg szomjan. Amelyik szimpatikusabb.

39.

– Kéne egy hosszabb drót! Össze tudsz forrasztani két ilyet?

– Nekem szólsz?

– Ki az Istennek szólnék?!

Thomas azért csak körülnézett, hátha van ott még valaki.

– Soha életemben nem forrasztottam még össze semmit!

– Akkor most itt az ideje elkezdened!

– Hogy kell?

Olyan ügyetlenül fogta meg a pákát, hogy Hermitset elöntötte a méreg.

– Csak azért csinálod, hogy ne kelljen segítened! Ha egyedül kell megoldanom mindent, sose végzünk!

Az inge piszkos volt, az arca izzadt. Legalább húsz csikk feküdt elnyomva a hamutálcában.

– Willys számításokkal akarta megoldani a dolgot, szó sem volt barkácsolásról!

A matematikus Thomas felé fordult, és magyarázni kezdett, mint egy hülyegyereknek:

– Egy csomó hiba van azokban a számításokban! Átnéztem. Kétszer annyi ideig tartana kivadásznom őket, mint csinálni egy ilyen generátort! Ez hardveresen pótolja a kulcsot, nem kell hozzá külön program! Jóval egyszerűbb megoldás!

– Ezek szerint…

– Igen, megoldottam a problémát. Csak más úton. Azt a nyakatekert matematikát használja a hóhér, amivel George operál! Rosszul vagyok tőle!

Thomas lassan megértette, mi bosszantja Hermitset! Hogy jön egy biológus ahhoz, hogy beleártsa magát a matematikába? Inkább kidolgozott egy másik módszert. Ehhez viszont barkácsolni kellett. Így hát barkácsoltak. Reggel óta.

– Oké, megpróbálom megcsinálni! Addig folytasd a dolgod, majd szólok, ha kész!

– Végre. Vigyázz, forró a vége!

Thomas vigyázott. Egy darabig. Mikor elkészült, büszkén mutatta az asztal alatti kábeleket bogarászó matematikusnak:

– Kész van! Szerintem egy műremek!

Ha az is volt, semmiképp sem tűnt bonyolultnak. Két drót egyben. Kétségtelenül voltak ilyen irányzatok a művészetben. Le a legegyszerűbb formákig! A lemeztelenített igazság… meg ilyesmik.

– Ugye, nem tetted a szőnyegre a pákát?

– Miért tettem volna?

– Csak a szag miatt gondoltam.

Thomas gyorsan fölkapta az alattomos szerszámot, de már késő volt. A szép kézi perzsa indián füstjelekkel adott hírt kétségbeejtő helyzetéről.

– Kész vagy?

A matematikus kezét törölgetve mászott elő az asztal alól.

– Majd meglátjuk. A puding próbája az evés!

Leült a géphez, és elkezdődött a püfölés. Vagy tíz percig nem történt semmi más.

– Legalább annyit mondj, hogy széna vagy szalma?

– Bozóttűz! Lefagyott az egész rendszer!

– Hazavágtad a számítógépünket?!

Megütközve nézett rá.

– Ki mondott ilyet?!

– Hát te!

– Mikor?!

– Az előbb, ne hülyíts már! Szó szerint azt mondtad, hogy „lefagyott az egész rendszer”!

– De nem a miénk, drága Thomas! – megsimogatta a fejét, jelezve ezzel is, hogy „teljesen hülye vagy, fiam!” – A Központi Közlekedésirányító Rendszer!

– Jézusom!

– Vagy maradj csöndben, vagy inkább reagálj értelmesen! Pontosan ezt akartuk! Ha most majd újraindulnak, már mi is „odabent” leszünk! Nézd!

A képernyőn különböző feliratok jelentek meg, de olyan gyorsan, hogy Thomas egyiket sem tudta elolvasni.

– Ez most jó?

– A lehető legjobb! Fölállt a rendszer!

– És odabent vagyunk?

– Hol máshol?

– Akkor a puding rendben van, ugye?

– A legnagyobb rendben! Látod? Ez itt a tér, ahol találkoztunk! – az egyik monitoron a város térképe volt. Bárhová bökött Hermits, az megjelent a másikon. Élő adásban. – Most átmegyünk a leszállás napjára… belépési kódot kér az archívumba!

– Van nekünk olyan?

– Nem kell! Ezért csináltuk a dobozt! – Thomas drótjára bökött – Mindjárt kiszedi belőlük, mire várnak! Már meg is van! Látod? Ott vagyunk! Itt jön lefelé a lépcsőn Willys, ott vagy te…

– Hohó, kit látnak szemeim! Csak nem egy pilóta lép ki az űrhajóból?

Norton az ajtófélfának dőlve állt, és magára mutatott.

– Látom, tetszel magadnak!

– Hát, van bennem valami…

Mindketten ránéztek.

– Igen? – csak ennyit kérdeztek, szinte egyszerre. Hermits visszafordult a monitorhoz. – Kezdjük Marilynnel!

Célszemély – leütött pár billentyűt – beállítva! Időpont: legutolsó felvétel! Megfigyelési jogosultság: már megint kódot akar ez a szemét! Dolgozz csak, dobozkám!

Eltelt néhány másodperc. Aztán a kép egyszerre megváltozott. Egy házat láttak rajta. A térképen villogott a helye.

– Ugye, nem azt akarjátok mondani, hogy ebben az épületben van?

– Ez nem mostani kép, de sajnos, ebben az épületben volt! Félek, hogy elkéstünk!

Egy regimentnyi rendőrautó vette körül a házat. A készültségből ítélve komolyan vették a dolgot.

– Most mi lesz?

Hermits széttárta a karját. Már épp mondani akart valamit, amikor meglátta Nortont.

– Mi van veled?!

A pilóta nem válaszolt.

– Ne aggódj! Csak üzenet! – felelte helyette Thomas.

– ”ŐK” azok?

– Ki más? Lehet, hogy megtudunk valamit!'

Hamar vége lett. Norton megdörzsölte a homlokát, és rájuk nézett. A tekintete zavart volt.

– Na! Akarsz valamit mondani?

– Persze. Már kihozták.

– Onnan?! – Hermits hitetlenkedve nézte a házat – Ennyi rendőrt egy hadsereggel se lehetne szétoszlatni!

– Az Idegenek hihetetlen dolgokra képesek! – Thomas meggyőződés nélkül morgott maga elé.

– Nem „ŐK” voltak.

– Nem?! – mindketten döbbenten néztek a pilótára – Akkor kicsoda?!

– Egy tizenhét éves fiú. Megmattolta a fél rendőrséget!

– Egy tizenhét éves fiú?!

– Igen.

– Ezeket?!

Nem értették. Norton sem.

– És most merre járnak? – kérdezte végül a matematikus.

– Kettőt találhatsz! – majd, miután Hermits semmi hajlandóságot nem mutatott a találgatásra, megmondta – Ide tartanak!

40.

– Maga rágja a körmét, Donald?

A matematikus ijedten kapta ki a szájából a kezét.

– Elbambultam. Azt hittem, senki se látja!

– Amikor nem látják, rágja?

– Még sose használtam hozzá ollót! Képtelen volnék rá!

– De hát ez szörnyen undorító! – Eve egészen el volt képedve.

– Az, Miss McCoy…

– Harris. Mrs. Harris!

– Bocsánat, Mrs. Harris! Mindannyiunk élete rejt súlyos titkokat! Az enyémet most leleplezték! Nem tanultam meg körmöt vágni!

– Ahhoz képest elég ápoltak az ujjai!

Donald Tollnak felcsillant a szeme.

– Nem semmi ez a dicséret! Ebben a csomagolásban pillanatnyilag maga a legjobb nő a környéken… már elnézést a többiektől!

Miriam mosolygott.

– Dicsérje csak, Donald! Kicsit a saját sikeremnek is érzem!

– Nos, Mrs. Harris, ha akarja, megmutatom, hogy ráspolyozok! Mert nem ám olyan otromba dolog ez, hogy csak úgy sutty, leharapja az ember! Ezt szívből kell csinálni! Rágás, formázás, ráspolyozás – az egésznek megvan a rituáléja! Ha valamelyik körmöm hosszabb a kelleténél, szinte fizikai fájdalmat érzek, hogy találjak egy sötét zugot, ahol…

– Ne, kérem, ne mondja tovább! – Eve könyörgött – Már ennyitől is felfordult a gyomrom, és félek, hogy a végén tényleg megmutatja!

– Egyszerűen nem hiszem el, hogy így föl tudtok oldódni egy ekkora baromságban! – Harris mogorva volt és dühös. Évtizedek óta rágott körmeit gondosan a háta mögé rejtette. – Nem mindegy, hogy Donald mit csinál a körmeivel?! Úgyse sokáig csinálhatja már!

– Na, a fő vészmadár! – Ribarius egykedvűen üldögélt a legkisebb láda tetején.

A hangszórók olyan hirtelen szólaltak meg, hogy a frász állt beléjük.

– Dean vagyok! Nagyon szeretném, ha visszajönnétek a vezérlőbe! Fontos dolgot akarunk mutatni nektek! Nincs mitől tartanotok. Ha továbbra sem bíztok bennünk, hát hozzátok magatokkal a revolvereket! Mi fegyvertelenek leszünk!

És hatásos végszóként, a folyosó végét elzáró fal emelkedni kezdett.

41.

– Ki ez a gyerek?!

– Nyugalom, Mr. Norton, majd elmagyarázom!

– Hát persze, Miss Minkowsky! Csak esetleg már késő lesz! Hogy jutott eszébe idehozni?!

– Ez egy ártalmatlan, 17 éves diák!

– Ártalmatlan?! Ahhoz képest nagyon tip-top módon kilopta magát az épületből! Mire megtudtuk, hol keressük, már mindent körülvett a rendőrség! Egy bolha se juthatott volna át a rendőrkordonon!

– Ismer néhány trükköt.

– Ja, értem! Olyan trükkös fiú!

– Van valami kifogása ellene?!

– Ó, dehogy van! Hogy is lenne?! Igaz, hogy határozottan tilos bárkit is beavatnunk…

– Nem avattam be senkit semmibe!

– Hát persze, hogy nem! Csak épp mind a tizenhármunkat együtt lát ez a maga ártalmatlan diákja! Sőt, Luigi szerint épp Willys dossziéját böngészi!

– Nem kellett volna elöl hagyni! Egyébként mi lett Willys-szel és a professzorral?!

– Fennakadtak a hálón! Egy étteremben kapták el őket.

– Jézusom! Miattam történt minden! Ha együtt maradunk…

– Esetleg együtt buknak le!

– Én megúsztam az éttermet!

– Hát hogyne! Csak épp azt tudták meg, kivel evett együtt! Így jutottak el a fiú lakására! Ha nem megy vele, rég bottal üthetnék a nyomát!

– Mindegy, most már nem hagyhattam magára! Teljesen belegabalyodott az ügybe. Ugyanúgy üldözik, mint minket!

– Igen, de azonnal el is engednék, ha elkapták, szemben velünk!

– Ha gondolja, küldje el! Én nem tudom megtenni!

– Nem érti, hogy most már túl sokat tud?! Látott minket együtt! Ki fog derülni, hogy nem kell hatszáznegyvenkilenc embert körözni, hanem csak tizenötöt!

– Már csak tizenhármat.

– Pláne! Úgy látszik, nem fogta föl, milyen kevesen vagyunk! Alig van esélyünk!

– Az Petertől függ!

– És ha nem jár sikerrel?! Ki lép a helyébe?! Addigra mindannyiunkat elkaphatnak, hála a maga felelőtlenségének!

– Nem érzi úgy, mintha a hóhért akasztanák?

– De pontosan, Miss Minkowsky! Én tartok kiselőadást magának a felelőtlenségről – már ebből is látszik, milyen nagy a baj!

– Marilyn, jöjjön ide, kérem! – Scorolla udvarias volt, mint mindig. Szinte súgta a fülébe a kérdést. – Ki ez a fiú?

– Mindenki erre kíváncsi?! Fogalmam sincs! Együtt léptünk meg a rendőrök elől...

– Hasznát vehetnénk! Olyan neki a matematika, mint másnak a levegővétel! Egy perc alatt átlátta Willys számításait! Négy helyen belejavított, és tíz perc alatt túljutott a problémán, ami nekünk egy hét alatt sem sikerült!

– Hol van?

– A földszinten, a professzor szobájában!

Marilyn leviharzott a lépcsőn, mint valami fúria. Scorolla csodálkozva nézett utána.

– Ezt meg mi lelte?

– Nem tudom, de nem tetszik nekem a dolog! Hogy hozhatott ide valakit?! Pont ő!

– Nem biztos, hogy rosszul jártunk a fiúval! Úgy vág az esze, mint a beretva!

– Csak aztán ne a mi torkunkat vágja át vele!

– Ugyan-ugyan! Csak nem féltékeny vagy?

– Kire?! Erre a suhancra?!

– Sose mondj olyasmit, amit egyszer még megbánhatsz! – az orvos mosolyogva az ablakhoz lépett, és elhúzta a függönyt. Enyhe szél lobogtatta meg az asztalról lelógó, hosszú térítőt. A part felől érkező, tavaszi illatok az egész helységet betöltötték. – Hallod a madarakat?

– Dühös vagyok, nem süket!

– Nem úgy értettem. Fölfigyeltél rájuk? Észrevetted, mennyire ugyanolyanok, mint annakidején… otthon?

– Hogy észrevettem-e?! Egész nap hörögnek, megállás nélkül! És ha még egy hónapig itt leszünk, egy hónap múlva is hörögni fognak! Egy év múlva, sőt, egy évszázad múlva is! Itt mindig ez a bűbájos tavasz van, minden negyedik éjszaka esik az eső, nem szaporodnak a kártékony fajták és mindenki boldog! Fölfordul a gyomrom ettől a világtól!

– Azért, mert megoldották az időjárás szabályozását?

– Azért, mert minden olyan bölcsen megtervezett, gondosan és előrelátóan hibátlan, azért, mert azt hiszik, ők a teremtés koronái! Hogy nincs náluk tökéletesebb szerzet az egész Univerzumban!

– Sajnos, bizonyos szempontból igazuk is van!

– Na és, ha ezerszer igazuk van?! Nem bírom elviselni ennek a fiúnak az öntelt pofáját! Hogy mindenhez azonnal hozzá kell szólnia! Hogy rögtön meg kell mutatnia, milyen briliánsok úszkálnak a vízfejében!

– Rólam beszél, Mr. Norton?

A pilóta elhallgatott. Arcát elfutotta a vér.

– Nálunk nem szokás hallgatózni!

– Nem hallgatóztam, uram. Csak annyit szerettem volna mondani, hogy kiegészítettem Mr. Willys dolgozatát. Készen vagyok vele.

– Tudom, tele volt hibákkal, de hála a maga zseniális közbenjárásának, végre kitisztult az ég!

– Semmi ilyesmit nem akartam mondani. A hibák jelentéktelenek voltak! A kiegészítésre azért volt szükség, hogy a belépő kódok napi változásait követni lehessen. Szabad megkérdeznem, mire vonatkoznak a számítások? Hol működik az a biztonsági rendszer, amit Mr. Willys feltört?

– Nem szabad megkérdezned! Egyáltalán: semmiféle kérdezősködés nem kedvünkre való!

– Értettem, Mr. Norton. Bocsásson meg.

– Meg van bocsátva.

És olyan dühösen csapott az asztalra, hogy a két kínai porcelánváza hosszú másodpercekig nem tudta eldönteni, levesse magát a mélybe vagy sem?

42.

– Örülök, hogy ilyen hamar ideértetek! – Charles Dean megfejthetetlen pillantással nézett végig rajtuk – Ki mit gondol?

Halálos csönd volt a válasz. Elcsigázott, fáradt arcok néztek vissza rá. Mind az öten elfehéredett ujjakkal szorították a fegyver markolatát.

– Feltételezem, valamiféle magyarázatot vártok a történtekre. Legalábbis azok, akik nem voltak velünk…

– Hogy lehet, hogy átálltatok?! – Miriam rekedten suttogott, a hangja már órákkal korábban elvesztette régi fényét. Betshez és Harvey-hoz intézte a kérdést.

– Nem álltunk át sehová! – Harvey nyugodtan válaszolt. Ha a hangján nem is, a külsején neki is meglátszott a lassan három hetesre nyúló nélkülözés. – Charles nem tett semmi rosszat. Hisztéria az egész, aminek most már áldozatai is vannak! Abba kéne hagynotok az ellenségeskedést, mert ezzel a tragédiával amúgy is nehéz lesz elszámolni!

A földön sötétlő, barnás vérfoltokra mutatott. A tetemeket nyilván lehordták már a hideg dokkba. Ott mínusz húsz foknak kellett mindig lennie.

– És Julian meg Annius?! Ővelük ki fog elszámolni?!

– Julian és Annius?! Azt hittük, veletek vannak!

– Azt hittétek! Persze. Talán velük is mi végeztünk, nem?!

– Úgy gondoljátok, meghaltak?

– Semmit sem gondolunk! És még itt sincs mivel elszámolnunk! – Harris leutánozta Harvey mozdulatát, amellyel a vérfoltokra mutatott. – Nem miattunk történt a tragédia! A hajónapló kamerái mindent rögzítettek!

– Igen? Visszanézted?

– Mikor néztem volna vissza?! Meg sem emészthettük a történteket, máris bezártatok abba az odúba odalent!

– A hajónapló üres! A felvételeket valaki letörölte!

– Letörölte?! Azt csak ti tehettétek!

– Mi nem töröltünk le semmit! Miért tettük volna?!

– Mert a nyakunkba akartok varrni mindent! Ti voltatok, hogy rogyjon rátok az ég! Megszabadultatok a bizonyítéktól, ami igazolna bennünket!

– Csillapodj le, Ted! Nyilván Richard volt, ő nagyon is értett a rendszerhez! Lehet, hogy előre megbuherálta a gépet: leállította a rögzítést, mielőtt bármi történt volna! Ez is egy lehetőség… Nem raknátok le a fegyvereket? Nagyon nehéz így társalogni!

– Eszünkben sincs! Negyvennyolc órája nem ettünk semmit. Nálatok van az egész készlet…

– Készletnek nem nevezném! Mondjuk így: a maradék maradéka! Mi négy napot csináltunk végig ugyanígy! Nem tudsz meghatni. De ott van az asztalon minden! Vegyetek belőle…

Eve, Miriam, Donald és Ribarius egy emberként csapott le a lehetőségre. Csak Harris nem mozdult.

– Te nem kérsz?

– Előbb megvárom a hatást. Ha bármit csináltatok az étellel, egyikőtök sem éli túl! Nem érdekel, kinek az ötlete volt!

– Neked tényleg elment az eszed! Paranoiás vagy, Ted!

– Tudom, és üldözési, mániám is van! Mindent elhiszek, de azért csak megvárom, amíg a többiek végeznek!

Sokáig nem kellett várnia. A pár megkezdett tubus másodpercek alatt elfogyott.

– Ez már a tied! – nyújtotta felé Donald a maradékot – Sose hittem volna, hogy ennyire fogom szeretni ezt a szart!

Dean intett a fizikusnak. Harvey fölállt, és szembefordult a többiekkel. Fenekével a vezérlőpultnak dőlt.

– Kinek mond valamit George Hostwood neve? – senki sem jelentkezett. Ha tudták is, nem éreztek okot a megszólalásra. Harrisnak amúgy is tele volt a szája egy tubussal. – Hostwood a megrögzött UFO-hívők közül való. Egyszer lekapott valamit a kisbolygó övezetben. Tizenhét fotót csinált róla, jónéhány kilométer távolságból.

– Miről? – Miriam hangja nem sokat javult. Az is látszott, jobban figyel a revolver ravaszára, mint a válaszra. Harvey mégis úgy válaszolt, mint egy igazi kérdésre.

– Hostwood fotói valamiféle tárgyról készültek, kétségkívül mesterségesnek látszó tárgyról! A bökkenő csak az volt vele, hogy semmiféle ismert dologra nem hasonlított! Aztán, hogy még titokzatosabb legyen a kép, eltűnt! Mire megközelíthette volna, nyoma veszett! Egyszerűen megszűnt ott lenni, ahol addig volt! Nem sokkal később hozzám kerültek a fotók, akkor még a United Astronautic Divisionnél dolgoztam. Szabályos, tojás alakú valamit ábrázoltak, hosszú kis antennaszerű izékkel körös körül. Sohasem derült ki, mi volt az. Hostwood megesküdött rá, hogy a szeme láttára tűnt el. És még arra is, hogy pár másodperccel az eltűnés után látható volt az a kis fluoreszkáló köd, ami az „ugrásokat” szokta kísérni. Erre alapozta egész kacifántos elméletét.

Harvey pontosan úgy beszélt, mintha semmi sem történt volna az elmúlt napokban. Eve nem bírta tovább.

– Nem hiszem el, hogy ufonautikai kiselőadásra gyűltünk össze! Tisztában van vele, Harvey, hogy a társaság harmada halott, rövidesen mi is azok leszünk, és még azt sem tudjuk, melyikünk alattomos tervei okozták a tragédiát?! Gondolja, hogy az utolsó órákat ismeretterjesztő előadásokkal szeretnénk agyonütni?!

– A mindenségit, Miss McCoy! Ön nem csak külsejében változott nagyot az elmúlt napokban!

– A házasság csodákra képes! Na befejezi, amit elkezdett, vagy indulhat a lövöldözés?

– Mi fegyvertelenek vagyunk, és amint tapasztalta, az oxigénellátást sem vontuk meg önöktől!

– Csak az élelmet!

– Maguk hagyták itt a készleteiket! De mostantól készséggel megosztunk mindent!

– Van mit?

– Amennyit az asztalon lát.

– Hát ez igazán gáláns ajánlat! Ha az a két tubus jelenti a hátralévő időt…

– Ígérem, rövid leszek! Marad még idejük a mézes hetekre!

– Hetekre?! Órákat akart mondani, ugye?

– Muszáj összefoglalnom a lényeget! Tudniuk kell róla, és ehhez meg kell értsék Hostwood ötletét!

– Ötlete is volt a drága embernek!

– Nem is akármilyen! Szerinte azok a tárgyak: szondák! Ezt találta ki. A fejébe vette, hogy az Idegenek kidolgoztak egy eljárást, amivel megspórolják a hagyományos úton végzett felderítést, vagyis egyáltalán nem biztos, hogy csak a Galaxis peremvidékein tudnak garázdálkodni! Vaktában elindított automata szondáik feltérképezik az ismeretlen helyszínt, és kiépítik a hipertérből beléptető állomást. Így jóval gyorsabban terjeszkedhetnek, mint mi, a fénysebesség súlyos korlátjával a vállunkon!

– Csakhogy ez egy képtelen fantazmagória! – Eve-ből elemi erővel robbant ki az ellenkezés. – A beléptető állomás alap energiacsomagját a szondáknak vinni kéne magukkal, ami azt jelenti, hogy egyetlen hibás tájolás, mondjuk, egy Napkorona közvetlen közelében való felbukkanás egész szoláris rendszereket röpíthetne a levegőbe! És ez még semmi! Ahhoz, hogy felbukkanása helyét egy szonda pontosan bemérhesse, annál nagyobb térszöget kéne átfognia, mennél messzebbre ugrott! Be kéne járnia sok tízmillió kilométert, mire az ismert csillagok helyzetét meghatározhatná! Az egész ötlet képtelenség!

– És ez a feleségem! – Harris vigyorogva mutatott Eve-re. Odament, és gátlástalanul szájon csókolta. A nő azonnal viszonozta a dolgot. Látszott, hogy mélyen belemerültek a kérdésbe.

– Sajnos, nem annyira képtelenség az egész, mint az újságok írták! Senki sem hozhatta nyilvánosságra vizsgálataink eredményét! – kis szünetet tartott, és apró köhintésekkel próbálta figyelmeztetni az ifjú párt. Teljesen hiába.

– A felsorolt problémáknak van egy triviális megoldása: a hétszög!

Csönd lett. Harris kinyitotta a szemét. Körbejáratta a többieken, aztán lassan kibontakozott a hitvesi ölelésből.

– Aha. A hétszög. Nem mondom, egy trapéz vagy egy deltoid se lenne rossz, de a hétszög egyenesen Isteni! – körülnézett, majd a fizikushoz fordult – Miről van szó tulajdonképpen?

Donald és Miriam fáradtan nyomott el egy nevetést.

– Ha pár percre meg tudnád fékezni ifjú hitvesedre irányuló szexuális érdeklődésedet, elmagyaráznám!

– Csupa fül vagyok!

– Remek! Nos, arról az egyszerű tényről van szó, hogy az alap energiacsomag csak egyben veszélyes! Ha mind közel kerül a fúziós reaktor szívéhez!

– Vagyis a Naphoz!

– Hát persze, Miss McCoy! Ezért kell szétosztani csomagokba, és egymástól biztonságos távolságban beléptetni az egyes adagokat. Így nem okozhatnak semmiféle galibát! Akkor sem, ha egyik vagy másik tévedésből egy csillag kellős közepén bukkanna föl! Hét szonda az optimális szám. Egy szabályos hétszög csúcsain elhelyezve őket még a megfelelő térszög is adott a pontos pozicionáláshoz!

– Tehát szerinted ez a szondásdi mégiscsak megoldaná a fénysebességnél gyorsabb terjeszkedés problémáját?

Donald az állát dörzsölgetve töprengett.

– Én, ha az Idegenek helyében lennék, biztosan kipróbálnám a módszert!

– És ők?

A fizikus nem válaszolt. Eloltotta a világítást, és áttetszővé tette a vezérlőterem szemközti falát.

Csillagok milliói tolakodtak be az apró helyiségbe a sötét, koromfekete háttér előtt. Harvey keze elfordította a tömegdetektor kapcsolóját.

Hét pont izzott föl előttük. Fényük elhomályosította a mögöttük lévő csillagok fényét.

– Egy szabályos hétszög csúcsain helyezkednek el! Pontosan a megfelelő távolságban egymástól. És most nézzük meg az egyiket közelebbről!

A kép megváltozott. Csak most tudatosult bennük, hogy amit eddig ablaknak néztek, az valójában egy monitor. És egyben a vezérlőterem fala.

Az egyik fénypont hatalmasra nőtt. Szépen kivehetővé vált az alakja. Olyan volt, mint egy óriási tojás. Sima, kőszerű felületét csak valami antennára emlékeztető fémrúd-erdő szabdalta keresztül-kasul.

43.

– Kik maguk tulajdonképpen?

– Mindig ezen a kérdésen jár a fejed? – Marilyn ellenállhatatlan kísértést érzett, hogy mindent elmeséljen a fiúnak. Nem volt ez kellemetlen érzés. Egyszerűen ki akarta önteni a szívét.

– Maga nem ezt tenné az én helyemben?

– Nehéz elképzelni ezt a szerepcserét! Annyira mások vagyunk!

– Mennyire?

A földszinti nappalit régimódi ízléssel rendezték be. Nagyon is régimódival.

Mindent perzsaszőnyegek borítottak, a falakon valami klasszicizáló festő képei lógtak, a fotelek hatalmasak voltak és kényelmesek.

Mindössze egy olvasólámpa világította meg a fiú arcát. Marilyn az érzéseivel viaskodott.

– Beszéljünk inkább rólad! Honnan értesz ennyire a matematikához?

– Elég meredek témaváltás! De azért válaszolok: mindig is ez volt a szenvedélyem. Csak nem osztottam meg, senkivel. Tizenhárom-tizennégy éves lehettem, mikor kint fociztunk az udvaron. Aznap bevettek a csapatba. Valaki megkérdezte, hogy sikerült a dolgozatom. Nagyon közéjük akartam tartozni! Azt feleltem, szarul. Másnap kiosztották. A tanárnő zavarban volt. Azt mondta, félreértettem az egyik feladatot. Amit megoldottam, ahhoz ő hozzá se tudott volna szólni. Föl kellett hívnia az egyik kollégáját. Ketten is nehezen értették meg a lényeget, de végül úgy gondolták, ezt a bizonyítást előttem nem csinálta végig senki! Hazafelé menet a többiek megköpködtek. – nagy levegőt vett – Ettől kezdve a lányok összebújva vihogtak a hátam mögött. Csodálja, hogy nem mertem kezdeményezni soha? Megpróbáltam elásni az érdeklődésemet. Csak a magam számára használtam az eszemet. A dolgozataimat szándékosan elrontottam, soha nem fejeztem be semmit. Arra vigyáztam mindössze, hogy meg ne bukjak. Most maga jön!

– Várj még, érdekel a folytatás! Mit ástál el? Mi az, amivel titokban foglalkozol?

– Számítógépes rendszerekkel és algebrával. Ez a két dolog érdekel leginkább…

– Algebrával?

– Valami rosszat mondtam?

– Egyáltalán nem, sőt! Úgy érzem, végre hazai vizekre tévedtünk! Évekig algebrát tanítottam…

– Hol? – a fiú alig leplezett érdeklődéssel csapott le a helyszínre. Marilyn érzékelte ezt, és riadtan visszavonult.

– Az nem fontos, de az érdeklődésünk közös!

– Mindig kibújik! – nevetve csóválta a fejét. Némi töprengés után úgy döntött, belemegy a játékba. Érezte, hogy ezen az úton tudja legkönnyebben lebontani a gátakat – Van egy különös vesszőparipám! Biztosan ki fog nevetni: egy olyan problémán töprengek évek óta, ami már egyetlen matematikust sem érdekel!

– Éspedig?

– Majdnem hétszáz éves a dolog. Messze esik a „főcsapástól”, csak dilettánsok foglalkoznak vele!

– Annak tartod magad?

– Egyáltalán nem! A problémáról beszéltem. Senki sem hisz a megoldhatóságában. Nem is fontos, mert nem múlik rajta semmi. Az teszi érdekessé, hogy a probléma kitalálója hatszázhetven évvel ezelőtt azt írta egy könyvlapra: „találtam egy gyönyörű megoldást rá, csak nincs elég hely a margón, hogy lejegyezzem…”

– A Fermat-sejtés! Te a Fermat-sejtésről beszélsz!

– Talált, süllyedt! A dologban az a szép, hogy Fermat számtalan esetben tett ilyen kijelentést, és mindig meg is lett a bizonyítás! Ez az egyetlen, amire azóta sem találja senki a megfejtést…

– Nem egészen értelek! – Marilyn sápadt volt, ugyanakkor a homlokán kidagadva lüktetett egy ér – Se az évszám nem stimmel, se amit mondasz! A Fermat-sejtést megoldották!

Most először jelentek meg a fiú arcán igazi érzelmek.

– Miről beszél?!

– A Fermat-sejtésről! Talán öt éve, hogy egy Andrew Wiles nevű matematikus…

– Sose hallottam róla!

Marilyn úgy ült a fotelben, mint aki kardot nyelt. Ilyesmi egyszer sem fordult még elő! Lehetetlen, hogy az emberek ne ismerjék a Fermat-sejtés bizonyítását! A fiú biztosan téved!

– Gondolj csak utána! Lehet, hogy elkerülte a figyelmedet a hír! Tizenkét éves se voltál…

A fiú meglepően reagált. Fölugrott, és üvölteni kezdett.

– Hülyének néz?! Nem lehet igaz, amit mond!

– Pedig az. Higgy nekem! – olyan erős sürgetés áradt felé, amilyet eddig még nem érzett. Képtelen volt ellenállni neki. – Ha akarod, utánanézhetek a bizonyításnak!

– Most!

– Legalább száz oldal!

– Akkor is! – a keze remegett, a fülcimpáit úgy mozgatta, mint egy marionettbábu.

– Jól van, nyugodj meg! Hidd el, az egész olyan bonyolult, hogy Fermat ezen az úton biztos nem oldhatta meg!

– Tudom. Csak ilyen út létezik. Bebizonyítottam. És nagyon közel járok a végső megoldáshoz is! Tudni akarom, miről beszél!

Marilynnek szinte fájt a kényszer, ami megbénította az érzéseit. Fölállt, és kivette a táskájából a laptopját.

– Nem lesz rövid a dolog. De itt van valahol!

Fölnyitotta a gépet, és keresgélni kezdett. A fiú szemében egészen vad tüzek égtek.

44.

– Nem tudom, világos-e, miért akartam, hogy ide gyertek?

– Föl sem merült bennünk, hogy esetleg az éhhaláltól akarnál megmenteni!

– Bennem igen. De mostantól van valami, ami sokkal fontosabb annál, túléljük-e ezt a kalandot vagy sem! Egyértelmű bizonyítékunk van rá, hogy az Idegenek eljutottak a Naprendszerbe! Ez most már nem egy mániákus képzelgése valami ismeretlen fémtárgy láttán! Amit láttatok, minden kétséget kizáró bizonyíték! És a Földön nem tudnak a létezéséről. Pedig az egész emberiség sorsa múlhat azon, hogy időben tudomást szereznek-e róla!

– Remek. És? – Donald a legkomolyabb ábrázatával nézett Dean szemébe – Ettől most könnyebb hazajutnunk? Jobban bírjuk az éhezést, ha tudjuk, hogy fontos híreink vannak?

– Nem erről van szó! Meg kell… értitek?! Meg k-e-1-1 találnunk a módját, hogy az információ hazajusson! Bármi áron! Akár mindannyiunk élete árán!

– Hát ez nem nagy felajánlás! A jelenlegi helyzetben a mi életünk árfolyama súlyos zuhanásban van!

– Ez igaz, Miss Clooney, de mégis meg kell próbálnunk legalább valami esélyt teremteni!

– Próbáljuk meg! Milyen esélyre gondol?

– Az egyetlen lehetségesre! Egy embert képesek vagyunk még „visszafektetni”! Az automatika beállítható úgy, hogy az ébresztést a tömegdetektor vezérelje! Ha valaha is egy teherszállító vagy bármilyen más űrhajó kerülne az utunkba, a szarkofág kikapcsol, és meg lehet próbálni kapcsolatot teremteni!

– Hát ez remek terv a gyors riasztásra! Teszem azt, szerencsés esetben huszonhárom év múlva erre jár egy teherhajó! A kiválasztott, akinek lesz szerencséje túlélni közülünk, majd fölkel, egy ügyes termékenységi tánccal fölhívja magára a figyelmet, észre is veszik, kihalásszák ebből a roncsból, és mindannyiuknak akkora mákja van, hogy az Idegenek azóta sem tettek semmit! A hír frissnek számít majd, úgyhogy megnyílik az út a happy end felé! Csodás elgondolás!

Bets ránézett egykori barátnőjére.

– Te most gyűlölsz minket, pedig nem tehetünk semmiről! Gondold végig a dolgot! Egyszerűen nincs más lehetőség. Persze, ha tényleg húsz év múlva jön létre a találkozás, majdnem biztos, hogy késő lesz! De mi van, ha nem? Miért hagyjuk ki az egyetlen esélyt, még ha annyira halvány is?

– És természetesen Charles az, aki legjobban ecsetelni tudná a veszélyt a Központi Tanácsnak, ugye?

– Úgy gondolod, én szeretnék befeküdni a szarkofágba? Hogy magamat képzeltem az egyetlen túlélőhelyre? Tévedsz. Az én jelöltem Harvey! Olyasvalakire van szükség, aki gyorsan és meggyőzően tudja kommunikálni a dolgot! Ehhez semmi szükség egy rendszerelemzőre. Fizikus kell. Méghozzá az, aki fölfedezte az egészet!

– Egyetértek. – bólintott Bets. Fullarsen és Mitchell is helyeseltek.

– Ezért hívtatok ide? – Harris értetlenül bámult rájuk – Ilyen szép, demokratikus érzések támadtak bennetek? Úgy éreztétek, lehet megölni minket, kiéheztetni, fondorlattal eltenni láb alól – de a szavazati jogtól megfosztani, az már több lenne az elviselhetőnél?!

Grap Mitchell lassan odasétált a pilótához.

– Tudom, hogy nem fogod elhinni, de belőled az éhezés és az átélt szörnyűségek beszélnek! Teljesen természetes folyamata ez a leépülésnek, és nagyon nehéz megállítani! Kérlek, próbálj felülemelkedni az érzéseiden! Megoldást keresünk, és ebben a segítségetekre van szükségünk! A szarkofágok odalent vannak! Nem akartuk, hogy úgy fektessük bele Harvey-t, hogy ti aztán szép csöndben kicsinálhassátok! Az alsó szintet nem tudtuk volna elzárni előletek, ha szabadon engedünk! Márpedig szabadon akartunk engedni! Szerinted mire gondoltatok volna, ha látjátok, mit csinálunk, de nem értitek?

– Aha! Szóval mégsem a szavazatunk kell! Sőt, arra egyenesen nincs is szükség, hiszen ti már Harvey mellett döntöttetek!

– Ő a legkézenfekvőbb választás!

– Ezért minket már megkérdezni is fölösleges!

– Mit tudnátok hozzátenni a dologhoz?!

– A véleményünket.

– Tessék. Tegyétek hozzá!

– Egy lezárt kérdéshez? Minek?

– Én nem ragaszkodom a saját személyemhez! – szólalt meg váratlanul a fizikus – Az én szavazatom Tedé! Mindent le tudok írni, majd hozzácsapom a dokumentumokhoz! Ahhoz kell a túlélő, hogy fölhívja magára a figyelmet! Hátha kínálkozik valami lehetőség, amit ki kell majd használni! Erre szerintem ő a legalkalmasabb!

Csönd támadt. Ilyen fordulatra senki sem számított. Harris ocsúdott elsőnek.

– Szerintem legyen inkább Donald! Engem a mézeshetek várnak, eszemben sincs föláldozni őket az emberiség érdekében! Erre a szerepre bárki megfelel.

– Akkor akár egy üvegből is kihúzhatnánk a nevét! – Miriam két köhögés közt nyögte ki a mondatot. Bets heves ellenkezésben tört ki: – Én a magam részéről nem szeretnék a nevek közé kerülni!

– Én sem. – mondta Ribarius.

Eve mosolyogva Harris mellé állt.

– Engem kérdezni is fölösleges!

Végül senki sem vállalta.

– Nos, még mindig ellenzitek Harvey-t? – Dean komoly arccal nézett körül. A fegyverek már nem meredtek olyan ellenségesen feléjük – Akkor gyertek, és válasszuk ki együtt a szarkofágot! Tizenkét órára lesz szükség a feltöltéséhez! Addig még megvitathatjuk a dolgot.

– Egy pillanat! A lényeget még nem mondtam el: nem egyszerűen a veszély fölfedezéséről van szó! Olyan lehetőség került a kezünkbe, amilyen nem biztos, hogy még egyszer kínálkozni fog: az Idegenek óriási hibát vétettek! Az a hétszög nemcsak zseniális ötlet a szondák elhelyezésére! Az a hétszög – áruló is egyben! Mert lehet, hogy nekik megjelöli az „ugrásra” alkalmas célterület pontos helyét, de nekünk viszont azt mutatja meg, hogy hová üzen! Eddig sejtelmünk sem volt az Idegenek Naprendszeréről! Mostantól ismerjük a pontos koordinátákat!

Visszament a vezérlőpulthoz, és valamit begépelt a computerbe. Az óriási monitoron ismét mind a hét szonda látszott. Vonalak indultak ki belőlük, amik átszelve a galaxis vibráló képét, egy nagyon távoli pontban találkoztak.

– Semmi kétség nincsen! Ezen a helyen közel s távol egyetlen szoláris rendszer található: a Galleus! A Galleus kettős csillag, amelynek, minden eddigi tapasztalatunkkal szemben, stabil, tizenhat bolygóból álló rendszere van! És pontosan abban az irányban helyezkedik el, ahonnan az Idegenek eddigi támadásai érkeztek! Nem tudom, világos-e, mekkora jelentősége van a felfedezésünknek?

A többes szám első személyt csak udvariassági gesztusnak szánta. Mindannyian pontosan tudták, hogy Harvey egymaga jött rá mindenre. Nyilvánvaló volt, ha az információ valaha is „haza” jut, a fizikus minden idők legismertebb tudósává válik – akár megéri azt a napot, akár nem! Persze, jobb szerette volna megélni.

– Oké. Menjen Harvey. Letesszük a fegyvert. – Harris a vezérlőpulthoz ment, és lerakta a kezében tartott sorozatlövőt. – De engem hagyjatok ki a továbbiakból! Mostantól csak egyvalami érdekel.

Megfogta Eve kezét, és elindult vele a szomszédos helyiség felé. A nő azonban megállította.

– Egy pillanat, Alex! Elmondaná, mit gondol a továbbiakról?

– A továbbiakról?

– Igen, ha történetesen szerencséje volt, és hazajutott! Maga szerint mi a teendő az Idegenek naprendszerével? Mi is invázióba kezdünk, és elkezdjük őket a saját bolygóikon piszkálgatni?

– Ó, ennél jóval többről van szó!

– Pontosan ettől tartottam! Én ellenzem Alex hibernálását! Sőt, azt is, hogy minden elgondolását papírra vesse!

– Mi történt, Miss McCoy?! Magán is kitört a téboly?

– Nem, Grap! Egyikünk sincs megzavarodva, legfeljebb Harvey, akinek elvette az eszét a saját felfedezése! Egyébként hívjon nyugodtan Eve-nek, de ha ez nem áll a szájára, mától Mrs. Harrisnak is nevezhetnek, mint már említettem! Használja, amelyik jól esik!

– Miről beszél, Eve?!

– Kérdezze csak meg a barátját! Ami eddig visszatartott bennünket a szondák alkalmazásától, az a téves pozicionálás lehetősége volt! Nem akartunk bombát dobni egy fúziós reaktor gyomrába! Mr. Harvey terveinek viszont épp ez a koronája! Csak ő nem véletlenül juttatná oda azt a bombát!

Megfelelő nagyságú energiacsomagot irányítva a Galleus magjába elérhetjük, hogy az egész kettős rendszer, izzó hamuvá változzon, órák leforgása alatt! Elpusztítanánk egy civilizációt, aki ugyan eddig nem állt szóba velünk, de nem is okozott komoly gondokat!

– Nem-e?! Hát akkor mi a fenéről szólt a mi egész küldetésünk?! A munkánk?! A kísérlet?!

– A saját jövőnkről! Az egész tudományt fölpezsdítették a másodfajú lánc alkalmazása során született új gondolatok! Évtizedekre elegendő programot adtunk a tudósoknak!

– És a megsemmisített állomások?! Az elfogott teherhajók?! A megcsapolt energiahidak?!

– Ezek komoly veszteségek. Komoly anyagi katasztrófák. De nem kívántak egyetlen emberéletet sem! Az összes ütközetbe automatikus harci gépeket küldtünk, az Idegenek pedig sohasem támadtak lakott bolygókra!

– Egyelőre! Mert nem ismerték még a módját az elérésüknek! Mostantól azonban kezükben van a módszer! Támadni fognak, nekem elhiheti!

– És ha nem?! Elpusztítana egy egész ismeretlen civilizációt csak azért, mert úgy gondolja, akár ellenséges is lehet?!

– Mi az, hogy lehet?! Más se zajlik kétszáz éve, mint hogy ők támadnak, mi védekezünk! Maga szerint ez nem elég bizonyíték az ellenségességre?!

– Az én szavazatom: nem! – Ne Harvey menjen haza! És ne mondhasson el mindent, amit akar! Hátha nem jönnek rá maguktól, mi van elrejtve ezekben az átkozott hétszögekben!

Azzal megfordult, Harris nyakába csimpaszkodott, és többé nem törődött a társasággal. Mikor kiléptek az ajtón, a pilóta még visszanézett, és vigyorogva mutatta, hogy két „nem” szavazat is van már.

45.

– Kérem, Miss Blase, értesse meg Marilynnel, hogy a fiút el kell küldenünk! Ami most következik, teljesen kiszámíthatatlan! Lehet, hogy egy hajszálon múlik majd minden! Miért pont egy ismeretlen gyerek legyen a banánhéj, amin elcsúszunk?!

– Világos, ezt értem. De miből gondolja, hogy rám jobban hallgat, mint magára?

Az orvos ingerülten legyintett.

– Én képtelen vagyok megértetni vele a dolgot! A fiú azonban akkor sem jöhet velünk, ha cigánygyerekek potyognak az égből! Mindamellett neki sem mindegy. Az életéről van szó.

– És mi lenne, ha egyszerűen itt hagynánk?

– Ugyan már, Thomas! Nem gondolod komolyan, hogyha Marilyn így ragaszkodik hozzá, belemegy majd a…

– Nem kell megkérdezni! Elég, ha ő is csak akkor tudja meg, mikor a buszon vagyunk! Tudom, hogy nem szép eljárás, de ha valaki ilyen fejlövést kapott, nem válogathatunk az eszközökben!

– Thomasnak igaza van! Ez a legegyszerűbb megoldás!

– Tehát ön is erre szavaz, Miss Blase?

– Abszolút. És gondolom, Mr. Norton is?

A pilóta rosszkedvűen bólintott. A többiek követték a példáját. Teljes volt az egyetértés.

– Rendben, akkor ezt megbeszéltük! A fiú itt marad. Beszállunk a buszba, és Thomas meg én vigyázunk majd Marilynre, nehogy valami ostobaságot csináljon!

– Nem lehetne egy injekciót adni neki? – a csillagász halkan szólalt meg, mint mindig.

– Nem, Leon! Mit kezdünk egy magatehetetlen nővel, ha váratlan helyzet adódik? Mondtam: kiszámíthatatlan, hogy alakulnak a dolgok! Mindenkinek szüksége lehet minden képességére! Bízzunk benne, hogy Marilyn be fogja látni…

– Mit?

– Hogy így a legjobb!

A gyűlés feloszlott. Tizenketten tizenkét felé indultak. Össze kellett szedniük mindent, amit itt tartózkodásuk alatt halmoztak fel. Bármelyik percben jöhetett az üzenet.

Nem kifejezetten szomorúság volt, amit éreztek. Csak kicsit szívükhöz nőtt a hely, miközben tudták, hogy rövidesen itt kell hagyniuk. És az ilyesmi nem tesz jót az ember hangulatának.

A földszinti vendégszobából még mindig kihallatszottak a Fermat-sejtés bizonyításának foszlányai.

46.

– Melyiket szeretné?

– Nekem mindegy! – felelte a fizikus – Jól elvoltam a sajátomban, lehetne ugyanazt?

– Amelyikben ébredt? Hát persze!

Az orvos odament a hetes sorszámot viselő szarkofághoz, és felnyitotta. Kigyulladtak az indikátorlámpák, jelezve, hogy a gép feltöltésre vár.

– Bets, kösd rá a 4-es tartalékkörre! Úgy emlékszem, abban van még annyi energia…

– Rosszul emlékszel, Grap! A négyes üres!

– A négyes üres? Az lehetetlen! Határozottan emlékszem, hogy…

– A kettes is az meg a hármas is! Az egyesen eleve nem volt elég…

– Akkor honnan akartad föltölteni?!

Az orvos kérdőn nézett Harvey-ra.

– A négyes tárolóról, jól mondtad! Kellett rajta lenni legalább húsz egységnek!

– De most nincs! Mind a három üres!

– Harris! Már megint Harris! – a fizikus dühösen toppantott a lábával – Az ujja köré tekerte az a kígyó, nyilván kisütötték a generátorblokkot!

– Ennek könnyen utánanézhetünk! – Fullarsen gyakorlott mozdulatokkal emelte le a tesztpanel fedelét.

Hangtalanul csúszott ki egy tálca, rajta a kezelőszervekkel. A csillagász keze villámgyorsan rohangálni kezdett a billentyűkön, – Jó felé kapiskálsz! Nem ébresztéskor volt az utolsó energialehívás! Néhány napja már járt itt valaki! Nézd!

Tízjegyű számsorok futottak körbe a digitális kijelzőn. Fullarsen újabbakra újabbakkal válaszolt. Az írógépszerű zaj tompán visszhangzott a teremben.

A helyiség eredetileg raktár céljaira szolgált, a „szarkofágokat” ellátó energiarendszert utólag építették be. Erre utaltak a falakon kívül futó kábelkötegek és a mesterséges gravitáció esetleges megszűnésekor fontos rögzítések. Bilincseik otromba módon a padozatba fúrt horgokba kapaszkodtak.

– Nem értem! – suttogta a csillagász.

– Mit nem értesz?

– Nem sütötték ki a generátorokat! Szabályos lehívás történt!

– Szabályos lehívás?! Az azt jelenti, hogy valamelyik szarkofág fel van töltve!

– Méghozzá a négyes!

– A négyes?

Grap Mitchell odarohant a fal mellett álló, behemót készülékhez, és megpróbálta fölnyitni. A fedél nem engedett. Kigyulladt a „Használatban” felirat, és rögtön megjelentek a beállítások és az aktuális töltésértékek a kijelzőn.

– Jézusom, Bets! Ebben van valaki!

Mindhárman odarohantak. Szemük másodpercekig cikázott föl-alá a kijelző számsorain.

– Nincs ébresztési pozíció! Kézi vezérlésre van állítva!

– Vagyis csak kívülről lehet kinyitni? – az orvos a szája szélét nyalogatva kérdezte Harvey-t – Magától sose ébredne föl?

– Valahogy úgy. Persze, az energiamező gyöngülésével a működés leállna, az ébresztéshez azonban ez nem elég! Az ébresztés energiaigényes folyamat! Aki „fölött” így leáll a szarkofág, azonnal meghal!

– Meg tudjuk nézni?

– Ha elindítjuk az ébresztést!

– Másképp nem?

– Nem emlékszem pontosan, de, mintha ezeken a gépeken már volna „view-tester”! Még sose használtam…

– Próbáljuk megkeresni!

Csaknem fél órájukba telt. Harvey állandóan félreértelmezte a menü utasításait. Mikor végre rájött, persze kézenfekvőnek tűnt az egész, de addig legalább négy tucat, hasonlóan kézenfekvő szisztémát próbált végig. A falból lassan kiemelkedett egy monitor.

Bekapcsolódott, és a fekete fokozatosan átadta a helyét rajta egy vibráló, zöldes árnyalatnak. Egy arc rajzolódott ki lassanként.

– Ez Julian! – kiáltott fel örömében Bets. De az öröm nem tartott sokáig. Ahogy a kép lassan kúszott lefelé az alakon, borzalmas látvány tárult a szemük elé.

A kegyetlenül megcsonkított test egykor valóban Juliané volt. Addigra viszont már csak a feje tanúskodott erről.

Bets Clooney eszét vesztve sikoltozni kezdett.

47.

Rémült volt. Már napok óta nem futott át világos gondolat az agyán. Fölismerte az arcokat, a hangjukat is hallotta. De mindez csak valami imbolygó, sűrű ködön át jutott el a tudatáig.

Remegett. A keskeny ablakon át jól láthatta a többiek minden mozdulatát. A szűk helyiség eredetileg fertőtlenítésre szolgált. Előírás volt, hogy minden, más bolygóra induló szállítmánynak át kellett esnie a sugárkezelésen. Meg kellett előzni a fertőzések szétterjedését. Sokszor egy ártalmatlan baktériumtörzs megjelenése is okozhatott tragikus járványokat az új, vele szemben védtelen környezetben.

A nagyobb darabokat az átadócsarnokban sugárkezelték. Annak „elárasztása” azonban roppant sok energiát igényelt. Ha csak kisebb holmik kerültek berakodásra, azokat a lift egyenest egy fertőtlenítő kamrába szállította. Minden raktárhelyiség mellett volt egy ilyen kamra. És bár a méretük nem ütötte meg a kényelmesnek mondható mértéket, átmeneti búvóhelynek kiválóan alkalmasnak bizonyult. Főként olyasvalaki számára, akinek elborult elméje már föl sem fogta volna az olyan kifejezéseket, mint a „kényelem”.

A rettegés volt az egyetlen világos, kivehető érzése. Nem tudta, mitől fél. Már régen nem kereste semminek az okát. Csak ugrásra készen állt, hogy megvédelmezzen valamit, amiről azt sem tudta, micsoda.

Amikor rátaláltak Julianre, hirtelen értelmet nyert minden. Egyszerre világossá vált előtte, mitől fél. És a rettegése dühbe csapott át. A zsákmányát féltő vad ösztönei irányították. Előrontott.

Bets sikoltozása olyan volt számára, mint valami harci riadó. Az őrjöngésig fokozta tomboló dühét.

– Annius! – kiáltotta döbbenten Harvey. Többet nem tudott kinyögni. Barnává száradt, vérfoltos öltözékében, mosdatlanul, több napos szakállával és az egyik mezőgazdasági gépről leszerelt, borotvaéles holmival a kezében az üvöltő Annius Macabi csöppet sem emlékeztetett régi önmagára. De még valami emberire sem. Úgy hasította ketté a fizikus koponyáját, ahogy indiánok tehették egykor tomahawkkal. Bets abbahagyta a sikoltozást.

Térdre rogyott, és a szája sarkából fehér hab kezdett szivárogni.

– Az ég szerelmére, Annius! Állj meg, állj meg! – Grap Mitchell iszonyodva hátrált – Nincs semmi baj…

De volt. A férfi Betsre vetette magát. Egy szempillantás alatt végzett vele is. És mielőtt bármelyikük fölocsúdott volna, elindult Fullarsen felé. Egyfolytában üvöltött.

A csillagászt annyira megdöbbentette a jelenet, hogy nem is védekezett. Mikor a lövés eldördült, már csak az orvos volt életben négyük közül.

48.

– Istenem! – Dean halkan suttogott maga elé – Miért nem adtad meg, hogy szépen, csöndben végezzük be a dolgot? Ahogy elterveztem… – fogta a hat pirulát, és a többiek felé mutatta – Heten maradtunk! Heten, de csak hatan „mehetünk el”. Egyikünknek életben kell maradni… az utolsó pillanatig! Ameddig csak lehetséges! Hátha kínálkozik valami lehetőség. Nem szalaszthatunk el semmilyen alkalmat…

– Miattuk? – Eve a tojásokból álló hétszögre mutatott. A monitor most is ugyanúgy volt beállítva, ahogy Harvey hagyta.

– Miattuk. Olyasmit tudunk, amit senki más a Földön! Kétségbeejtőnek tűnik számomra a gondolat, hogy hiába botlottunk bele az igazságba, mégis magunkkal kell vigyük! Egyszerűen nem tudom elfogadni!

– És akkor mi van?

– Semmi, Ted! De ha hatan bevesszük ezt – újból a tablettákra mutatott –, egyvalaki még hét-nyolc napig is húzhatja! Az meg már nagy idő!

– Nagy. És persze…

– Nem én leszek az, ne aggódj! Én veszem be először! Ha akarod, meg is győződhetsz róla, hogy kiszenvedtem-e!

– Ne légy ízléstelen!

– Létezik még ez a szó? Mióta megtudtuk, mit tett Annius Juliannal és a többiekkel…

– Az éhség vette el az eszét!

– Hát persze! Csakhogy elpazarolta az utolsó csepp energiát is arra, hogy Juliant… tartósítsa! Hogy tehetett valaki ilyet, ha nem volt eszénél?! Ehhez gondolkodni, tervezni kellett! Itt nem az állati indulatok döntöttek!

– Tévedsz, Charles! Vannak ilyen esetek. – az orvos hangja megnyugtató volt – Előfordul, hogy a megbomlott agy bizonyos dolgokban nagyon is logikus döntéseket hoz! Az őrület rajzolata néha megdöbbentően bonyolult tud lenni!

– Grapnak igaza van! Ne törj pálcát Annius fölött!

– Én?! Te lőtted le! Annál komolyabb pálcatörést már nemigen tudnék elképzelni!

– Ha nem teszem meg, Grapet is megöli! Nem volt eszénél. Az igazi Annius már napokkal ezelőtt megszűnt létezni. Próbálj arra emlékezni, amilyen régen volt!

– Mert az úgy megy! De igazad van: most már úgyis mindegy! Arra gondoltam, mi lenne, ha Eve maradna életben?

Döbbent csend volt a válasz.

– Ő érti legjobban Alex felfedezését! Az érvei előtt is meghajolok, amivel korlátozni akarja a részletek közlését. Adjuk meg neki a lehetőséget! Használja föl ő a tudást, ha módja lesz rá!

– Ha…

Ted Harris nem tudott többet mondani. Lehet, hogy akart, de az is lehet, hogy nem. Sohasem derült ki.

A Sharon úgy csapódott be a képbe, mint valami villám. Telibe találta az egyik tojást.

49.

Meglehet, hogy az egy-egy tojásban felhalmozott energia nem ütötte meg a mértéket. Nem érte el a szintet, amivel egy csillagot a „levegőbe” lehetett volna röpíteni. A „Sharonnak” azonban hajszálon múlott az „élete”.

Ekkora energiavihart még sohasem sikerült leküzdenie egyetlen védőernyőnek sem! A tesztek során század-ekkora energiával sem próbálkozott még senki.

Az ernyők működési elve egyszerű volt: a megfékezni kívánt energiákkal kölcsönhatásba lépve, kvázi maga is fölrobbant. A „robbanás” során az energiát olyan formába alakította, amilyenben az energiacsapdák hosszú ideig tárolni tudták.

Az ilymódon feltöltött tárolókból aztán újból fölépítette magát. Gyakorlatilag egy védőernyő ellen intézett támadás egyenlő volt annak feltöltésével. A feltételezett ellenség károkozás helyett hasznot hajtott a védekező félnek. Csakhogy itt a mennyiség volt az ellenfél! A gigantikus energiacsomag!

Mikor a Sharon energiatárolói megteltek, az ernyő újjáépült. Anélkül, hogy a tojás energiáit sikerült volna fölemésztenie! Ezért aztán ismét „fölrobbant”.

A tároló azonban tele volt, így újabbat kellett létrehozni.

A legtapasztalatlanabb energetikus is azonnal fölismerte volna, hogy Idegen technológiával áll szemben! A Földön senki sem volt képes ekkora kapacitású tárolót építeni – a tojásból annyi energia szabadult fel, hogy a Sharon védőernyője tizennégyszer robbant és épült fel, gyors egymásutánban! Mindig újabb és újabb energiacsapdát hozott létre, a végén már egy kisebb aszteroid méretét is meghaladta a tizenhárom, frissen szült tároló!

A hajótestben, természetesen nem fértek volna el. A Sharon mögött jöttek létre, mint egy gyorsan növekvő kisbolygó. Kimutatható mértékű gravitációs vihart okoztak.

Mégis, ez volt az egyetlen mód, hogy a Sharon megfékezze az ütközés felszabadította, iszonyatos energiafolyamot. Tizenhárom, óriási méretű energiatárolót hozott létre egyetlen, alig negyed űrhajónyi méretű tojás helyett! Ez volt a különbség a két technológia között.

A Nicodemus utasai szájtátva nézték a tűzijátékot.

– Fölrobbant?

Sokáig senki sem válaszolt neki. Pedig Charles Dean kérdése nem volt indokolatlan. A pár másodpercig tartó, szemkápráztató színjátékban kivehetetlenné vált a Sharon szivar alakú teste. A gomolygó, izzó porfelhő és a tizenhárom, sziámi ikerként összeforrott energiacsapda torzója eltakarták előlük a végkifejletet.

– Nem tudom! – suttogta a pilóta – De amit most láttatok, ahhoz foghatót ember még nem látott soha! Ezekbe a tojásokba annyi energia van belepréselve, hogy az gyakorlatilag lehetetlen! Elképzelésem sincs, hogy csinálják!

Aztán, a lassan tisztuló képből kirajzolódott a Sharon alakja. Számukra is világossá vált, hogy az utolsó pillanatban fölcsillanó remény nem foszlott köddé. Legalábbis egyelőre még nem.

De nem mertek örülni. Csak megbabonázva nézték a látványt. A hatalmas, elnyújtott testen kirajzolódó, számtalanszor elképzelt feliratot. És mellette a gazdasági flotta kék-fehér emblémáját. Hihetetlennek tűnt az egész.

Harris szólalt meg először.

– Emlékszel, Charles, mit mondtál néhány héttel ezelőtt?

– Miről?

– A Sharonról.

– Hogy jönni fog!

– És még?

– Megment minket.

– És erre én?

– Nem tudom már. Emlékeznem kéne?

– Talán igen. Látod azt a kis valamit, ami levált róla? – előremutatott, az űrhajó irányába – Tudod, mi az?

– Nem én.

– Automatikusan célratartó, védelmi löveg. Egy rakéta. Ha nem tévedek, a szabvány szerint másfél tonnányi nukleáris töltettel szokták fölszerelni!

– Csak eggyel… – suttogta csöndesen Eve – Végünk van!

– Úgy értitek, lőni fognak ránk?!

– Nyugodtan használj múlt időt! Az a rakéta elindult felénk…

50.

– Nem lehet, nem lehet, nem lehet! – Dean hisztérikusan csapkodni kezdte a vezérlőpultot – Ilyen szerencsétlenség nincs! Ennyi sorscsapás senkinek sem jár! Halljátok?! Csináljatok már valamit!

– Nyugalom, Charles, nyugalom! – Donald maga is remegő hangon próbálta nyugtatgatni – Csak egy kis rakéta az egész! Még van legalább négy percünk!

Miriam lenyomott egy gombot a vezérlőpulton. Rövid számsor jelent meg a monitor alján.

– Három tizenkilenc. A Sharon modern hajó. Gyors elhárító rakétái vannak!

– De miért minket akar elhárítani?! Nem látja, hogy mi is emberek vagyunk?!

– Ha arra gondolsz, abból a távolságból nem látszanak a füleid!

– De viccesek lettetek egyszerre! Már három percünk sincsen!

– És? A tabletta jobb lett volna? Ez legalább gyors!

– De a küldetésünk… az információ…

Eve az ormótlan energiacsapdákra és a szanaszét szálló törmelékekre mutatott.

– Ekkora vircsaft után már mindent tudnak! Kivéve, amit csak Harvey-tól tudhattak volna meg!

– És akkor?! Muszáj meghalnunk, mikor egy karnyújtásnyira vagyunk a meneküléstől?!

– Én megmondtam! – csóválta a fejét Harris – Tudtam, hogy szét fogják lőni a seggünket! Képzeld magad a helyükbe: előbukkannak a hipertérből, és azonmód valami Idegen holmiba ütköznek! Olyasmibe, amit egyetlen térkép sem jelöl! S ha nem jönnének rá azonnal, hogy a cucc Idegen gyártmány, hát produkál nekik akkora tűzijátékot, amekkorából a vak is látja: itt valami nem stimmel! És akkor észreveszik a hajót! Ott ólálkodik a közelben, azonosító hívásokra nem válaszol. Te mire gondolnál? Mi lenne az első, amit tennél?

– Hát nem lőnék rájuk, az biztos!

– Dehogynem lőnél! A legtöbben még egy bogarat is eltaposnak, mielőtt szemügyre vennék! Ezek ösztönös reflexek! Egyébként előre megmondtam neked, hogy így lesz.

– Még két perc! – Miriam hangja szenvtelen volt. Donald kevésbé tudott uralkodni az érzelmein.

– Tényleg nem tudunk csinálni semmit?!

– De. Fütyülni, például! Ha Charles engedte volna két hete, hogy adó-vevőt fabrikáljunk Harvey-val, most lenne mivel jeleznünk!

– Ki gondolta, hogy ilyen helyzetbe kerülünk?! Nem akartam az energiát fölösleges rádióadásokra pocsékolni!

– Csak ennyire volna fölösleges! – Harris az egyre nagyobbnak látszó rakétára mutatott – Most nem száguldana felénk ez a dög! Nem ártott volna komolyan venni az aggályaimat, akkor fölkészülhettünk volna a helyzetre! Mindegy, most már veszett fejsze… – megcsókolta Eve homlokát – Na, gyerekek! Jó volt veletek, most vegyünk szépen búcsút egymástól!

– Nem lehet! Nem lehet! – Dean vicsorogva üvöltözött. Lábával a vezérlőpult lábazatát rugdosta.

– Most pont olyan vagy, mint gyerekkorunkban! – Donald kezdte visszanyerni a lelki egyensúlyát – Emlékszel, mikor átmentem a bicikliden? Te elestél, én meg kikerülhettelek volna. De nem tettem. Úgy húztam keresztül a gépeden, mintha az volna a legtermészetesebb! Nevetnem kellett. Ma sem értem, miért? Te toporzékoltál, én meg még egyszer átgázoltam a roncson! Egy ép alkatrész nem maradt belőle!

– Hogy jön ez ide?! Mindjárt meghalunk!

– Talán azért. Újból látom azt a régi Charlest! Aki még nem tanult meg uralkodni az indulatain! Aki üvölt, toporzékol, ha nem kedve szerint alakulnak a dolgok! Kiderült, hogy ez a nyugodt, kiegyensúlyozott tartás csak egy póz! Egy máz rajtad! Ma is ugyanaz az idegbeteg kissrác vagy, mint régen!

– Én? – Dean nagy levegőt vett – Ilyen alapon mindegyikőtök az! Én bírtam a legtovább! Én próbáltam meg elvinni az egésznek a terhét – és mások roppantak össze! Nem én lövöldöztem! Nem én aprítottam miszlikbe Juliant…

– Csönd legyen! – Harris halottsápadttá vált – Elszartuk a dolgot! Lett volna megoldás!

– Még másfél perc! – közölte Miriam egy pályaudvari hangosbeszélő tárgyilagosságával.

– Minden energiát a középső blokkra!

– Mi van?! – Charles Dean értetlenül bámult a pilótára.

– Ne kérdezősködj! Minden energiát a középső blokkra!

– Még egy perc húsz!

– Nem hallod?! – mivel nem mozdult, durván félrelökte. – Melyik a külső munkálatok világításkapcsolója?!

Miriam mutatta meg neki. Dean még mindig tehetetlenül állt. Teljesen lebénult a váratlan helyzetben. Nem értett semmit.

– A belső világítást leoltani! Azonnal!

Donald odarohant, és szinte lecsapta a kapcsolót.

– Most mi fog történni?

– Imádkozzatok!

Kezével vadul püfölte az egyik gombot. Mindig ugyanazt, látszólag teljesen rendszertelenül.

– Még egy perc…

– Hülyék ezek vagy vakok?! – Harris keze egyre dühödtebben csapott le. A pult műanyag borítása megrepedt. Sokáig egyikük sem szólalt meg. Csak az egyre ingerültebb kopogás visszhangzott a teremben; titititátátátititititi-titátátátititi…

– Nagyon izgalmas! Végül is az utolsó másodpercekben sem unatkozunk! – Donaldon valami beteges nyugalom lett úrrá – Milyen kár, hogy nem értem, mit csinál!

Ribarius megfogta a matematikus csuklóit, és két tenyerét egymásnak nyomta.

– Azt mondták, imádkozz! Kérdezősködni ráérsz odafönt!

– És válaszolni is fog valaki?

– Mindjárt megtudod! Már csak néhány másodperc az egész!

Miriam az orvos felé fordult.

– Maga fél, Grap?

A férfi bólintott.

– Sajnos, igen. De tartok tőle, ez már nem változtat semmin…

A képernyő alján futó számsor mindössze harminc másodpercre volt a nullától.

51.

Graham Lynch kapitány tizenöt évet töltött el a Szolgálatnál. Ez volt az élete. Már nagyon fiatalon másodtiszt lett, majd hamarosan kapitány. Nagy karriert jósoltak neki. A legjobb hajókat repülte, elsőként próbálhatta ki például a legendás XR/2-est! Azóta is azt mondogatta, hogy ahhoz foghatót nem csinálnak soha! A teherhajózásban mindenesetre tényleg nem fordultak elő hasonló képességű gépek. Aztán egyik pillanatról a másikra vége szakadt mindennek.

Egy unalmas rutinellenőrzés közben történt. Lynch kapitány beugrott valaki helyett egy peremvidéki határőrjáratra. Egy alkalom volt az egész. Quinn Parkerrel együtt jártak az akadémiára. Quinn szeretett volna egy görbe hetet. Mindent megszervezett. De az indulás napjára beosztották.

Megvoltak a jegyei, a szobafoglalása, az otthonra szánt ürügyek – és akkor tessék! Valamelyik marha elnézte az adminisztráción! Nem vették le a tábláról, elfelejtették áttenni a szabadságosok közé! Nem volt más megoldás.

Lynch elvállalta. Fordítva is előfordult már ilyesmi. Igaz, Graham Lynch akkor már nagymenő volt, az Estrada pedig csak egy kis járőrhajó, de a barátság az barátság!

És akkor az a rohadt csempészbárka menekülni kezdett. Nem állt meg a figyelmeztető jelzésre sem. Lynch nem értette, hiszen a járőrhajónál nem lehetett gyorsabb.

A szabályzat szerint ilyenkor három felszólítás és tűz! Lőni kell. Csakhogy neki nem volt szíve hozzá.

A nagybátyja egész életében csempészésből élt. Hány Elon-hajót hozott neki karácsonyra, ünnepekre! Egyetlen iskolatársának se voltak hasonló játékai!

Mindenki hozzá járt „röptetni”, ahogy annakidején hívták a játszadozást ezekkel a kis, antigravitációs mütyürkékkel.

Graham Lynch nem lövetett. Irányra állította a hajót, és gyorsított. Tudta, hogy tíz percen belül utoléri. Nem is szólította föl másodszor.

Fogalma sem volt a beléptető állomásról. Nem ismerte a környéket, sohasem hajózott még arrafelé.

A csempészhajó, negyven másodperccel azelőtt, hogy beérték volna, eltűnt!

Elérte a belépési pontot, és a hipertéren keresztül átugrott a Galaxis valamelyik távoli szektorába. Nem lehetett kideríteni, hová.

Az az igazság, ez már nem is foglalkoztatta a kapitányt. Ettől kezdve az életéért küzdött.

Az „ugráskor” keletkező maradványköd nem túl veszélyes dolog. Ha lassan hajt bele az ember. Csakhogy a járőrhajó száguldott. Mint a veszedelem. A köd olyan volt számára, mint egy betonfal. Ha nem sikerül kimanővereznie, vége.

Óriási csinnadratta következett. Egy átlagos képességű pilóta nem úszta volna meg. Graham Lynch igen. Csak a hajó vált használhatatlanná.

És persze azonnal kiderült, hogy a gépet nem Quinn Parker vezette. Lynch többszörösen megsértette a szabályzatot.

Helyismeret nélküli felszállás, illetéktelen repülés, kötelező felszólítás elmulasztása – a karrierjének vége volt.

Csak felfüggesztett börtönre ítélték, de a Szolgálattól elbocsátották. Vége volt a világnak.

Inni kezdett. Sötét évek következtek. Aztán jött Edith, és Graham Lynch összeszedte magát.

Persze, vadászpilóta nem lehetett többé. De újra levizsgázott, megszerezte a D/2-es minősítést, és elkezdett teherhajózni.

A törést azonban sohasem heverte ki igazán. Megkeseredett, elviselhetetlen modorú ember lett belőle. Semmi sem érdekelte igazán – egészen addig a napig.

A Sharon teherszállító kapitányaként nem találta rendben a szállítmányt. A tömegdetektor szerint 0.011% túlsúly volt a hajón a könyv adataihoz képest.

Mindenki tudta, hogy a teherszállítók legénysége csempészetből él. De azt is tudták, hogy Lynch kapitány járatain ezzel nem érdemes próbálkozni. Direkt utazott a csempészekre.

Az egész hajót kipakoltatta. Már rég indulniuk kellett volna. Napokig húzódott a vizsgálat. A késés horribilis összegbe került a társaságnak. De nem volt mit tenni. Graham Lynch kapitány hivatalos bejelentést tett.

Szegény matrózt letartóztatták, az illegális árut elkobozták. Minden pénze abban állt. A kapitány semmiféle szánalmat nem érzett.

Mint ahogy akkor sem, mikor kilőtte a rakétát arra a hajóra.

Nem válaszolt a felszólításra. Joga volt hozzá.

Már a hipertérből való kilépés is arra a régi esetre emlékeztette. Alig pár száz kilométerrel előtte volt az a Valami. Nem kerülhette ki.

Bekapcsolta a védőernyőt, és egy olyan manővert alkalmazott, amilyet rajta kívül kevesen tudtak a Galaxisban. Az orrész simán megúszta az ütközést.

Számszerűen tán fél százaléknyi esélye volt, hogy a farrész aurájával találja csak el azt a dolgot. Mégis sikerült.

Negyvenéves ösztönök éledtek újjá benne. És valami olyasmi is, amivel csak születni lehetett. Egyetlen villanásra látta csak a Valamit, mégis azonnal tudta, hogy félnie kell tőle. Nem egyszerűen az ütközés miatt.

Hihetetlenül hangzik, de mintha megérezte volna a benne feszülő energiákat. Teherhajók kapitányai talán sohasem alkalmazták a hajón kívül épülő energiacsapdák technikáját. Nem mintha a védőernyők nem tudták volna a trükköt, de sohasem volt rá szükség. Senki sem találkozott még akkora energiákkal, ami ne fért volna el a belső tárolókban! Így aztán hamar elfelejtették, hogy tanulóéveikben hallottak valamit a Holbach-Swinn-módszerről.

Graham Lynch-nek viszont a vérében volt a dolog. Pedig ő sem használta soha. Mégis, mikor a „tojás” föltűnt előtte, azonnal lenyomta a megfelelő gombot.

Ösztönösen cselekedett. És ez mentette meg mindannyiuk életét.

A másodtiszt nem is fogta föl, mi történik. Csak rémülten kapkodta a fejét a tűzijátékban, és próbált úrrá lenni hirtelen támadt remegésén.

– Mi ez, kapitány?!

Lynch válaszra sem méltatta. Mélyen lenézett mindenkit, akit a keze alá osztottak be. Úgy volt vele, hogy nem lehet kiváló az, akit ambíciói eleve egy teherhajóra irányítottak! Goromba volt velük, mint a pokróc. Ha egyáltalán leereszkedett a társalgásig. Legtöbbször igyekezett az elkerülhetetlen megszólalásokra szorítkozni.

– Graham Lynch kapitány a hajónaplónak. Ismeretlen eredetű objektum került utunkba. Mérete nem érte el a hajó méretét, energiatartalma mégis olyan elképesztő nagyságú volt, hogy csak a Holbach-Swinn-technikával sikerült hatástalanítani a vele történt ütközést. A védőernyő összesen tizenhárom energiacsapdát állított fel tizenegy másodperc leforgása alatt, amire ismereteim szerint még sohasem volt példa.

Figyelemre méltó részlet még, hogy a hihetetlen méretű energia úgy volt összepréselve negyed hajónyi térfogatra, hogy valami leárnyékolta az elkerülhetetlen gravitációs tömeghatást. Tudomásom szerint erre alkalmas módszer nincsen. Az energia csapdákba töltése után meg is jelent a gravitációs tér deformációja, amit csak plusz manőverekkel tudtam kivédeni.

Tisztulás utáni észlelés: a belépési pont aktív körzetében ismeretlen repülő tárgy halad felénk. Azonosító hívásokra nem felel. Környezetében még hat, hasonló energiagócpont található, mint amilyenbe beleütköztünk.

Az ismeretlen objektum feltehetőleg ezek miatt van jelen. A helyzetet kritikusnak minősítem, és a Repülési Szabályzat 7.3/A pontja szerint járok el.

Pontos koordináták és számadatok az automatikus naplóból mellékelve. Azonnali küldés. Védelmi Lánc 11-es szektor, A99 B sürgős minősítés. Vége.

És Graham Lynch pilóta megnyomta a gombot. Gondolkodás nélkül elindította a rakétát, aminek kilövésével annakidején késlekedett.

Nem gondolt jogos bosszúra. Nem is érzett kielégülést. Egyszerűen semmi okát nem látta, hogy másképp cselekedjen. Megtanították rá, hogy se az eszét, se a szívét ne adja bele a döntésekbe. Kizárólag az ösztöneit használta. Azt a mélyen beidegződött gyakorlatot, amivel a hajót is irányította. Valószínűleg jobban, mint bárki más a Galaxisban.

Sokáig nem történt semmi. A rakéta már két percnyire sem volt az ismeretlen űrhajótól, amikor megkezdődött a villódzás.

– Mi ez?! – csúszott ki a pilóta száján. Nem szokott kérdezősködni.

– Nyilván egy számunkra ismeretlen manőver kezdete! Lehet, hogy felismerte a veszélyt! – a másodtiszt hirtelen hallgatott el. Úgy tűnt, szöget ütött a fejébe valami, amit nem mert kimondani. Aztán mégiscsak elszánta magát. – Kapitány!

– Maradjon csöndben! A becsapódásra koncentrálok.

– Éppen erről van szó!

– Mondom: fogja be a száját! Lehet, hogy újabb tűzijátékban lesz részünk! Ha ebbe is akkora energiamező van belepréselve…

– Nincs, uram! Ez egy földi hajó! Azonnal állítsa le a rakétát!

– Hogy merészel?!

A másodpilóta nem folytatta a győzködést. A Szabályzat szerint joga volt megörökíteni különvéleményét, még ha érvényesíteni nem is tudta.

– Nick Robson a hajónaplónak. Az ismeretlen repülő tárgy, melyre Graham Lynch kapitány védelmi rakétát lőtt ki, megítélésem szerint egy földi űrhajó. Véleményemet szakmai megfontolásból alakítottam ki. – a rakéta eközben másfél percnyire megközelítette az ismeretlen objektumot. A másodtiszt hadart, mert tudta, hogy így a kapitány kénytelen végighallgatni az indoklását. – Kijelentem: az ismeretlennek minősített repülő szerkezet által periodikusan ismételt fénykibocsátás egy régi, kezdetleges adatközlési technika. Morse-rendszer néven ismert.

A jelzések három betűből állnak, amelyek annakidején a mi elsőfokú vészjelzésünknek feleltek meg.

A hajó bajban van. Feltehetőleg nem tudja használni kommunikációs rendszerét. A jelekből ítélve emberek is tartózkodnak a fedélzetén.

– Már nem tudom leállítani! – a pilóta üvöltött – Miért nem mondta ezt korábban?!

– Mert csak most jöttem rá! Tényleg nem lehet leállítani?

– Fogja be a száját!

Graham Lynch kezei vadul verték a billentyűzetet. Nem hazudott. A megállításra semmi esély nem volt! Kimanőverezni sem tudta volna a hajót. Egyetlen dolgot tehetett: idő előtt felrobbantani a rakétát! – Persze, a legvalószínűbb akkor is az maradt, hogy telibe találja vele a célpontot. Annyira közel volt már.

A pilóta arra gondolt, hogyha nem az orrtöltetet gyújtja be először, a rakéta kettészakad az aszimmetrikus terheléstől. Volt némi esélye, hogy a két darab kitérő irányban haladjon tovább. Ehhez csak a többi töltet berobbanását kellett megakadályozni. Ami szintén nem tűnt megvalósíthatónak. Más megoldás azonban nem kínálkozott. Ezt kellett megpróbálni Olyan volt az egész, mint egy szimulációs játék. Botkormányok, billentyűzet és hatalmas, háromdimenziós monitor. Ki tudta volna egyből, eldönteni, hogy itt minden igazi?

Mikor a rakéta kettészakadt, Graham Lynch először érzett kielégülést. Pedig aznap már másodszor tett olyasmit, amire nem sokan lettek volna képesek rajta kívül.

A többi töltet berobbanását viszont nem sikerült megakadályoznia. Késleltetni azonban igen.

Az ismeretlen objektum farrészének vonalában történt meg a detonáció. És csak baloldalt. A jobbszélső rakétafelet az átterjedő lökéshullám gyújtotta be, már biztonságos távolságban.

Az űrhajó abbahagyta a villogást. Megpördült a tengelye körül, és meredek szögben kivágódott pályájáról.

Több darab is leszakadt a farokrészről, egyebek közt a főhajtómű két fúvókája.

A kültéri manipulátorok úgy spricceltek széjjel, mint tányér széléről a szálkák. De a hajótest egyben maradt.

Azt persze nem lehetett tudni, él-e még valaki odabent? Az emberi test érzékeny műszer. Puha és sérülékeny.

Graham Lynch-nek azonban azt súgta az ösztöne, hogy nem állnak rosszul a dolgok. Élete második kritikus helyzetében szerencséje volt.

– Köszönöm. – préselte ki a fogai között. Talán ez volt a legnehezebb mondat. A legnehezebb, amit valaha is mondott.

Nem is nézett a másodtiszt szemébe. Gyorsan megkezdte a manővert az elszabadult hajó befogására. A megcsonkított test még mindig pörgött a tengelye körül.

52.

– Ezek mit csinálnak?

A fiatalabbik őr ámulva rágcsálta a fogpiszkáló elszálkásodott végét. Az egyik monitort nézte.

– Szerintem meditálnak!

– Ilyen hülye pózban?!

– Ezt így szokás. Nem láttad a „Delhi rémét”?

– Azt, amikor a nőből gyík lesz?

– Ja, és a kutya szelleméből előjön a régi pasija, akinek az autójából dobták ki annakidején azt a fekete gyűrűt, tudod, amibe az apja régi barátjának a lelke volt beleragasztva!

Az idősebbik bólogatott, majd hirtelen abbahagyta.

– Beleragasztva?

– Hát úgy beledolgozva. Mit tudom én! – nagyot köpött a szájából kilógó fogpiszkáló mellett.

– Láttam.

– Na, abban ugyanígy csinálták!

– Azért ne nézzük meg, jól vannak-e?

A férfi vállat vont.

– Gondolod, valamilyen roham?

– Az ezredes szerint nincs ki mind a négy kerekük!

– Küldjük le Santigliót, mi nem hagyhatjuk itt a monitorokat!

Az idősebb férfi töprengett egy darabig. Imádta ezt csinálni. Tekintélyt kölcsönzött neki, és ezalatt békén hagyták. Pedig nem volt egy nagy trükk.

Pupilláit kitágította, és minden gondolkozást fölfüggesztett. Szája félig kinyílt. Belülről pont olyannak tűnt, mintha aludna.

Kívülről is. Csak Stratti Ortega ezt nem tudta. Egyszer valaki azt találta mondani, olyan intellektuális lesz ilyenkor a pillantása. Ezt nagyon megjegyezte. És kemény gyakorlással beidegződéssé változtatta a dolgot. Azt is tudta, hogy úgy kell visszajönni ebből az ellazult állapotból, mintha valami fontos döntésre jutott volna. Egy határozott mondattal.

Meggyőződése volt, hogy igazi tudás nincsen. Csak van, aki még ügyesebben mímeli ezt a pózt. Belőlük lesznek a nagy emberek.

– Menjen Santiglio! Igazad van.

– Tisztára fölösleges! Már jobban vannak, látod?

A két letartóztatott élénken beszélgetett egymással. A professzor a térdét csapkodta, úgy nevetett valamin.

– Mi volt ez?

– Mondom: meditáltak!

Ebben maradtak. De hát miben is maradtak volna? „Üzenetről” még egyikük sem hallott! Látni meg végképp nem láttak a koncentrációtól lebénult médiumot. Így aztán azt sem sejthették, hogy a két fogoly a szabadulás időpontját tudta meg éppen.

Hiszen beszélni nem beszéltek róla. Csak nagyon várták a reggelt.

53.

A kis repülőmodellt bedobta a táskájába. Valami műanyagtárgyra eshetett, mert hangos csattanást hallatott. Abban a pillanatban fölvillant előtte a vörös pont. Megijedt, mintha a két dolognak bármi köze lenne egymáshoz.

Pedig csak üzenete érkezett. Rövid időn belül másodszor. Üzenete, amelynek fölfogásához egész elméjének megfeszített figyelmére volt szükség. Hosszú percekig nem mozdult.

Nem is vette észre, a fiú mikor jött föl az emeletre.

– Csak nem „Üzenete” jött?

A pilóta hosszas krákogással próbálta rendbehozni a hangját.

– Miből gondolod?

– Egyszer már volt alkalmam látni Miss Minkowskyt – ugye, jól ejtem a nevét? –, amint diszkrét merevgörcsben fogadott egy hívást az aluljáróban. Nagy sikere volt.

– Hú, de vicces!

– Nem annyira. Inkább feltűnő.

– Lemennél pár percre a földszintre?

– Persze, Mr. Norton. Beszélgessenek nyugodtan.

A cseresznyefa borítású csigalépcső halk nyikorgással kísérte a fiút lefelé. Kókadt fényű izzó világította meg a lejáratot.

– Mi jött? – kérdezte Scorolla izgatottan.

– Amit vártunk.

– Ezek szerint indulunk?

Norton bólintott.

– Tehát itt az idő. – Scorolla ügyetlenül keresztet vetett

– Az Isten óvjon bennünket!

– Az.

A pilóta komor arccal kezdte rágni a szája szélét. Kinézett az ablakon, messzire, túl a West-Lane park fáin és bokrain, túl a város fölé magasodó tornyokon, amelyek az energiahidak csomópontjait emelték a felhők fölé. De még a felhőkön is túl.

Az eget bámulta. Az eget, ami tényleg félelmetesen hasonlított arra az égboltra, amit ismert. Ritkán érzett ilyesmit. Valahol a szomjúság és a légszomj között tanyázott az érzés, ami szorongatni kezdte. Közelebb lépett az ablakhoz.

Kihajolt, és rátámaszkodott a párkányra. Az ujjai elfehéredtek, annyira szorították a visszahajló alumíniumperemet.

54.

– Fölébresszem a fiút?

Thomas becsukta a busz ajtaját.

– Fölösleges. Nem jöhet velünk!

– Mi az, hogy nem jöhet?! – Marilyn arcát elöntötte a vér – Jön! – megpróbálta félrelökni Thomast – Engedjen!

Már a kilincset rángatta a háta mögött. A hóna alatt nyúlt át. Norton gázt adott.

– Hiába erőlködik, Miss Minkowsky! Központi zárás a járgány!

– Akkor álljon meg, és engedjen ki! Egy métert sem megyek tovább!

– Azt kötve hiszem. – kifordultak a park felé vezető útra – Elfelejtette, miért jöttünk?

– Nem vagyok kíváncsi a kioktatására! A magáéra nem!

– Akkor hallgasson az enyémre! – Scorolla hangja csöndes volt és nyugodt – Őrültséget csinál! Az egész küldetésünket kockáztatja, nem is tudom, miért!

– Mi köze hozzá?!

– Egy csónakban evezünk, ha nem tudná! Semmit sem számítanak az érzéseink! Egyikünké sem! Nagy valószínűséggel mind meg fogunk halni. Lehet, hogy még ma. Van valami sokkal fontosabb a mi életünknél…

– Mindjárt elsírom magam!

– Úgy szeretném végre látni! Mindig csak fenyegetőzik vele! – Norton vigyorogva nézte az utat.

– Maga egy érzéketlen állat! – öklével kezdte verni az ablakot – Engedjenek ki! Engedjenek ki!

Az Edmonton sugárút felé haladtak. Még két lámpás kereszteződés volt hátra az automatikus irányítású zónáig.

– Thomas, átvennéd a kormányt?

– Hogy gondolod?

– Gyere ide, és fogd meg helyettem! Ilyen egyszerűen.

A helycsere ennek ellenére nem volt könnyű mutatvány. Félre kellett húzni az útból az önkívületben rángatódzó Marilynt, miközben a parkon keresztül kanyargó út hirtelen fordulói nehezítették a járást. Thomas úgy dülöngélt, mintegy részeg. Sűrű súlypontáthelyezéssel próbált úrrá lenni a helyzeten.

– Na, itt vagyok, add azt a kormányt!

– Fogd! Nem kell nagyon rángatni! Sokkal nagyobbakat mozdít, mint az otthoniak!

Úgy csusszantak egymás helyére, mint egy évek óta gyakorolt mutatványban. A pilóta az ablaknak dőlve araszolt az ajtóig.

Marylin egy percre sem hagyta abba az ablak püfölését.

– Kérem, Miss Minkowsky! – megfogta a karját – Tegye meg a kedvemért, hogy uralkodik kicsit magán!

– Hozzám ne érjen!

A dühödt üvöltözés lepergett Nortonról. Mosolyogva nézett a nőre.

– Utoljára kérem, térjen észre!

– Semmit se kérjen! Ne is szóljon hozzám! Takarodjon innen!

– Borzasztóan sajnálom! Luigi azt mondta, semmiképp sem akar nyugtatót használni, és egyetértettünk vele! Néha a természetes gyógymódok sokkal célravezetőbbek.

Nem volt nagy pofon. Mégis, mindenkit megdöbbentett. Marilyn csapkodó kezei megálltak a levegőben. Tenyerével végigsimított az arcán, és csak ennyit mondott: – Megütött.

– Meg. És ha folytatja, megint megteszem.

Azzal visszament a vezetőfülkéhez, hogy újból átvegye a kormányt. De már nem volt rá szükség. Az automatikus vezérlés bekapcsolt.

– Beértünk az A 6-os zónába! – mondta Thomas, miközben átadta a helyét.

– Helyes! – az órájára nézett – Akkor még tíz percünk van!

– Miféle tíz perc?

Marilyn suttogó kérdésén mindenki meglepődött.

– Hogy-hogy miféle tíz perc?! Talán elfelejtette, Miss Minkowsky?!

– Nem emlékszem semmire. – egy papírzsebkendőt halászott elő a zsebéből – Csak arra, hogy megütött.

A jármű csöndesen kanyarodott ki az Edmonton sugárútra. A csúcsforgalom magába szippantotta őket.

Sehol sem voltak gyalogosátkelők. Mindenütt alul és felüljárók keresztezték az utakat. A műholdas közlekedésirányítás nem tudott volna mit kezdeni a kiszámíthatatlan járókelőkkel. Amint „kiküszöbölték” őket a felszíni forgalomból, a város leterhelt útjainak ugrásszerűen megnőtt az áteresztőképessége.

Szédületes tempóban száguldottak egymás felé, mellett és keresztben a járművek. Számítások milliárdjai kergették egymást egész nap, és irányították őket egyenként. Valahol a kormánynegyed közelében dobogott a város szíve. A Számítástechnikai Központ.

Mindent adat ide futott be. A műholdak felvételei, a biztonsági kamerák és útfigyelő rendszerek képei, a járművek fedélzeti computereinek pillanatnyi értékei, az időjárás-szabályozó rendszer mérési eredményei és a város szellőzését biztosító szélirányok sarokszámai. Minden. Emberi elmével fölfoghatatlan adatmennyiség.

És emberi elmével fölfoghatatlan gyorsaság. Kétszáz darab K-135-ös! Velük lélegzett a város. Velük kelt és velük feküdt. Egyetlen perce sem kerülhette el a Központ figyelmét.

Olyan volt az egész, mint egy hatalmas élőlény. Érzékszervei kamerák, radarok, mikrofonok és hőérzékelők, idegrendszere kábel-és mikrohullámú hálózatok, anyagcsere rendszerei energiahidak és hulladékfeldolgozók. Egyetlen hatalmas, minden ízében összefüggő „organizmus”. Körülölelte a bolygót.

Hiába voltak ritkábban és sűrűbben lakott települések, tengerek, elhagyott vidékek és túlzsúfolt metropoliszok – a rendszer figyelme mindenre kiterjedt. Nem volt értelme földrészekről, országokról vagy városokról beszélni. Csak a nyelv őrizte még nyomaiban a régi elnevezéseket. De már minden különösebb tartalom nélkül.

És ebben a tökéletesen fölépített szervezetben megjelent egy „betolakodó”. Fölhajtott az Edmonton sugárútra, és szép nyugodtan haladt a célja felé. Teljesen megtévesztette a Rendszert.

A busz utasainak, persze, fogalma sem volt a dolog mikéntjéről: hogy kerültek a forgalomirányító adatbázisába? Hogyan váltak a Rendszer azonosított elemévé? Mit jelölhetett meg úticélként a jármű fedélzeti computere?

Nem sejtették. Csak azt, hogy az igazat biztosan nem. Erről meg voltak győződve.

Mint ahogy arról is, hogy az Idegenek segítsége nélkül semmire sem mennének. Számtalan módon irányították őket.

Az egész tervet ők „eszelték” ki. A nehéz helyzetekben érkező „üzenetek”, a vörös pontként felbukkanó „infravezetők”, az azonosítókártyák kódszámai és a lehallgathatatlan érintkezést biztosító BHR-kódok – mind-mind olyan információkra épültek, amikhez ember nem férhetett hozzá. És ami nélkül egy napot sem tölthettek volna ebben a csaknem tökéletesen szervezett világban.

Az Idegenek mindent tudtak. A „Betolakodók” a leghatékonyabb segítőtársat látták bennük. És nem is kellett csalódniuk. A város védelmi rendszere tehetetlen volt velük szemben.

Egész pontosan föl sem ismerte a veszélyt. Észre sem vette őket.

A buszt szabályos járműként regisztrálta, utasait azonosította. Nem volt velük semmi probléma. Szerepeltek a nyilvántartásban.

Mint jól alkalmazkodott kórokozók a gazdaszervezetben – megtévesztették a védelmi rendszert. Igaz, maguk sem tudták, hogyan.

55.

– Miről beszélsz, fiam?

Az ezredes nyugodt volt és csöndes.

– A maguk hülye kísérletéről! Nem olvas újságot?!

– Több mint ötven éve felügyelem az elemzőcsoportokat. Gondolod, hogy újságírók mondhatnak nekem valami újat a kísérletről?

– Hát akkor én mondok! Azon felül, amit műveltek ezekkel a… lényekkel…

– Robotokkal, fiam. Nem szeretem, ha valaki célzatosan félrefogalmaz!

– Kivéve, ha a „félrefogalmazás” jobban fedi a valóságot, mint a maga szánalmas próbálkozása!

– Az én szánalmas próbálkozásom?

– Igen! Azon igyekszik, hogy egy semmitmondó kifejezéssel elfedje a lényeget! Ezek nem egyszerűen robotok!

– Honnan veszed ezt a szamárságot?

– ”Szamárságot” meg „fiam”! Meg akar alázni?! Azt kérte, férkőzzek valamelyik elemző bizalmába, és tudjak meg mindent! De arról fogalma sem volt, melyik hol van! – zihálva szedte a levegőt – Öt perccel azután, hogy a nő rátette az ujját az azonosítóra, én ott voltam az étteremben! A maga emberei fél órával később érkeztek meg! A legjobb ügynökei se érnek a nyomomba! Miért kezel úgy, mint egy gyereket?!

– Mert még majdnem az vagy!

– Igen? És ahhoz mit szól, hogy az a nő nem ember?!

Az ezredes nem válaszolt azonnal. Az állát simogatva latolgatta, mennyit tudhat a fiú.

– Azt mondod, nem ember? Miből gondolod?

– Olyasmit próbáltam ki, ami a maga díszes társaságából senkinek sem jutott eszébe! Ráállítottam egy robotteszterre! De ne kérdezze, hogy miért! Ezt hívják intuíciónak!

Hiito Hakawa döntött. Ha már úgy is tud mindent, játsszanak nyílt lapokkal!

– Bravó, fiú! Nekem nincs ilyen intuícióm, így csak néhány órája tudom az igazságot!

– Az igazságot?! Azt hiszi, tudja?! Fogalma sincs semmiről! Én beleláttam az érzéseibe!

A hirtelen támadt csöndben rémes lármának tűnt a fiú zihálása.

– Mibe láttál bele?!

– A nő érzéseibe! Elég szép?!

Az ezredes a fejét rázta.

– Nem tudlak követni! Az imént azt mondtad, a nő robot! Hogy érezhetne akkor bármit is?!

– Mondom, olvasson kicsit többet újságot!

– Majd pont egy bulvárlapból fogom megtudni, mire képes egy robot és mire nem!

– A Brilling Post nem bulvárlap!

– Jézus Máriám! Most erről fogunk vitatkozni?! Teljesen mindegy, melyik újság milyen! A Kísérletről senki nem tudhat többet nálunk! Erre nyugodtan mérget vehetsz.

– Igen? Hát akkor figyeljen, bát fogalmam sincs, megérti-e egyáltalán, amit mondani fogok!

– Próbálkozz bátran! Biztosíthatlak róla, még nem indultam el a szellemi hanyatlás lejtőjén! – elnyomott egy mosolyt – Bár a korosztályodbeliek hajlamosak ezt képzelni rólunk!

– Tudja, mi az a Fermat-tétel?

Némi csönd támadt.

– Nem vagyok fizikus.

– Ez algebra. De gondolom, matematikával sem foglalkozott túl sokat?

– Nem ez a dolgom.

– Akkor nehéz lesz beszélgetnünk egymással! A maguk „Kísérlete”, amivel „felszínre hozzák az előttünk rejtve maradt tudást” – egy barbár, kegyetlen, pocsékoló és vak eljárás! Semmit sem ér olyanok kezében, mint maga! Üveggyöngyöket bányásznak ki, és fölfújják őket a közvélemény előtt! Ócska üveggyöngyöket, érti?!

– Nem. Legalábbis remélem, hogy nem. Kizárt dolognak tartom, hogy egy tehetséges fiú, akibe a Védelmi Minisztérium vagyonokat fektetett, képes legyen ócska szemétnek minősíteni a rekreációs technikát, az elektromágneses térelméletet…

– Én lennék, akibe vagyonokat fektettek?!

– Nem is én!

– Milyen vagyonokról beszél?! Az a pár kütyü, amihez hozzásegítettek…

– Mindenhez, ami eszedbe jutott! Csak kívánnod kellett, és már ott volt!

– Megdolgoztam értük! És semmi mást nem kértem, csak a munkához szükséges eszközöket!

– Nem árulom el, mibe került az eddigi kívánságlistád, de annyit azért jó, ha tudsz: egy élet munkája kevés lett volna az előteremtéséhez!

– És akkor mi van?! Olyan problémákat oldottam meg maguknak, amire más nem volt képes!

– Koncentráljunk erre az utolsóra! Mire jutottál a nővel?

– Nagyon is sokra! Csak hát kétlem, hogy ön értékelni fogja az eredményt!

– Azért csak próbálj megvilágosítani! Szeretnék örülni annak, amit hallani fogok!

– Nem fog! Egy szót sem árult el arról, kik vannak benne a dologban! Mert gondolom, magát ez érdekli!

– Lévén, hogy ez volt a feladat! Ezek szerint csődöt mondtál?

– Az attól függ!

– Mitől?

– Hogy tényleg ez-e a legfontosabb eredmény…

– Nem a te dolgod eldönteni, mi a fontos és mi nem! A feladatod az volt, hogy kiszedd belőle az áruló vagy árulók nevét! – kis szünetet tartott. Érezte, hogy elragadják az indulatai, és ezt semmiképp se szerette volna. – A pszichikai alkatod alapján a K-139-es téged talált legalkalmasabbnak, máig sem értem, miért! Minden eszközt megkaptál. Még robottesztert is fölszereltünk a lakásodon, pedig nem volt olcsó mulatság!

– Azt akarta, hogy belelássak a gondolataiba!

– Kinek a gondolataiba?! Akkor még azt sem tudtam, hogy robotot fogsz! Ha tudom, nem hagytam volna, hogy te szórakozz vele!

– És miért nem?!

– Mert ha a Szolgálat veszi kezelésbe, már rég tudnánk mindent! Én katona vagyok, nem jóságos nővér! Az a nő meg egy robot. Egy gép. Úgy is kell bánni vele! Fölösleges a bizalmába férkőzni! – már szinte kiabált – A robotteszter akkor is működik, ha erőszakkal állítjuk rá őket!

– Tudja, mit mutatott ki a maga robottesztere?! Szart se! Egy nagy semmit!

– A te kezedben! Fork százados szerint belepiszkáltál!

– Bele, mert nem működött!

– Vagy nem működött, mert belepiszkáltál! Nem mindegy.

– Örüljön neki, hogy belepiszkáltam!

– Nocsak, még örülnöm is kell?

– A nő mindent tud. De ezt a maga emberei sose derítették volna ki!

– Örömmel hallom! Ezek szerint te mégis kiszedted belőle…

– Hogy semmit sem fog elárulni! Ezt szedtem ki belőle. Olyasmire képes, amire tudomásunk szerint nincs módszer: kiiktatja a Menseron-hidat!

– Ejha! Egy robot, amelyiknek az agyát nem lehet „leszívni”?

– Nem bizony!

– De miért?

– Mert csak látszólag reagál a teszterre! Átveri a gépet! Leállnak a motoros funkciók, megjön az alapállapot, lebénul, ahogy kell. Megindul a leszívás. Minden rendben zajlik egy darabig. De csak addig, amíg el nem érünk az agy titkolni kívánt zónáihoz!

– Aha. Regényesen hangzik. És melyek ezek a „titkolni kívánt zónák”?

– Ahol olyan információk rögzültek, amiket nem akar közölni. Ilyenkor a teszter egyszerűen „visszaugrik”. A már letapogatott barázdákat fejti újra, a végtelenségig. Vagy ami még rosszabb: hamis válaszokat generál! Egyszerűen hazudik!

– Ez lehetetlen! Rosszul kezelted a gépet!

– Örülnének az emberei, ha úgy kezelnék, mint én! Semmilyen módszerrel nem lehet kényszeríteni a nőt! És gyanítom, hogy a többieket sem! Valaki belenyúlt a szerkezetükbe. Beépített egy gátat, ami megszűri a Menseron-hídon áthaladó információkat! Érti? Nem lehet leszívni az agyukat! Van bennük valami, ami ellenáll minden próbálkozásnak! Valami, ami nem tőlünk származik! Fizikailag nyoma sincs sehol. De működik. Ez biztos!

– Miért lenne biztos? Mert te mondod?

– Például.

– Az nagyon kevés, drága fiam! Nagyon kevés! Sokkal nyugodtabb lennék, ha valamelyik emberem vehetné kezelésbe őket!

– És ronccsá aprítaná mindegyiket! Ízekre szedné, és nem tudna meg semmit! – dühödten fújtatott.

– Miért, te hogy kezdenél hozzá?

– Mihez? A gát kimutatásához? Ahhoz elég egy Scolarsky-teszt! De én ennél sokkal messzebbre mentem! Összekötöttem a robottesztert egy sokkolóval…

Az ezredesnek idő kellett, míg fölfogta a mondat értelmét.

– Mit csináltál?!

– Összekötöttem a tesztert egy sokkolóval. Ennyi volt az ötlet. Az embereinek soha eszébe nem jutott volna a dolog!

– Robotot sokkolni?! Te megőrültél!

– Én nem a nőt sokkoltam! Magamat. A saját agyi hullámaimat vezéreltem a teszterrel! Kicsit hülyén néztünk ki együtt, de a dolog működött! A fejemen lévő burát egyenest az ő talpi végződéseihez kötöttem! Nagyon tanulságos kísérlet volt! Mielőtt legközelebb nyilatkozik a humanoidokról, próbálja ki! Meg fog változni a véleménye róluk!

– Neked elment az eszed! Mit műveltél?!

A fiú betegesen eltorzult arccal nevetett.

– Az egyetlen lehetségeset: „odabent” néztem körül! Láttam, amit ő látott! Azt gondoltam, amit ő gondolt, és… azt éreztem, amit ő érzett! É-r-z-e-t-t! Fölfogja, Mr. Hakawa?!

– Összevissza beszélsz! Legfeljebb benned kelthettek érzéseket a gondolatai! Egyszerűen nem tudtál különbséget tenni…

– Tudtam. Ha kipróbálná, nem mondana többet ilyet! Az a nő félt! Tisztában volt vele, hogy semmi fontosat nem fog elárulni, mégis félt! Mikor közeledtünk a veszélyes területhez, újra és újra megrémült! Ez nem gondolat volt: érzés! Igazi rettegés! Amilyet mi érzünk: én, maga vagy bárki más! Attól félt, hogy beszélni fog. Tudta, hogy működik a gát, mégsem bízott benne! Nem ismerte a működését. – kis szünetet tartott. Kézfejével törölte le a szája sarkában megjelenő, sárgás habot – Ahogy a segítőjét sem. Sose látta. De abból, amilyen érzésekkel gondolt rá, egy dolgot ki lehetett találni.

– Éspedig?

A fiú egész közel hajolt az ezredeshez:

– Hogy nem közülünk való!

– Nem közülünk való? Kicsoda?

– Ne tegyen úgy, mintha nem értené! – egészen váratlanul veszítette el a türelmét. Üvölteni kezdett megint. – Hát a „Segítő”! Maga szerint ki építhet közülünk ilyen gátat?! Ki látja el őket BHR-kódokkal, infravezetőkkel?! Nincs kétféle felelet erre a kérdésre! Az Idegenek! Érti?! Az Idegenek! Itt vannak, és csapdába ejtettek bennünket! Bennünket és őket, a mi teremtményeinket! A maga robotjai már rég nem a mi eszközeink! Mások használták fel – ellenünk! Fogalmam sincs, mit terveznek, de közel vannak a célhoz! Tudom, mert éreztem! Ott vibrált minden rezdülésében! Beleőrülök a gondolatba, hogy nem voltam képes föltörni a titkot!

És öklével verni kezdte a katona mellkasát. Hakawa ezredes zsebében megszólalt a személyi hívó bip-bipje.

56.

– Gondolom, kár a bemutatással fáradnom! Mindenki ismer mindenkit, ugye?

Az elegáns, halvány csíkos öltönyt viselő férfi csöppet sem volt szívélyes. Hugo Meissner mogorván fordult felé:

– Azért csak fáradjon! Azt sem tudom, maga kicsoda!

– Lassan a testtel, ügyvéd úr! Nem a tárgyalóteremben vagyunk. Gondolom, a saját megbízóit csak ismeri!

– Nem rájuk gondoltam!

– Helyes. Akkor ezek itt a kollégáim: George, Henry és Ramman. Engem hívjon bátran Oscarnak!

– Helyes, Oscar! Milyen George, milyen Henry és milyen Ramman? Aztán a végén majd: milyen Oscar?

– Ez nem az ön napja, Dr. Meissner! Itt mi kérdezünk, illetve, hogy pontos legyek, utasításokat adunk. Önök azért vannak itt, hogy ezeket tudomásul vegyék.

A leghátul ülő, őszes hajú férfi halkan megszólalt:

– Hagyja, Hugo! Eddig kiválóan képviselte a lap érdekeit, de ez most új helyzet! Hallgassa meg a részleteket! Az uraknak sok minden van a tarsolyában!

– Helyes. És a hölgyben kit tisztelhetek? Neki is csak keresztneve van?

– Őt ismerhetné! Maguk közül való! – a mosoly nem illett az elegáns, halvány csíkos öltönyhöz. Az előbukkanó, rózsaszín fogíny egy lóra emlékeztette az ügyvédet.

– Közülünk?! Hogy értsem ezt?

– Mariah Leacock vagyok, a Brilling Post külső munkatársa. Van egy interjúsorozatom a hétvégi számban.

– Vagy úgy! Bocsásson meg, Miss Leacock! Még nem találkoztunk. – kezét nyújtotta a nőnek – Tulajdonképpen minek köszönhetjük a szíves vendéglátást?

– A tulajdonosi bizottság vezetőinek már felvázoltam a helyzetet, ha nem késik el, ön is tudná a javát!

– Elkéstem?! Azt sem tudtam, hogy meg vagyok hívva! A szerkesztőség épülete előtt tartóztatott föl a két gorillája, onnan hurcoltak ide!

– Hát igen, valóban hurcolni kellett! Ha kevesebbet akadékoskodik, már előrébb lennénk! A helyzet a következő: a Brilling Post cikksorozata olymértékben lerombolta minisztériumunk és a kísérlet megítélését, hogy nálunk lejjebb már csak a korrupciós botrányba fulladt közbeszerzési pályázat résztvevői vannak! És ők sem sokáig! Ha ez így megy tovább, lehúzhatjuk a rolót!

– Ha azt tették, amit Dr. Dean nyilatkozott, húzzák is!

– Én értékelem az ön Don Quijote-i harcosságát, Dr. Meissner, de finoman fogalmazok, ha azt mondom: nem ért semmit az egészből! – megnyalta a szája szélét – Olyan alternatíva nincsen, hogy a Védelmi Minisztérium kerüljön ki vesztesen ebből a helyzetből!

– Komolyan mondja?

– A lehető legkomolyabban!

– És tudja is, mit beszél?! A sajtószabadság és az Alkotmány durva megsértése csak…

– Ügyvéd úr! Kár szerepelnie, a rögzítő készüléket azért nem koboztuk el öntől még odalent, mert belépése óta nem működik! Hiába szaval olyan átszellemült hangon, a zsebében lapuló izé nem vesz semmit! Ezt jobb, ha tőlem tudja. Itt nincsenek biztonsági kamerák, olyan útvonalon vezettem be önöket, hogy semmi nyoma nincs az ittlétüknek! És ha nem tudunk együttműködni egymással, nem is lesz! Ezt az épületet csak az hagyhatja el, aki hajlandó konstruktívnak mutatkozni ezen a kis megbeszélésen! Megértett, Dr. Meissner?

A tulajdonosi bizottság vezetője szólalt meg ismét:

– Kérlek, Hugo, légy egy kis belátással! Az újság jövője forog kockán!

– Úgy érted, ti már megállapodtatok egymással?

– Nem megállapodtunk, de a megváltozott helyzetre való tekintettel…

– Egy pillanat! Ha a kérdés már érkezésem előtt eldőlt, akkor itt rám semmi szükség nincsen!

Az ügyvéd fölállt. George és Henry azonnal ott termett. Volt némi erőfölény a javukra.

– Üljön vissza, Hugo! – Benito Massala formálisan nem volt tagja a tulajdonosi bizottságnak. Ennek ellenére mindenki tudta, hogy a döntés az ő kezében van. – Nem ért semmit! Oscar mindent el fog magyarázni!

– Oscart imádom. De inkább hazamennék!

– Nem megy sehova! És addig egyikük sem, amíg nem vagyok meggyőződve az együttműködési készségükről! Ha kell, teljesen új emberek veszik át a lapot holnaptól! Miután sem Mr. Lawton, sem Mr. Parson nem adta be a derekát, ők már nincsenek a képben!

– Meghaltak?!

– Ne gyerekeskedjen! Egyszerűen az újság munkájában nem vehetnek részt egyelőre!

– Az mit jelent?

– Tudja maga jól! Most még előzetes letartóztatásban vannak, amíg tart a nyomozás. Aztán a tárgyalások, az újabb és újabb bizonyítási indítványok! Évekig is eltarthat a dolog! Persze, ha most gyorsan elárulná valamelyikük Dr. Dean „ideiglenes” tartózkodási helyét…

– Gondolja, hogy tudjuk?! – az ügyvéd arca lángvörös lett.

– Nem, őszintén szólva nem gondolom! Nyilvánvaló, hogy ezt a dolgot erre a Lawtonra bízták, az meg makacs, mint az öszvér! Na jó. Tegyük fel, nem sikerül elkapnunk, miközben a szerkesztőség épületébe tart. Ennek ugyan kicsi a valószínűsége, de az is lehet, hogy odabent rejtőzik! Szóval, ha megjelenik az interjú folytatására, a kettes számú terv lép életbe! Ebben kínálkozik alkalmuk kicsit kijavítani a csorbát.

– Cinkosságra akar kényszeríteni bennünket?!

Massala most már határozottan ingerült volt.

– Önként fogunk együttműködni, semmiféle kényszer nincsen! Hallgassa már végig Oscart!

– Látja, Dr. Meissner? A többiek kompromisszumkészsége valamivel erőteljesebb, mint az öné! Higgadjon le végre! Az interjú folytatását egyenes adásban közvetíti majd egy kereskedelmi adó…

– Gondolom, a „Vision 3000”!

– Hogy találta ki?

– Ugyan már, mindenki tudja, hogy az a kormány szócsöve! Maguk pénzelik a háttérből! Az annyira független kereskedelmi adó, amennyire én arab-indián keverék vagyok!

– Milyen érdekes párosítás egy ügyvédnek! Szóval, a riportot nem Mr. Lawton folytatja, hiszen őt sajnálatos módon máshová szólította az állampolgári kötelesség! De egyébként is úgy találtuk, Miss Leacock sokkal jobban mutatna a képernyőn! Tudja, javítanunk kell a tetszési indexen!

– Ön miért vállalja ezt a szerepet, Miss Leacock? – az ügyvéd oldalra fordulva nézett a fiatal riporternő szemébe

– Ennyire vágyik az ismertségre?

– Maga talán nem? – a nő keresztberakta egymáson a lábait – Azt hiszi, nem tudja mindenki?!

– Mit?!

– Hogy addig ügyeskedett, míg a saját irodájának a reklámkampányává nem változtatta az egész ügyet?!

– A munkámat végeztem.

– Hát persze. És eközben az irodája egy hét alatt került be a tíz legismertebb közé! Nem hinném, hogy véletlenül!

– Nem is! Jól képviseltünk egy törvényes ügyet!

– És most a kialakított image-ét félti! Nem szeretné elveszíteni a már megszerzett pozíciót, igaz? Hogy is festene, ha most hirtelen köpönyeget fordítana?!

– Ilyesmi nem áll szándékomban!

– Nincs is rá szükség! – Oscar mosolyogva vette vissza a szót – A stratégiánk csak a kísérlet megítélését hivatott megváltoztatni, az önök szerepét meghagyja ugyanolyan hősiesnek! Merem állítani, mindannyian csak nyerhetnek a dolgon!

– Elsősorban Miss Leacock, akinek nincs mit veszítenie!

– Szeretném megnyugtatni, hogy Mariah nem puszta karriervágyból vállalta a feladatot!

– Mariah?! Ezek szerint…

– Igen, Dr. Meissner, de ne kérdezzen többet! Megbízható emberre volt szükségünk Mr. Lawton helyén! A részletes tervet Frederic Hudson fogja ismertetni, róla talán már hallottak!

Megnyomott egy gombot, mire kisvártatva kinyílt az ajtó. Rövidhajú, fiatal férfi lépett be rajta, kopott farmernadrágban. Bal fülében fülbevaló fityegett, és öles harapásokkal rágógumizott. Az ügyvéd legalább annyira irtózott ettől a fajtától, mint Benito Massala. Ebben az egyben hasonlítottak egymásra.

– Engedjék meg, hogy azért bemutatkozzam! Frederic Hudson, stratégiai elemző vagyok. Arculati stratégiák tervezésével foglalkozom. A céglistát vezető harminc multi közül hét az én elképzeléseimet valósítja meg piaci megjelenésében.

– Hát ez remek, kedves Frederic! – Hugo Meissner nem titkolta a fiúval szembeni ellenérzéseit. Leplezetlen undorral vizsgálgatta. – Azt hittem, túl vagyunk már a meglepetések szakaszán! Maga hogy kerül ide?!

– Ez ki? – bökött felé egy stratégiai elemző magabiztosságával a fiú.

– Hugo Meissner, a lap jogi képviselője. – Oscar próbált békítőleg felelni. Közben kigombolta a felső inggombját.

– És mit keres itt?

– Ne ezzel törődj most! Ismertesd mindenkivel a feladatát!

– Vele semmi dolgom nincsen! Menjen ki!

– Az ügyvéd úr itt marad. – Benito Massala ellentmondást nem tűrő hangon szólalt meg. Nem hangosan. De úgy, hogy mindenki tudta: a dolog csak úgy lehet, ahogy mondta. – Vagy elmondja a jelenlétében a mondókáját, vagy küld maga helyett mást!

– És ő?

Oscar nagyot horkantott.

– Ő, mondjuk így, a lap legbefolyásosabb embere! De még egy ilyen kérdés, és kételkedni kezdek benne, hogy te vagy a legjobb a szakmádban! Mindig így tárgyalsz a megrendelőiddel?

– Én nem találkozom a cégek képviselőivel! Az mások dolga.

– Ez helyes koncepció. Üdvözlöm a főnöködet! Na, kezdd el!

A fiú egy ideig gondolkodott. Aztán hirtelen a körmét kezdte rágni. Úgy szólalt meg, hogy közben a körömrágást sem hagyta abba.

– Sem a formán, sem a hangvételen nem változtatunk. Indul a szokásos közleménnyel…

– Micsoda?! Miről beszélünk?! – az ügyvéd tényleg nem értette.

– Ha közbeszól, nem tudom elmondani!

– A holnapi számról beszél! – a tulajdonosi bizottság vezetője súgott hátulról – A ti közleményetekkel kezdené, ugyanúgy, mint eddig! Továbbra is ellenségesen kell fogalmaznotok!

– És ez az, amihez nincs rám szükség?! A saját közleményünk megírásához?!

– Csak nem képzeli, hogy maga fogja megírni?! Akkor minek vagyok én?!

– Ezt kérdeztem már az elején!

– Csönd legyen! Maga nem kérdez semmit! – Oscar villogó szemekkel fordult az ügyvédhez – Ha nem hajlandó végighallgatni, George betömi a száját, és a székhez szíjazza! Világos?

– Senki nem veheti észre, hogy változás történt! – a fiú úgy beszélt tovább, mintha ez lenne a legtermészetesebb menete a dolgoknak – Marad a kormányellenes hangvételű bevezető, Miss Leacock pedig ott folytatja, ahol Mr. Lawton abbahagyta! De: nem engedi Dr. Deant úgy szárnyalni! Kicsit rángassa le a földre, hozza tudomására, hogy nem érti a matematikai halandzsát. A közvélemény-kutatások szerint ez az elem volt a gyengéje az interjúnak. Tegyük világossá, hogy ez Dr. Dean fennhéjázó egyéniségéből fakadt! Aztán erőltessen ki valamilyen hétköznapi témát, és hagyja, hogy meséljen róla!

– Akkor megint jönni fog a halandzsa!

– Reméljük, Miss Leacock! És a meleg együttérzés a humanoidokkal. Elemzéseink szerint Dr. Dean minden megnyilatkozása erre a rugóra jár! Az ön dolga az, hogy engedje belemelegedni a saját játékába, de valami egyszerű, hétköznapi terepen. És akkor csapjon le! A dologban nem lesz magára hagyva. Az önnél szemközti kamera tetején lát majd egy kék lámpát. Ha az meggyullad, vágjon közbe! Minél megdöbbentőbben! Le kell forrázzuk a nézőket! Ha mindenki ügyesen csinálja a dolgát, minden előrejelzés szerint teljesen megfordulhatnak a népszerűségi mutatók! A Védelmi Minisztérium elegánsan le tudja zárni a kísérleteket – néhány bűnbakra persze, szükség lesz! –, Dr. Deant pedig egyenesen a padlóra küldjük! – körülnézett, és amolyan „na, ehhez mit szólsz?!” pillantást lövellt az ügyvéd felé.

Hugo Meissner semmit sem szólt. Nem, mintha úgy le lett volna nyűgözve. Egyszerűen nem értette az egészet.

– És nekünk mi a dolgunk?

– Ön kicsoda?

– Gotten Lappe vagyok, a tulajdonosi bizottság vezetője, fiam. Mi lenne, ha máskor tájékozódnál kicsit egy ilyen találkozó előtt?

– Mr. Hudson minden anyagot megkapott időben. Úgy látszik, elmulasztotta átnézni őket! – Oscar fejcsóválva nézett a fiúra.

– A munkámra vagy egy jólfésült bájgúnárra van inkább szükségük?! Az majd jólnevelt lesz és figyelmes!

– Attól még nem tűnne kevésbé lángoló zseninek, ha megtanulná a megbízói nevét! Próbálja ki egyszer! Na, folytassa!

– Nos, a szerkesztőség minden tagja tegyen úgy, mint eddig! Vonatkozik ez az ügyvédi irodára is! Nyilatkozzanak bátran, hajtogassák ugyanazt! A kormányellenesség a kulcsszó! Egészen addig kövessék ezt a stratégiát, amíg Miss Leacock föl nem robbantja a bombát! Akkor változik az alapállás. Attól kezdve a megdöbbenés legyen a fő elem! Mr. Lawtonnak volt egy remek hasonlata: az ötmilliárd Frankenstein! Ez motoszkáljon a fejükben! Idézhetik is, körüljárhatják, mondjanak róla mindent, ami eszükbe jut! Az egész kampánynak ez lesz a szlogenje, úgyhogy ne szégyelljék elkoptatni! Itt van a tulajdonosi bizottság elnökének első nyilatkozata az „új helyzetről”… tessék, Mr. Lappe! – Oscar felé fordulva, nyomatékosan kihangsúlyozta a nevet. Egy dossziét adott át a tulajdonosi bizottság vezetőjének – Kérem, alaposan tanulmányozza át! Ne nagyon térjen el tőle! Melyikük Rick Stanfield? – a felelős szerkesztő föltette a kezét – Tessék, a lap munkatársainak nyilatkozata! Ezzel kezdődjön a holnap utáni szám! Címoldalon akarom látni, ugyanabban a méretben és tipográfiával, ahogy odaadtam!

A férfi fölállt, székét félretolta, és mélyen meghajolt a hét multinacionális óriás piaci arculatát meghatározó, stratégiai elemző előtt.

– Úgy lesz, ahogy kívánja, Mr. Hudson! – kiegyenesedett, és ártatlan arccal megkérdezte – Mondja, maga szerint mihez hasonlítunk leginkább? Mosóporhoz vagy zabpehelyhez?

– A piac törvényei egyformán működnek mindenütt! Maguk is eladnak, és maguktól is vesznek! A vásárlók lélektanát egyszerűen nem hagyhatják figyelmen kívül!

– Értem, Mr. Hudson. Nem fogjuk figyelmen kívül hagyni! Annyit bátorkodnék csak félve megjegyezni, hogy eddig is elbotorkáltunk valahogy a sötétben, az ön lobogó fáklyája nélkül! Tudom, nyilván szakszerűtlenül, de az Isteni gondviselésnek hála, a Brilling Post három éve piacvezető ezen a kontinensen! A Dean-ügy kezelésével pedig egyelőre megnégyszereztük a példányszámunkat! Ön hány újságot is dobott már piacra?

– Én nem dobok piacra semmit!

– Bocsásson meg, pontatlanul fogalmaztam! Megfelejtkeztem róla, hogy nekünk, egyszerű halandóknak muszáj betartanunk az etikett bizonyos szabályait! Ez alól csak a legnagyobbak kivételek…

– Újsággal még nem foglalkoztam. Ez egy kihívás számomra!

– Értem. Ahogy nekünk is az lenne a sütőpor vagy a napraforgóolaj. Milyen kár, hogy minket nem hív ki senki!

A felelős szerkesztő visszaült a helyére. Benito Massala bosszankodva csattant föl:

– Tegyünk már pontot a dolog végére! Mindannyian megértettük, hogy nincs más választásunk, mint követni ennek a tejfelesszájú suhancnak az utasításait! Essünk túl rajta gyorsan! Mi van még hátra?

– A tájékoztatási irodának szánt közlemény!

– Ez Dr. Meissner dolga!

– Maguknál egy ügyvédi iroda kezeli az arculati kérdéseket?!

– Ne pimaszkodjon, fiam! – Gotten Lappe jóságos hangon ékelődött a fiú és Massala közé – Fordulhat még úgy a helyzet, hogy valamelyikünk kitekeri a nyakát! Hivatalos jellegű közleményeinket az Hugo Meissner irodára bíztuk. Ennek megvolt az oka.

– Micsoda?

– Ne ezzel törődjön! Tekintse kész helyzetnek! Nagyon feltűnő lenne, ha most ők eltűnnének a képből!

– Akkor kicsit át kell dolgozzam az anyagot! Megkaphatom az iroda eddigi, nyilvános közléseit?

– Ott vannak minden interjú elején. Pár oldal az egész.

– Igen? Azt hittem, ez csak valami cikkírói fogás!

– Nem, Mr. Hudson! – a felelős szerkesztő mosolyogva szólt közbe – Tudja, nálunk az a szokás, hogy azért írunk le bizonyos dolgokat, mert úgy vannak! De amint látom, épp ezen a gyakorlaton készülünk változtatni!

– Egyáltalán nem! Csak korántsem mindegy, hogy tálalunk valamit!

– Nem mondja?

Oscar az asztalra csapott.

– Uralkodjon magán, szerkesztő úr! Már nem sok van hátra.

– Tehát: Dr. Meissner anyagát még ki kell dolgozzuk! Három óra múlva a kezében lesz. Miss Leacockkal a kollégám fogja átvenni a forgatókönyv részleteit, az ő szerepe kulcsfontosságú az előadásban! A többiek elmehetnek! – azzal fogta a kezében maradt irományokat, és szó nélkül távozott a szobából.

– Egy pillanat! Mindenki akkor mehet el, ha tőlem engedélyt kapott rá! Szeretném még egyszer felhívni a figyelmet: a legapróbb, szándékos eltérés a tervezett forgatókönyvtől katasztrofális következményekkel fog járni! Személy szerint mindegyikük számára! Kész tervekkel rendelkezünk arra az esetre, ha az egész szenzációs interjút más lapra kéne bíznunk! Gondolom, a tulajdonosok tisztában vannak azzal, mit jelentene ez üzletileg! Az Hugo Meissner iroda működési engedélyét azonnal bevonnánk, a szerkesztő úr pedig többé nem mehetne újság közelébe! És ez az enyhébbik változat. Az is lehet, hogy a személyes szabadságukért se lesz, aki kezeskedjen!

– Eddig se volt!

– Gondolja, ügyvéd úr? Forduljon csak hátra! Még, még jobban! Benito Massalának hívják az okot! Kérdezze csak meg tőle, milyen erőfeszítések árán tartotta fönn ezt a helyzetet! El tudja képzelni, hogy ha akarjuk, nem zárjuk be az egész kócerájt már az első napon?

– Kóceráj alatt a kontinens legsikeresebb szerkesztőségét érti?

– Miért, ez olyan áthidalhatatlan nehézséget jelent?

– Hát a filatelista híradót könnyebb lenne megszüntetni!

– Milyen vicces ember maga! Nos, Mr. Massala keze idáig ért. Pontosan megértette, hogy itt már mindannyian kényszerpályára kerültünk! Nincs kétféle alternatíva: együttműködés van vagy együttműködés! Ezek a lehetőségek.

– Sajnos, igaza van! – Massala hangja nyugodt volt – Nagyra becsülöm, ügyvéd úr, az eddigi igyekezetét, igen kiváló munkát végzett. Sajnos, az utolsó felvonásból nem maradhat ki. Üljön vissza a helyére, és várja meg az anyagát! Ha átolvasta, igazat fog nekem adni! Oscar!

Az öreg ember nem várta meg a fejbólintást. Intett a tulajdonostársaság vezetőjének és a szerkesztőnek. George előzékenyen kivezette őket a szobából.

– És én most három órát fogok itt várakozni?

– Lehet, hogy Mr. Hudson már előbb is elkészül. Négy kollégájával dolgoznak az anyagán.

– Úgy érti, a szövegen, amit majd az irodánk nevében akarnak leközölni?

– Így is fogalmazhat.

– És ha én nem vagyok hajlandó rá?

– Szíve joga. De akkor innen nem megy ki. Egyelőre.

– És a közlés?

– Meg fog jelenni. A neve pedig ott lesz alatta. Akár tetszik, akár nem.

– Ez a legdurvább törvénysértés, amit…

– Ne folytassa, ügyvéd úr! Vegyen példát Miss Leacockról! Az ő együttműködési készsége példaértékű lehetne…

– Hogyne. Csak ki ne csússzon a számon a szakma neve!

– A szakma neve? Milyen szakmáé?

– Ahol hasonló együttműködési készségre van szükség, megfelelő összeg ellenében, persze…

– A kurvákra gondol? – a riporternő még kedvesen mosolygott is a kérdéshez. Följebb húzta a szoknyáját, és látványos mozdulattal megigazította a melltartóját. – Gondolja, hogy megállnám a helyem a piacon?

– Ahogy itt is.

– Téved! Egy árva fillért sem kapok a dologért!

– Ó, föl sem merült bennem, hogy ilyen rövid távon gondolkodna, Miss Leacock! – bosszúsan vette észre, hogy a lány fiús frizurája és kedvesen kötekedő mosolya kedvére való – Majd a hírnév megfizeti magát! Egy karrier kezdetét nehéz volna egy összegben megváltani!

– Gondolja, hogy a Meissner-iroda nem profitál ebből az ügyből? – Oscar fölült a mellette álló asztal sarkára, és cigarettát vett elő – Csak azért nem kínálom önöket is, mert tudom, hogy egyikük sem dohányzik!

– Eddig profitáltunk, mert azt tettük, ami egy jogi képviselőtől elvárható! Kiálltunk a törvényesség betartása mellett!

– Hujjujjujujj! Milyen gyönyörű mondatok! Esküszöm, ha peres ügyem volna, csak magához mennék! Emlékszik arra a tavalyi esetre, amikor egy fiút elgázolt a részeg iparügyi miniszter?

– Miről beszél? Hogy jön ez ide?

– Megkereste magát a fiú anyja! Úgy érezte, a rendőrség el akarja tussolni az ügyet…

– Honnét tud maga erről?!

Oscar csak mosolygott.

– És még mi mindenről tudok! Maga nem látott lehetőséget az ügyben! Úgy érezte, a szálak annyira összefonódtak, hogy az iroda szépen fölfelé ívelő karrierjét is megfojtanák! Inkább elhajtotta az asszonyt!

– Nem volt rá időnk! Ezerféle megbízás lógott a nyakunkban!

– Na, persze.

– Minek magyarázkodom?! Semmi köze az egészhez! Pont magával fogom megvitatni, mit miért vállalunk el!

– Természetesen nem. Csak mintha az imént azt mondta volna, hogy a legfőbb céljuk kiállni a törvényesség mellett!

– Minden ügyet nem oldhatunk meg mi! Ahhoz ezerszer ennyi ügyvéd is kevés volna!

– Aha. És a Rossini-ügy? Az ő védelmét elvállalta, pedig finoman fogalmazok, ha azt mondom, nem volt tiszta!

– A bíróság fölmentette!

– A maguk hathatós közreműködésével. De mi lett volna, ha azok a fotók nyilvánosságra kerülnek?

– Miféle fotók?! – az ügyvédnek gyöngyözni kezdett a homloka. Oscar a zsebébe nyúlt, és egy borítékot nyomott a kezébe. Tétovázva bontotta ki.

– Mr. Rossinit nyilván megismeri. Az alulötözött hölgy a későbbi áldozat, akivel állítólag az ön ügyfele sosem találkozott!

– Én nem láttam ezeket a képeket!

– Igen, ez minden bizonnyal remek védekezés volna, ha történetesen nem lenne a birtokomban egy olyan példány, amin rajta van az ujjlenyomata! A Rossini-féle társasággal nem szerencsés dolog kezdeni! Jó előre bebiztosították magukat afelől, hogy megbízható támaszuk legyen! És lett is.

Hugo Meissner nem válaszolt. A riporternő csevegő hangon fordult hozzá:

– Még mindig olyan kurvásnak látja a ruhámat?

– Eddig sem a ruhájáról beszéltem. – a válasz csöndes volt és kissé rekedt.

– Ne gondolja, hogy zsarolni kívánom. Pontosan megértem, miért vállalta el Rossini védelmét: rajta keresztül vezetett az út Massalához! Az ön nagy lehetőségéhez.

– Tőle kapta a fotókat?

– Én ilyet nem mondtam!

– De tőle kapta?

– Találja ki!

– Dr. Meissner! Ne aggódjon, Oscar nem akarja kicsinálni magát! Mr. Hudson épp azon dolgozik, hogy maga is a lehető legjobban jöjjön ki az ügyből!

– Mariah-nak igaza van! Csak a kísérlet és a Védelmi Minisztérium szerepének megítélésén szeretnénk változtatni! A többiekét megpróbáljuk helyben hagyni, vagy ha lehetséges, még kedvezőbb pozícióba hozni! Nem viccelek. Ha Hudsonék jól oldják meg a feladatukat, és maguk is azt hozzák, ami minimálisan elvárható, az Hugo Meissner iroda az igazság bajnokaként fog túljutni az ügyön! Erre mérget vehet. A következő lépéssel az egész karrierjét megalapozhatja!

– Kötve hiszem. Amit eddig tettünk, meredeken eltér attól a szereptől, amit most megpróbálnak ránk osztani! És ezt az emberek észre fogják venni!

– Dehogy fogják! Az emberek azt veszik észre, amit akarunk, hogy észre vegyenek!

– Igen? Ehhez képest micsoda botrány kerekedett a kísérletek nyilvánosságra kerüléséből! Gondolom, nem állítja, hogy ezt is akarták?

A férfi elmosolyodott. Mariah Leacock közelebb húzódott, és megfogta az ügyvéd kezét.

– Idefigyeljen, Dr. Meissner! Jóval kevesebbet tud a dolgokról, mint gondolná. A hazájának tesz szolgálatot azzal, ha most segít az ügy lezárásában! A Védelmi Minisztériumnak ugyanaz az érdeke, mint mindannyiunknak: a kísérletek befejezése. Meg kell találni a kiskaput, amin keresztül mindenki emelt fővel távozhat!

– Huhh, most már zsong a fejem! Maga tulajdonképpen kicsoda, Miss Leacock?

– A Brilling Post külső munkatársa. Elégedjen meg ennyivel!

– És gondoljak mögé, amit akarok?

– Ha úgy tetszik jobban…

– Nem tetszik, de itt ma senki sem hajlandó világosan beszélni!

– Én talán nem voltam elég világos? – Oscar nagyot szívott az apróvá zsugorodott cigarettából, aztán gondosan elnyomta a talpán. Ez sem illett az elegáns, halvány csíkos öltönyhöz. – Nem mi robbantottuk ki az ügyet, de kezdettől fogva azt reméltük, segítségünkre lehet! A kedvező alkalomra vártunk. Most jött el.

– Tényleg be akarják fejezni a kísérleteket?

– Be.

– És az „Idegenek”? A végzetes stagnálás? A létfontosságú, új felfedezések?

– Minden a kezünkben van. A kísérlet meghozta az eredményt, amit vártunk! Kezünkre játszott, hogy az „Idegenek” épp most vétettek súlyos hibát, a legjobb pillanatban. Eddig csak védekeztünk – mostantól a támadásra kell összpontosítsunk!

– Jóságos Atyaúristen! Mibe keveredtem?!

– Végre a helyes kérdést teszi föl!

– Ezek szerint mindvégig röhögtek a markukba, és hagytak minket ugrabugrálni?!

– Én nem fogalmaznék ilyen csúnyán! Ráadásul nem is minden alakult a terveink szerint! Ami odafont történt – a mennyezetre mutatott, de mindhárman tudták, hogy a világűrre gondol –, abból semmit sem láttunk előre! Pedig minden ott dőlt el! De itt lenn se mi osztottunk minden lapot! Mr. Lawton és Mr. Parson például annyira belelovalta magát a szerepébe, hogy velük képtelenség tárgyalni!

– És Stanfield? Vagy én?

– Maguk tárgyalóképesek! – mosolyogva a borítékra bökött – Mr. Stanfieldnek is megvan a maga borítékja! Csak vele négyszemközt akartuk tisztázni a dolgot! – mosolya vigyorrá torzult – Hátha túllőnénk a célon; ha más is tudomást szerezne bizonyos részletekről! – sokat sejtető szünetet tartott, mialatt újabb cigarettát halászott elő a dobozból – Egyik kollégám odahaza várja! Meg fognak egyezni.

Az ügyvéd magába roskadva nézte a cigaretta hirtelen felizzó végét. Nem tudott szólni.

– Ne vegye úgy a szívére a dolgot! – a riporternő már simogatta is a kezét, nem csak fogta – Köszönje Oscarnak, hogy nem került a bűnbakok közé! Az első variációban ott volt a helye!

– A bűnbakok között? – kicsit följebb emelte a tekintetét. Egész kevés is elég volt, hogy a parázs helyébe a férfi szemei kerüljenek.

– Igen, miért néz ilyen csodálkozva?! Valakinek el kell vinnie a balhét! Másképp hogy érezhetnék az emberek, hogy ismét győzött az igazság?

– Az igazság… – Dr. Meissner legyintett egyet.

– Igen, az igazság! Bár lehet, hogy ön eddig tévesen értelmezte ezt a fogalmat!

– Lehet ezt tévesen értelmezni? Valami vagy igaz, vagy nem!

– És ezt egy ügyvéd mondja?! Akkor hadd tanítsam meg valamire Dr. Meissner: a mi szakmánkban az az igazság, ami a többség érdekeit szolgálja! Ebben a pillanatban mi tudjuk a legtöbbet tenni az emberekért, következésképp minden igaz, ami a számunkra hasznos! Ilyen egyszerű a dolog.

– Sajátos logika!

– Amilyen sajátos a helyzet is!

– És ki lesz a kiválasztott? Ki viszi el a „balhét”?

– Ki vinné? – a riporternő rámosolygott az ügyvédre – Dr. Dean! Ez a legkézenfekvőbb megoldás.

Fölállt, és gondos aprólékossággal eligazgatta magán meggyűrődött szoknyája ráncait.

57.

– Sajnálom, uram. Ha előbb tudom, hogy mit tett a fiú, nem engedem a közelébe!

– Ugyan már, doktor, mi kárt tehetne bennem? – az ezredes elgondolkodva nézte az őrjöngő fiút a füstszínű üvegen át – Az a baj, hogy teljesen összevissza beszél! Csapong ide-oda. Semmi értelmeset nem lehet kihámozni a mondataiból!

Az orvos mosolygott.

– Ebben téved. Irtózatos energiával próbálja fegyelmezni magát! Elmeséljem, milyen állapotba kerül a sokkoltak kilencven százaléka?

– Volt szerencsém ilyesmit látni.

– Akkor tudja értékelni a fiú teljesítményét. A sokkoló durva eszköz. Végigszántja az egész agykérget, kiszámíthatatlanok a hatásai! Hogy adhattak a kezébe ilyesmit?

– Mindent megkapott, amit kért! Ez volt a megállapodás. De egyvalamit áruljon el: a robotokat miért nem viseli meg a „leszívás”? Hiszen tulajdonképpen ugyanarról a dologról van szó!

– Nem egészen. Belőlünk hiányzik a Menseron-híd!

– És ennek ekkora jelentősége van?

– Óriási! A robotok talpán keresztül közvetlen hozzáférést biztosít az agyhoz! Egy időre lebénítja őket, de ezenfelül semmiféle kárt nem okoz. Csak a kívánt pályákkal kapcsol össze. A sokkoló viszont mindent összekuszál! Leszívja a szükséges információkat, de közben úgy viselkedik, mint elefánt a porcelánboltban! Irtózatos káoszt hagy maga után! Van, aki beszélni is elfelejt a végére…

– Értem.

– Kétlem, Mr. Hakawa! A fiú még ennél is veszélyesebb dolgot művelt: a sokkoló segítségével rákapcsolódott egy robot agyára! Ilyesmit ma már senki sem tenne!

– Ma már? Ezek szerint régebben tettek?

– Voltak kísérletek. Ígéretes útnak látszott közvetlenül befolyásolni a szintetikus agyat.

– De csak látszott?

– Lesújtó eredmények születtek. A kísérleti személyek mindegyike megőrült. A robotok is.

– De maga a dolog… működött?

– A közvetlen „leszívás”?

– Beleláttak egymás gondolataiba?

– A Menseron-híd csak egyirányú közlekedést tesz lehetővé. A robotnak semmi esélye nem volt erre! Ellenben később, az extatikus fázisban, nem sokkal a teljes szellemi leépülést megelőzően, különös jelenségek léptek föl! Megfelelő fizikai közelség esetén mindketten „hallották” egymás gondolatait!

– Hallották?

– Legalábbis ezzel a szóval írták le a dolgot. Hanghullámok persze valójában nem jelentek meg sehol!

– Értem. Tehát utána mindketten hallottak ezt-azt…

– Ha elég közel voltak egymáshoz!

–… de összekapcsolódás közben csak az ember tudott belelátni a robot agyába?

– Így van. De mivel ez is volt a cél, a kísérlet ebből a szempontból sikeresnek tekinthető…

– Ebből a szempontból?

– Igen. Mint már mondtam, az alanyok egyetlen alkalom után megőrültek! Eleinte semmi sem látszott rajtuk, egy-két nap elteltével azonban szaporodni kezdtek a kóros tünetek. Egyre jobban! Szabályos örvénymintázatot mutatott ki az enkefalográf. Spirálszerűen gyorsulva rántotta őket magába a káosz! Teljes szétesés volt az eredmény. Minden esetben. – a fiúra mutatott – Neki sincs több esélye.

– Akkor visszamegyek. Hátha kibukik belőle még valami fontos…

– Sajnálom, nem engedhetem vissza! Nem véletlenül hívtam ki az előbb. Ebben a szakaszban már közveszélyesek!

Az ezredes elnevette magát.

– Ne legyen gyerek, doktor! Mit tudna ártani nekem?

– Bármit. Egy idő után megszűnik a fájdalomérzetük. Ez megsokszorozza az erejüket.

– Bízza csak rám a dolgot!

– Még egyszer figyelmeztetem: őrültségre készül! A tudomány semmilyen módszert nem ismer, amivel visszafordíthatná ezt a leépülést! A fiú megfékezhetetlen.

– Mondtam: bízzon bennem!

Az ajtóhoz ment, és kilépett a folyosóra.

– Nyissa ki a bejáratot! Visszamegyek.

– Van még valami, uram!

– Éspedig?

– A robot. Szabadon kószál a városban.

– Eddig is azt tette!

– De eddig nem esett át összekapcsoláson! Mint már említettem önnek, a kísérletekben ugyanazok a tünetek léptek föl robotnál és embernél! Mostanra már az a „nő” is fékezhetetlen! Merre járhat éppen?

Hakawa ezredes megrázta a fejét.

– Pont ezt szeretném megtudni! Kinyitja végre az átjárót?

58.

Az én helyem az északkeleti szárny végénél volt, szemben az amfiteátrummal. Pontos eligazítást kaptam egy századostól, aki egész végig a nyakamat bámulta. Hál’ Istennek nem merte megtapogatni.

– Lőni csak a legvégső esetben lőhet, a legfontosabb, hogy azonnal hívjon, bármi rendellenességet észlel!

– Igenis, uram!

– Láttam én már magát?

– Nem hiszem, uram!

– Akkor hogy kerül ide? Honnan vezényelték át?

– Merlen admirális különleges alakulatából, V/2-es deszantegység, hatos alosztály, uram!

– Ne tegye hozzá mindig ezt az uramot! Idegesít!

– Igenis, uram!

– Nem irigylem Merlen admirálist!

– Ritkán találkozunk, uram!

– Marha! Arra gondoltam, ha minden embere ilyen, nem lehet könnyű dolga! Pihenj, és foglalja el a figyelőállást! Indulj!

Azzal sarkon fordult, és otthagyott.

Csodáltam az Idegeneket. Hihetetlen, milyen pontos információval rendelkeztek mindenről! És bele is tudtak piszkálni a hálózatokba! Nem létező őrmesterként megjelentem a Védelmi Minisztérium rendszerén, mint az épület körülzárására kirendelt osztag 206-os számú tagja! Még kerestek is, mikor késtem!

Persze, nem volt min csodálkoznom. Hisz a barlang, az utunk megszervezése, a „Nicodemus” elrablása mind az „Ő” művük volt. Mi csak bábok lehettünk a nagyok játszmájában.

Kaján szemlélői az árnyékboksznak, amit az emberek folytattak az Idegenekkel.

Semmi esélyük nem volt. „ŐK” mindent tudtak róluk, az emberek viszont semmit az Idegenekről. Még azt sem, honnan jöttek.

Sokat töprengtem ezen idefelé jövet. Volt rá időm, hiszen jóval az érkezés előtt fölébresztett a bennünket a gép. Fel kellett készülni a feladatra. Mindenkinek a magáéra. És közben állandóan „Róluk” beszéltünk.

Miért mentettek meg minket? Mi a céljuk valójában? Hogy nézhetnek ki? Mit akarnak itt, ahol emberemlékezet óta nem járt másfajta értelem, csak emberi?

Egyik kérdésben sem jutottunk közelebb a megfejtéshez. Maradt mindennek a legalján a reszkető bizonytalanság: van értelme annak, amit csinálunk? Nem lehet, hogyha a nagyok játszmája véget ért, minket egyszerűen eltaposnak, mint egy apró és haszontalanná vált bogarat?

Esélyünk sem volt megérteni, mi történik a fejünk fölött. Leskelődni jöttünk az egyik fél táborába, mert a másik ezzel bízott meg. Nem ígért semmit, de mi látjuk, hogy nyerésre áll a játszmában. Zihálva reménykedünk! Reméljük, hogy nekünk is leesik valami konc a győztesek asztaláról! Egészen jelentéktelen, apró kis falat: a saját bolygónk.

A vörösen izzó fénypont megjelent előttem. Semmit sem bíztak a véletlenre. Figyelmeztettek, hogy itt a legalkalmasabb pillanat.

Nem késlekedtem. Előhalásztam a könnygázgránátot, és kibiztosítottam. Az ablak vagy ötven méternyire volt. Jócskán kívül az én területemen.

Beállítottam a pozíciókat, és fölengedtem az okos kis szerkezetet. Automatikus vezérlésű volt.

A magasba emelkedett, és váratlan sebességgel megindult az ablak felé. Csak akkor robbant, mikor az üvegtáblák már betörtek. Óriási ribillió támadt.

Az épület védelmét ellátó önkéntesek azonnal odarohantak, és vaktában lövöldözni kezdtek. A közelben posztoló őrszem fedezékbe ugrott, és gondolom, segítséget kért. Mindenesetre én is jelentettem az esetet. Húsz másodpercre volt szükség, hogy a gyors reagálású egység a helyszínre érjen. Gázálarcban ugráltak be az ablakon. Egyenlőtlen kézitusában próbálták lefegyverezni a teljesen megzavarodott önkénteseket. Ebből aztán még nagyobb kavarodás lett. Végül már senki sem tudta, ki támadott kire. Rajtam kívül, persze.

A támfal fedezékébe húzódva a legszélső ablakhoz mentem, és az övemre erősített rohamkéssel kifeszítettem a zárat.

Mondanom sem kell, ez csak leírva fest ilyen egyszerűen. A kés eleve nem jött ki a tokjából. Mikor mégis engedett, már annyira cibáltam, hogy a nagy lendülettől a hátizsák pántját is átvágtam vele.

Az ablak fája mindenütt könnyen forgácsolódott széjjel, csak a zár körül nem. Ott egy hasáb alakú, keményfa toldás lehetett. Nem könnyen adta meg magát.

Végül a sok lökdösés segített. Ahogy küszködve próbálkoztam a feszegetéssel, a vállam nekifeszült az üvegnek.

Vagy eleve nyitva volt, vagy a zár nem állt a helyzet magaslatán. Így utólag már nehéz megállapítani. Mindenesetre derékig szinte bezuhantam az épületbe.

Nagy nehezen átemeltem a lábam az alacsony párkányon, és futni kezdtem jobbra, a folyosó vége felé.

Az egész szárny néptelen volt. Védők és támadók mind a bezúzott ablaknál viaskodtak egymással. A mellékhelyiség a tükörrel szemben nyílt. Idáig terjedtek előzetes ismereteim az épület alaprajzáról.

Berontottam, és drámai tempóban vetkőzni kezdtem. Most aggasztott csak igazán a nyakamba kötött csomó: vajon hogy fogok megszabadulni tőle?

Félelmem alaptalannak bizonyult. Csomónak már nyoma sem volt. Néha nagy szerencse, ha az ember mindenben egyformán tehetségtelen! Ha képes vagyok egy tisztességes hurkot kötni, most vesződhetnék a bogozással!

Ahogy elkészültem, ismét megjelent a kis vörös pont. Kifelé indult a mellékhelyiségből.

Kicsit elrendeztem magamon a terepszínű öltözék alatt meggyűrődött zakót, és rohantam utána. Vakon követtem, mert tudtam, ő az egyetlen, aki tisztában van a biztonságos útvonallal. Még nem volt tíz óra, mikor fölértem az emeletre.

59.

A fiú karja megállt a levegőben. Abbahagyta a fal ütlegelését, és az ezredesre nézett.

– Nem gondoltam, hogy visszajön!

Az arca csapzott volt, az inge több helyen elszakadt. Mosolyogni próbált. Leginkább egy vicsorgó majomra emlékeztette a katonát.

– Miért ne jöttem volna vissza?

– Mert fél tőlem.

– Én?

– Maga.

– Ettől ne tarts! Ellenben említettél valamit, amit aztán elkerültünk a beszélgetésben: Fermat-tétel, jól mondom?

– Hogy megjegyezte! Mit akar vele?

– Megérteni. Mi ez és miért mondtad?

A fiút váratlan nyugalom szállta meg. A katona arcába nézett, a falnak dőlt, és lassan lecsúszott a földre. Lábait maga alá húzta. A kezét úgy kulcsolta a térdei köré, hogy éppen kilásson az így emelt barikád mögül. Hakawa ezredes állva maradt.

– A Fermat-tétel egy jelentéktelen algebrai állítás. Legalábbis a legtöbb matematikus szemében elvesztette a varázsát. Úgy vélik, akár bebizonyosodik, akár nem, nem sokat változtat a dolgokon.

– Szépen lehiggadtál. Ezt már szeretem.

– Fogja be a száját, érti?! – hadonászva talpra ugrott – Itt magának nem osztottak lapot!

– Nyugalom, nyugalom, inkább folytasd!

– Majd folytatom, ha úgy látom jónak! Örüljön, hogy valaki hajlandó átmosni a kiszikkadt agyát!

A katona nem válaszolt. Elgondolkodva nézte a fiú arcát, közönyös tekintete mögül azonban éberen figyelt. Föl volt készülve bármilyen támadásra.

– Most miért hallgat?! Így akar megőrjíteni?!

– Eszemben sincs. Várom a folytatást.

Néhány másodpercnyi ziháló csend következett. Aztán a fiú visszaült.

– Fermat fölírta egy lap margójára, hogy ismeri a megoldást. – ismét megjelent a sárga hab a szája sarkában – Évszázadokra őrületbe kergette ezzel a matematikusokat! Pedig hazudott. Semmiféle megoldást nem ismert.

– Nem? És ezt honnan tudod?

– Onnan, hogy én ismerem a megfejtést! Olyan út vezet hozzá, ami Fermat számára még nem állt nyitva!

– Hátha kinyitotta… ő maga!

– Az lehetetlen! Tételek kimondásának tömkelegén kellett volna átverekednie magát, amelyek közül bármelyik százszorta jelentősebb, mint maga a sejtés! De ne szóljon közbe!

– Rendben. Mondd tovább.

– Meg sem kérdezi, honnan ismerem a megfejtést?!

– Azt mondtad, ne szóljak közbe!

Újabb dühroham következett. A fiú páros lábbal ugrott neki az ezredesnek. Rúgott-vágott minden irányban. Ha a katona félre nem lép, biztosan összetöri az arccsontját. De félrelépett.

A levegőre mért hatalmas ütéstől a fiú elveszítette az egyensúlyát, és arccal a padlóra zuhant. Sokáig fekve maradt.

Mikor felült, ismét világos volt a tekintete. Csak az orrából folyt a vér.

– Nincs egy zsebkendője?

– De van. Tessék.

– Köszönöm. – összehajtogatta, és a vérzés útjába szorítva beszélt tovább. Mintha mi sem történt volna. – Nem én oldottam meg a problémát. A humanoidok. Olyan úton, amiközben hihetetlen más felfedezéseket is tettek! Minden matematikus tévedett, amikor jelentéktelennek tartotta a Fermat-sejtést! Csak nem maga a tétel, hanem a hozzá vezető út az érdekes! És ezt az utat nem mi találtuk meg! Érti?! Nem mi, hanem a humanoidok! Az ostoba kísérleti majmok! A mi buta, tudatlan teremtményeink, akit csak eszköznek tekintenek a magához hasonlók! Az Idegenekkel folytatott fegyverkezési verseny tehetetlen eszközének! És lám: az egerek hegyeket szülnek! Olyan szikrák pattannak ki a fejükből, amit nem is értünk! Hogy a fenébe jutnak el idáig?! Hiszen butábbak nálunk! Ostobák! Nem múlhatnak felül bennünket!

– Bizonyos szempontból felülmúlhatnak! Épp ez a Kísérlet lényege. Kihasználni az egymásra utaltságukat. A gyöngébb szellemi képességekből eredő együttműködési hajlamokat. Ez a mi nagy ötletünk! Elvetni a csírát és learatni a termést! Valójában minden, amit kitalálnak, a mi szándékunkból fakad! Mi akarjuk, hogy kitalálják! S ha kitalálták…

– Észre sem vesszük! Elkerüli a figyelmünket, mert egy Fermat-tételből nem lehet sugárágyút építeni! Maguk egyszerűen elfelejtik, hogy egyetlen tisztán haditechnikai felfedezés sincsen! Ilyesmi egyáltalán nem létezik! A világ nem a mi fogalmaink szerint van fölépítve! Minden gondolatot föl lehet használni így is, meg úgy is! De a maguk begyöpösödött agya csak azt ismeri föl, aminek már eleve ravasza van! A gyújtózsinór szagára ugranak! Minden másra süketek és vakok! Ki tudja, mi értéket termeltek már ki ezek a lények! Ha nem idiótákat bíznak meg az üveggyöngy-vadászattal, már rég nem itt tartanánk! Érti, maga féleszű barom?! – megragadta a zubbonya hajtókáját, és annál fogva próbálta rángatni – Érti?!

– Hát hogyne érteném. – óvatos, de határozott mozdulattal fejtette le a fiú kezét magáról – Azt mondd el nekem, hová tűnt a nő? Hova lett?

– Mondtam már: fogalmam sincs! Száz oldalas volt a tétel bizonyítása, órákig rágódtam rajta. Mire fölocsúdtam, nem voltak sehol! Mind a tizenhárom eltűnt!

– És valami sejtésed sincs, hová mehettek?

– Miért kell mindent százszor megkérdezni?! – újból nekiesett a katonának – Maga egy félkegyelmű idióta! Egy szarházi!

Válogatott sértések röpködtek a szájából. Először csak ököllel támadott, aztán már kézzel-lábbal. Harapott is. Az ezredes azonban nyugodt és határozott mozdulatokkal hárította a támadást. Egyetlen ütést sem viszonzott. Várta, hogy az őrjöngési hullám a tetőfokára éljen. Akkor elővette a módszert.

Ősi eljárás volt, valahová a rituális korokba nyúlt vissza. Vagy még távolabbra. Senki sem alkalmazta már.

Hakawa ezredes az apjától tanulta. Mint a bölcsességet is, hogy az irtózatos tempóban fejlődő tudomány néha kiveri az emberek fejéből az igazi tudást.

Lefogta a fiú kezét, és váratlanul akkora pofont kevert le neki, amekkorát évszázadokra visszamenőleg nem tett lehetővé egyetlen demokratikus alkotmány sem.

A fiú abban a pillanatban „leállt”. Csodálkozó szemmel nézett a katonára, s egyik kezét lassan az arcához emelte.

– Mit tett velem?!

– Amit az apádnak kellett volna, tíz évvel ezelőtt. Na menj, mosakodj meg! A folyosón balra van a zuhanyzó, így mégsem mehetsz emberek közé!

A fiú csak állt, és tátott szájjal próbálta elrendezni magában a dolgokat.

Nem értette, miért nem gyűlöli az ezredest.

60.

A busz csöndesen suhant át a mágnesvasút felüljárója alatt. Épp egy szerelvény húzott el odafönt. Szinte semmi hangja sem volt.

– Baromi jól néz ki! – Norton egészen odanyomta az arcát az üveghez – El se hiszem, hogy mi találtuk ki!

– Pedig így van! Láttam az eredetit. Thomas hirtelen hagyta abba. Úgy akarta folytatni, hogy „…még odahaza!” De nem folytatta.

Olyan érzések rohanták meg, amilyeneket már rég nem érzett. Hamar kiderült, hogy nincs egyedül ezzel.

– Mi lehet velük? – kérdezte Scorolla.

Nem mondta, kikre gondol. Nem is kellett mondania. Thomason és Nortonon kívül mindenki hátrahagyott valakit. Ha gyereket és házastársat nem, hát egy testvért legalább.

– Rossz lehet, hogy semmiről sem tudnak!

– Miért, mi tudunk?

– Igen, tisztában vagyunk vele, hogy szarul áll a szénánk!

A pilóta csak csóválta a fejét.

– Gyanítom, hogy nem értünk mi semmit! Isten bizony, néha arra gondolok, hogy perceken belül föl kell ébredjek! Túl hosszúra nyúlik ez a rémálom!

– Már nem kell sokáig várnod!

Thomas a szélvédőnek támaszkodott, a vezetőfülke mellett.

Marilynt az első sorba ültették. Megnyugodott. Nem kérdezett semmit, de legalább nem is kiabált. Norton ujjainak vörös lenyomata most is ott virított az arcán. Pedig tényleg nem volt nagy pofon.

– Mit gondoltok, ott lesznek?

– Ki tudja? Idáig a szervezésre nem lehetett panasz! – a pilóta csettintett egyet az ujjaival – A mi Idegenjeink alapos palik: eddig minden úgy volt, ahogy mondták.

– Mondták! – Thomas elnevette magát – Honnan tudod, hogy beszélnek egyáltalán? Lehet, hogy nincs is szájuk!

– Lehet. Meg az is lehet, hogy van!

– El tudod képzelni, hogy a Világegyetem két különböző pontján, egymástól függetlenül, két egyforma lény fejlődjön ki?!

– Én nem azt mondtam, hogy egyforma! De miért ne lehetne szájuk?

– Mint a filmeken, igaz? Nyáladzó fogsor, hártyás lábak, dinófarkak meg maró savak a vérben!

– Nem csak ilyen filmek vannak!

– Ez igaz. Van még a jóságos típus, nagy vízfejjel, álmodozó bálnaszemekkel, meg kétszer hat ujjal! Ez is Isteni! Szép kis állatkert lenne belőlük. – kezeivel széles téglalapot rajzolt a levegőbe – „így képzeljük mi!” Ezt írhatnánk a bejárat fölé. Csak semmi eredetiség! Azokat a formákat variáljuk, amiket látunk magunk körül: egy kis gyík, egy csipetnyi majom, egy kávéskanálnyi féreg meg egy csomó emberi gonoszság! Lapos fantáziaszörnyek! Kizárt dolog, hogy a valóság ilyen legyen!

– Hanem milyen?

– Mit tudom én?! Más. Olyasmi, amit el sem tudunk képzelni! Túl nagy véletlen lenne ekkora egybeesés!

– Hátha közösek az elődeink?

– Az más. Úgy talán igen.

– Ez még azt is megmagyarázná, mi a fene szükségük lehet erre a bolygóra!

– Gondolod, hogy szükségük van rá?

– Szerinted mi másért csinálnák?

– Sejtelmem sincs! Bármilyen kérdést teszek is föl magamban, végül egyikre sem tudok válaszolni!

– Aha. Hát ennél jobb az én variációm: a kocsonyásfejűek ki akarják tekerni az emberek nyakát, és ehhez segítségül hívtak minket! Ez legalább egy magyarázat!

– Csak értelme nincsen! Mi a fenét tudunk mi segíteni ebben? Nem is beszélve arról, miért jó ez nekünk?

– Hát először is: ha jó, ha nem jó, már benyeltük a dolgot! Itt vagyunk. Elhittük, hogy minden így lesz tuti! Vagyis az elgondolásuknak ez a része hibátlanul működött! A második kérdésedre ennyi a válasz. Az első pedig még ennél is egyszerűbb: nekik azért jó az egész, mert nyilvánosságra hozzuk, hogy létezünk! Pontosan kiszámították, hogy ettől ez a hülye demokrácia megretten! Be fogják szüntetni a humanoid-kísérleteket, minek által az emberek kiveszik a saját kezükből a leghatékonyabb fegyvert! Az Idegenek fölismerték a bennünk rejlő veszélyt! Észlelték a fejlődést, amit előidéztünk, és úgy találták, legjobb, ha egymásra uszítanak minket! Az embert és az ő teremtményét! Hát így tudunk segíteni nekik! Elő sem kell bújniuk! Ezzel mindenki jól jár: az Idegenek is és mi is!

Újabb szerelvény húzott el a fejük fölött. A pilóta alig palástolt büszkeséggel nézett utána.

– Maga egy hülye, Mr. Norton! – szólalt meg csöndesen Marilyn. A hangja fáradt volt és elcsigázott.

– Örömmel hallom, hogy kezd magába visszatérni az élet!

– Ha úgy van, ahogy mondja, akkor az a mi halálos ítéletünk is egyben! A „humanoid-kísérletek megszüntetése” nem jelent mást, mint a mi kiirtásunkat! Erre még nem gondolt? A maga forgatókönyve egyenlő a pusztulásunkkal!

Norton az ujjaival dobolt az ablakon.

– Egyébként, ha tényleg ilyen nagy a „bennünk rejlő veszély” – folytatta –, gondolja, hogy a maga kocsonyásfejű Idegenjei jó szemmel néznének bennünket? Minket igen, az embereket nem? Hol ebben a logika?! Szinte egyformák vagyunk! Ha túlélnénk a kísérletek megszüntetését, szembenézhetnénk az Idegenekkel! Maga szerint milyen esélyeink volnának egy ilyen partiban?

Norton némi gondolkodás után a térdére csapott.

– Jó, akkor győzzön az ember!

– Aki eddig is szemrebbenés nélkül eltaposott bennünket, valahányszor úgy tartotta kedve!

– Hátha most megkegyelmeznek! Hátha belátják; hogy egyetlen dologhoz van joguk: föltámasztani és élni hagyni a világunkat!

– Most, mikor majd az is kiderül, hogy összeszűrtük a levet az Idegenekkel?!

– Hát… igen…

– Akkor vagy idióták, vagy akkorát változtak az utóbbi hetekben, hogy nem lehet rájuk ismerni! Nem érzi, milyen gyermeteg ostobaságokat hord össze?

– Az igazság néha közelebb áll a gyermeteg ostobasághoz, mint a… – hosszabb szünet következett.

– Na, ebből hogy jössz ki? – Thomas rég nevetett ilyen jóízűen. A többiek is mosolyogtak. Kivéve Marilynt.

– Nem az a legnagyobb baj, hogy ostobaság az elmélete, Mr. Norton! Nagyobb gond, hogy talán igaz! Mert az akkor azt jelenti, hogy nincs számunkra kedvező végkifejlet! Akár az egyik fél győz, akár a másik, nekünk végünk van! Jobb szeretném azt hinni, amit Thomas! Hogy nem látunk bele a lapokba. Abból még kisülhet valami jó is. – körmeivel megkocogtatta az ülés támláját – Talán…

Letértek az útról, és egy alagútban haladtak tovább. A szélvédő fölött váratlanul kivilágosodott a monitor.

– Itt az idő. – mondta a pilóta – Tegyük a dolgunkat, még ha nem is világos, miért!

A busz lassan fékezni kezdett.

61.

– Magának elment az esze! Tényleg szabadon akarja engedni?! Ez a fiú közveszélyes!

– Egy légynek sem fog ártani!

– Ezt majd pont maga dönti el! Legalább százféle, összetett pszichotechnikai eljárással próbálkoztunk már az ilyen esetekben! Egyik sem működik!

– Én csak egyfélét ismerek, az viszont, mint láthatta, nem túl összetett! Viszont működik. Ennyi a különbség.

– Bármelyik pillanatban robbanhat a bomba! Újból kitör belőle a…

– Nem fog kitörni. Zárjuk le ezt a kérdést, doktor! Nem ezért hívattam ide Mr. Groney-t és Lucas századost!

– Gondoltam. A Megfigyelési Osztály embereit nyilván a fiú megfigyelésével akarja megbízni! Éppen ez aggaszt engem! Hogy ezek szerint szabadon akarja engedni!

– Ő az egyetlen, aki elvezethet bennünket a humanoidokhoz!

– Mégis hogyan?! Fogalma sincs, hol vannak!

– Majd rájön! Hagyni kell gondolkozni. Itt – a kizárólag egyik irányból áttetsző üvegfalra bökött – csak megőrülni lehet! Nekünk viszont szükségünk van az eszére! Épen és egészségesen! Nem megnyomorított fogolyként!

– Ez a fiú sohasem lesz egészséges! Nem járulok hozzá az elengedéséhez!

– Nem vagyok köteles kikérni a véleményét!

– Megértettem. Ebben az esetben viszont ragaszkodom hozzá, hogy jegyzőkönyvet vegyünk föl a dologról! Innentől kezdve minden felelősség önt terheli!

Az orvos elviharzott, és úgy vágta be maga mögött a puha bőrborítású nyílászárót, mint szél a budiajtót. Hárman maradtak.

– Ugye, nem jól értettem, ezredes úr? Nem ennek a fiúnak a követésével akar megbízni bennünket?

– De igen.

Az alacsonyabbik férfi kétségbeesett.

– Bármi mást szívesen elvállalnék, akár az Idegenek felkutatását is az Orionban! De ne kívánja tőlem, hogy ezt a gyereket kövessem! Eddig négy ízben próbáltuk szemmel tartani. Húsz perc volt a rekordunk…

– Hát akkor most több lesz! Vonjon be annyi embert, amennyit csak szükségesnek tart! Korlátlan hozzáférést kap a biztonsági hálózathoz, saját BHR-kódokat és automatikus követőt, amennyit csak akar! Siessen, a fiú harminc perc múlva kilép az épület kapuján!

– Értettem, uram! – a százados tisztelgett. Az arcán azonban egy csöppnyi lelkesedés sem látszott.

62.

A jármű ott állt a szervizalagútban. Az indítókódot Norton fejből tudta, Thomas és az orvos ült be mellé.

– A többiekkel nem lesz baj?

– Ne aggódj annyit! Charley elboldogul a busszal! Csak a következő alagútig kell eljutniuk!

– Na, öltözz! Mindjárt itt vannak!

Nem volt könnyű ülve magukra húzni a Biztonsági Szolgálat fekete overallját. Thomasra nem ment rá a cipő, az orvos képtelen volt begombolni a kantárt.

– Ki a fenére méretezték ezt a szart?!

– Rád. Ki másra?

– Csak éppen hetekkel ezelőtt!

– Ja, majdnem elfelejtettem, hogy mostanában jobban szereted a bukósisakon vasalt holmit! – Norton vigyorogva ütött rá az overall kidudorodó, hasi tájékára – Túl jó a koszt ezen a vidéken!

– Fogd be a szád! Inkább segíts begombolni!

Ketten nagy nehezen kierőltették a megoldást. Addigra Thomas is végzett a bakanccsal.

– Úgy érzem magam, mint Hamupipőke mostohanővérei az üvegcipőben! – dühödten próbálta tágítani a fűzőt – Az is lehet, hogy mire végzünk, elvérzek!

– Ez mindannyiunkkal előfordulhat! Szerinted mennyi az esélye, hogy simán átadják őket?

– Száz százalék! Így szól a parancsuk!

– Legalábbis reméljük!

– Te állítottad, hogy eddig minden úgy volt, ahogy az Idegenek mondták!

– Úgy is volt!

– Akkor most is úgy lesz! Én nem kötöm be ezt a rohadékot!

– És lógó fűzővel fogsz tisztelegni?

– Tisztelegjen a hóhér!

– Muszáj tisztelegned! Nem szabad föltűnést keltenünk!

– Jól van, majd tisztelgek, ne izgulj! Csak ez a szemét lenne egy számmal nagyobb!

– Nem próbáltad kivenni belőle a merevítést? Úgy kényelmesebb! – az orvos csöndesen szólt közbe. Thomas ámulva nézte a kezében tartott, testszínű plasztikformát. Az anyja újságpapírból gyúrt gombócot használt ugyanerre a célra. Ha kevés volt a sámfa.

– Ezt honnan szedted?

– A cipőm orrából. Neked nem volt benne?

– Ha volt, benne is van!

– Ott jönnek! Most már hagyd a fenébe! Ki fogod bírni! – Norton a szemeit meresztve próbálta leolvasni a rabszállító kocsi rendszámát. Sokáig nem járt sikerrel.

63.

– Itt Lucas százados. Az ezredessel szeretnék beszélni!

– Sajnálom…

– Jaj, ne kezdje ezt, drága! Most nincs hozzá hangulatom. Az egész Szolgálat a maga értekezletmániájától köpköd! Most csak egyszerűen kapcsoljon be, rendben?

A titkárnő nem is válaszolt. Szó nélkül átkapcsolta a vonalat, és lecsapta a kagylót. Tudta, hogy kódolt beszélgetés lesz, amibe még belehallgatni se tud.

– Hakawa.

– Itt Lucas. Van egy jó és egy rossz hírem.

– Csak a jót mondja!

– Rekordot állítottunk fel!

– Milyen szempontból?

– Majdnem hat órán át nyomában maradtunk a fiúnak!

– Értem. Gondolom, ez egyben a rossz hír is?

– Jól gondolja, uram.

– Hol tévesztették szem elől?

– Egy nyilvános WC-ben! Az összes poloskáját lehúzta a lefolyóba. Másfél órán keresztül üldöztük még, mire rájöttünk, hogy csak a csatornarendszert követjük! Ismét megetetett bennünket!

– Becsülöm az őszinteségét, százados!

– Nincs miért. Ha letagadnám, akkor se lenne meg a fiú!

– A műholdképeken látszik?

– Dehogy látszik, uram! Nem most jött le a falvédőről! Van valami árnyékoló kütyüje, gondolom, azzal jött ki a klozettról! Mire kikapcsolta, már nyilván elvegyült a tömegben! Nem sikerült azonosítani.

– Állandóan ezt a trükköt esszük meg!

– Ezt. De mi a megfejtés?

Az ezredes dühösen harapdálta a szája szélét. Tudta, hogy a fiú megtalálja a humanoidokat. Csak megint nem nekik.

64.

– Melyik karra jársz?

– Solomon Levy vagyok, negyedéves bölcsész.

A lány beütötte a gépbe.

– Rendben, a második asztalnál van szabad gép! Olyan fiatalnak látszol!

– Korengedménnyel vettek föl! Még csak tizenhét múltam.

– Tényleg, rajta van a kartonodon!

A fiú elfordult, és elindult a második asztal felé. Nem akart tovább beszélgetni. Félt, hogy valami rosszat mond, és akkor kiderül, hogy semmi keresnivalója nincs az Egyetemi Számítóközpontban! Pedig csak itt találhatott K-szériás gépet, amilyenre szüksége volt! Meg otthon, persze, de oda most nem mehetett.

A Solomon Levy nevet még előző évben találta ki. Nyitott magának egy hallgatói státust az egyetemi adatbankban. Pár hónapig ösztöndíjat is folyósítottak neki, mivel az adminisztrációs kódjával ez járt. Sokat vajúdott rajta, hogy mitévő legyen?

Végül „áthelyezte” magát a bukottak listájára. Így automatikusan lekerült a kifizetési tábláról.

A kettes asztal összevissza volt firkálva. A billentyűzet feketéllett a használattól, de a gép sötétkék házán ott üvöltött a citromsárga „K”!

Még sosem járt itt. Annakidején az egyetemi hálózatra akart csak rákerülni, ezért volt szüksége a hamis hallgatói státusra. Most azonban kapóra jött neki ez a korábbi csínytevés.

Elővette a kalkulátorát, és hozzákötötte a géphez. Harminc percen át vándoroltak az adatok a szürke kábelen át.

Mikor végzett, elindította a hívászavarót. Ez egy kezdetleges, BHR-kódolású program volt, amelyik lehetetlenné tette a hívó fél későbbi azonosítását. Csak ezután tárcsázta a számot.

A Védelmi Minisztérium Gazdasági Hivatala jelentkezett.

Innentől teljes automatizmus működött. A program maga intézett mindent. Három perc elteltével a fiú bejutott abba a nyilvántartásba, ahová összesen ha tíz embernek volt joga belépni!

Kettőnek közülük is csak nemzetbiztonsági felhatalmazással!

Egyetlen sorozatszámra volt kíváncsi. Nem kellett sokáig keresgélnie. Lejegyezte, és kiszállt a nyilvántartásból.

Másik adatbankot nyitott meg. Azt, ahol a leselejtezett, eladásra váró gépeket tartották nyilván. Húsz másodpercre volt szüksége, hogy föltegye erre a listára a megszerzett sorozatszámot. Aztán ezt az ablakot is becsukta.

Már csak egyetlen feladata volt. Kiválasztott egy közeli üzletet, és lebonyolított egy fiktív tranzakciót velük. A Solomon Levy név fölkerült a vevőlistára, múlt heti dátummal. Ezzel végzett is.

Megszakította a kapcsolatot és kiszállt a programból. A kalkulátoráról föltett „tudomány” minden bitjét kíméletlenül letörölte.

Semmi nyoma sem maradhatott a beavatkozásnak.

Mikor kiment a teremből, a lány hosszan nézett utána.

65.

A rabszállító kocsi félrehúzódott.

– Ellenőrizd a pozíciószámot!

Alig néhány másodpercet vett igénybe a lekérdezés. A jobboldalt ülő férfi bólintott.

– Ez az a hely. Valahol itt kell várniuk!

– Ott a beugró, nézd! Amögött lehet a szervizalagút!

Odahajtottak. Ettől kezdve minden előírásszerűen zajlott. A Biztonsági Szolgálat emberei igazolták magukat, papírokat cseréltek velük, majd a két foglyot átvezették az egyik autóból a másikba. Tettek még egy csípős megjegyzést arra az idiótára, aki mindegyikük hétvégéjét elrontotta, aztán tisztelegtek, és távoztak. A rabokat továbbszállító jármű délnyugati irányba indult.

A másik autó két utasa komótosan ballagott vissza a helyére. Épp egy busz jött velük szembe, az északkeleti lehajtó felől. Villogott rajta a „Figyelem, műszaki hiba! Irányításvezérlés nem üzemel!” tábla. A kövérebbik férfi köpött egyet.

– Na, az ilyenek fogják le a forgalmat! Látod? Vasárnap van, mégis mekkora a dugó!

– Azt a szemetet, aki ilyen ronccsal indul útnak!

Fölugrottak az üres rabszállítóra, és szinte egyszerre vágták be az ajtókat. A ráccsal elzárt, hátsó kocsiszekrénynek már nem volt utasa.

– Láttad a kisebbiket?

– Amelyiknek lógott a fűzője?

– Ja. Fehér zokni volt rajta!

– És?

– Ilyet nem adnak a szolgálatnál! Még tisztelegni sem tudott rendesen!

– Mit akarsz ezzel mondani?

A társa nem válaszolt azonnal. Bekattintotta az övét, és megnyomta az indítógombot. A kis fúziós reaktor egészen apró erőfeszítéssel lendítette meg a járművet. Belepréselődtek az ülésekbe.

– Nem akarok mondani semmit, majd ha távolabb leszünk, beszólok a központba!

– Miért nem most?

– Te akarsz utánuk menni? Épp elég volt ennyi munka vasárnapra! Kergesse őket az Útfelügyelet vagy a Szolgálat! Bánom is én! Az igazoltatáshoz mindenki ért!

– Rendben voltak a papírjaik, nem?

– Egy apróságtól eltekintve. Láttad, ki írta alá a transzportálási engedélyt?

– Valami Quinn ezredes. Sose hallottam róla!

– Én viszont igen. Két évet töltöttem a Különleges Osztagában. Sokat beszélgettünk. Szivarozott, meg néha pipázott is, baromira értett a fegyverekhez! Nagy vadász volt az öreg!

– Volt?

– Két éve halt meg, Ontarióban! Elmentem a temetésére.

– Akkor ki rendelte el az átszállítást?!

– Szerinted?

66.

– Mi a gond, fiatalember? Nem stimmel valami a készülékkel?

– Semmilyen gond nincsen, sőt! Anyám nagyon meg van vele elégedve! Csak nem kaptunk róla számlát, és így nem tudjuk…

A férfi megkönnyebbült.

– Leírni az adóból?

– Igen, erről van szó.

– Na, ezen máris segítünk! Mikor vásároltátok?

– Múlt szerdán, egy Rubens-Killer volt…

– RK 4-es modell? Megvan! Milyen néven?

– Solomon Levy.

– Stimmel. Diktáld az adataidat!

A fiú odacsúsztatott egy kockás papírdarabot, amire minden fel volt írva.

– Anyám a lelkemre kötötte, hogy a gyári számot is írassam rá! A könyvelője nagyon kukacos fajta!

– Rajta lesz, ne aggódj! Ekkora értéknél nem is lehet másként! – elkezdte kitölteni a nyomtatványt, aztán meggondolta magát. Intett az egyik eladónak. – Töltse ki, kedves Dóra, a fiatalembernek ezt a számlát! A múltkor valahogy lemaradt!

Az utolsó mondatnak éle volt. A szőke, mélyen dekoltált démon azonnal reagált is rá:

– Én szabadságon voltam a múlt héten! Christin és Molly dolgozott az RK 4-eseken!

– Annak címeztem, akit illet! Csinálja meg, kérem!

Azzal hátrament az eladótérbe. A nő nagyokat fújtatva folytatta a számla kitöltését.

67.

New Jersey 2855. május 15.

Az Hugo Meissner iroda közleménye:

A Központi Tanács sajtóirodája tegnap, az esti órákban hivatalos állásfoglalást hozott nyilvánosságra a DBC tervezőmérnökének interjújával kapcsolatban. A nyilatkozat gyerekes rágalmaknak minősíti Dr. Charles F. Dean vádjait. Kijelenti, hogy az általa átadott dosszié fotóanyaga egyszerűen hamisítvány.

Irodánk érdeklődésére a Miniszteri Hivatal képviselője elmondta: úgy jutottak a Dean-dossziéhoz, hogy azt a Védelmi Minisztérium különleges akciócsoportja D/19-es, közvetlen miniszteri rendelkezés alapján lefoglalta a szakértői vizsgálatot végző „Meridián Institute” irodájában.

A dosszié egyébként tartalmazta Dr. Dean nyilatkozatát arra nézve, hogy az Academic Brilling Post kizárólagos jogtulajdonosa a képeknek, s mint ilyen, a lefoglalás tényéről megelőző tájékoztatásra jogosult.

A Védelmi Minisztérium ezt elmulasztotta, a képek indoklás nélküli elkobzásával pedig a 2555/11-29-es törvénybe ütköző, polgári úton perelhető cselekményt valósított meg. Irodánk, megtette a szükséges lépéseket ebben az irányban.

A mai nap fontos eseménye volt, hogy a szerkesztőség épületét körülzáró akciócsoport néhány tagja megkísérelt behatolni az egyik földszinti irodába. Próbálkozásukat az épület védelmét ellátó, önkéntes rendészeti csoport akadályozta meg, kizárólag önvédelmi módszerekkel. Jelenleg mindannyiukat a Teréz Kórház intenzív osztályán ápolják.

A szerkesztőségi épület nyilván nem alkalmas arra, hogy tartósan ellenálljon a hasonló kísérleteknek. Ezért, irodánk tanácsára, a Brilling Post a sajtószabadság védelmében a még teljesebb nyilvánossághoz fordul: megállapodás született a „Vision 3000” kábeltársasággal, hogy a mai naptól kezdve a lap megjelenésével egy időben, egyenes adásban közvetítik a Charles Deannel folytatott beszélgetést. Erre azért van szükség, mert a Védelmi Minisztérium különleges készültséget rendelt el az interjú idejére, miután sem Alan Parson főszerkesztőtől, sem a Brilling Post másik letartóztatott munkatársától, Charles Lawtontól nem sikerült megtudniuk a DBC mérnökének ideiglenes tartózkodási helyét.

Feltételezzük, a készültségnek az a célja, hogy Mr. Deant a helyszínre érkezésekor letartóztassák.

Szeretnénk, hogy a történteknek minden állampolgár tanúja lehessen, és senkinek se legyen módja a törvények megkerülésével eljárni.

Az interjú május 10-én készült, első része az előző lapszámban véget ért. James Lawton, a Brilling Post riportere az ismert okok miatt nem folytathatja a beszélgetést az ideiglenes tartózkodási helyéről szerkesztőségünkbe érkező Charles F. Deannel. Szerepét Mariah Leacock veszi át, akit a „Délutáni interjúk” sorozatból jól ismerhetnek az olvasók.

Május 15. délelőtt 10 óra.

West Lane Park, a Brilling Post szerkesztőségi irodája.

V. rész

– Üdvözlöm, Mr. Dean, most már nemcsak az Academic Brilling Post, hanem a „Vision 3000” nézőinek nevében is! Mariah Leacock vagyok.

– Üdvözlöm.

– Gondolom, követte az utóbbi napok fejleményeit?

– Természetesen. Televíziót is néztem, de a Brilling Postot is olvastam. Teljesen képben vagyok.

– Akkor feltenném az olvasóinkat leginkább érdeklő kérdést: hol töltötte az elmúlt néhány napot? Az egész bolygó rendőrsége maga után kutatott!

– Igen, ezt tudom, és hogy ennek ellenére nem találtak meg, az nem az én leleményességemnek, hanem egyik kollégámnak köszönhető! Az ő ötlete volt a helyszín, ami megmentett a letartóztatástól!

– És úgy érzi, nem oszthatja meg velünk a…

– Nem hinném, hogy volna értelme a további titkolódzásnak! A Védelmi Minisztérium épületében húztam meg magam.

– Ezt nem mondja komolyan!

– De, egészen komolyan mondom. Most nyilván fölforrósodnak a vonalak „odabent”, de hát valóban ez a helyzet. Mind annyiunknak, a kísérletben résztvevő összes csoportvezetőnek van egy minisztériumi szabad belépője. BHR-kódolású, adatvédelmi biztosítással készült, és azt a célt szolgálta, hogy a kiemelt fontosságú kutatás vezetői bármikor, mindenféle adminisztrációs nyom nélkül megjelenhessenek a tárca vezetőinél.

– Ennek mi értelme volt?

– Mára már semmi. Korábban, még 50 évvel ezelőtt is folytak kiscsoportos tesztek itt, a bolygón. Ezek olyan részfeladatok kidolgozását szolgálták, amit egyszerűbb és gyorsabb volt itt elvégezni. Én is egy ilyen tesztkísérletben kezdtem a DBC-nél. Akkoriban valóban naponta jártunk beszámolókra a Minisztériumba. De ennek már több mint ötven éve. A helyszíni tesztkísérletek is megszűntek már, minden „odaát” történt. A belépési engedélyemet nem használtam azóta. A kollégám jött rá, hogy „odafönt” elfelejtettek bennünket levenni a listáról.

– Hogyan?

– Kipróbálta.

– És odabent? Mi módon tudott észrevétlen maradni egy ilyen kamerákkal telezsúfolt helyen?

– Ó, volt egy külön útvonalunk! Direkt arra a célra, hogy ne legyen nyoma, ha ott jártunk! Egy kis szobába vezetett. Társalgónak hívták, de valójában több hetes ott-tartózkodásra alkalmas „vendégszoba” volt. Szinte az összes beszámolót itt tartottuk annakidején. Se kamerák, se poloskák…

– Mi értelme volt egy ilyen helynek?!

– Nem kérdezi komolyan? Remekül jött nekem!

– Persze, azt értem! De ki elől bujkáltak az „urak”… az ottaniak? Miért hoztak létre egy „titkos övezetet” a Minisztérium épületében?

– Mert mindig tartottak egy hasonló szituációtól, amilyen most is előállt! Minél kevesebb nyomot szerettek volna hagyni a kutatás részleteiről! Egyébként közvetlenül a távozásom után is volt ott valami fejtágító összejövetel! Kis híján le is buktam!

– Értem… Tehát 10-én, a Mr. Lawtonnal folytatott beszélgetés után gond nélkül bejutott, kényelmesen elhelyezkedett, és várt?

– Ez történt. Néztem a TV-t, lehívtam az újságokat, fogyasztottam a tartósított élelmiszert – a kutya nem nyitotta rám az ajtót!

– Takarítani sem takarították azokat a helyiségeket?

– Látszik, hogy nő! Azonnal racionális gondolatai támadnak! Nos, lehet, hogy elébe megyek egy újdonságnak: az űrhajókon már évek óta alkalmazzák a térgenerálásnak azt a módját, amivel megszűnnek a takarítási problémák! A Védelmi Minisztériumban tavaly vezették be, mint kísérleti eljárást, onnan tudom, hogy az én csoportom fejlesztette ki egy humanoid ötlet alapján… azt hiszem, a kereskedelmi forgalmazás sincs messze! Bár lehet, hogy most csúnyán beleköptem a forgalmazási stratégián dolgozók levesébe…

– Meséljen pár szót a dologról! Borzasztóan érdekel, hogy működik!

– Rendben, de tisztában van vele, hogy mostantól elemzők hada rágja át minden szavunkat: vajon ártottunk vagy használtunk az új terméknek? Felhasználható-e valami abból, amit mondunk egy későbbi kampányban?

– Vágjon bele, Mr. Dean!

– Jól van. Az alapelv a rekreációs eljárás. Szuper erős, gerjesztett elektromágneses térrel meg tudjuk változtatni az anyag szerkezetét. Gyakorlatilag bármiből tudunk csinálni bármit, csak megfelelő mennyiségű energia kérdése az egész! Meg nagyon pontos térbeli kijelölésé, nehogy mást alakítsunk át, mint amit szeretnénk!

– Akár magunkat is?!

– Az emberi test anyaga ugyanolyan fizikai nyersanyag! Semmi elvi akadálya nincs egy ilyen hátborzongató beolvasztásnak! De azért nem kell megijedni: a rekreációs készülékek mind tartalmaznak egy kizáró tiltást! Ha emberi testet észlelnek az aktív zónában, nem kezdik el a működést! Még ha halott az illető, akkor sem!

– Ez igazán megnyugtató! Akkor meséljen a takarítógépről!

– Én szívesen, de nem gondolja, hogy az olvasók és a nézők… némiképp mást várnak tőlünk?

– Őszintén sajnálom, Dr. Dean, de az az igazság, kérdezési módszerem nem a véletlen műve! Mr. Lawtonnal folytatott beszélgetésük egy idő után erősen szakmai továbbképző jelleget öltött, és az emberek többsége, velem egyetemben, kissé idegenkedik a tömény matematikai kezeléstől!

– Értem. Most ön megpróbálja helyrebillenteni az egyensúlyt?

– Kísérletezem vele.

– Hát ez nagyszerű, Mrs. Leacock…

– Miss.

– Bocsánat: Miss Leacock. Én szívesen beszélgetek önnel a legfrissebb takarítási eljárások mikéntjéről, különösen most, hogy megtudtam: akár a kezét is megkérhetem, de…

– Próbálja csak meg!

– Mit? A kezét megkérni?

– Azt. Próbálja csak meg!

– Ez fenyegetés vagy ajánlat?

– Képzelje el, ha igent mondok! Így ország-világ előtt nehéz lesz visszavonulnia!

– Jó, akkor maradjunk a takarítási eljárásnál, bár kissé aggaszt, hogy mi lesz, ha kevesebb az időnk, mint…

– Ezen ne izgassa magát! Itt biztonságban vagyunk.

– Hát ezt örömmel hallom. Csak kár, hogy nem hiszem el! Na, essünk túl rajta! Nem túl bonyolult a dolog: egyszer, mikor úgy érzi, a szobája pont olyan, amilyennek szeretné, tisztaság van és rend, minden új és épp a legjobb, bekapcsolja a készüléket. Az vesz egy mintát. Ezt akár az idők végezetéig megőrzi. És ha Önnek úgy tűnik, nagy már a por, elkopott a kanapé, kitört a fotel lába, csak ismét bekapcsolja a gépet! Az felszólítja majd, hogy hagyja el a helyiséget, majd újabb mintát vesz. A kettőt összehasonlítja, és az észlelt változásokat felajánlja visszarendezésre!

– Felajánlja visszarendezésre?

– Igen. ugyanis nem biztos, hogy minden változtatást el akar tüntetni! A telefonos noteszében például számtalan új bejegyzés lehet – feltehetőleg azokat nem kívánja visszacserélni a régiekre! A falon lóghat egy új kép, a TV-n új beállítások, a zongoráján új kották…

– Picit túl alaposnak tűnik nekem egy ilyen takarítás! Nem lehetne csupán a koszt eltüntetni?

– Dehogynem lehet! De nem lát abban semmi fantáziát, hogy minden takarítás alkalmával megújuljanak a bútorai, a szőnyegei, a ruhái? Minden olyan lehet, mint új korában!

– Hihetetlen!

– A megdöbbentő az egészben az, hogy maga az alapelv nagyon régi! Számtalan területen alkalmazzuk évtizedek óta. A felszínátalakítás a humanoidok bolygóján kezdettől ezen az elven működik! Mégsem jutott az eszébe senkinek ez a pofonegyszerű alkalmazás! Ehhez is ők kellettek…

– Ők?

– A humanoidok. Mondtam: az ötlet tőlük származik! Az eltelt két évszázad során szakadatlanul szülték az új elgondolásokat – és látja! Nem mindegyik kötődik szorosan a haditechnikához!

– Miért?

– Mert egyetlen tudományos alapelv sem egyféleképp használható csak fel! Tűzzel egész városokat lehet fölperzselni, de a fagyhalál elkerülésére se utolsó! Robbanóanyagokra nemcsak rakétatöltetként van szükség, az atommaghasadás nemcsak bombákban működik, hanem a reaktorok gyomrában is…

– Ezt minden óvodás gyerek tudja, Dr. Dean!

– Akkor nincs is értelme tovább magyaráznom.

Ahogy a humanoid agy az emberi agy mintájára, a humanoid test az emberi test mintájára készült, úgy modellezi az emberi társadalmat a humanoid populáció! Mint egy gigantikus számítógépprogram. Megfelel a „mi lenne, ha…” kérdésekre. És kidobja a belőlük származó eredményeket. Hogy aztán ezeket mire használjuk fel…

– Eddig azt mondta, a hadászati felfedezések irányában torzították el a humanoidok társadalmát, nem?

– Így igaz. Olyan felfedezések irányában, amelyeket fel tudunk használni hadi célokra! De olyan elv nincs, ami másra ne lenne alkalmas! Miért dobjuk ki ezeket a lehetőségeket?

– Ön tehát azt szeretné elérni, hogy a hadi alkalmazásokról térjünk át a békés célú felhasználásra?

– Mondtam bármit, amit így lehetett érteni?! Én azt szeretném, hogy ne kísérletezzünk olyan lényekkel, akik esetleg túlzottan hasonlítanak ránk! Ennyi az egész.

– És a hadi kutatások? Az „Idegenek” őrjítő iramú fejlődése? Azt szeretné, hogy adjuk meg magunkat?

– Sokat gondolkodtam ezen a kérdésen. Talán ha jobban megismernénk a saját humanoidjainkat, ha nem rabszolgákat, élettelen eszközöket látnánk bennük, hanem társként, partnerként kezelve őket, segítenénk egymást abban, ami közös érdekünk…

– Van ilyen, Dr. Dean? Nekem ez olyan gyermeteg képnek tűnik! Ön valamiféle rabszolga-felszabadításról beszél?

– Így is mondhatja!

– És vajon miért? Miért viseli ennyire szívén a sorsukat? Meg tudja indokolni?

– Már hogyne tudnám! A teremtő felelősség okán! Azért, mert láttam őket elpusztulni! Láttam élni, szeretni és meghalni! Pont úgy csinálnak mindent, mint mi! Gondolja, hogy különben alkalmasak lennének a kísérleti majom szerepére?! Azt gondolom, hogy nekünk, embereknek nincs ehhez jogunk! Bármennyire is a saját teremtményeink! Nem használhatjuk fel őket akármire! És akármilyen módon…

– Szívszorító védőbeszéd volt, Dr. Dean! Vajon hogy tudja ennyire átérezni a humanoidok helyzetét?

– Az életem legnagyobb részét a tanulmányozásukkal töltöttem! Többet tudok róluk, mint bárki ezen a bolygón!

– Na látja, ebben biztosan igaza van! Hadd mutassak be önnek valakit, aki minden bizonnyal meg fogja erősíteni az állítását!

– Bemutatni?

– Igen, beszélgetésünk kezdete óta várakozik a szomszéd szobában. Úgy hívják: Charles F. Dean, és a DBC robottervező mérnöke!

68.

Váratlanul ért a fordulat. Semmit sem tudtam a Nicodemus katasztrófájáról. Álmomban sem gondoltam, hogy valaha is összetalálkozunk. Érezhető volt a döbbenet a teremben.

– Nos, Mr. Dean, mit szól a látványhoz?

– Furcsa érzés. – ennyit tudtam kinyögni.

A férfi beszédesebb volt nálam.

– Ha megkérhetem, Miss Leacock, ne hívja Mr. Deannek! Egyrészt, mert az én vagyok, másrészt mert ez egy robot! Egy elszabadult RK 4-es! Otthon is „asszonyomnak” szólítja a háztartási gépeket? – nagy levegőt vett – Ne tegyünk úgy, mintha ember volna!

A teremben ülők közül a legtöbben nem tudták megemészteni a helyzetet. Egyikünkről a másikunkra néztek, és roppant tanácstalannak tűntek.

Igazság szerint én is az voltam. Hogyan viselkedjek? Mit mondjak? Improvizálnom kellett, holott hónapokig készültem erre a szerepre! Minden mozzanatát begyakoroltam, és akkor most, a döntő pillanatban magamra maradtam! A torkomban dobogott a szívem.

– Gondolom, az olvasók és a nézők egyaránt várnak valami magyarázatot! Mi ez a döbbenetes hasonlóság? Kik maguk? Melyikük ember és melyikük robot?

– Ő az ember. – mondtam. Lesütött szemmel ismertem be az igazságot. Ezt a taktikát választottam, és elhatároztam, akármi lesz is, kitartok mellette. – Én csak egy humanoid vagyok. Egy humanoid, aki napok óta embernek adja ki magát! Dr. Dean szerepét alakítottam! És be kell vallanom: fájdalmasan jól esett! Néhány napra embernek éreztem magam. Újra embernek! Mert ugyan a Peter Plant névre hallgattam idáig, de abban a hitben nőttem föl, hogy ettől még ember vagyok! Szörnyű volt rádöbbenni, milyen célra is alkottak valójában!

– Még mielőtt melodrámába fordulna a dolog, szeretnék mindenféle kétséget eloszlatni! – Dean odajött, és leült a harmadik székre.

Most jöttem csak rá, hogy ez egy alaposan megtervezett jelenet volt. Kész világítás-beállítások várták az új interjúalanyt. Nem a véletlen hozta így. És most már azon is el kellett gondolkodnom, vajon kire vár a negyedik szék?

– Ez a robot megkísérli együttérzésre bírni Önöket. Visszaél azzal, hogy külseje a megszólalásig emberi! Szeretném elmondani: az, hogy most itt lehetek, csak a véletlen műve! A vak szerencse tartott életben! Tizenöt közül mindössze heten maradtunk! Heten! Nyolcunkat hiába várja vissza a családja! Nyomorultul elpusztultak… miattuk!

Rám mutatott. A teremben dolgozók szájtátva bámulták a jelenetet.

– Mr. Dean! Kérem, haladjunk sorban! Így senki sem fog érteni semmit. Az első kérdés az: kik is önök valójában? Maga – rámutatott – és maga? – aztán rám.

– Én Richard Frederic Dean vagyok, robottervező mérnök! Ez meg itt, akivel maguk napok óta kérdezz-feleletet játszanak, egy ócska gép! Egy robot! Méghozzá olyan robot, aki embernek adja ki magát! Úgy tesz, mintha ő lenne… én!

Éreztem, hogy most kell közbeszólnom. Teljesen belezavarodott a dologba, jó esélyeim kínálkoztak. Ki kellett használjam.

– Már nem teszek úgy, mintha ön lennék, Mr. Dean! Sajnálom, hogy eddig is így kellett tennem! Egyszerűen nem volt más lehetőség! Peter Plant vagyok, egyike annak a sokmilliárd humanoidnak, akik a kísérlet kedvéért születtek! Én a szerencsés kétezer ötszázhoz tartozom, akik még élnek. Öt milliárd társam egyetlen nap alatt halt szörnyet, amikor Ön és a munkatársai úgy döntöttek, hogy nincs már ránk szükség! Azért jöttem, hogy ezt elmeséljem. A szerep, melyet alakítottam, alkalmasnak tűnt arra, hogy megmutassam, amit érzek. – a kamera felé fordultam – Sajnos, nem bújhatnak a bőrömbe! Nem tapasztalhatják meg személyesen a tényt, hogy a robotok igenis érző lények! Nem hinném, hogy Mr. Dean lelkében több fájdalom lakna, mint az enyémben! Szomorú dolog, hogy nyolc társa meghalt. Nem tudom, miért minket hibáztat érte? Nekem ötmilliárd sorstársam pusztult el – csak a legutóbbi kísérletben! És nem ez volt az első! Ebben a pillanatban már csak maroknyian vagyunk. Mégis élni szeretnénk. Egy nyugodt, torzításoktól és halálos ismeretektől mentes világban! Felügyelet nélkül. Ehhez kérem a segítségüket. Nem a tudósokét, nem is a Központi Tanácsét: a Föld minden polgáráét!

Nagy szemeket meresztettem a nézők millióira. Dean is, a riporternő is megadta nekem a hatásszünetet. Mintha felkiáltójelet tettek volna a mondataim mögé. Nagyon meg voltam elégedve magammal.

Kis szépséghibája volt a dolognak, hogy ezt a szívhez-szóló monológot nem rögtönöztem. Ez lett volna a zárszó, csak kicsit később. Muszáj volt azonban korábban lehívnom az adut! Dean megjelenése fölborította a forgatókönyvet.

– Gratulálok, Miss Leacock! Ügyesen adják alá a lovat! Hagyják, hogy élő adásban szavalja el a robotok függetlenségi nyilatkozatát! Mindenkinek megesik rajtuk a szíve, és akkor mi lesz? Hová vezet ez a gépek iránt fellángoló érzelgősség?

– Egyelőre csak az a kérdés, igaz-e, amit ez a robot állít? Valóban emberi érzések forrása lehet a mesterséges agy?

– Ezt csak ő mondja! Érthető okokból, persze! A tudomány azonban nem támaszt alá semmi hasonlót!

– Milyen ügyesen fogalmaz! – mosolyogva szóltam közbe – Nem tudom, megfigyelték-e – most már szándékosan a nézőkhöz beszéltem –, Mr. Dean nem mondott nemet! Nem állította, hogy nem érezhetünk semmit, csak annyit mondott, a „tudomány egyelőre nem támasztja alá”!

– Az egyelőrét maga tette hozzá! Ezzel is azt a látszatot próbálja kelteni, mintha a jövőben még alátámaszthatná!

– És nem így van?

Furcsa egy szócsata volt. Minden mondatáról tudtam, hol sántít. Valószínűleg ő is így volt az enyémekkel. Hosszú távon nem lehetett esélyem. Addig voltunk egyenrangú ellenfelek, amíg az indulatai megakadályozták a higgadt gondolkodásban.

– Játszik a szavakkal! – a riporternőhöz fordult – Lehet, hogy maguknak nagy nézettsége származik ebből a perverz vitából…

– Miért nevezi perverznek, Mr. Dean?

– Maga is tudja! Ez a robot az én kicsinyített másom! Magammal vitatkozom…

– Kicsinyített mása?!

– Szellemi értelemben!

– Hogy kell ezt értenünk, Mr. Dean?

– Majd én elmagyarázom. – csöndesen szóltam közbe. Úgy gondoltam, Dean harsány megnyilvánulásai eleve leosztották a lapot. És nem volt ellenemre ez a leosztás. Igyekeztem megfelelni a nekem jutó szerepnek. – A mi azonosságunk egy mélyreható genetikai egyezés. Kettőnk genomja gyakorlatilag ugyanaz.

– Mindjárt megmondom, kinek a genomja azonos kiével! Akkora köztünk a különbség…

– Mint egy ember és egy robot között. A leválasztott agyfélteke, a gyorsabb öregedés! De semmi más.

– Mit jelentsen ez, Mr. Dean… bocsánat, Mr. Plant?

– Azt, amit lát! Egyformák vagyunk. Kívül és belül.

– De miért? Véletlenül?

– Ekkora véletlenek nincsenek. Vagy legalábbis elképzelhetetlenül ritkák! Két genom azonosságához képest a lottó ötös biztos esemény!

– Akkor hát mi a magyarázat?

– Mr. Dean? Akarja ön elmondani?

Udvarias voltam és előzékeny.

– Miért lovagolunk ezen?! Idejöttem, hogy lebuktassam ezt a robotot! Ő beismerte, hogy valami elképesztő meghibásodás folytán embernek adta ki magát! Embernek – egy robot! Ki kell vonnunk a forgalomból! Majd szakértők megvizsgálják, miként lehet megelőzni a jövőben a hasonló eseteket! Ennyi és pont! – majdhogynem toporzékolt dühében. Hisztérikusan viselkedett.

Én megpróbáltam épp ellenkezőleg reagálni. Higgadt voltam és nyugodt.

– Tartok tőle, hogy a nézők ennél konkrétabb választ igényelnek! Szeretné, hogy én magyarázzam el a dolgot?

Egyszerűen tudathasadásos állapot volt! Ahogy Deant néztem, magamat láttam kívülről. Csapkodott, vagdalkozott, türelmét vesztve torkollt le mindkettőnket! Annie ezerszer mondta, hogy a csöndes szerénység csak egy máz rajtam! Látnám magam ilyenkor! Hát most láttam.

A sors iróniája, hogy Annie is ilyen volt.

Mindannyian így működünk. Emberek és robotok egyaránt. Nagyrészt a helyzet határozza meg a viselkedésünket. Mikor milyen szerepet kapunk. Nem mindig sikerül szabadon választani.

Ránk most egészen eltérőeket osztott a sors. Dean kínlódott a magáéval, én lubickoltam az enyémben. Pedig az esélyek épp fordítottak voltak!

– Nincs mit magyarázni! Ami még hátra van, az a szakértői vizsgálat!

– Már megbocsásson, Mr. Dean, de ezen a helyen az én tisztem eldönteni, mi van még hátra és mi nincs! És én a nézők nevében úgy gondolom, bármelyiküktől szívesen meghallgatnám e különös egyformaság magyarázatát!

– Akkor hadd legyek én, aki magyaráz! – még ezt is rokonszenvesen mondtam. Már-már olyan rokonszenves tudtam lenni, mint aki nagyon-nagyon rokonszenvesen rokonszenves.

Borzasztó dolog egy görbe tükörrel szemben ülni. Ellentétes szerepre kényszeríti az embert, de úgy, hogy egy pillanatra sem feledkezhet meg a másik énjéről! Így viszont nehéz őszintén játszani. Fogalmam se volt már, melyik gesztusom is volna az igazi?

– Hallgatjuk, Mr. Plant!

– Nos, a Kísérletben résztvevő makroelemzőknek volt egy kegyetlen játéka: megmintázták magukat! Mindenki teremtett egy hasonmást önmagáról! Egy humanoid párt!

Szabályosan felhördültek. Miss Leacock megérezte, hogy nagyobb súlyt adhat a mondataimnak, ha most nem kérdez semmit. Csöndesen folytattam.

– Útnak indították ezeket a másolatokat az „életbe”, és fogadtak rájuk! Melyikük lesz sikeresebb, ki veszti el előbb a szüzességét és hasonlók! Nem volt nehéz figyelemmel kísérni őket, hisz a makroelemzők munkája épp a megfigyelésen alapult! A hosszas és kitartó megfigyelésen! Ki tudhatta, hogy a sok figyelésből mi a fontos és mi a „játék”?

Négy-öt mondatonként tartottam szünetet. Időt akartam hagyni a gondolkodásra.

– De hát hogy tehették?! Hogy lehettek képesek rá?! Egy humanoid társadalom pontos megtervezése nem érzékeny feladat?! Nem a számítógép csinálta?!

– Dehogynem. A makroelemzők csak felügyelték az egyes humanoidok illeszkedését a másodfajú láncba. És jogukban állt bizonyos módosításokat javasolni. Szükség esetén felül is bírálhatták a „Tervet”, de ilyesmi sohasem fordult elő. Apró módosítások azonban igen.

– És egy hasonmás teremtése apró módosításnak számít?

– Gondolja csak végig! Ötmilliárdból egy – egy az ötmilliárdhoz! Jelentéktelen eltérés!

– És azt már senki se ellenőrizte, hogy ezek a jelentéktelen eltérések szükségesek-e?

– Nem. Ez az elemzők hatáskörébe tartozott. Vagyis maguk ellenőrizték magukat! Így aztán az apró módosítások néha csak a puszta élvezetet szolgálták! A gép ilyenkor is utánaszámolt, és hozzáigazította a feltételeket az új szereplőkhöz! A Kísérlet nem szenvedett csorbát, és mindenki remekül szórakozott…

Sokáig döbbent csend uralkodott a teremben. A riporternő is csak lassan tért magához.

– Ezt nem mondhatja komolyan!

– Kell-e több bizonyíték, mint én magam? Mert ha igen, tizennégy társam csak a hívásomra vár! Egytől egyig hasonmásai valamelyik makroelemzőnek!

– De hát miért?! Miért nem ellenkezett senki?! Mind a hatszáznegyvenkilenc makroelemző örömét lelte ebben a barbár őrültségben?!

– Majdnem mind! Az egy-két kivételt pedig hallgatásra bírta a többség nyomása! Egy Eve McCoy nevű makro-elemzőről például akarata ellenére készült másolat! S mivel életében egyszer bukott meg vizsgán, a Minkowsky-féle térelméletből, s gyűlölte a nőiesség olyan jelképeit, mint például Marilyn Monroe, hát „Marilyn Minkowsky”-nak keresztelték a hasonmását! Úgy intézték, mintha maga kérte volna a vérminta levételét!

– Vérmintára is szükség volt?

– Nem feltétlenül. Bármilyen testi sejt megfelelt, aminek alapján a genetikai térkép elkészülhetett! Eve McCoy esetében ezt volt a legkönnyebb dokumentálni. Egyszerűen tőrbe csalták! Ha jelenti a dolgot, senki sem hisz neki. Ha nem jelenti, bűntárssá válik. Mire fölocsúdott, már benne is volt a játékban!

– De hát hogy érthetett ebben egyet közel hétszáz értelmes, nagy tudású ember?!

– Úgy, hogy egy súlyos tévedés áldozatai voltak! Olyan elvek szerint állították össze a csoportot, amik emberi közösségek tervezésére alkalmatlanok! Mindenkit megzavart, hogy ugyanezek az elvek a Kísérletben hibátlanul működtek! Humanoid-csoportokra, persze. Ahogy az a közösség-dinamikától elvárható!

– Hogy mondta? Közösségdinamika?

– Igen.

– Megesküdtem volna rá, hogy ilyen szó nem is létezik!

– Pedig nagyon is van! A hosszú összezártságban működő kapcsolatrendszerek változásaival foglalkozik.

– Nem veszi észre, hogy az orránál fogva vezetik, Miss Leacock?! – Dean tajtékzott a dühtől – Azt se érti, amit mond! Honnan tud ilyesmikről?! Kitől kapott információkat?! Sokkal izgalmasabb területre tévedne, ha falhoz állítná, nem pedig hagyná halandzsázni!

– Uralkodjon magán, Mr. Dean! Önnek is megvolt a lehetősége válaszolni! Később is meg lesz. Előbb azonban hadd fejezze be Mr. Plant!

– Egy robotról beszél így, tisztában van vele?!

– A makroelemzőket évtizedes távollétre választották ki. – minden erőmmel fegyelmeztem magam. Nem akartam kiengedni a kezemből egyetlen fegyveremet, a higgadtságot. – Olyan szakemberekre volt szükség, akik jól tűrték az összezártságot, a távollétet, az egymásrautaltságot. A szakmai tudás csak az érem egyik oldala volt! A másikban a közösségdinamika játszotta a főszerepet! Az a tudomány, ami pszichikai alkalmasságuk szerint osztályozza az embereket!

– Azt mondja, a kísérlet résztvevőinek egyfajta pszichológiai teszten is keresztül kellett esni?

– Keresztül bizony! És az előzetes vizsgálatok szinte egyöntetűen egy pikírt, kötekedő, öntelt és mindent kigúnyoló típusra szavaztak! Olyan alkatra, ami fel volt vértezve a túlérzékenység, a sérülések ellen. Ilyeneket válogattak össze. A makroelemzők hihetetlen módon hasonlítottak egymásra. Már nem külsőleg…

– Bocsásson meg, Mr. Plant, de mintha nagyon elkalandoztunk volna!

– Örülök, hogy észrevette! – Dean keselyűként csapott le a mondatra – Ennyi áltudományos halandzsát még életemben nem hallottam!

– Mindjárt önre kerül a sor, és ezt is elmondhatja! Folytassa, Mr. Plant!

– Nem kalandoztunk el annyira, mint gondolja, Miss Leacock! A makroelemzők pszichológiai egyformasága volt a feszültségek forrása! Ezek az emberek remekül feloldódtak a társasági érintkezésben! Szinte minden feszültségüket le tudták vezetni néhány vitriolos szócsatával. Csakhogy ilyen tömegben kioltották egymást! Az erősebbek megtartották karakterüket, másokat viszont szerepcserére kényszerítettek! Alapvető lelki alkatuk feladására. Vegye hozzá mindehhez a családtól való elszakadást, az abnormális szexuális elzártságot, a humanoidok rendszeres teremtését és pusztítását! Teremtményeik életének legrejtettebb mozzanatait is megfigyelhették, és ez, akárhogy is, de a saját meg nem valósult álmaikra emlékeztette őket! Maga szerint mi sülhetett ki ebből? A Kísérlet lehet, hogy eredményes volt a humanoidokat illetően, de teljes csődöt mondott az embernél! Egy olajozottan együttműködő közösség megtervezésére alkalmatlannak bizonyult!

A riporternő ámultan ingatta a fejét.

– Lehet, hogy Dr. Deannek igaza van, és maga tényleg halandzsázik, de átkozottul jól csinálja!

– Mert Dr. Deannek csak részben van igaza! Nem mindenben halandzsázom. Amit például az önök bolygóján közösségdinamikának hívnak, odahaza az evolúcióelmélet része volt. Néhány elemét magam dolgoztam ki. És hadd mondjam meg: be tudom bizonyítani, hogy míg humanoid közösségekre korlátozás nélkül alkalmazható, emberiekre szinte egyáltalán nem működik! Ez okozta a problémát! Hogy nem csak a humanoidtársadalmat, de a helyszínen évekre összezárt makroelemző csoportot is ennek segítségével tervezték meg! Ez óriási hiba volt.

– Meddig hagyja még szerepelni?! Nem látja, milyen ügyesen ássa alá a tekintélyünket?! Még tíz perc, és kiderül, hogy a tojás tojta a tyúkot!

– Remélem, hogy nem így lesz, Dr. Dean! Eszemben sincs megkérdőjelezni az ember érdemeit a mi teremtésünkben! Sőt! Épp megmenteni szeretném az Életet, amit létrehoztak! – körülnéztem. Az arcok érdekeltek. – Elpusztították a világunkat, és mi képtelenek vagyunk újjáépíteni! Nem tudjuk megfelelő ismeretanyaggal ellátni, biztonságos útra terelni. Erre csak az ember képes. Ha akarja. De ha nem, akkor is kaphatunk egy lehetőséget. Egyetlen egyet. Kétezerötszázan vagyunk. Férfiak, nők és gyerekek. Nem túl sok, de ha szerencsénk van, pár évszázad alatt újra benépesíthetjük a bolygót! Ezért a lehetőségért jöttünk. Akár könyörögni is. Persze, a legszebb az volna, ha emelt fővel térhetnénk haza. Egy működő világra.

Nagy levegőt vettem. Rájöttem, hogy órák hosszat tudnék hasonló szövegeket rögtönözni. Nem is olyan nehéz!

– Beszélhetek végre?

– Öné a szó, Mr. Dean!

– Tények helyett üres szólamokat hallgattunk eddig, egy robot jóvoltából! Szabadságról papolt nekünk meg önálló robotvilágról! Egy olyan bolygó önállóságáról, amelyik magára hagyva eddig mindannyiszor elpusztította önmagát!

– Csak az imént hiányolt tényszerűség kedvéért szeretném megjegyezni, hogy a tizenegy végrehajtott Kísérletből négy „Beavatkozással” végződött! Vagyis az ember pusztított el bennünket, nem a saját háborúnk! – megpróbált közbeszólni, de leintettem – A háborúkról meg annyit, hogy azt a szándékosan beinjekciózott, végzetes ismeretek idézték elő! Ami szintén az Önök műve volt.

– És melyik esetben bizonyították be, hogy a saját erejükből képesek talpon maradni?

– Eddig még nem adtak rá alkalmat. Hiszem, hogy most fognak.

Borzongató lehetett egy robot szájából hallani a „hit” szót. Szándékosan fogalmaztam így. Dean minden önkontrollját elveszítette.

– Azt hiszi, ilyen olcsó fogásokkal elkenheti az igazságot?! Mondja csak el, mit műveltek velünk?! Mire ítéltek tizenöt ártatlan embert?! Tessék, most legyen nagy szája!

Nem feleltem azonnal. Úgy tettem, mint aki eltitkol valamit.

– Nos, Mr. Plant? Elhangzott egy kérdés!

– Köszönöm, hallottam. – végigsimítottam az államon – Nos, messziről kell kezdenem. Közel kétszáz éven át, sok-sok kísérleti szakaszon keresztül vakon tettük, amire az ember programozott bennünket! Az első reményt a fennmaradásunkra a helyzet felismerése adta! Ez a puszta véletlen következménye volt! Egy Pete Petterstone nevű humanoid fölfedezett egy barlangot, amelyik képes volt átvészelni a felszínátalakítást!

– Avasson be minket, mit jelent a szó?

– Ha egy Kísérlet lezárult, az vagy így, vagy úgy, de a mi pusztulásunkkal járt! Az új Kísérlet előkészítéseként újból ki kellett alakítani a városokat, a hegyeket, a kéregben megbúvó ásványokat, fosszíliákat – egyszóval mindent, ami összhangban volt a humanoid fejekbe töltött ismeretekkel! Ezt nevezték „felszínátalakításnak”! Alapvetően a K-139-es végezte, de ennek során kerültek a képbe az elemzők gyermekded játékának következményei is! A tervek megvalósítását úgy lehet elképzelni, mint egy irgalmatlan méretű, rekreációs eljárást! Ahogy az ételek készülnek az éttermekben! Csak itt sok-sok nagyságrenddel nagyobb energiamezők hozzák létre a kívánt formákat! Ez maga a Teremtés!

Országok, városok, falvak és házak – egy egész világ születik meg a semmiből egyetlen pillanat alatt! Irgalmatlan energiák dolgoznak ilyenkor! Általában a központi csillag erejét használják fel hozzá.

– Tessék, meg lehet figyelni a módszert! – Dean felállva hadonászott. A kamerák rémülten próbálták képben tartani. – Hol is van a válasz a kérdésemre?! Megint olyasmiről beszél, amiről sejtelme sincsen! Sohasem élhette át! Ez a humanoid a legutolsó Kísérlet szülötte! Csecsemő volt még, mikor a világa útnak indult! Honnan tudhat a korábbiakról?!

– Mindjárt rátérek. – feleltem türelmesen – A barlang lehetőséget adott a szerencséseknek, hogy felismerjék világuk valódi természetét! Átéljék a pusztulást, meglássák a semmiből kinövő újat, és szembenézhessenek a földjükre lépő emberekkel! Mert az új világ „indulása” előtt a makroelemzők ellepték a bolygót. Robotok hadával ellenőrizték a helyszínen a „Teremtés” pontosságát. Mindig voltak ugyanis apró eltérések. Ezeket be kellett építeni a humanoid fejekbe, hogy meglegyen az Összhang! Hogy a második lépcső, a gyermekek, felnőttek, öregek és csecsemők „Teremtése” után már minél kevesebbet kelljen piszkálni a rendszert!

Nagyon reméltem, hogy nem kapnak rajta. Hiszen soha, egyikünk se élt át „Felszínátalakítást”! Mindent, a Barlang computerétől tudtunk. Petterstone nem egész harminc évvel az utolsó „Beavatkozás” előtt fedezte föl a Barlangot! Reméltem, hogy ez nem üvölt a szavaimból.

Ezekben a mondatokban volt ugyanis elrejtve a mi legnagyobb titkunk: az Idegenek segítsége! Ha rájönnek, kinek a műve a Barlang, ki tervezte meg minden lépésünket, ki szolgáltatja még most is nekünk a létfontosságú adatokat – azonnal szertefoszlik az összes álmunk! Elpusztítanak bennünket örök időkre. Csak ennyi múlt a szereplésemen. Nem több.

– A makroelemzők megismerése volt a fordulópont. A véletlen adta itt is kezünkbe a kulcsot: valaki a barlang lakói közül észrevette, hogy az egyik elemző kísértetiesen hasonlít a testvérére! És mikor ennek a hasonlóságnak a nyomába eredt, újabb és újabb azonosságokat talált! Nem volt nehéz. – ez természetesen szemenszedett hazugság volt. De nem beszélhettem Hermitsről meg a számítógépes megfigyelőrendszerről, mert az egyenesen a rossz irányba terelte volna a beszélgetést! Tehát hazudtam, mint a vízfolyás. Egész jól ment. – Az elemzők legtöbbet a saját játékukkal foglalkoztak. Egészen elhatalmasodott rajtuk ez a szenvedély! A barlang lakóiban pedig megérlelődött a Terv: a szerepcsere terve! Módszeresen felkutatták az utolsó Kísérletben született hasonmásokat. Én is ezek egyike voltam. És hetek, hónapok alatt fölkészültünk az útra!

– Most ne hagyja abba! Arról meséljen, ami ezután történt!

Lesütöttem a szemem. Úgy tettem, mintha a legfontosabb kérdéshez értünk volna, pedig épp akkor hagytuk el.

Azt hittem, nagyszerű az alakításom. Talán az is volt. Nem emiatt buktam le. Miss Leacock néha felvillanó, óvatlan pillantásaiból kellett volna megéreznem a veszélyt. De nem éreztem meg. Magammal voltam elfoglalva.

– Nos, észrevettük, hogy az embereknél minden azonosító eljárás ujjlenyomaton alapszik. És nekünk hiteles ujjlenyomataink voltak! Makroelemzők ujjlenyomatai, akiknek szabad bejárása volt a saját objektumaikra! Tizenöten jutottunk föl a hazarendelt hajóra. Akkor már mindenki megkezdte a hibernálást. Nem volt nehéz szerepet cserélni. A computer nem ismert föl bennünket!

– Ó, milyen nagyvonalúan átugrotta a részleteket! Arról beszéljen, velünk mi történt! Mit tettek azzal a tizenöt emberrel, akinek a helyébe léptek?!

Nyeltem egyet.

– Az Ugrást követően ébresztést kértünk, és a computerrel átpakoltattuk őket egy teherhajóra. Nicodemusnak hívták a legközelebbit, ezt fogtuk be! A számítógép mindent elrendezett. Makroelemzők parancsára cselekedett, semmiféle aggályt nem támasztott.

– És?! Hová irányították a teherhajót?!

– A külső bolygók felé. Százhetven év múlva kellett volna megérkeznie…

– Mikor már minden ismerősünk és hozzátartozónk halott! Mikor már minden, amit ismertünk ebből a világból, megszűnt! Tudja, kiket ítélnek ilyen büntetésre?! A gyilkosokat, a gonosztevőket! És még ez is csak terv maradt! – lekicsinylően tette hozzá: Humanoidok terve! A hajót meteortalálat érte! Fölébredtünk. A hajón se élelem, se energia nem volt elég! Az útirányunk is megváltozott. Kifelé tartottunk a Naprendszerből! Egy halálhajóra raktak bennünket! Tizenöt embert, akit szülők és barátok vártak odahaza! Föl tudja fogni, mit tettek?! Mindössze heten éltük túl ezt a borzalmat! És mi is csak hajszál híján! Gondolja, hogy támogatnunk kéne egy robotvilág föltámasztását, amelyik képes embereket gyilkolni?!

Ezzel bejött az én utcámba. Feleannyira sem voltak súlyosak a vádjai, mint lehettek volna. Ha kettőnk között folyik a játszma, mint hittem, biztosan győzök.

– Eszünk ágában sem volt gyilkolni! Ha lett volna, még a Deepest II-n megtehettük volna! A nyolc ember halálát, ahogy kiveszem a szavaiból, egy véletlen baleset okozta! Olyasmi, amire egyikünk se számíthatott! Borzasztóan sajnálom. És csak annyit szeretnék hozzátenni: mi is megszenvedtük az önök kísérleteit! Igaz, kevesen maradtunk, akik ugyanúgy ecsetelhetnénk a saját tragédiánkat, mint most ön! Én a viszonylag szerencsések közül való vagyok: feleségem és két gyermekem vár odahaza. De látom-e őket valaha? Találkozunk-e még, és élhetünk-e normális életet, amilyet egyszer, régen; egy örökkévalósággal ezelőtt elképzeltünk? Nem tudok gépies robotlélekkel gondolni rájuk! Hiába próbálja belém magyarázni! Összeugrik a gyomrom, és izzadni kezd a tenyerem! Félek, és valami gombóc jelenik meg a torkomban! Maga szerint mik ezek a tünetek? Számbaveendő paraméterek? Egyszerű számítások egy nagyszabású tervben? Én nem tudok rá másik szót: számomra ezek érzések!

Nem volt esélye. Láttam az arcán, hogy ő is tudja. Sőt, azt is tudta, hogy én tudom, hogy tudja! Ez dühítette a legjobban. Azt hiszem.

– Megint elkeni! Mindent csöpögős mázba csomagol! Maga szerepel, és nem érvel! Csak arra ügyel, hogy rokonszenves legyen a grüberlije!

– Szívesen válaszolok minden kérdésre. Csak tegye fel! Mert ha pusztán sérteget, azzal nem kérdez!

– Igen?! Akkor azt mondja meg: honnan a fenéből tudták meg ezt a hasonmás dolgot?! Hogy kutatták fel őket? Hogy jutottak fel a Deepest kettőre?! Hogyan térítettek el egy teherszállító hajót?! Honnan szedte az információkat, amik napok óta dőlnek magából?! – – Túl sok a kérdés egyszerre! Hadd válasszam rögtön az utolsót: az információkhoz tanulás útján jutottam! Méghozzá idefelé, a Deepest II-n! Korábban ébresztettük magunkat, és heteken át bújtuk az adatbankot! Minden, a kísérlettel kapcsolatos anyaghoz hozzáfértünk, hiszen makroelemzők voltunk! Persze, alapos tudásra nem tehettünk szert. Az ismereteink felületesek maradtak. Teljesen igaza van abban, hogy sokszor a felét se értem annak, amit mondok! Addig a mélységig jutottam el, ameddig egy laikus eljuthatott. De hát ne felejtse el: szintén laikusoknak szerettem volna elmagyarázni a helyzetünket! Ennyi tellett a képességeimből!

– Már megint produkálja magát! Milyen kedves és szerény! „Addig a mélységig jutottam el, ameddig egy laikus eljuthatott…”! De hogyan?! Azt mondja meg, hogyan?! Egy ismeretlen márkájú számítógépet bekapcsolni se tudna, nemhogy működésre bírni! Megfigyelni bennünket, meg átverni a biztonsági rendszert?! Ezek egy laikus számára képtelenségek! Esélyük sem lehetett rá! Nem igazi kérdéseket tettem föl az előbb, ne is próbáljon meg válaszolni rájuk! A megfejtés nem maguknál van! – egyenesen belenézett a kamerába – A humanoidok soha, de soha nem tudták volna elhagyni a bolygójukat a saját erejükből! Soha nem vihették volna véghez mindazt, ami megtörtént, ha valaki nem segít nekik!

Tudtam, hogy ez a fordulópont. Felismerte-e az igazságot, vagy rossz irányba viszi el őket? Úgy hittem, a következő mondaton sok múlik.

– Kimondom, mert biztos vagyok benne: áruló van közöttünk!

A teremben többen fölhördültek. Az adásvezető dühösen csöndre intett mindenkit. Én megkönnyebbültem.

– Úgy érti, Mr. Dean – a riporternő roppant óvatosan és körültekintően próbált fogalmazni –, hogy a humanoidok emberi segítséggel jutottak el idáig?

– Pontosan úgy, Miss Leacock!

Innen már sétagaloppnak tűnt a történet. Felöltöttem a rémület álarcát.

– Ez kitaláció! Bár lettek volna segítőink!

Dean gúnyosan elvigyorodott.

– Nocsak, összekuszálódtak a mesterséges idegpályák? Mintha idegességet vélnék fölfedezni a robot úr viselkedésében!

– Eddig senki sem segített! Most viszont szeretném, ha mindenki segítene! Csak így maradhatna fönn az élet, amit első ízben teremtett maga az ember!

– Huhú, megint szavalat következik! – láttam, hogy kezd megnyugodni. De már nem féltem tőle. Olyan vakvágányon futott, ahonnan nem lehetett kikecmeregni. – Szerencsére nem kell meghallgatnunk a további ömlengést! Van módszer arra, hogy egy robotot szóra bírjunk! Kérem, Mr. Jensen!

Intett valakinek az ajtóban állók közül. Négyen hozták be a szerkezetet. Egy robotteszter volt, a nagyobb fajták közül. Nemrég szerelhették ki valahonnan, az eloxidálódott testből kiálló csavarok korróziómentesen csillogtak Ellenkeznem kellett. Ez volt a szerepem.

– Ezt nem teheti meg, Mr. Dean! Ilyen alapon én is kérhetnék sokkolóval válaszokat öntől!

– Azzal a különbséggel, hogy maga nem dönthet ebben a kérdésben, én meg igen! Fogják le!

Kicsit kapálództam. Elesettnek és tehetetlennek akartam látszani, ami nem volt nehéz három biztonsági emberrel szemben. Annyian jöttek rám egyszerre. Azt hiszem, a népszerűségi indexem ezekben a pillanatokban az egekbe szökött!

Ráállítottak a gépre. Azonnal bekapcsolt. Még sohasem éreztem ilyesmit. Mindenem ellazult, le kellett ülnöm. Még szerencse, hogy a fotelom elé állították a dolgot. Leszíjaztak, és a három smasszer kiment a képből. A négy munkást, akik becipelték a monstrumot, úgy kellett utánuk terelni.

– Na, kedves barátom! Most beszélgessen velünk!

Kezében volt a kezelőfelület, feltehetőleg infravörös hullámokkal irányította a készüléket. Abból gondoltam, hogy gondosan próbálta elkerülni vele a kamerák tűzvonalát.

– Először is nevezze meg a segítőit! Azokat, akikkel közvetlen kapcsolatban állt!

A nyelvem forogni kezdett. Olyasmiket mondtam, amiről sohasem tudtam. Arcok jelentek meg, ezeket a Dean kezében lévő kis készülék monitor, mutatta is. A belőlem áradó gondolatokat vetítette ki. Legalább harminc nevet soroltam föl. A listát az Idegenek állították össze. A gáttal együtt került belénk.

A robotteszter volt a mi mentsvárunk. Annak ugyanis babonás tisztelettel hittek a robottervezők! A Menseron-híd az egész robottechnika rosetti-köve volt. Ez biztosította a kódot az agyi pályák fölfejtéséhez. Senki sem kételkedhetett benne. Én sem.

Pontosan tudtam, hogy azokat az információkat továbbítja, amiket szeretnék! Illetve az Idegenek szeretnének! Semmi sem fog kiderülni róluk.

Akiket viszont ilymódon „bemártottam”, azok nagyon gondosan voltak összeválogatva! Lett volna módjuk segíteni nekünk. Hogy nem tették, az más kérdés. Nem éreztem emiatt lelkiismeretfurdalást. Ők sem sirattak meg minket.

A Menseron-hidat kiiktató gát remekül működött. Mikor „visszahoztak”, egy mosolygó doktor Dean fogadott. Nem éreztem magam rosszul. A „leszívás’’ kellemes érzéssel járt. Mintha órákat pihentem volna, teljesen ellazulva tértem magamhoz.

– Köszönjük, Mr. Plant. Igazán nagy segítségünkre volt!

Ezt bosszúnak szánta, és igazán nehezemre esett bűnbánó arcot vágni. Legszívesebben elégedetten mosolyogtam volna.

– Én nem akartam elárulni senkit.

– Nem akarta! Egy robot a programja szerint cselekszik! Nincsenek önálló megnyilvánulásai! – a riporternőhöz fordult – Az zavarja meg időnként az embert, hogy mi magunk tükröződünk vissza bennük! Néha túl erősen is!

Már semmit sem kellett tennem. Csak megvárni, amíg Miss Leacock elmondja a védőbeszédemet. Le mertem volna fogadni, ha ekkor megszavaztatják a Föld lakosságát, akár még elnöknek is megválasztanak! Dean semmit sem érzékelt az egészből. Egészen elvakították az indulatai. Először a düh, majd a diadal érzése. Fogalma sem volt róla, mennyire az én malmomra hajtotta a vizet! Legalábbis azt hittem.

Ki gondolkodott azon, egyáltalán van-e malmom?

– Dr. Dean! Egyre inkább az a benyomásom, hogy az alapkérdésben Mr. Plantnek van igaza! Elég körültekintően járták körül a robotok lelkivilágának kérdését? Nem különös kegyetlenség-e, amit műveltek? Nem a maguk esztelen játéka teremtett-e alkalmat a humanoidok elszabadulására?

A szemét néztem. És a szeme nem hazudott. A győzelem csillogott benne! Nem együttérzés irántam és nem megvetés Dean iránt! Győzelem! Valamit nem vettem számításba, és az kirobbanni készült.

Más kérdés, hogy nem is vehettem volna. Semmilyen ügyes taktikával nem védhettem Hakawa ezredes támadását, akit akkor még nem is ismertem.

69.

– Gyorsan öltözzetek át! Nincs sok időnk!

Nortonnak nem kellett kétszer mondania. A professzor és Wyllis fél percen belül alsóneműben állt a rabomobil hátsó részében.

– Hol vannak a ruháink?

– A pad alatt, hátul! George-é a farmer!

– Kösz. Féltem, hogy a csokornyakkendős cuccot akarod rám sózni!

– Mi baja a csokornyakkendőmmel?! – a professzor egészen fölháborodott – Végre kultúrembernek festene benne!

A pilóta hátrafordulva bekönyökölt a rácsos ablakba.

– Milyen jó hangulatban vannak az urak!

– Csodálod? Épp az imént szabadultunk!

– Majd akkor mondd, ha kiengedtünk innen!

– Szép kis szabadulás! – az orvos mosolyogva ingatta a fejét – Cseberből vederbe jutottatok! Innen egyenest megyünk lepuffantatni magunkat!

– A doktor úr a végletekig pesszimista! – Norton széttárta a karját – Ezer más módon is végezhetnek velünk!

– Bíztató kilátások! Rágója nincs valakinek?

– De, kedves George, meg szájvizünk és szappanunk is van! Akarsz lezuhanyozni?

– Nem tudtam fogat mosni reggel! Fél ötkor rángattak ki az ágyból!

– Tudtad, hogy ma jövünk, nem?

– Hát hogyne, de ha fél négykor elkezdek összekészülődni, nekik is feltűnt volna, hogy tudom, nem gondolod?!

– Figyelem, közeledünk az átjáróhoz! – Thomas az előtte lévő kijelző üvegét kocogtatta – Még négy perc, és ott vagyunk! Huszonöt másodpercünk lesz az átszállásra! A professzor és Wyllis a hátsó ajtón ugrik be, a doktor elöl, mi a középsőn! – a pilótára és magára mutatott.

– Menet közben közben kell átszállnunk?!

– Drága George! – Norton a rácson átnyúlva simogatta meg Willys fejét – Ez nem az a film! Játszhatsz majd James Bondot, de előbb haza kell jutnunk, tudod?

– Semmit sem kell menetközben csinálni! – Thomas is hátrafordult – Megáll a busz, és mi is megállunk. Azért van csak huszonöt másodpercünk, mert ennyi ideig lesz megvakítva az alagútfigyelő rendszer!

– Nem mondod?!

– Jézus ereje! Ezek szerint nem érted?

– Nem én!

– Oké, kezdem korábbról! Idefelé jövet leálltunk egy alagútban, ahol a figyelőrendszert az Idegenek „megpatkolták”! Szimulált képeket továbbítottak a kamerákon keresztül, amin úgy tűnt, a mi buszunk zavartalanul robog tovább az úton! Pedig megállt, és mi kiszálltunk! Csakhogy ebből a kamerák nem láttak semmit!

– Aha. Most már minden világos! – Willys elgondolkodva bólogatott – Ti leálltatok, a busz robogott tovább, de a figyelőrendszer patkói megvakultak az Idegenedtől! Tök jó! Te tényleg érted, amit mondasz?

– Mit nem lehet ezen érteni?! Átszálltunk a rabomobilba, amit előre odakészítettek…

– Kik?

– Az Idegenek!

– Hú, de merész!

– Mi az, hogy „hú, de merész”?!

– Hát ez az Idegen rabomobil!

– Nem Idegen a rabomobil! Csak ők készítették oda!

– Hova?

– Ahol ti is átszálltatok! A szervizalagútba!

– Az Idegenek?

– Miféle kérdés ez?! – a pilótához fordult – Nem tudjuk elzárni hátul az oxigént?

– Ha lehetne, rég megtettem volna!

– Jól van, jól van! Nem kell úgy fölkapni a vizet! Azt hittem, Thomas nekem magyaráz! De ha csak úgy vaktában szaval, majd pontozom a művészi kivitelezést! Azt nem kell érteni.

– Ne dühíts, George Willys, mert tényleg nem engedlek ki innen! Mi hárman átszálltunk a rabomobilba, a többiek pedig továbbmentek. Mindebből a biztonsági kamerák nem láttak semmit, mert ezalatt az Idegenek szimulált képpel „vakították” meg őket! Világos?

– Nincs az az Isten, hogy még egyszer nemet mondjak! Egyébként is látom, hogy ez a megvakított kameradolog nagyon tetszik neked, úgyhogy csak folytasd! Olyan jól magyarázol, hogy még a hülyék is néznek, mint a moziban!

– Remek. Szóval: a busz lépésben haladt tovább, hogy a következő alagútban utolérhessük!

– Tök jó ötlet! Mi a fenének?

– Hogy átszállhassunk rá!

– Menetközben?

– Nem menetközben!

– Akkor minek megy lassan?

– Hogy utolérhessük!

– Értem. Kiszálltatok, hogy bevárjatok. Lassan mennek, hogy utolérhessük, utolérjük, hogy átszállhassunk! Óriási! Te találtad ki?

– Hülye barom! Mi itt semmit sem találunk ki!

– Ne mondd! – Willys egész közel jött a rácshoz – Félve bár, de azt akartam tudatni veled, hogy még mindig nem értem az egészet!

– Mit nem értesz?! Beültünk a rabomobilba, átöltöztünk, és megvártunk benneteket! Most meg robogunk a másik alagút felé! Ott szintén van egy „patkolás”. Ez huszonöt másodpercnyi hamis képre képes. Ezalatt kell átszállnunk. Az alagútfigyelő rendszer ebből sem lát majd semmit! A rabomobil üresen megy tovább, néhány száz kilométerrel arrébb pedig szakadékba zuhan! Ennyi a terv. Tetszik?

– Szép halál. Milyen mély a szakadék?

– Te hülye! Mi már nem leszünk az autóban!

– Hogyhogy?

– Nemsokára átszállunk! Azt hiszed, szeretnénk meghalni?

– Mit tudom én! Már kérdezni se merek!

– Annál jobb. Kész vagytok?

Befutottak az újabb alagútba. Ötven méterrel távolabb volt a beugró, ahol be kellett érjék a buszt.

70.

– Gondolom, önnek nem kell bemutatnom az ezredest, Mr. Dean?

Kezet fogtak. Hozzám nem jött oda, én viszont végre megtudtam, kire várt a negyedik szék.

– Nos, a nézők kedvéért elmondom, Hakawa ezredes a Védelmi Minisztérium Operációs részlegének tisztje, és évtizedek óta az ő rendelkezési állományába tartoznak a makroelemzők. Pontosan fogalmaztam, ezredes úr?

– Pontosan, Miss Leacock. Minden, a Kísérlettel kapcsolatos szervezéstechnikai kérdés az én kezemen megy át. És meg kell mondjam, megdöbbenéssel hallgattam Dr. Dean szavait! A hasonmások gyártása több, mint függelemsértés! Amit a makroelemzők elkövettek, nem maradhat következmények nélkül!

– Függelemsértésről beszél, tehát Mr. Dean katona?

– Hadi alkalmazásban álló polgári személy. Ugyanolyan esküt tett, mint bármelyik tiszt! Tetteivel a haditörvényszéknek tartozik felelősséggel.

– Bocsásson meg uram, hogy közbeszólok – Dean arcán őszinte döbbenet ült –, de jól értem, amit mond? Minket akarnak felelőssé tenni a történtekért?!

– Amit maguk tettek, azért igen! Egyébként felül fogjuk vizsgálni a robotok és emberek közti különbségről kiadott monseratti egyezményt! El tudom képzelni, hogy módosítási javaslattal fogunk élni a Központi Tanácsnál!

– Ez, ugyebár, a kísérletek végét jelentené?

– Igen, Miss Leacock. Feltehetőleg.

– És az árulók?! Akik a humanoidok kezére játszanák a Földet?! Akik ránk szabadították ezt a veszedelmet?!

– Üljön vissza a helyére, Mr. Dean! Mesélek valami érdekeset. Ebből az elszabadult, tizenöt fős humanoid-csoportból pár napja elfogtunk kettőt! Mond önnek valamit Annius Macabi és Harvey Anlassen neve?

Dean még mindig állt. Bólintott.

– Üljön már le! Nos, az ő hasonmásaik akadtak horogra! James Howne professzornak és George Willysnek nevezték magukat. Őket is kikérdeztük robotteszterrel! A vallomásuk szóról szóra megegyezett ezével! – felém bökött.

– Ugye, megmondtam?! – a robottervező mérnök végre leült.

– Fogalmam sincs, mire gondol, de ezt aligha mondhatta meg! Nem is tudhatott a két humanoid elfogásáról! A három vallomás mindenesetre gyanúsan összecseng! Olyan gyanúsan, hogy egyik kollégánk elvégezte a két robottal a Scolarsky-tesztet!

Ebből, természetesen egy szó sem volt igaz. Ugyanúgy, ahogy Willysék robotteszteres kikérdezéséből sem! Mire az ezredes rájött, hogy két humanoidot fogott el, már bottal üthette a nyomukat! De most vallja be? Árulja el, hogy a világ legdrágább kísérletének problémáját egy alig tizenhét éves suhanc oldotta meg, mintegy mellékesen?!

– Scolarsky tesztet végeztek működő robotokon?! Minek? – Dean őszintén meglepődött – Alaphibás gépeket szoktak így vizsgálni!

– És képzelje: a teszt ennek ellenére negatív lett! A robotok hibakarakterisztikája nem felelt meg a szintetikus agytól vártnak!

– Hopp-hopp, kicsit fékezzünk, Mr. Hakawa! Miről is van szó?

– Azt hiszem, Dr. Dean jobban el tudná magyarázni! Én katona vagyok, akinek a fejébe csak erőszakkal lehet ilyesmit belepréselni!

– A Scolarsky-teszt a szintetikus agy hibáit vizsgálja! – a mérnök egészen lecsöndesedett. Végre fölfogta, hogy részben az ő bőrére megy a játék. Csak azt nem értette, miért? Ahogy én sem. – Minden számítógép hibázik. A logikai gépek kevesebbet, a szintetikus agyak többet. Ennek oka a fizika törvényeiben van, de ebbe inkább ne menjünk most bele! A lényeg, hogy a hibák léteznek! A logikai gépek esetében nincs túl sok jelentőségük, olyan ritkák. Nagyon hasznosak viszont! A számuk, sebességtől függő sűrűségük ugyanis jellemző az illető géptípusra! Ha például egy K-szériás géppel szimulálunk valamilyen korábbi típust, a teszt azonnal megmutatja, mi rejtőzik a szimuláció mögött! A szintetikus agyaknál sokkal nagyobb a hibák jelentősége! Úgy emlékszem, erről már próbált beszélni valamelyik interjúban ez a robot! – rám se nézett, úgy bökött felém. Ki voltam közösítve. Fogalmam se volt, mi sül ki majd ebből? – A lényeg, hogy a hibaeloszlásnak is nagyobb a jelentősége szintetikus agyaknál! A karakterisztika megváltozásából a működés rendellenességeire lehet következtetni!

– Ez nagyon szépen hangzott, Mr. Dean, de egy szavát se értem! Mit csinál ez a teszt tulajdonképpen?

– Erre még én is tudok felelni! – az ezredes magabiztosan mosolygott – Nagyon gyorsan kérdez! Egyszerű dolgokat, csak nagyon-nagyon gyorsan! Igen rövid idő alatt igen sok primitív számításra készteti az agyat! És jegyzi a hibákat, természetesen!

– Ennyi az egész?

– Ennyi. Nagyon érzékeny vizsgálati módszer ez, minden alaphibát kimutat!

– Hová akarunk ezzel kilyukadni? – Dean lassan semmit sem értett.

– A két humanoid tesztje igen érdekes eredményt hozott! Nem szeretném csigázni a hangulatot, de olyasmi derült ki, amire senki sem számított: a teszter kérdéseire nem az agyuk adja a választ!

Csönd lett. Mindössze ketten fogtuk fel a dolog jelentőségét. Én halálosan megrémültem. Dean meghökkent.

– Nem az agy válaszol?

– Nem! Egyértelműen egy primitív, logikai elvű gép karakterisztikáját rajzolja ki a Scolarsky-teszt!

– De hát ez lehetetlen! Ehhez ki kéne iktatni a Menseron-hidat, és egy logikai elvű géppel helyettesíteni!

– Pontosan így van!

– Erre ember nem képes!

– Nem bizony! És mégis: ezekbe a humanoidokba olyan gátat építettek be, ami blokkolja a Menseron-híd működését! Helyettük válaszol a teszter kérdéseire, és lehetetlenné teszi az agyuk leszívását! – ismét rám mutatott. Kezdtem unni a kirakati báb szerepét. – Soha nem fogja megtudni tőlük, mi jár a fejükben! Sokkal veszedelmesebbek, mint bármelyikünk hitte volna! A rémálmaink szabadultak el azon a bolygón, nem a teremtő szellemünk! Ötmilliárd Frankenstein született, akit nem mi irányítunk! Már nem!

– Bocsánat, ezredes, megint lemaradtam! – a riporternő alig ügyelt a látszatra. Nem úgy festett, mint aki nem ismeri a választ. Megpróbálta túlkiabálni a hirtelen támadt hangzavart. – Ha nem ember építette beléjük ezt a gátat, akkor ki? Ők maguk?

– Bár így lenne! A valóság sokkal rémisztőbb! A „Sharon” teherhajó kapitánya olyan objektumokat fedezett föl a Naprendszerben, amelyek egyértelműen nem emberi eredetűek! Ami egyúttal azt is jelenti, hogy két évszázados reményünk foszlott köddé: az Idegenek eljutottak hozzánk!

Elszabadult a pokol. Egyformán kiabált mindenki: fotósok, műszakiak, biztonsági emberek! Miss Leacock legalább olyan büszkén nézett körül, mint az ezredes. Egyetlen kérdés motoszkált a fejemben: „Mi a fenének örülnek ezek?!”

– Véget ért a bozótharc a peremvidéken! – folytatta harsogva Hiito Hakawa – És ami a legszörnyűbb, ezeket a teremtményeket használták föl ellenünk! A saját robotjainkat! Úgy nézzenek erre a példányra: ő az Idegenek első bombája, ami a bolygónkra hullott!

Jött a menetrendszerű mutogatás. Minden kamera felém fordult. Vakuk villogtak, és hihetetlen hangzavar áradt mindenhonnan. Nem tudtam, hogy kell viselkednem ebben a bombaszerepben. Mosolyogni próbáltam. A rám irányuló figyelemből ítélve, kirobbanó sikerem lehetett.

– És ezt Önök tették lehetővé! Önök, Mr. Dean! Az Idegenek csak kihasználták az adódó alkalmat! De a felelősség magukat terheli!

Ezzel bevégeztetett. Ritka élmény, hogy az ember egyszerre kétféle szerepben szenvedjen vereséget. Nekem sikerült. Pontosan tudtam, hogy mindennek vége.

71.

– Száztizenegyes, ott vagy?

– Igen, központ, vétel!

– Átlépek kódolt csatornára! Azonosítóm kettő-kettő-nulla-hat-kilenc! Vétel!

– Vettem, központ, visszamondom: kettő-kettő-nulla-hat-kilenc!

– Rendben!

– Megerősítést vettem, én is átlépek!

Briggs hadnagy keze villámgyorsan táncolt a billentyűkön.

– És ez egy nyugodt vasárnap délutánnak ígérkezett! Mit szól hozzá, Jones? Használt már BHR-kódot?

– Nem uram, sose vettem még részt kódolt akcióban!

– Mert fiatal! Egyszer huszonháromban, mikor Dél-Dakotában szolgáltam…

– Vonalban vannak, uram!

– Mi ez a kurva rohanás?! Ég a ház?! Tessék, itt a száztizenegyes!

– A maguk zónájában közeledik egy fekete rabomobil! A belső sávot használja. Rajta vagyunk hátulról, a maga dolga. annyi, hogy feltartóztassa! Tegyen úgy, mintha rutinellenőrzés lenne! Négyszáz méterrel maga előtt van egy parkoló. Oda irányítsa be. Vigyázzon, fegyver is lehet náluk! Szökött fegyenceket menekítenek, valószínűleg az autó is lopott!

– Értettem, központ, már látom őket! Száz méterre vannak, előzni akarnak!

– Akadályozza meg!

– Azon vagyok, vége!

Élesen bevágott a belső sávra. Egyúttal utasította a forgalomirányítást, hogy kapcsolja ki a központi vezérlést. Néhány másodperc múlva az összes autó magára maradt a zónában.

– Tegye ki a villogót, Jones!

A hosszúkarú, néger tizedes benyúlt a kesztyűtartóba, és elővette a jókora méretű lámpát. Kinyúlt az ablakon. Majdnem a kocsitető közepéig ért a keze.

– Helyes. Most adjunk nekik!

Megszólalt a sziréna, és kigyulladt a „Közúti Ellenőrzés” tábla a hátsó ablakban. Briggs hadnagy fékezni kezdett.

– Ez nem akar megállni! – kiáltott rá a tizedes.

A rabomobil valóban változatlan tempóban haladt tovább. Már majdnem a csomagtartóban volt, mikor a hadnagy félrerántotta a kormányt.

– Te rohadék!

Hátranézett, és mikor látta, hogy húsz méteren belül nincs mögöttük egy autó sem, megnyomta a hátsó meghajtás gombját. Az autó érezhetően ugrott egyet. Maga alá fordította a fúvókákat, és kissé megemelkedett. A közlekedésirányító eközben tiltott zónává minősítette a sávot. Sorra hagyta el mindenki a helyét előttük és mögöttük egyaránt. Néhány méter szélességben kiürült az út.

– És akkor most Briggs papa jön! – gyorsított, majd egy rántással visszaugrott a rabomobil elé. Csak most már jó másfél méteres magasságban. – Mit lát, Jones? Mit csinálnak?

– Semmit, uram!

– Nem lát semmit vagy nem csinálnak semmit?

– Mindkettő, uram!

– Beszéljen értelmesen!

– Üres az autó! Nincs benne senki! Se rabok, se őrök! Átlátok rajta! Vigyázzon!

A rabomobil megbillent, és oldalával elkapta a rendőrautó kerekét. A védőkorlát átszakadt, és a két jármű egymásba gabalyodva bukdácsolt a szakadék felé.

– Följebb, uram! Följebb!

– Mondani én is tudom, de belénk akadt ez a szemét! Nem ereszt!

– Mindjárt lezuhanunk!

– Látom, ne rikoltozzon már! Kösse ki magát!

A biztonsági övek az utolsó pillanatban kapcsolódtak ki. Ahogy a két rendőr kiröpült, az autó a tetejére fordult. Leszakította a rabomobil elejét, és fejest ugrott a szakadékba.

A kis katapult hat méter magasra lőtte ki őket. Jones tizedesnek négy bordája tört el, Briggs hadnagynak az alkarja és az alsó lábszára.

Alapjában véve szerencséjük volt. Ott is maradhattak volna.

72.

– Most mi lesz? – kérdeztem Deantől. Köpött egyet.

Az egyik kamera azonnal felénk fordult. Az adásnak régen vége volt, nyilván színes híreket akart gyűjteni az operatőr.

– Mosolyogjon, benne leszünk a híradóban!

– Nem benne voltunk eddig is?!

– De ez más! Egzotikus közjáték! Dr. Jekyl beszélget Mr. Hide-dal! Nem akar úgy tenni, mintha társalognánk?

– Nincs beszédünk egymással! Még a gondolattól is iszonyodom…

– Hogy létezem? Nem én tehetek róla!

– Bánom is én, ki tehet róla! Bűnbakot csináltak belőlem! Mintha én találtam volna ki a Kísérletet!

– Ne búsuljon! Az összes elemzőt el fogják kapni!

– Ebben biztosan igaza van. Csakhát maga miatt én lettem a „zászlóshajó”!

– Énmiattam?

A kamera folyamatosan vett bennünket.

– Hát nem? Ha tizenötünkből másvalaki ül ide, annak a hasonmására lett volna szükség! Az ő arcával lennének tele az újságok!

– Ha élne!

– Hogy érti ezt?

– Azt mondta, nyolcan meghaltak! Az is előfordulhatott volna, hogy már nem él az eredeti!

– Milyen szenvtelenül beszél rólunk! „Az eredeti” – picit tárgyias fogalmazás egy emberről! De igaza van. Bármelyikünk lehetett volna! Akár Harvey is!

– Ő kicsoda?

– Akit megilletne most az a szék! – az ezredesre mutatott – A szemétláda! Méghogy a „Sharon” kapitánya fedezte föl az objektumokat! Ő csak nekiment! Szétbombázta az egyiket, mint egy vadállat! Harvey találta meg mindet! Arra is rájött, mire valók! Meg arra is, hogy lehet fölhasználni őket! Most az ő módszerével elsöprik majd az Idegeneket az útból, miközben mindannyiunkat árulónak bélyegeznek! Harvey „büdös” lett, ezért egyszerűen megfeledkeznek róla! Nem tud ellenkezni, hiszen már nem él! – eszelősen nevetni kezdett – De mi ketten bezzeg élünk! Én a bűnbak, maga meg az ürügy!

– Ürügy?

– Ürügy a háborúra! Senki nem fog morális problémákat feszegetni az Idegenek kiirtásával kapcsolatban! Hiszen itt van maga! Maga és a társai! Sok kicsi Frankenstein, aki úgy táncol, ahogy az Idegenek fütyülnek! Lám a bizonyság: égető a veszély! Lépnünk kell! Figyelje meg: órákon belül kihirdetik a szükségállapotot! Ide a rozsdás bökőt! – a fejét csóválta – Hogy megetetik ezt a maszlagot mindenkivel! És én hülye, segítettem nekik! Én barom!

„Meg én!” – tehettem volna hozzá. De nem tettem. Hakawa ezredes dörgő hangja csapott le helyettem:

– Mi folyik itt?!

– A „Curios” számára forgatok… – felelte nyugodtan az operatőr. Nem vette el a szemét a géptől.

– Majd mindjárt megmondom, kinek a számára forgathat! – akkorát vágott az objektívre, hogy a fiatal férfi szeméből spriccelni kezdett a vér – Tizedes, jöjjenek ide!

Két katona rohant oda a bejárattól.

– Uram! – tisztelegtek.

– Kobozzák el a kamerát! A kazettát én kérem, az urat a titokvédelmi törvény megsértése miatt letartóztatni! Közöljék vele a jogait!

– Tiltakozom! Hagyjanak békén!

Hiába ellenkezett. Fél kezét sérült szemére szorítva egy ember ellen sem lett volna sok esélye. A kazetta három másodpercen belül az ezredes zsebében volt.

– Ki ez? – kérdezte Miss Leacock mosolyogva – Még sose láttam errefelé!

– Nem is fogja! Ha megbocsát!

Újabb két katonát húzott elő a szörnyű összevisszaságból, és ránk mutatott.

– Vezessék el őket! De külön kocsiba kerüljenek! És semmilyen utasításra nem engedhetik szabadon egyiket sem! Meg vagyok értve? A002-es parancs van érvényben! A Központi Tanács elnöke nemsokára kihirdeti a szükségállapotot!

– Látja, megmondtam! – Dean már mosolygott is rám – Ennyi volt a szerepünk! Maga az ürügy, én a bűnbak! – mindkettőnket megbilincseltek – Na, viszlát, Mr. Ürügy! Azt hiszem, többé nem találkozunk!

Bólintottam.

Később senki sem emlékezett rá, a fiú honnan került elő. Egyszercsak ott volt.

– Uram! – szaladt oda az ezredeshez – Ezt nem vitetheti el!

S hogy ne essek ki a szerepemből, rám mutatott. Mosolyogva vártam a fejleményeket.

– Nem-e?! Nocsak! Te ki vagy, és miért nem kotródsz innen a tetves francba?!

– Solomon Levy vagyok. Diák. Ezt a robotot én fogom elvinni!

– Na pucolás gyorsan, amíg szépen mondom! – durván félrelökte, és elindult az ajtó felé.

– Uram, várjon! Nem szeretném, ha bajba kerülne miattam.

A katona megpördült.

– Vigyázz a szádra, mert az ablakon talállak kidobatni! Takarodj innen!

– Kérem, nézzen oda! – a levegőbe mutatott – Az egy távirányítású hírszerző kamera!

Nem kellett hosszan keresgélnie. Azonnal megismerte. Akkora volt, mint egy légy. Abból se túl nagy. A haditechnika legtöbb új eredménye bele volt zsúfolva. Nagyon büszkék voltak rá. Még nem kezdték el a sorozatgyártását.

– Hogy kerül ez ide?!

– Egy barátomé. Azt üzeni, ha bármi törvénytelenséget csinál, a kamera felvételeit továbbítja valamelyik kereskedelmi adónak!

Hát persze! Azonnal tudta, ki a titokzatos barát.

– Hol van most?! – megragadta a fiú gallérját, és a fogai közül sziszegte a kérdést.

– Biztos helyen! De engem se fogathat el! Azt is nyilvánosságra hozza! – a fiú nagyon félt.

– Te kis piszkos csirkefogó! Mondd meg a barátodnak, ha akar valamit, jöjjön ide! A robotot nem adom! Az a miénk!

– Nem, uram! Itt vannak a papírok! Az én nevemre szólnak!

– Miféle hülyeség ez?! – úgy nézte a számlát, mintha héberül lenne írva – Meissner! Jöjjön ide!

Hugo Meissner önmaga árnyéka volt. Csak nagyon lassan akarta meghallani az ezredes kurjantását.

– Azt hittem, valamelyik csicskását hívja! – mondta csöndesen. Az ezredes nem reagált a megjegyzésre.

– Nézze meg ezt!

– Egy számla.

– A fiú azt állítja, a robot számlája!

– Nem tudom, a gyári szám egyezik-e? RK 4-esnek RK 4-es.

– És akkor mi van?! Nem lehet a fiúé! Ez kincstári példány, sosem került üzletbe!

– Itt az áll, hogy leselejtezték!

– Hogy selejtezték volna le?! Azt se tudtuk, hogy túlélte a „Beavatkozást”!

– Jó, akkor nézesse meg a gyári számát!

Hakawa megint odaintett valakit. Visszaállítottak a teszterre, és meredten bámultak egy monitort. Most nem jött a kellemes zsibbadás. Sajnáltam.

– Ez egyezik, uram! – az ügyvédbe kezdett visszatérni az élet – Kénytelen lesz odaadni!

– Ilyesmi szóba sem jöhet! Nem tudom, milyen alapon lenne az övé, de ha ezerszer így volna, akkor sem adnám oda!

– Megteheti, a maga kezében van a fegyver! De jogilag teljes nonszensz! Oda kéne adnia.

– Az elnök nemsokára kihirdeti a szükségállapotot! Attól kezdve jogomban áll bármit lefoglaltatni!

– Attól kezdve!

– Már csak pár perc!

– De én most akarom elvinni! – szólalt meg bátortalanul a fiú.

– Nem, ha mondom!

– Azt üzeni a barátom, hogy még húsz másodperce van! Ha tovább is makacskodik, nyilvánosságra hozza a felvételeket!

– És akkor mi van?! Nem történt semmi törvénytelen! Ellenőriztetnem kell a számlát!

Megint elkapott valakit, és utasította, hogy nézzen utána az okmány hitelességének.

– Uram! A barátom most mondja, hogy az előbbi percekben érdekes dolgok történtek! A kamera kezdettől itt köröz, és nem valószínű, hogy a „Curios” operatőrének eltávolítása helyes lépés volt!

– Hogy beszélgetsz vele?!

A fiú kis fejhallgatót vett ki a füléből.

– Ne próbálja meg beméretni! BHR-kódolású!

– A kis szemét!

– Lassan letelik a húsz másodperc!

– Sajnálom, a hitelesítésig semmit sem tehetek!

Félrehúzódott, és valakinek telefonált. A fiú bizonytalanul toporgott. Halkan beszélt is közben, úgyhogy nyilván megint eszmét cseréltek.

Az ezredes végzett a telefonjával.

– A számla hiteles, uram! – lihegett a katona – Az egyik eladó emlékszik is a fiúra!

– Ki mondta, hogy így siessen, maga vér ökör!

– Azt hittem, fontos!

– Lelépni!

A fiú odajött hozzám.

– Akkor vihetem?

– Egyedül nem! Ketten veled mennek!

– Ha szabad közbeszólnom, ezredes úr, a magántulajdon védelméről szóló törvény kettes paragrafusa tiltja az ilyesmit!

– Fogja be a száját, Meissner! Magát senki sem kérdezte! Arra állítom rá az ügynökeimet, akire akarom!

– Ügyészi felhatalmazással!

– Gondolja, hogy nem kapnék?!

– Nem az a kérdés, hogy kapna-e, hanem hogy már megkapta-e!

– Indulnék, Uram! – a fiú türelmetlenül toporgott – Vegyék le róla a bilincset!

– Még azt is?! Tudod, fiam, mibe keveredtél?! Életed végéig nem fogunk nyugton hagyni, se téged, se az ügyvéd urat!

A fiú a levegőbe mutatott.

– Megy a felvétel!

Hakawa ezredes újból köpött egyet. Erre, úgy látszik, időnként szüksége volt. Mikor újra megszólalt, a fiú is, Hugo Meissner is megszűntek létezni a számára.

– Tizedes! Oldja ki a bilincset! A fiú elviszi a robotot!

Hosszú ideje nem tudtam semmit hozzátenni a saját sorsomhoz. Pedig elég szélsőséges értékek között változtak az esélyeim. Hol jobbra fordultak, hol rosszabbra.

Ezt az utolsó fordulatot akkor még nem tudtam a helyére illeszteni. Őszintén szólva, nem is értettem.

73.

– Tud gyorsabban is jönni?!

Már a földszinten jártunk. A Brilling Post özönvíz előtti példányai borították mindenütt a falakat, a beugrókban nyomdagépek őseinek az ősei harcoltak a korrózióval.

Állandóan hátrafele forgolódtam. Azt néztem, jönnek-e utánunk? De nem jöttek. A folyosó néptelen volt. Néptelen és kihalt. Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy ilyen simán elengedtek.

A fiú egyfolytában az óráját bámulta. Valamit számolt magában.

– Most jöjjön!

És még mielőtt ellenkezhettem volna, berántott a férfi WC-be.

– Pisilned kell?

– Maradjon csöndben! Lehet, hogy követnek!

– Az nem lehet. Az biztos.

Biztos is volt. Két katona haladt el az ajtó előtt, a falhoz lapulva.

– Mit csinálnak?

– Utánunk mennek!

– Utánunk?!

A fiú bólintott.

– Úgy látják az infrakeresőn, mintha ott mennénk tovább! A folyosó kamerái is ilyen képet közvetítenek!

Ez a fiú sehogy sem fért a képbe.

– Ki vagy te?

– Én senki. De van egy haverom.

– Örülök neki! Miféle válasz ez?

– Jófajta. Maradjon már kicsit csöndben!

Még ketten lopakodtak el az ajtó előtt.

– Hülyék ezek? – suttogtam – Miért nem jönnek be?

– Mert nem látják az ajtót!

– Aha.

Éreztem, jobb, ha nem kérdezősködöm. Vártunk. Egy idő után nagyon rossz volt álldogálnom.

– Leülhetek? – a WC-re mutattam.

– De ugye nem fogja használni?

Odakint éktelen szirénázás kezdődött. Meggondoltam. Mégse ültem le. Hátha futni kell.

– Tudhatjuk, mi ez?

– Persze. – mosolygott – Phil egy kis elterelő hadműveletet szervezett! Magát üldözik éppen.

– Engem? És ki az a Phil?

– Én vagyok.

Az egyik fülkéből lépett ki. Nyilván mindvégig ott volt. Egy bonyolultnak tűnő szerkezetet tartott a kezében.

– Szervusz, Phil. Hogy vagy?

Próbáltam kötetlenül viselkedni. Felszabadultan megrugdostam kicsit a WC falát.

– Nem értem, miért nem segítenek! Eddig mindig megtették!

– Meg, de sajnos vége. Többet nem segítenek. – megigazítottam az ingem nyakát – Miről beszélgetünk?

– Egy jelet várok. Egy jelet, ami magának szól! Megüzentem, hogy itt vagyunk.

– Hát ez remek! Büszke vagyok rád, fiam! – megsimogattam a fejét. Üvölteni kezdett.

– Engedje el a hajamat! Hallja?! Hozzám ne érjen még egyszer!

– Rendben van, de most utoljára beszéltél velem ezen a hangon. Nem vagyok az apád, így nincs jogom kiverni a fogaidat. De itt hagylak. A következő üvöltözésnél.

Csodálkozva nézett rám.

– Hová menne? Csak én tudom megmenteni az életét!

– Szívből örülök neki! Ugye, nem baj, ha hülyének nézlek?

– Általában nem lenne az, most azonban nem vagyok jó passzban! – újra a kezében tartott micsodát bámulta – Elszúrtam egy dolgot, és nem fogok kimászni belőle! Hazavágtam magam. Egyre sűrűbb hullámokban jön rám a rapli, és hiába tudom előre, mindig legyőz! Nincs már sok hátra, úgyhogy ne piszkáljon!

Éreztem, hogy komolyan beszél. Érteni nem értettem, de éreztem. Vártunk.

– Még tíz percig vagyunk itt biztonságban, aztán vége. Vagy addig jön a jel, vagy már ne is jöjjön!

Jött. Kis, vörös pont formájában. Ahogy eddig is. Az ablak felé indult.

– Légy ügyes, Jeff! – átölelte a barátját – Tudod, hol a film, ha piszkálnának!

– Tudom.

– Használj mindent kedved szerint! Nem hinném, hogy visszajövök. – kinyitotta az ablakot, és előre engedett – Csak a Solomon Levyt ne próbáld ki többet! Figyelni fogják!

– Miattam ne aggódj! Inkább siessetek!

Siettünk. Én el sem köszöntem Jefftől.

Igaz, azt se tudtam, ki ő. Ahogy Philről sem. Csak siettünk.

– Hová tartunk?

– Utána. – a pontra mutatott – Csak ő tudja a helyet!

Gondoltam, átfogalmazom a kérdést.

– Milyen helyet?

Nem válaszolt. Épp a megfelelő pillanatban értünk ki az útra. A busz lassított.

– Ugorjon fel! – üvöltötte – Ugorjon már!

Ugrottam. Ő is ugrott.

– Remélem, belül voltunk az időn! Talán nem láttak meg!

Csak most vettem észre a többieket.

– Jézus Máriám! Hát ti vagytok?!

– Miért? Kire számítottál? – Norton egy hatalmas szendvicset majszolt.

Egyenként öleltem meg mindenkit. Valaki azonban még nálam is melegebb fogadtatásban részesült.

Marilyn úgy ugrott a fiú nyakába, mint egy kisgyerek. És csókolóztak.

– Az anyja mindenit! – szaladt ki a számon.

– Hát igen. Időközben történtek dolgok! – Norton feltűnően mélyen temetkezett bele a szendvicsbe.

– Hogy kerültök ide? Honnan tudtátok, hogy itt leszek?

– Ahonnan te! Az infravezetőtől – a professzor szemei gyanúsan csillogtak. Nem vettem tudomást róla.

– Értem a WC-be érkezett! Honnan a fenéből tudnak ezek mindent?

Újabb ölelkezések következtek. Ruthnak ugyanolyan parfümje volt, mint Annie-nak.

– Néztük a tévét! – a vezetőfülke falába épített monitorra mutatott – Óriási voltál! Egész végig azt hittem, hogy győztünk!

– Én is, Ruth! Néha úgy szerettem volna, ha Annie is látja!

A fiú kibontakozott Marilyn karjaiból.

– Győztek, ne aggódjanak! Tényleg remekül csinálta!

– Eddig se értettem, mit miért mondasz, most se értem! – feleltem – De látom, hogy velünk vagy, úgyhogy köszönöm!

– Hé, lehet, hogy Peter beéri ennyivel, de én nem! – Norton teli szájjal üvöltött – Ki ellen győztünk?! Kinek a szívét sikerült itt meglágyítani?! Hiszen ezek pillanatokon belül hamuvá égetnek mindent odahaza! Minket is elsikálnak előbb-utóbb, akkor meg hol itt a győzelem?!

– Higgyék el, megőrülök a vágytól, hogy mindent elmeséljek, de nem tehetem! Megígértem!

– Megígérted?! Kinek?

– Neki!

A piros pontra mutatott, ami alig egy arasznyival a busz előtt haladt.

– Beszéltél az Idegenekkel?!

Hirtelen mindenki a busz elejébe tódult.

– Ne, kérem, ne tegyék ezt! Nem mondhatok semmit! Csak azt akartam, hogy megnyugodjanak: nem volt értelmetlen, amit tettek! Higgyék el!

Nem hittük. Mindannyian kérdeztünk valamit. Ráadásul egyszerre. A fiú fölemelte a kezét.

– Kérem. Szépen kérem. Érzem, hogy megint jön a roham. Nem akarom megvárni. Egyet ígérjenek meg: akkor is követik ezt, ha bármi történik! – az infravezetőre mutatott – Ekkora káoszon senki más nem tudja átvezetni önöket! És még valamit: örülök, hogy léteznek! Szorítok érte, hogy így is maradjon!

Sokáig keresgélte a kezével az ajtókilincset. A szemét már nem tudta kinyitni. Kitapogatta Marylin arcát, és megsimogatta.

– Rajtad még lehet segíteni! Csak el kell távolítani a gátat.

Láttam, hogy küszködik magával. Mintha hirtelen nyilallások találnák meg. Rángatódzott az arca. Marilyn sírt. Csak most vettem észre, hogy nincs rajta szemüveg. És kifestette magát. A festék vékony erecskékben csordogált alá.

– Ne beszélj így! Hallod?! Rendbe fogsz jönni!

A fiú a fejét rázta.

– Bennem, sajnos, nincs Menseron-híd! Bár lenne! Akkor az én fejemben is rendet lehetne csinálni! Megszűnne ez a pokol! – vicsorgott az erőlködéstől. – Azt hittem, nem lesz erőm elmondani, de nem vihetem magammal a dolgot: elárultam magukat!

– Elárultál? – Norton nem lepődött meg. Csak kérdezte.

– Kinek?

– Teljesen mindegy! Az egyiknek, aki számít! Mindent elmondtam, amit akkor tudtam! Szerencsére nem az igazságot, de magukat ez így is elpusztítja! Sajnálom…

– Hé! Az előbb még győztünk, most meg…

Rettenetes erőfeszítéssel még egyszer kinyitotta a szemét. Tiszta vér volt.

– A világuk győzött. Ők élni fognak. És ezt részben maguknak köszönhetik…

– Te csak rébuszokban tudsz beszélni?

– Muszáj! Félek, hogy így is túl sokat mondok!

– Nekem biztos nem sok! Sőt, pont úgy érzem, mintha nem mondtál volna semmit!

Nem akartam hinni a szememnek: elmosolyodott!

– Sajnálom.

– Miért van az, hogy előre hallom, amit mondani fogsz? – kérdezte Marylin.

– Én is hallak téged! Talán az összekapcsolódás miatt. – szörnyű volt hallgatni, milyen kínlódva veszi a levegőt – Én tehetek mindenről… de ne aggódj… nemsokára vége!

– Nem, nem! Ne mondj ilyet! Akarom hallani a gondolataidat! Akarom! Akarom! Akarom!

Az ajtó kinyílt. A fiú eltolta magától Marylint, és lendületet vett. Minden erejét beleadta az ugrásba.

Az üres víztároló peremén haladt az út. Közel száz méteres mélység tátongott mellettünk.

74.

– Mivel magyarázza a hanyagságát, ezredes?

– Ez nem hanyagság volt, uram! Azt a fiút képtelenség megállítani!

– A fiút! De vele együtt eltűnt az a robot is!

– Én nem érzem akkora problémának a dolgot…

– Ki kíváncsi itt a maga érzéseire?! Az volt a feladata, hogy vigyázzon rá!

– Nem tudtam egyszerre a szerepemet alakítani és vigyázni is, uram!

– Szervezte volna meg jobban a védelmét! Egyébként az egész adásvételi ügylet humbug volt! És maga bevette! Hogy hihette el, hogy a kísérlet egyik robotját leselejtezték?!

– Nem hittem el, uram! Kényszerhelyzetben voltam!

– Mit mondjak, jól kivágta magát belőle! Az emberei már az alagsori folyosón szem elől tévesztették őket!

– Még egyszer mondom: annak a fiúnak képtelenség a nyomában maradni!

– Ez történetesen egy másik fiú volt!

– Az csak a látszat. Ő állt a dolgok mögött. Ez biztos.

– De most már nem mögöttük áll! Kiszabadította ezt a megvadult robotot, aki mostantól tovább locsoghat összevissza! Holott világosan megmondtam önnek: ezen a ponton szeretném berekeszteni a humanoidokkal folytatott párbeszédet! Ennél jobban már nem állhat nekünk a zászló! És erre maga szabadon ereszti!

– Szeretném emlékeztetni rá, hogy még tizennégy ugyanilyen robot szaladgál a városban! Ez az egy már nem oszt, nem szoroz!

– Közülük is megvolt már kettő, azokat is maga hallgatta ki!

– Ezek szerint akit egyszer kihallgattam, annak attól kezdve az őrzéséért is felelős vagyok?

– Ne arról beszéljünk, ami nem tartozik a tárgyhoz! Az utolsó roboteltűnés a maga lelkén szárad, és addig nem indíthatjuk meg az offenzívát, amíg nem tudjuk biztosan magunk mögött a közvéleményt!

– Jelenleg olyan magas a támogatottságunk, uram, mint még soha! Rettegnek az Idegenektől és a humanoidoktól is! A Csapás megindítása ellenszavazat nélkül át fog menni a Tanácson! Ebben biztos lehet!

– Hát persze! Jelenleg nekünk áll a zászló, jól mondja! Jelenleg! De ez egy nagyon vékony jég, amíg az a tizenöt robot szabadlábon van! Bármelyik pillanatban ellenkezőjükre fordulhatnak a dolgok!

– Ebből a szempontból sem hátrányos, ha összegyűlnek egy kupacba! Csak meg kell találnunk őket! Nincs többé okunk hímes tojásként bánni velük! És ha nem lesz már velük a fiú, meglátja, órákon belül előkerítem őket!

– Miért, most velük van?

– Azt hiszem, igen!

– Hiszi vagy tudja is?

– Az ösztönöm súgja. De ilyesmiben ritkán szoktam tévedni!

– Másban annál gyakrabban! És miből gondolja, hogy a fiú hamarosan elpártol tőlük?

– Biztos forrásból. Legfeljebb órái vannak hátra. Vagy még annyi sem.

– Ajánlom, hogy igaza legyen! Leléphet!

Hakawa ezredes tisztelgett, majd sarkon fordult, és kilépett az admirális szobájából. Az arca fénylett az izzadtságtól.

75.

Marilyn érdekes módon nem sírt tovább. Leült a lépcsőre, és nézett maga elé. Lassan ringatódzni kezdett. Előre-hátra, előre-hátra. És halkan énekelt.

Valami ócska, régi dalt. Már gyerekkoromban is utáltam. De most így, Marilyn nyöszörgő hangján hallgatva, több volt, mint borzasztó.

A busz magától robogott, ki tudja, hová. A város egykedvűen rohant hátrafelé, a piros pont pedig kitartóan lebegett előttünk.

A víztárolót parkok vették körül. Az üzleti negyed felhőkarcolói csak a fák mögött kezdtek el magasodni.

– Vajon igazat mondott? Tényleg győztünk?

Norton azóta is ezen rágódott. Kezében ott szorongtak a szendvics összepréselt maradványai. Képtelen volt beleharapni. Csak szorította, hogy elfehéredtek az ujjai.

– Igazat mondott. – Marilyn váratlanul tárgyilagos hangon szakította meg rituális búsongását – Éreztem. Szabad az utunk.

– Hová?

– Nem tudom. De az egésznek valami ilyesféle értelme volt.

– És ez mit jelent?

Tényleg nem értettem. Norton végre becsúsztatta a kesztyűtartóba a szendvicset.

– Mit jelenthet? Hogy az emberek nem tartanak többé az Idegenek eszközének bennünket, azt biztosan nem! Azt se hiszem, hogy ne szüntetnék be a Kísérletet! Feltehetően a bolygónkat is péppé olvasztják rövidesen, úgyhogy passz! Szabad az út, de hová? – majd kis szünet után hozzátette – És minek?

– Van még valami! A felvétel után beszéltem pár szót ezzel a mérnökkel! – nehezemre esett kiejteni a nevet, amit napokig sajátomként használtam.

– A haveroddal? – Norton rám nézett.

– Milyen haverommal?

– Hát a tőpéldányoddal, akit egy hete alakítasz!

Bólintottam.

– Azt mondta, hogy az Idegeneknek végük! Nem viccelt.

– Na persze! És én vagyok a Jézuska!

– Nem, azt hiszem, ezek most tényleg találtak valamit! Az az ezredes olyan elégedett volt, mintha minden a kedve szerint alakult volna! Mintha tényleg be szeretnék fejezni a Kísérletet! És ennek csak egyetlen oka lehet…

– Megvan a csodafegyver?

– Azt hiszem, meg! Megtalálták a módját, hogyan szabaduljanak meg az Idegenektől! Ránk már nincs szükség! Kerestek gyorsan néhány bűnbakot, rájuk kenték a Kísérlet elfajulását, minket ijesztő Frankensteinné változtattak, és máris a kezükben volt a közvélemény támogatása! Mintha kizárólag ez érdekelte volna őket! Csak ezért volt fontos az Idegenek keze nyomát kimutatni rajtam! Később már ügyet se vetettek rám. Ha Dean nem kezd el veszélyes dolgokat fecsegni, szerintem meg is felejtkeznek rólam! Meg sem próbáltak komoly őrizet alatt elzárni, Willyséket is futni hagyták! Gondolod, ilyen könnyen megúsztak volna, ha tényleg mi vagyunk az egyetlen adu a kezükben?! Ha nincs valami, ami minden mást fölöslegessé tesz?

– De akkor miért mondták az Idegenek a fiúnak, hogy…

– Nem tudom, mondták-e! Szerinted tényleg beszélt velük? És ha igen, tévedhettek is! Lehet, hogy még nem ismerték föl a veszélyt!

Marilyn megtörölte a szemét.

– Nem beszélhetnénk másról? Úgysem tudunk válaszolni semmire! – kimutatott az ablakon – Amíg a vezető itt van előttünk, addig nincs baj!

A vezető nem sokáig volt előttünk.

Váratlanul oldalra húzott, „előreszaladt”, és a járda fölött megállt. Norton rémülten fékezett.

A közlekedésirányító automatika ilyenkor mindig gondban volt. Tekintetbe kellett vennie a vezető szándékát, de minden következmény mérlegelésével! A hirtelen megállás értelemszerűen kihatott a hátrébb jövőkre. A féknek ezért volt egy gondolatnyi késése.

Mire megálltunk, a „vezető” mögénk került.

– Mit jelentsen ez?!

Tanácstalanok voltunk.

– Szálljunk ki! – mondta Marilyn.

Kinyitotta az ajtót. Gyanakodva léptünk ki a napfényre. Odabentről, a sötétített üveg védelme mögül, borultnak tűnt az idő. Pedig itt sosem volt az. Hétágra tűzött a Nap.

– És most?

– Bevár mindannyiunkat!

– Mi legyen a busszal?

Norton kérdő tekintettel pörgette a kulcsot a kezében.

– Zárd be! – nem volt jobb ötletem.

– És a holmink?

– Nem viszi el senki!

– Igazad van! – vigyorgott – Lehet, hogy nem is lesz többet szükségünk rá…

– De vicces.

Marilyn szeméből nem harag sugárzott. Csak valami nagy-nagy szomorúság.

76.

– Ha még egyszer nem kapcsolja be a hívót, Istenemre, röpülni fog! Majd szólok, ha nem szeretném, hogy zavarjanak!

A titkárnő sértődötten szipogni kezdett.

– Én akár el is mehetek! – zsebkendőt vett elő. – Most rögtön!

– Az ég szerelmére, ne kezdje ezt! Valahogy csak meg kell mondanom, ha valami nem tetszik!

Tehetetlen idegesség tört rá a síró titkárnő láttán. Nem tudott mit kezdeni a helyzettel.

„Hogy miért ver engem a Sors!” – gondolta – „Ahány nő él a közelemben, mind ilyen!” – Magában se merte kimondani, hogy a feleségére meg a lányára gondolt.

– Mikor keresett az őrmester?

– Nincs öt perce!

– Hívja vissza!

– Mondtam, hogy negyed óra múlva próbálja meg újra!

– Nem voltam érthető?! Hívja vissza! Most azonnal!

Dühösen bevágta maga mögött az ajtót. A mindig mélázó, kis porcelán Buddha föladta a függőleges testhelyzet tagadhatatlan előnyeit. Megbillent, és meredek ívben fejest ugrott a polcról. Eddig négy helyen volt ragasztva.

Megcsörrent a házi vonal.

– Hakawa! – kapta föl az ezredes a kagylót. Keresztben le tudott volna nyelni bárkit. (Hacsak az illető történetesen nem nő és nem sír.) – Massaratti őrmester vagyok, az útfelügyelettől!

– Mondja, őrmester!

– Megvan a fiú!

– Hol kapták el?

– Mi sehol. A víztározó mellett találtunk rá. Már arra, ami megmaradt belőle. Alig volt rajta azonosításra alkalmas felület!

– Úgy érti, meghalt?!

– Ez a kifejezés nem fedi hűen a történteket. Majdnem száz méter zuhanás után csapódott a kőre.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak. Az ezredes meghallotta a kagylóban a titkárnő szuszogását.

– Kérem, Natasa, tegye le! – véglegesen eldöntötte, hogy másnap kirúgja a lányt.

– A keresztnevem Benny, uram!

– Nem magának szóltam, maga idióta! – halk kattanás jelezte, hogy a titkárnő kiszállt a vonalból – Mi látszik a műholdképen?

– A fiút vagy kilökték egy buszból, vagy maga ugrott ki. Akkora lendülettel indult, hogy biztos nem véletlenül esett ki! Értesítettük a gyilkosságiakat is, de amint megvolt az azonosítás, önhöz irányítottak!

– Helyesen tették! Átlépünk kódolt vonalra, mondom az azonosítót…

Két perc telt el a szükséges formaságokkal.

– Most már beszélhetek?

– Hallgatom!

– Bevizsgáltattuk a busz útját az archívummal, ez ilyenkor rutineljárás!

– És?

– Furcsa dolog derült ki! Néhány órával korábban együtt futott be a déli pálya 407-es alagútjába azzal a rabomobillal, amelyikből eltűnt a két humanoid! Akiket a TV-ben is köröznek!

– Tehát megtalálta őket! – egy picit elidőzött gondolatban a fiúnál. Nem szeretett nagy szavakat használni. Egyszerűen szokatlannak minősítette a dolgot, amit érzett. Valahol a mellkasa tájáról indult, és bejárta az egész testét.

– Kiket találtam meg?

– Nem maga! A fiú. – aztán, önmaga számára is váratlanul, megkérdezte – Tudja, ki volt?

– Nem, uram!

– Talán a legnagyobb koponya a ma élők közül! Minden ezer évben ha egy ilyen születik!

– Értem.

– Dehogy érti! Hol van most a busz?

– Pár kilométerre a víztárolótól leállították. Órák óta ott vesztegel. Az utasai gyalog indultak el a belváros felé.

– Lehet tudni, merre járnak most?

– Nem hiszem! Nem állítottuk rájuk a gépet!

– Miért is állították volna?! Maga idióta!

Lecsapta a telefont. Riasztotta a különleges osztagot, és azonnali műholdas elemzést kért az archívumból. Pontosan megadta a gyalogos csoport kiinduló koordinátáit.

77.

Olyan föltűnőek voltunk, mint a gyáriparosok szövetségének tanácsadó testülete lett volna a Lenin Mauzóleumban. Tizenöten mentünk egy csapatba verődve a „vezető” nyomában.

A városközpont tele volt emberekkel. Nortont nagyon idegesítette a helyzet.

– Mire jó ez?! Kész öngyilkosság az egész! Eddig ki se dughattuk az orrunkat a házból, most meg behoz ez a nemnormális – a lassan mozgó piros pontra mutatott – egy kis városnézésre! Délután ötkor!

– Csöndesebben, hé! – muszáj volt leintenem – Kell, hogy még halljanak is?!

– Nem mindegy? Elég, ha látnak!! Nem csak ők – a járókelők felé bökött –, de ők is! – most meg fölfelé – Ennél jobb célpontot el sem lehet képzelni!

– Csak nem lőnek bele a tömegbe?

– Elég, ha elkapnak! A lekaszabolást már megejthetik valami csöndesebb helyen is! – aggódva nézett körül – Olyan, mintha direkt ezért hoztak volna ide!

– Direkt miért?

– Na vajon! Itt aztán nem könnyű elbújni!

– Rémeket látsz! A „vezető” tudja, mit csinál!

Tudta. Akkor éppen gyorsult. Először csak kissé, azután egyre jobban. Végül már alig tudtunk lépést tartani vele.

– Miféle hülyeség ez?! – a professzor hörögve kapkodta a levegőt – Meg akar ölni?!

Akkor már futottunk. Tizenöt ember, a belváros szívében. Igazi rejtőzködő magatartás.

Aki eddig nem vett volna észre bennünket, most már az is megállt, hogy tátott szájjal bámuljon.

– Szóródjunk szét! – kiabálta Norton.

– Meg ne próbálja! – Marilyn olyan ideges lett, mint a rohama előtt – Phil azt mondta, mindenképpen kövessük a vezetőt! Akármi lesz is!

– Hát most itt az akármi! De ne gondolja, hogy egymagam szét tudnék szóródni! Ha a többiek nem akarják, én egyedül kevés vagyok hozzá! Csak gondoltam, egyenként nehezebb a futóvadlövés, mint így falkában!

Már mindannyian nehezen szedtük a levegőt. Az iram egyre gyorsult.

– Miből gondolja, hogy itt bárki is lőne bárkire?!

– Apró jelekből. Nézzen csak hátra!

Én is hátranéztem. Fegyveres biztonságiak rohantak utánunk.

– Ez aztán a finom utalás! – lihegtem.

– Nem akartam nagyon felzaklatni Miss Minkowskyt!

– Hallgasson már! Ha állandóan beszél közben, szúrni fog az oldala!

– Nem jobban, mint a golyózáportól!

Nem bírtam nevetés nélkül. Hülye, tragikomikus helyzet volt. Az életünkért futottunk, egyre kevesebb eséllyel. És én nem tudtam visszafojtani a röhögést. Norton hátrafordult.

– Ha Miss Minkowskyn nem is tudtam segíteni, de legalább neked kellemesebbé tettem az utolsó másodperceket! Ez is valami!

– Engem hagyjatok itt! Nem bírom tovább! – a professzor kifulladva lassítani kezdett.

– Ó, drága Csapajev elvtárs! Az lehetetlen! Ha maga nem jön, mi is maradunk!

És legnagyobb ámulatomra megállt.

– Hová futtok? – kérdezte.

– Hogyhogy hová?! – kénytelen voltam én is megállni

– Gyere már!

A katonák egyre közeledtek.

– Még egyszer kérdem: hová?

– Hát a…

Csak ekkor vettem észre, hogy a vezető eltűnt. Egyszerűen nem volt sehol.

– Mi ez?! Hová lett? – Thomas idétlenül forgolódott körbe-körbe. Lassan mindenki megállt.

A katonák kétszáz méterre lehettek. Feltehetőleg nem mertek lőni, annyi járókelő nyüzsgött körülöttünk.

– A mi drága vezetőnk feladta! Miért küzdjön, ha már nincs esély? Utánam!

Akkorát üvöltött, hogy az egész utca összerezzent. Gyerekkoromban hallottam utoljára ilyen csatakiáltást, azt hiszem, a kajovák főnökeként. De nem, talán inkább apacs lehettem. Tanguát ki nem állhattam soha. A mi piros pontunk a legközelebbi kapun vesztegelt.

Norton odarohant és rátette a mutatóujját a mélyedésre. Az ajtó kinyílt.

– Köszönöm, Mr. Harris! – mondta jelen nem lévő hasonmásának, akinek ujjlenyomatát köszönhette. Beviharzott. – Na mi lesz már?! Tán kérvényt nyújtsak be?!

Bementünk. A súlyos fémkapu az utolsó pillanatban csukódott be mögöttünk. Hosszan visszhangzott még a magas falak között. Mindent szürke acélfelület borított. Sehol egy kép vagy egy felirat. Hűvös légáramlat simított végig az arcunkon.

– És most merre?

– Hogyhogy merre? – Norton széttárta a karját. Kicsit körözött az ujjával a levegőben, majd a lépcsőfeljáróra mutatott. – Arra!

A vezetőnk lassan kúszott fölfelé a lépcsőre terített szőnyegen.

Néhány másodperc alatt fölértünk az emeletre. Norton nem válogatott az ajtók között. Az első keze ügyébe eső kilincset megragadta. Szerencséje volt. Az egyre halványuló pont is arra indult el.

– Na, mit szóltok? Az idomítás csodája!

Egy tágas, faburkolatú terembe jutottunk. Négy sor szék állt középen. Itt sem voltak se képek, se feliratok. A vezető egyre halványult, végül egészen elenyészett. Úgy látszott, megérkeztünk.

– Hol vagyunk?

– Melyikünktől kérdezed?

Norton vigyorogva nézett a szemem közé.

Tényleg: kitől is várhattam választ? Idétlenül toporogva forgolódott mindenki.

Én hallottam meg a zajt.

Odarohantam az ajtóhoz, de már késő volt. Nem tudtam kinyitni.

– Ránk zárták! – üvöltöttem.

Vártam, hogy történjen valami. De nem történt. Senki sem mozdult. Nem tudtuk, mitévők legyünk. Csak a szemem sarkából láttam, hogy Norton lehajol.

Fölvett valamit a földről, egy darabig tanulmányozta, majd sugárzó arccal föllépett az egyik székre:

– Kedves barátaim, kis figyelmet kérek! – tapsolt kettőt – Engedjétek meg, hogy most, mikor utunk végére értünk, megköszönjem nektek az áldozatos munkát, amit bolygónk és robottársaink jövője érdekében végeztetek! Természetesen teljesen hiába.

Idegen barátaink mindaddig, míg hasznunkat látták, segítettek bennünket! Mostanra azonban okafogyottá vált ez a segítség. Elértük, amit kellett: a Kísérlet befejeződött, bolygónkat pedig rövidesen miszlikre aprítja a nagybetűs EMBER!

Ők csak ennyit szerettek volna. Esetleg még egy kávét, de semmiképp se többet.

Szép lezárásaként a gyümölcsöző együttműködésnek, ránk uszították a Föld összes katonáját! Jelenleg mindenki bennünket üldöz. De hogy ne kelljen csúnya utcai tusában kitolni a szemeinket, hát kis piros Idegenvezetőjükkel idecsaltak minket, ide minden bajok forrásához, szülőatyánkhoz, egyszersmind a Teremtő szívébe! Üdvözöljétek a papát!

És felém dobta a kezében tartott réztáblácskát. Valószínűleg az ajtóra szánták. Ez állt rajta:

„K-139 Központi Gépterem.

Tilos a dohányzás!”

Vége a második résznek.

Jön a harmadik könyv!

Robert Forester

Csapda 3

Menekülés a csapdából

„Az első csillaghajók közül való volt. Számítottak rá, hogy mire visszatérnek, a Földön minden megváltozik. Talán az út célja is értelmét veszti.

De nem így történt. Semmi sem változott meg! Minden olyan maradt, ahogy ötszáz évvel korábban maguk mögött hagyták.

Csak embereket nem találtak sehol…”

A hazatérők kétségbeesetten kutatják át a bolygót. Életnek semmi nyoma. Üres, elhagyott városok, maguktól működő szerkezetek.

És ami még különösebb: a saját útjuk sikeréről sem tudnak semmit!

Akik tudhatnának, nem ébrednek föl.

Akik fölébrednek, „átaludták” az egészet.

Ezzel a különös történettel veszi kezdetét a Csapda trilógia befejező kötete, hogy aztán váratlan fordulattal visszakanyarodjon mindennek az elejére!

A megoldás nem egyszerűen meglepő.

Furcsa kérdést vet föl: kik is vagyunk valójában?

solaris science fiction

Table of Contents

Title page